TROCHU DIVNÉ KUSY

Eric Brown

DĚTI ZIMY

Cena Britské Science Fiction Asociace

Kouzlo Brownovy povídky tkví v samém jádru science fiction. Tento žánr je bytostně spojen s touhou po poznání dosud neznámých jevů a světů. Návštěva cizí planety spojená s příběhem první lásky dospívajícího chlapce je tak ideální příležitostí, jak naši antologii uvést. Planetární romance měly vždy mezi čtenáři science fiction mnoho příznivců. Dotýkají se totiž skrytých tužeb každého z nich. Nejde však jen o únik, ale také o poznání exotických pohledů na stav cizích kultur. A v tomhle směru splňuje Brownova krátká próza ty nejnáročnější požadavky, nehledě na to, že se především skvěle čte, však sami uvidíte.

V osmnáctém období mého života, které bylo také posledním obdobím zimy, jsem se zamiloval do Modračky, ztratil mládí a poznal Pravdu – a poznat pravdu po tak dlouhém životě v nevědomosti může být strašlivé odhalení.

Byli jsme tenkrát nerozlučná trojice. Po škole jsme bruslili ledovými kanály Ak-helionu pod chmurnou zimní oblohou. V noci jsme se choulili u koše s řeřavým uhlím nějakého potulného prodavače jídla a žvýkali opečené hlízy. Náměstí bylo třpytivá ledová plocha, ze tří stran lemovaná ošklivými kamennými budovami. Ze čtvrté strany se otevíral výhled do horského údolí, nebo se alespoň bude otevírat, až přijde slunce a osvítí je.

Byli jsme zachumlaní do oblečení, které nás chránilo před chladem, jako nějaký obalený kotel, takže bylo docela těžké ohýbat při jídle ruce. Nani se zasmála a pokusila se ukousnout kousek z dlouhého, ještě kouřícího kořene. Byla tak krásná, každé její gesto bylo radost pro oko. A zároveň byla nedostupná: byli jsme přátelé po většinu života, ale ona byla zamilovaná do Kellora, a jak bych mohl nejlepšímu kamarádovi zazlívat lásku dívky, kterou jsem také potají miloval?

Prodavač zavřel koš se žhavým uhlím, chopil se popruhů a odtáhl jej na bruslích na jiné místo. Zůstala po něm loužička ledové kaše, která v několika sekundách zmrzla.

Kellor zavýskl mladickým nadšením a odbruslil na jedné noze: předváděl se před Nani. Rozhlédl jsem se po náměstí, po tmavých domech, které splývaly s nocí, a pak jsem to uviděl. Mezi sídlem správce a budovou knihovny zářila na temné obloze jasná tečička, Hvězda.

„Kellore!“ vykřikl jsem. „Nani! Pojďte sem!“

Přibruslili ke mně. Každý se mě chytil za rameno, aby zastavil, takže mě málem povalili na zem.

„Co je, Jene?“ vydechla Nani.

„Podívej,“ řekl jsem. „Hvězda…“

Dívali jsme se. Vzduch před námi se mžil naším dechem.

Nani si něco sama pro sebe něco špitla. „Na zeď!“ vyhrkl Kellor.

Vyrazili jsme o překot. Řítili jsme se ledovými kanály a uličkami. Rohy jsme řezali rychlostí, jež brala pramalý ohled na ostatní bruslaře. Městská zeď byla dlouhá stavba podobná přehradě, která se táhla napříč údolím. Často jsme se tam po škole scházeli a s úžasem jsme se dívali na ohnivou nádheru galaktické spirály, které mávala svými hvězdnými pažemi vysoko nad námi.

Dnes to vypadalo, jako by se Hvězda oddělila od hejna a snášela se k nám – ale to byla jen má poetická představivost.

Když nám bylo devět období, Kellor, který měl už tenkrát praktické uvažování vědce, mi vysvětlil, jak funguje fyzika našeho nebeského uspořádání.

Vzal mě na náměstí a objel dlouhý ovál kolem koše s uhlím, který tam měl nějaký prodavač. Nakláněl při tom nože, aby do ledu vyryl protáhlou elipsu. Potom se vrátil, chytil mě za ruku a začal mě táhnout za sebou.

„Já myslel, že mi ukážeš…“ spustil jsem.

Kellor byl shovívavý. Pokáral mě smíchem a vysvětlil mi: „My – jako my dva – jsme naše planeta, Štěstěna. To –“ ukázal na vzdálený koš s uhlím „ – je Hvězda. Pohybujeme se kolem ní po oválné dráze. Teď jsme daleko, tak daleko, že necítíme její teplo. Ale jak se blížíme – vidíš, uhlíky září jasněji. Blížíme se, cítíme žár, a když projíždíme kolem, žár je nejsilnější, ale jenom krátce. Naše léto trvá jen čtyři období – kdyby bylo delší, Štěstěna by shořela na popel. A potom začneme dlouhý, pomalý oblouk zpátky do zimy, a jak se vzdalujeme, Hvězda se za námi zmenšuje. Zima trvá osmnáct období, přijde mráz a led a Hvězda prakticky zmizí – dokud se nevydáme zpátky k ní za dalším krátkým a žhavým létem… Už tomu rozumíš, ty snílku?“

Bylo to tak úžasné, že jsem z toho byl úplně vedle. „Ale,“ začal jsem, protože jsem poprvé začínal chápat jistou věc, „proto nám říkají Děti zimy. Narodili jsme se s příchodem zimy a budeme zasvěceni, až zima skončí!“

Kellor se i v devíti uměl usmát blahosklonně jako dospělý. „Až nám bude osmnáct období,“ prohlásil důležitě, „led roztaje a zároveň s naším zasvěcením se objeví kosmická loď.“

Teď nám bylo osmnáct, měli jsme ten magický věk, a já získal pocit, že život nikdy nebyl tak bohatý a plný příslibů.

Do našeho zasvěcení zbýval týden.

S křikem jsme sjeli strmým žlabem, který bude odvádět roztálou vodu z města do údolí, ale zatím byl bezmála svislým kanálem krkolomného ledu. Žlab se vyrovnal a my jsme se rozběhli po celé délce zdi. Napravo od nás byl zářivý oblouk Galaxie; přímo před sebou jsme měli nízko na noční obloze osamocené světlo zapadající Hvězdy.

Schoulili jsme se do výklenku ve zdi, kam na nás nemohl vítr od severu, ostrý jako rapír. Nani se zahleděla do údolí. Její velké oči ještě zdůrazňovaly zář galaktické aury a já jsem ucítil, jak mi srdce poskočilo láskou. Rázně zavrtěla hlavou. „Kosmickou loď nevidím,“ oznámila.

„Slunce ještě není dost jasné,“ podotkl Kellor. „Vydává málo světla. A vůbec, loď je míli nebo víc odsud, schovaná v rokli. Teprve až roztaje led…“

Cítil jsem, jak se mi srdce rozbušilo jinou emocí. Jaké jsme měli štěstí! Byli jsme Děti zimy a budeme zasvěceni zároveň s objevením se kosmické lodě – dokonce pod posvátnou klenbou lodě jako takové. Jiní občané, kteří se narodili dřív nebo později, takové štěstí mít nebudou: buď dosáhnou osmnáctého období v době, kdy bude kosmická loď ještě uvězněná pod vrstvami ledu, nebo v době, kdy spalující žár vrcholícího léta, pouť k lodi znemožní.

Ucítil jsem na ruce Naninu ruku schovanou v rukavici. „Jene,“ pošeptala. „Zarecituj tu svou báseň.“

Kellor si odfrkl. Neměl porozumění pro moje sentimentální verše.

Odkašlal jsem si a zadíval se za vzdáleným světlem Hvězdy. „Jsme Děti zimy,“ začal jsem, „počaté s posledním nádechem léta/ zrozené v prvních ocelových mrazech zimy/ Naše povahy, naše duše, ukuté v krutých časech vánic a tmy/ Pravdu uznají, až léto odhalí loď…“

„Pravdu,“ zasmál se Kellor. „Uvidíš, že to budou jenom politické žvásty. Starší nás budou nabádat, abychom měli vysokou morálku a byli dobrými občany.“

„Myslím, že ne,“ odvětil jsem. „Pozoroval jsem ty, kteří prošli zasvěcením v minulosti. Vypadají…“ Zavrtěl jsem hlavou. „Nevím, jako by se nějak změnili. Jako by ve světle toho, co se dozvěděli, život vypadal jinak.“

Kellor se mi vysmál. „Člověk by čekal, že se něco z té takzvané Pravdy dostane ven, ne? Že si to někteří zasvěcenci nedokáží nechat pro sebe a řeknou nám, co se dozvěděli.“

„Třeba je pravda tak… šokující, že se nedokážou přimět k tomu, aby…“ začal jsem.

Naše úvahy zarazil zvuk, který přicházel od zdi. Znehybněli jsme a poslouchali, co to je. Zdálky se ozvalo tlumené bafání parního stroje. „Modráci!“ vykřikl radostně Kellor.

Vykoukli jsme z výklenku. Skutečně, po cestě pod námi, která se táhla rovnoběžně s městskou zdí, se těžkopádně valil parní vůz.

Kola s trny se zakusovala do ledu a postrkovala vůz vpřed. Vysoko v nezakryté kabině bylo vidět dvě postavy.

Modráci byli původní obyvatelé Štěstěny. Jejich povýšené vystupování a pozornost, jakou věnovali tomu, aby kontakty s námi omezili na minimum, mi připadaly jako vyjádření odporu k tomu, že jsme sem před tisícovkou let přišli. I jejich vzpřímené postoje mluvily o jakési genetické nadřazenosti. Ale přestože nám ti tvorové byli podobní, nejděsivější mi na nich připadala jejich bledá modrá pokožka a schopnost chodit bez zimního oděvu. Vypadalo to, jako by se tím, jak se vyrovnávali s chladem, vysmívali mé – narodil jsem se koneckonců v zimě – závislosti na silných kalhotách, prošívaném kabátu, čepici a rukavicích.

„Pojďme na ně zaútočit!“ vykřikl Kellor. Ze sněhu na zemi uplácal kouli a hodil ji na projíždějící vůz. Nani se přidala, ale já jsem se držel zpátky.

Modráci žili ve vysokých horách, daleko na sever od Ak-helionu. Čas od času přijeli na parních vozech vyměňovat nádobí a nástroje za maso harlů a další potraviny z naší produkce. Několik Modráků, kteří dělali spojku mezi svým plemenem a našimi obchodníky, žilo ve městě. Pokaždé, když jsem je uviděl, mě ohromilo, jak jsou jiní, mlčenliví a důstojní, zvláštně nadpozemsky krásní. Nedokázal jsem těmito lidmi pohrdat, jak nás k tomu vedli. A ještě míň jsem se dokázal přimět k tomu, abych po nich házel koule.

Projeli pod námi, aniž ve své důstojnosti vzali na vědomí projektily, které kolem nich dopadaly. Všiml jsem si, že jeden pasažér zvedl hlavu a podíval se nahoru na nás. Byla to křehce krásná žena s obličejem bledým a průsvitným jako vajíčko sněhule. Zdálo se, že naše pohledy se na okamžik setkaly, a já se pokusil vložit do svého výrazu omluvu za chování svých druhů.

Později, když parní vůz odjel, jsme se proběhli přes celou městskou zeď. Jásali jsme nad tím, že je nám osmnáct, jsme svobodní a brzy už budeme zasvěceni.

Kellor vzhlédl ke zvedajícímu se galaktickému rameni. Na základě množství viditelných hvězd prohlásil, že je pozdě, nejvyšší čas jít spát. Odešel s Nani a já jsem z jejich chování – skoro ostýchavé blízkosti důvěrných přátel – vytušil, že dnešní noci nebudou spát každý sám.

Vydal jsem se domů. Pomalu jsem proklouzal na bruslích přes městskou zeď a vylezl po kamenných schodech obalených ledem do vlastního města. Přejel jsem náměstí, kde jsme si dali pečené hlízy. Bylo už pozdě; dokonce i prodavači uhasili v koších žhavé uhlíky a odešli. Ve stínech byli jen harlové, chlupatí čtvernožci, kteří ve dne tahali sáně s cestujícími. Spokojeně chrápali a z těl jim stoupala pára.

Bruslil jsem širokým bulvárem k ulici, kde jsem bydlel s rodiči ve velkém obecním domě, když jsem náhle uslyšel ten zvuk.

Nejdřív jsem si myslel, že je to harl, kterému se něco stalo. Doklouzal jsem, až jsem zastavil, a zaposlouchal se. Zvuk se ozval znovu. Bylo to tenké, vysoké vzlykání. Zamířil jsem po zvuku ke zdroji a nakoukl jsem do kamenného kanálu vedle cesty. Na dolním konci strmého schodiště k radnici jsem rozeznal ve stínech ležet postavu. Slezl jsem dolů, i když mi překážely brusle.

„Už to bude dobré,“ řekl jsem. „Dojdu pro pomoc.“

V tom okamžiku jsem znehybněl, protože tvář, která se na mě dívala, patřila Modrákovi. Vstal jsem a ucouvl.

Modrák zvedl ruku. „Prosím. Asi mám zraněný kotník.“ Hlas byl tichý a ženský, pouhý dech. „Upadla jsem. Kdybyste mi pomohl dovnitř.“ A pokynula ke dveřím na horním konci schodů.

První, co mě napadlo, bylo utéct. Druhé, Což mě šlechtí, bylo udělat pro Modračku, co potřebovala. Sundal jsem si brusle, potom jsem si klekl a postavil ji na nezraněnou nohu. Objal jsem ji a pomalu jí pomohl do schodů. Jak se o mě opřela, překvapilo mě, jak je lehká a křehká. Nahoře na schodech zatlačila do dveří, aby se otevřely, a ukázala chodbou na další.

S mou pomocí obešla byt a rozsvítila žlutě zářící lampičky. Ukázalo se, že místnost se v mnohém podobá jiným: možná jsem čekal něco, co bude stejně cizí jako samotní Modráci. Stěny zdobily olejomalby zimních krajin, na policích a na stolech stály sochy zimou očesaných stromů. Nikdy by mě nenapadlo, že tito cizí tvorové mají smysl pro umění.

Posadila se na židli vedle zářící lampy a prohlédla si kotník. Poprvé jsem si všiml, co má na sobě: tenké červené šaty a o něco tlustší černou pelerínu s kapuci. Jemnými prsty si prohmatávala kotník a škubala sebou.

Klekl jsem si a uchopil její nohu do ruky. „Myslím… myslím, že není zlomená. Možná je jenom ošklivě podvrtnutá. Co… co ji třeba obvázat?“ Zvedl jsem hlavu. Pohled jejích velkých černých očí mě šokoval.

„Tak jsi to ty,“ řekla. „Myslela jsem si to.“

„Prosím?“

„Předtím u městské zdi. Dvě děti házely po našem voze ledové koule. Tys tam byl s nimi, ale k útoku ses nepřipojil.“

„V tom voze jsi to byla ty.“ Vzpomněl jsem si na studený pohled modráckého pasažéra a na to, jak jsem se styděl za zábavu svých přátel.

„Omlouvám se. Oni… oni vám nechtěli ublížit. Byla to jenom hra.“

Tázavě se na mě podívala. Navzdory všem našim rozdílům a vzdálenému původu jsme měli mnoho společného. Řekla: „Ale ty ses k nim nepřidal. Myslela jsem, že pro vás jsme… opovrženíhodní. Takový dojem alespoň získávám od těch z vás, se kterými den co den pracuji.“

„Všichni nejsme takoví. Někteří z nás…“ Zarazil jsem se, aby to neznělo pokrytecky.

„Víš, mnoho lidí by mě tam nechalo ležet celou noc,“ prohlásila. „Měla jsem štěstí, že jsi kolem jel zrovna ty.“

Její pohled mě znervózňoval. Usmála se a řekla mi, že obvaz najdu v kuchyni. Vstal jsem a pospíšil si do sousední místnosti.

Když jsem se vrátil, uviděl jsem, že si svlékla plášť. Nemohl jsem si nevšimnout křehkosti jejích paží a nohou, tváře s vysokými lícními kostmi orámované vodopádem dlouhých, inkoustově černých vlasů.

Nemotorně jsem jí obvazem omotal nateklý kotník.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se.

„Jen,“ zašeptal jsem, ale do očí jsem se jí nepodíval.

„A kolik ti je, Jene?“

„Osmnáct.“

„Ale mně taky!“ prohlásila. „A mně říkají Ki.“

„Tobě je osmnáct? Ale já jsem myslel…“ Připadala mi mnohem starší; vyrovnané chování a sebedůvěra naznačovaly zralost dospělosti.

„Mezi mými lidmi jsme v šestnácti obdobích považováni za dospělé a můžeme se věnovat záležitostem starších.“ Černé oči jako by se do mě zavrtávaly. „Jestli je ti osmnáct období, čeká tě velice brzy zasvěcení.“

„Za šest dní.“

Něco v Kiině pohledu ve mně vzbudilo neklid. Náhle jsem vstal. „Musím jít,“ řekl jsem. „Je už pozdě. Na ten kotník dávej pozor, nezatěžuj ho.“ Rychle jsem došel ke dveřím. „Sbohem.“

Dívala se, jak odcházím, a na rtech jí zahrálo pousmání. Nasadil jsem si brusle a rozjel se domů. A teprve pak jsem si uvědomil, co se stalo. Bavil jsem se s Modračkou, porušil jsem nevyslovené pravidlo, že kontakt mezi našimi rasami je až na jisté okolnosti zakázaný. Ne že bych měl v úmyslu povědět o svém setkání Kellorovi a Nani, ale zajímalo mě, co by tomu řekli.

Matka a otec byli ještě vzhůru, když jsem přišel domů. Četli si při lampě v přední místnosti. Proklouzl jsem kolem dveří a rychle zamířil do postele. Ani v lepších okamžicích jsme si nebyli blízcí, ale něco – že by hanba? – mi zabránilo zastavit se a popřát jim dobrou noc.

Tu noc se mi zdálo o Ki. Byl to sen plný hrůzy a… něčeho jiného. Probudil jsem se zpocený, o hodinu dřív, než jsem musel vstát do školy. Znovu jsem si lehl a snažil se přivolat zpátky rychle se rozplývající představy nahé Ki v mé náruči.

* * *

Kellor mi jednou vysvětlil, že slova „den“ a „noc“ jsou odvozena z doby, kdy Štěstěna zažívá krátké období horkého léta. Řekl, že planeta se otočí kolem osy jednou za dvacet hodin, takže během léta je obloha nad Ak-helionem každých deset hodin světlá a potom tmavá. V zimě je obloha trvale tmavá, ale i tak rozdělujeme den na hodiny a jedné části říkáme den a druhé noc, protože nám to tak vyhovuje. Já jsem prožil celý život v noční tmě a bylo pro mne těžké představit si denní oblohu.

Ale změna byla na cestě. Hvězda teď ve dne putovala oblohou a v noci zapadala.

Další den po setkání s Ki jsem ve škole seděl v lavici, přes silné skleněné okno jsem se díval na majáček Hvězdy a přemýšlel o blížícím se zasvěcení a změnách, jež budou následovat.

Za necelého půl období již nebude led, který jsem tak dobře znal, se kterým jsem byl celý život. Roztaje a jako pitná voda steče z hory dolů, takže skály zůstanou holé a nehostinné. Pak začne přibývat tepla. Brzy už nebude možné žít venku a my, veškeré obyvatelstvo města, se uchýlíme do chladivého útočiště vyhloubeného před dávnými časy hluboko pod horou. O čtyři nebo pět období později vyjdeme a znovu osídlíme Ak-helion. Uvažoval jsem, jestli si na život v podzemí zvyknu.

Na obědě jsem seděl v jídelně s Kellorem a Nani. Rozhovor se brzy stočil na téma lodi.

„Dostal jsem takový nápad,“ tajnůstkářsky se na mě usmál Kellor. „Co kdybychom se vypravili z města do rokle s kosmickou lodí sami a omrkli si ji ještě před obřadem?“

Byl to ztřeštěný a rouhačský nápad. Nani zalapala po dechu, když ho slyšela.

Zasmál jsem se. „To nemyslíš vážně, že?“

„Že ne? Proč bychom nemohli?“

„Protože se to nesmí!“ řekla Nani. Rukou schovanou v rukavici udělala gesto, jako by něco sekala. „Prostě se to nesmí!“

„Kdyby nás přistihli…“ začal jsem, povzbuzený tím, že Nani je na mé straně. Nikdy jsem neslyšel, že by se někdo pokusil prohlédnout si kosmickou loď před obřadem. Podíval jsem se na Kellora, jako by se zbláznil.

„Promluvíme si o tom později, jo?“ navrhl Kellor. „V osm hodin se sejdeme na náměstí.“

Večer mi přichystala večeři služka a já jsem jedl sám. Moji rodiče byli důležití státní úředníci a byli na schůzi v budovách shromáždění. Po večeři jsem šel ven a vyrazil jsem na bruslích k náměstí. Cestou jsem míjel vysokou budovu, kde bydlela Ki. Ani nevím, co mě to napadlo, o motivech jsem nepřemýšlel, ale v nedalekém obchodě jsem nakoupil nějaké jídlo – chléb a harlí sýr – vrátil jsem se a vyšel po schodech nahoru.

Její dveře na konci chodby byly pootevřené. Linulo se z nich žluté světlo. Rozvázal jsem si brusle a rozechvěle zaklepal na dveře. Když jsem po jedné nebo dvou sekundách zaslechl slabé: „Je otevřeno,“ opatrně jsem do nich zatlačil a vešel.

Seděla na pohovce, nohu nataženou před sebe, chodidlo podložené polstrovaným taburetem. Když mě uviděla, stáhla tenké rty do nerozluštitelné čárky a vytřeštila oči.

Zvedl jsem chléb a sýr. „Napadlo… napadlo mě, že bys mohla něco potřebovat, tak jsem ti přinesl tohle.“

Usmála se. Ten nenadálý pohyb rtů, který stvrzoval vděčnost, mne naplnil úlevou.

„Je to od tebe moc milé. Polož to tady, prosím.“ Ukázala na polštář vedle sebe.

Nedokázal jsem odtrhnout oči od horních partií jejího těla, které nezakrývaly bílé šaty, jemných kostí na hrudi a klíčních kostí.

Uvědomil jsem si, že v místnosti je chladno. Kdybych na sobě neměl silný kabát, trpěl bych. To, že ona byla v tomto prostředí spokojená, mi připomnělo, jak je cizí.

„Mám radost, že jsi přišel,“ řekla. „Bylo mi tady smutno, když jsem si neměla s kým promluvit.“

„A vaši…“

Naklonila hlavu k rameni a podívala se na mě. „Neradi jezdí do města. V Ak-helionu je kromě mne jenom jeden styčný důstojník, ale pracujeme na směny, a tak ho vidím málokdy.“

„Proč ses stala styčným důstojníkem ty?“ zeptal jsem se.

„Protože jsem byla zvědavá. Chtěla jsem zjistit, jestli historky, které moji lidé o vás vyprávěli, jsou pravdivé. Chtěla jsem vidět, jestli jste opravdu tak nepřátelští, jak tvrdili.“

Napadlo mě, jestli si ze mě nedělá legraci, ta mladá dívka, která byla věkem stejně stará jako já, ale jinak mnohem, mnohem starší. „A jsme?“

„Obecně ano,“ potvrdila a já, obávám se, jsem zčervenal hanbou. „Za dobu, co jsem v Ak-helionu, narážím na naprosto bezdůvodné malé krutosti, úzkoprsost a nevědomost.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„A pak mi nadělá zmatek ve všech očekáváních a závěrech náhodná laskavost jedné úplně cizí osoby.“

Nevěděl jsem, co na to říct, a tak jsem mlčel.

„Zajímá mě to,“ pokračovala. „Chci vědět proč – proč nejsi jako ostatní? Proč jsi mi pomohl?“

Pokrčil jsem rameny a potom vyhrkl slova, kterých jsem okamžitě litoval. „Protože si myslím, že jsi krásná.“

Ach, ty blázne, mladý, omámený, nezkušený blázne! Mám zlost, když pomyslím na to, jaký jsem byl tenkrát mladíček, na bolest a zmatek, které mě naplnily.

Ale byl jsem upřímný, to musím svému mladému já přiznat. Řekl jsem, co jsem cítil, a nesmírně se mi ulevilo, když se mi Modračka nevysmála.

Na tváři se jí objevil úsměv.

Musela si uvědomovat mou naivitu a má muka: byla zkušenější, než odpovídalo jejímu věku. „To je jedna z nejhezčích věcí, které mi kdy někdo řekl, Jene. Díky.“

Pak jsme si povídali. Zdálo se, že se z našeho setkání vytratilo napětí a mohli jsme se tak bavit jako přátelé. Vyprávěla mi o svém lidu, o životě ve městě daleko na severu. Vypadalo to, že jsou vyspělá rasa – ale jak moc vyspělá, to se mi zdráhala říct. Zkoušel jsem se jí vyptávat na techniku ve městě, ale jen mávla prsty, usmála se a změnila téma.

Byla jedináček jako já; a stejně jako mně se jí nedostalo lásky od rodičů, ani ji necítila ona k nim. Ve škole měla vynikající výsledky a začala se zajímat o rasu, která rovněž obývala její planetu. Pilně studovala, podala si žádost, aby se mohla stát styčným důstojníkem, byla přijata, absolvovala výcvik a pak ji poslali do Ak-helionu.

Já jsem jí povídal o sobě, o rodičích a přátelích, o svých studiích a lásce k poezii. To poslední přiznání bylo bolestivé – mnozí by se mé romantičnosti možná vysmáli – ale Ki se lehce usmála a také se vyznala z lásky k poezii a hudbě. Myslím, že právě tenkrát jsem se do ní zamiloval.

Uplynula hodina, dvě. Bylo skoro osm. Vzpomněl jsem si, že jsem se domluvil s Kellorem a Nani, že se sejdeme na náměstí.

Řekl jsem Ki, že se mi s ní povídalo příjemně, ale musím už jít.

„Musíš? Opravdu musíš? Nemůžeš zůstat?“ Zvedla hebkou modrou ruku a položila ji na mou. Překvapeně jsem zjistil, že dotek jejích prstů je teplý a ne mrazivě studený, jak jsem čekal.

Dala mi ruku na tvář a jako nějakým kouzlem si přitáhla mou hlavu k své. Její polibek byl naplněním všech mých snů.

Nemotorně vstala a něco zašeptala. Pomohl jsem jí do sousedního pokoje, kde mě svlékla, až jsem tam stál nahý a třásl jsem se jako nějaké obětní zvíře. Ona pak vyklouzla ze svých jednoduchých šatů a, úžasně nahá, položila mě na postel, kde mě zahřála svou láskou.

Překvapilo mě, když jsme s modráckou dívkou spolu zápolili, že mi to připadá tak přirozené. Zpočátku jsem měl strach, bál jsem se, že bude jiná a cizí – ale Ki mi poskytla rozkoš, jakou jsem nikdy nečekal.

Nedovedl jsem si představit lepší sex, dokonce ani s dívkou z mé rasy.

Později jsem zabloudil rukou na noční stolek a prozkoumal zářící kouli, která osvětlovala pokoj. Nepodobala se ničemu, co jsem kdy viděl, a byla pozoruhodná, byť samozřejmě zdaleka ne tolik jako zkušenost, kterou mi odkázala ta cizí dívka, jež tiše spala vedle mě.

Položil jsem měkce zářící kouli zpět, oblékl jsem se, aniž bych ji probudil, a vytratil jsem se z bytu. Tmou jsem se pomalu vydal k domovu, plný zmatených emocí: lásky a hanby, radosti a strachu, vzrušení z toho, co jsem s Ki prožil, a nejistoty z budoucnosti.

Další den jsem se probudil brzy. Už jsem nedokázal znovu usnout ani jít na snídani, a tak jsem odešel z domu a bruslil opuštěnými ledovými kanály. Vůbec mě nenapadlo, že bych měl jít do školy; minulá noc pro mě byla něčím zvláštním, mezníkem, a já jsem potřeboval čas, abych vstřebal, co se stalo. Táhlo mě to k bytu Ki, dokonce jsem byl až na rohu bulváru, ale dál už jsem se nepustil. Chtěl jsem se znovu seznámit s rozkošemi jejího těla, ale zároveň jsem se na ni nechtěl vrhnout. Ano, říkal jsem si, jestli ke mně cítí to, co cítím já k ní, určitě mě uvidí ráda… Byl jsem mladý chlapec, poprvé zamilovaný a zmatený. Střídavě jsem zažíval radostné vzrušení z pomyšlení na to, co jsme v sobě našli, a pak zase tísnivé pocity při představě, jak by se na náš vztah dívali starší a takzvaní lepší příslušníci mé rasy.

Objel jsem město třikrát, než jsem se unavil. Potom jsem si našel krytou čajovnu a posadil se do ní k čističům ledu a jezdcům na harlech, kteří měli po práci, krčili se nad hrnky horkého kořeněného mléka a častovali se oplzlými vtipy a posměšky. Díval jsem se, jak Hvězda stoupá vysoko na oblohu, určitě o něco větší než včera, a přemýšlel o budoucnosti.

Dokládá mou mladickou naivitu, že jsem se po jednom krátkém románku s Ki považoval za zamilovaného a bál jsem se, abych o tuto lásku nepřišel. Led zanedlouho roztaje, na Štěstěnu přijde denní světlo a obyvatelé Ak-helionu se odstěhují pod zem. Pokud šlo o Modráky, opustí své město a odejdou ještě dál na sever, k planetárnímu pólu, kde přečkají prudký žár v relativním chladu svého letního města. Další zimu se vrátí a Ki s nimi. Ale ta představa pěti období čekání! Tou dobou už skončím školu a budu mít zaměstnání. Budu dospělý a moji rodiče se budou snažit dohodnout sňatek s vhodnou dívkou. A bude si mě Ki vůbec pamatovat? Dnes se musím smát, když pomyslím na touhu a úzkost, kterou jsem prožíval tenkrát, když byla první láska v mém srdci ještě čerstvá.

V osm jsem se vypravil na náměstí.

Galaktická ramena zářila té noci ohnivě a okázale. Na ledu se tísnily davy a dívaly se nahoru na umbrové a fuchsiové víry. Prodavačům jídla a ochuceného mléka obchody jen kvetly. Vyhledal jsem Kellora a Nani.

„Proč jsi nepřišel včera večer?“ zeptal se Kellor. „A kde jsi byl dnes?“

Teplá, měkká zář v Nanině úsměvu vypovídala o příjemném pocitu po milování.

„Bylo mi zle,“ zalhal jsem. „Asi jsem snědl špatnou hlízu.“

Byl jsem rozpolcený. Toužil jsem povědět jim o noci, kterou jsem strávil s Ki, ale zároveň mě obavy z jejich posměchu nabádaly k opatrnosti. Věděl jsem, že by od nich bylo špatné, kdyby mě odsoudili. To, co bylo mezi Ki a mnou, bylo stejně drahocenné jako to mezi Kellorem a Nani, jenže to by oni samozřejmě nebyli schopni vidět.

„Rozhodli jsme se jít,“ řekl Kellor hrdě, jako by oznamoval jejich zasnoubení.

Byl jsem zmatený, ztracený ve vlastních myšlenkách. „Kam jít?“ zeptal jsem se a vzápětí jsem si vybavil Kellorovo chvástání z předchozího dne.

Začal přikyvovat, když uviděl můj zaskočený a nevěřícný výraz. „Už jsme se rozhodli. Jdeme do toho.“

Podíval jsem se na Nani, která se včera zděsila stejně jako já.

Kellor ji zřejmě přesvědčil. Pokrčila rameny. „Proč ne, Jene? Když si dáme pozor… Představ si to, vidět kosmickou loď dřív než všichni ostatní!“

„Ale to se vám nepodaří,“ připomněl jsem, zklamaný její kapitulací. „Co všichni církevní starší, kteří připravují obřad, co stráže? Uvidí ji přece dřív než vy.“

„Ty víš, jak to myslíme,“ řekl Kellor. „Uvidíme ji dřív než všichni ostatní naši vrstevníci. Budeme tam první.“

„A co bude, když vás chytí? Může se stát úplně všechno. Můžou vás vyloučit ze školy a dokonce zavřít do vězení.“

„Nechytí nás,“ prohlásil Kellor. „Jsme mladí a zdraví. Každému slabému staršímu na bruslích ujedeme.“

„Vždyť ani neznáte cestu!“

„Vysocí starší chodí do rokle každý den,“ odvětil Kellor. „Budeme jednoduše sledovat jejich stopy ve sněhu a ledu.“

„Jste blázni. Klidně vám řeknu hned teď, že toho budete litovat.“

„Tak ty s námi nepůjdeš?“ Tentokrát to byla Nani. Dobírala si mě.

Jenom jsem zavrtěl hlavou a otočil jsem se jinam.

„Pokud si to rozmyslíš a budeš se chtít k nám přidat, tak odejdeme z náměstí zítra v osm večer,“ upřesnil Kellor. „Tak ahoj.“ Chytil Nani za ruku a odtáhl si ji. Kličkovali davem k místu, kde bydleli jeho rodiče.

Chvíli jsem objížděl náměstí na bruslích kolem dokola a uvažoval, kdo je pošetilejší – jestli Kellor a Nani, když chtějí předčasně ukojit svou zvědavost, nebo já, když jsem se zamiloval do Modračky. Třeba jsem jejich podnikem pohrdal jen proto, že jsem jim záviděl jejich smělost, kontrastující se zbabělými pochybnostmi, jež ve mně budil vlastní prohřešek.

Myšlenka na Ki mě vyhnala z náměstí. Rychle jsem projel městem, zahnul na široký bulvár a doklouzal před její dům. Přesvědčil jsem se, že na dohled nikdo není, sundal jsem si brusle a opatrně vyšel po schodech nahoru. Otevřel jsem si venkovní dveře a zaklepal na dveře jejího bytu.

Srdce mi poskočilo, když jsem uslyšel Kiin hlas. „Kdo je tam?“

„Já. Jen.“

„Jene!“ Byl to výkřik. „Pojď dál. Nestůj tam jenom!“ A ještě než jsem se opřel do dveří a překročil práh, vbelhala se mi s bolestivou grimasou do náruče.

„Kam jsi dnes ráno zmizel?“ zeptala se starostlivě. „A proč jsi nepřišel dřív?“

S úlevou jsem se rozesmál nad jejím přivítáním.

„Musel jsem domů,“ začal jsem. „Rodiče…“

„Stýskalo se mi po tobě, Jene,“ řekla. „Myslela jsem, že se už nevrátíš.“

Odnesl jsem ji do ložnice a položil na postel. Objímali jsme se a povídali si o své minulosti. Uvědomil jsem si, že jí vyprávím historky, o kterých jsem si myslel, že jsem je zapomněl. Zjistil jsem, že je umím podat s humorem, a měl jsem radost, že se Modračka vesele směje.

V časných hodinách jsem vylezl z postele. Pohyb Ki probudil. Políbil jsem ji. „Musím jít. Kdyby to zjistili rodiče…“

„Večer,“ zašeptala. „Vrať se večer, Jene. Prosím.“

Slíbil jsem, že přijdu, a zamířil k domovu. Dostal jsem se do domu a proklouzl nahoru do svého pokoje, aniž bych narušil klidný spánek rodičů. Vědomí, že poprvé v životě dělám něco bez jejich vědomí či souhlasu, mi dodávalo sílu a jistotu.

Další den jsem hodiny ve škole odseděl jako omámený. Čekal jsem jen na to, až den skončí a já budu moci navštívit Ki. Kellor a Nani byli nezvykle zamlklí a mně chvíli trvalo, než jsem si uvědomil, co mají dnešní noci v plánu.

„Jste pitomci, jestli to uděláte,“ pošeptal jsem při obědě ve velké jídelně. „Obřad zasvěcení je stejně už za čtyři dny. Proč raději nepočkáte?“

Ale moje starost jim nestála ani za odpověď. Jenom se pro sebe usmáli a pokračovali v jídle.

V pět jsem neodešel s nimi, jak jsem to obvykle dělal, ale připnul jsem si brusle a rychle se rozjel ledovými kanály k bulváru, na němž bydlela Ki. Přesvědčil jsem se, že mě nikdo nevidí, a vklouzl jsem do domu.

Čekala na mě. Zvedl jsem ji do náruče a přitiskl ji k sobě, jako bych byl pryč několik období.

Její šťastný smích byl jako trylkování sněhule.

Pomilovali jsme se v její posteli. Potom jsme leželi pod přikrývkami a tiskli se k sobě. Právě tuto fázi našeho milování jsem měl nejraději. Živočišná vášeň byla pryč a já jsem odpočíval v dozvucích milování s jedinou ženou, kterou jsem kdy miloval a které jsem beze zbytku důvěřoval.

Ki se opřela o jeden loket. Obličej a ňadra se jí leskly vrstvičkou potu. Odtáhla přikrývky, aby své nahé tělo ochladila vzduchem v místnosti. Já jsem se roztřásl zimou.

„Pověz mi o svém zasvěcení, Jene,“ vybídla mě.

Zasmál jsem se. „To by bylo, jako bych ti vyprávěl… co já vím… o Hvězdě,“ řekl jsem. „Jak ti můžu vyprávět o něčem, co jsem nikdy nezažil?“

Zklamaně protáhla hezký obličej. „Ale určitě víš, co se při obřadu děje. Vaši starší ti museli něco říct, ne?“

„Vím jenom to, že v den zasvěcení odvedou stovku z nás, možná i víc, k rokli s kosmickou lodí.“ Uvědomil jsem si, že jsem ztišil hlas, jakoby bázní.

„Kosmická loď,“ řekla. Později jsem si vzpomněl na stín, jaký se jí v tu chvíli mihl po tváři.

Přikývl jsem. „Vejdeme do lodi a vyslechneme si proslov vysokého staršího štěstěnské církve. Nevím, o čem mluví. Ale prý nám sdělí Pravdu.“

Ki se na mě pochybovačně podívala. „Pravdu? A to je všechno? Jak je možné, že jsi až doteď Pravdu neslyšel?“ Na rtech jí zahrál úsměv.

„Nevím.“ Pokrčil jsem rameny. „Zasvěcenci musejí přísahat, že zachovají tajemství.“

„Jene.“ řekla a vážně se na mě podívala velkýma černýma očima. „Řekneš mi tu Pravdu, až se ji dozvíš?“

Políbil jsem ji na vysoké čelo. „Řeknu, Ki.“

„Slibuješ?“

„Samozřejmě že slibuji.“ Rozhlédl jsem se po místnosti, po zářících koulích, které vydávaly nejenom světlo, ale, jak jsem si uvědomil, také teplo. V ložnici bylo vždycky tepleji než v ostatních místnostech, i když mé smysly to stále cítily jako chlad.

Vzal jsem jednu zářící kouli z nočního stolku. „Řekl jsem ti o zasvěcení všechno, co vím. Teď mi ty pověz o tomhle. Nikdy jsem nic podobného neviděl, Ki.“

Vzala si ode mne kouli a podržela ji na rozevřené dlani; odrážela se od jejích upřených očí. „Řekni, nejsou krásné? Já ale nejsem vědec, Jene. Nevím, jak fungují.“

„Ale vyrábíte je, ne? Myslím vy Modráci.“

„Ovšem.“ Zasmála se. „Kdo jiný?“ Zamračila se na mě. „My nejsme takoví barbaři, za jaké nás považujete, Jene. Kdo myslíš, že vám prodal vynález páry?“

Pokrčil jsem rameny. Vždycky jsem měl za to, že jsme parní stroj vynalezli my.

„Jsme technická civilizace a máme spoustu vynálezů, o kterých by se vám ani nesnilo,“ pokračovala Ki. „Časem vám prozradíme mimo jiné i tajemství zářících koulí.“

Všimla si, že můj pohled zabloudil k oknu. Výška Galaxie nad obzorem prozrazovala pozdní noční hodinu. Opřela mi ruku o hruď a zatlačila mě na postel. „Neodcházej, Jene. Zůstaň ještě chvilku, prosím.“

Co na tom záleželo, jestli přijdu domů teď nebo za tři hodiny, pokud rodiče na mou nepřítomnost stejně nikdy nepřijdou? Kiině prosbě se nedalo odolat. Přetáhl jsem přes nás přikrývku a v provoněné tmě, kterou jsem tím vytvořil, jsem s ní zápasil, až se vzdala.

Později jsem se zamyslel nad zasvěcením, přibližováním Hvězdy a vším, co to nutně přinese.

„Ki,“ řekl jsem. Nedokázal jsem se přimět, abych to téma otevřel. „Až roztaje led…“

Umlčela mé rty konečkem prstu. „Psst. Ani na to nemysli.“

„Na nic jiného myslet nedokážu! Nechci tě ztratit.“

„Ani já nechci ztratit tebe.“

„Tak zůstaň a odejdi s námi do hory…“ Ale ještě než jsem to dořekl, uvědomil jsem si absurditu svých slov.

Smutně se usmála. „Ty víš, že nemůžu. Tvoji lidé…“ Odmlčela se. „Za pět období se vrátím, Jene. Přijdu si pro tebe.“

„Ale pět období? Zešílím z toho čekání!“

„A já taky, ale potom jeden druhému od šílenství pomůžeme.“

Později jsem se oblékl, odtrhl se od Ki a ve stísněné náladě jsem se vydal opuštěnými ledovými kanály Ak-helionu domů. Před domem rodičů hořela pochodeň. Napadlo mě, že otec nebo matka možná chtějí odejít brzy, a vkradl jsem se do chodby obzvlášť pozorně.

Čekali na mě. Vyšli z předního pokoje, než jsem stačil překonat chodbu, a pustili se do mě.

„Jene,“ promluvil otec. V jeho hlase bylo něco neústupného. Měl jsem strach, že se dozvěděli o mém vztahu s Ki.

„Kde jsi byl?“

„B-byl…“ Uvědomil jsem si, že kulhám. Kolena se mi podlamovala. Otec mi připadal jako cizí člověk i ve chvílích, kdy všechno bylo v pořádku. Teď jsem měl pocit, že je to soudce, který mě odsuzuje. „Byl jsem s kamarády.“

„S kým?“ zeptal se ostře. „S Kellorem a Nani?“

Něco, nějaké tušení, co se stalo, mě přimělo k tomu, abych zavrtěl hlavou. „Ne. S někým jiným…“

„S kým,“ zeptal se znovu, stejně přísně.

Podíval jsem se mu do očí. „S jednou dívkou. Byl jsem s dívkou, se kterou jsem se seznámil v čajovně.“

Matka sklopila hlavu a tiše se rozplakala. Pochopila, že již nejsem nevinné dítě. Hořel jsem rozpaky.

„Ty lžeš, Jene,“ obvinil mě otec.

„Nelžu. Je to pravda… Promiňte.“

„Byl jsi s Kellorem a Nani. Nezapírej to!“

Zopakoval jsem jejich jména. „Proč?“ dostal jsem ze sebe nakonec. „Co se stalo?“

Otec mě probodl pohledem, který byl mrazivější než severní vítr. „Dnes v noci zatkli Kellora a Nani starší služebníci církve nedaleko rokle s kosmickou lodí. Mají vážné problémy. Jestli zjistím, že jsi byl s nimi…“ Z jeho tónu vysvítalo, že jestli lžu, stáhne ze mě kůži zaživa. „Jdi do svého pokoje.“

Utekl jsem. V první chvíli jsem cítil úlevu, že se nepřišlo na můj vztah s Ki, pak hanbu za tu úlevu a nakonec jenom strach o přátele.

Ráno u snídaně otec neřekl nic o tom, jaký osud s největší pravděpodobností čeká Kellora a Nani, a já sám jsem se zeptat nedokázal. Ulevilo se mi, když se ani otec nezeptal mne na mou pletku. Tušil jsem, že se pokusí vypátrat jinými způsoby, s kým se scházím, a rozhodl jsem se dát si pozor, aby mě do Kiina bytu nemohl nikdo sledovat.

Než jsem odešel od stolu, otec mě informoval, že po celé další období musím být doma do sedmi. Ochotně jsem souhlasil, i když jsem potají litoval hodin, které ztratím, když nebudu s Ki.

Ve škole ten den všichni mluvili o osudu Kellora a Nani, jejichž nepřítomnost byla nápadná. Spolužáci si s velkou chutí představovali jejich trest, od dlouhého věznění po deset ran bičem. Já sám jsem se všech takových spekulací zdržel. Bylo mi špatně. Přemýšlel jsem, jestli bych nepovolil a nevydal se s kamarády na jejich předčasnou pouť, kdybych se nezapletl s Ki.

Po vyučování jsem se vypravil ke Kellorovu domu, ale okna byla zatemněná a mé volání zůstalo bez odezvy. Potom jsem se vydal přes město na bulvár, kde bydlela Ki. Cestou jsem si několikrát zašel a pak jsem počkal na rohu, až na dohled nebude živá duše. Zůstal jsem s ní skoro až do sedmi. Pak jsem se vrátil domů a jako poslušný syn společně povečeřel s rodiči.

Další tři dny, které předcházely obřadu u kosmické lodi, jsem chodil ke Ki hned po škole. Tím, že hodiny s ní byly kradené a příliš krátké, byly ještě vzácnější. O Nani a Kellorovi nepadlo ani slovo.

Den před obřadem vyplnila školní chodby a učebny atmosféra očekávání a vzrušení. Moji nedočkavost zchlazovala trvající nepřítomnost Kellora a Nani a při obědě ve školní jídelně se mé nejhorší obavy potvrdily.

Malý chlapec, jehož otec zastával funkci vysokého staršího štěstěnské církve, přišel k mému stolu. „Ty jsi Jen, kamarád Kellora a Nani?“

„No a co?“

„Dnes se projednává jejich případ,“ řekl, jako by byl nevímjak důležitý. „Jestli je uznají vinnými, budou zasvěceni o šest období později.“

Ohromeně jsem na něho zíral, neschopný odpovědět. Zbytek dne jsem pořádně ani nevnímal a v pět jsem uprchl přes město za Ki.

Další šok mě čekal v jejím bytě. Zaklepal jsem na dveře a vešel. Zavolala na mě z ložnice. Rozhlédl jsem se po předpokoji. Byl jsem si jistý, že se něco změnilo. Až po několika sekundách jsem si všiml, že chybějí různé věci, stromové sochy a obrazy.

Když jsem vstoupil do ložnice, uviděl jsem, že balí. Opatrně stála na zraněné noze a ukládala zabalené předměty do beden.

„Ki…?“

Odkulhala přes pokoj a objala mě. „Jene… Ach, Jene. Zavolali nás zpátky. Styčné důstojníky. Přišel čas, abychom se odstěhovali na sever. Za dva dny opustím Ak-helion.“

„Za dva dny?“ zopakoval jsem nevěřícně jako idiot. „Za dva dny budeš pryč?“

Bylo to příliš neuchopitelné a strašlivé, než abych si to dokázal představit.

Podívala se mi do očí a odhrnula mi vlasy z čela. „Máme dva dny,“ zašeptala. „Udělám ti je zvláštní, Jene, aby sis je pamatoval, dokud se nevrátím.“

V tu chvíli jsem se zhroutil a rozplakal se jako malý kluk. Co jiného jsem taky byl? Ona mě vzala do náruče a snažila se mě utěšit, s ženskou péčí a něhou.

Zůstal jsem u ní celou noc, bez ohledu na večerku nařízenou otcem. Ať jde k čertu, říkal jsem si. Nedovolím mu, aby mě připravil o drahocenné hodiny s dívkou, kterou miluji, bez ohledu na následky. Když za úsvitu Hvězda vyšla na tmavé nebe, odešel jsem domů a vzdorně zasedl s rodiči ke snídani. To ráno, v den obřadu, jsme jedli v napjatém tichu a oni se rozhodli, že mě za nedodržení zákazu nepokárají.

***

Vypadalo to, že se na městské zdi shromáždilo veškeré obyvatelstvo Ak-helionu, aby nám popřálo šťastnou cestu. Za doprovodu církevních starších jsme vyrazili průvodem osvíceným pochodněmi po svažující se stezce vytesané v ledu. V uších mi znělo jásání davu, když jsem zapátral v dychtivých tvářích po Kellorovi nebo Nani, ale jednoho ani druhého jsem neviděl.

Nechali jsme město za zády a vstoupili jsme na území, které pro mě bylo nové, do rozlehlých, svažujících se sněžných plání a soutěsek zaříznutých do ledových desek, světlem pochodní zbarvených do oranžova. Všude kolem nás byly známky tání: z ledových převisů a hran se valila voda v mocných, rtuťovitých proudech. Vypadalo to, jako bychom tou tajemnou, plameny osvětlenou krajinou putovali míle, duchem upnutí na nadcházející zasvěcení. Přes všechen smutek z nepřítomnosti přátel jsem myslel víc na to, co mě čeká.

Snad o hodinu později jsem v dálce rozeznal narůžovělou záři velkého množství pochodní; vycházela z díry v zemi. Jak jsme se blížili, církevní starší, kteří šli ve svých róbách mezi námi, spustili ponurý zpěv. Srdce se mi prudce rozbušilo.

Přiblížili jsme se k okraji rokle a nahlédli do ní. Poprvé jsem spatřil široké schodiště vytesané do ledu a pak vlastní kosmickou loď.

Neměl jsem představu, co mohu čekat. Církev zakazovala šíření kreseb a ikon zobrazujících loď a podle sporých poznámek a náznaků dospělých jsem si říkal, že loď by mohla připomínat vysoký ledový stalagmit, stavbu ze stříbrného kovu, která se vypíná ke hvězdám.

Zastavil jsem se a užasle, s bradou spadlou, jsem zíral. Skutečně byla stříbrná a vysoká, ale nikdy by mě nenapadlo jak stříbrná nebo jak vysoká. Třpytila se jako diamant a byla dobře pětkrát vyšší než nejvyšší budova v Ak-helionu. Do věžovitého trojúhelníkového tvaru bylo zasazeno na stovku pozorovacích gondol a průzorů, které se střídaly s obrovskými číslicemi a znaky, rozdrásanými cestou přes vesmírnou propast. Spatřil jsem takto realitu kosmické lodi vůbec poprvé, a tak není divu, že mne naplnila srdcervoucí hrdost na úspěchy mé rasy, na zdárné přežití, které tento vzpínající se kolos představoval.

Všude kolem mě bylo slyšet lapání po dechu a výkřiky, jak jsme na ten výjev coby naivní zasvěcenci třeštili oči. Ale ještě než jsme se jím stačili pořádně pokochat, církevní starší nás hnali po ledových schodech dolů. Jak jsme sestupovali do rokle, kosmická loď se zdála být čím dál vyšší. Brzy jsme museli natáhnout krk, abychom rozeznali antény, jimiž se její špička ježila.

U paty schodiště, před velkým klenutým vstupem do lodi, jsme, se zastavili. Potom se zasvěcenci začali otáčet a naší skupinou proběhl rozruch. Podíval jsem se také a z toho, co jsem uviděl, se ve mně vzedmula vlna radosti.

Po schodech za námi scházeli v doprovodu dvou přísně se tvářících starších Kellor a Nani.

Protlačil jsem se davem zpátky a pod nesouhlasnými pohledy starších jsem se s přáteli objal.

„Co se stalo?“ vyrazil jsem ze sebe.

„Pokárali nás,“ řekl Kellor. „To je všechno – jenom nás pokárali!“ Vypadalo to, že jeho i Nani ohromilo, že byli omilostněni, šokovalo je to stejně jako nás všechny pohled na kosmickou loď.

Vysoký církevní starší, celý třpytivý ve stříbrném oděvu, nás povolal k pořádku a dovedl nás do nákladového prostoru lodi.

Tam, v této hypermoderní katedrále, jsme zůstali stát jako věřící, jimiž jsme vlastně byli. Vysoký starší zatím vystoupil na pódium před námi a přednesl svou řeč.

Slyšel jsem jen útržky toho, co říkal. Do značné míry to odpovídalo Kellorově předpovědi: nabádání nás, nových mužů a žen Ak-helionu a budoucnosti našeho rodu, abychom dodržovali zavedené zásady a dokázali, že jsme čestnými občany.

Zklamalo mě, že takto velkolepý zážitek by měl mít takový konec.

„My z Ak-helionu představujeme hrdou a ušlechtilou civilizaci, přátelé. Přišli jsme přes vesmírnou prázdnotu hledat nové, obyvatelné planety, přišli jsme z pohostinnějších světů, než je ten náš, našli jsme Štěstěnu a osídlili jsme ji. Překonali jsme útrapy, těžká období a drsné klima, abychom přežili, a nejenom přežili, ale dočkali se rozkvětu. A přesto…“ jak se odmlčel a postupně se podíval na každého z nás, slova doznívala nad našimi hlavami, „a přesto naši předkové museli na počátku překonat mnoho.“

Znovu se odmlčel.

Nani našla mou ruku a stiskla ji. Bezděčně jsem vzal za ruku Kellora. „To je ono,“ řekl jsem. „Pravda.“

„Když naši předkové s kosmickou lodí přistáli,“ odříkával slavnostně vysoký starší, „postavilo se proti nim nejenom drsné podnebí, žhavé léto a mrazivá zima, ale ještě krutější nepřítel…“

Pokračoval a já jsem poslouchal jeho slova, ale můj mozek byl tak otupělý obludností toho proslovu, že jsem vnímal sotva polovinu toho, co říkal. „A než naši předkové stačili navázat s původními obyvateli kontakt, aby je přesvědčili o svých mírumilovných úmyslech, stali se obětí útoku. Původní obyvatelé byli ve srovnání s námi primitivní, ale měli na své straně moment překvapení a početné oddíly, takže jsme málem podlehli. Během toho prvního strašného týdne jsme ztratili mnoho kolonistů, mnoho odborníků a vědců, jejichž přičiněním by naše existence na Štěstěně nebyla zdaleka tak nejistá…“

V břiše se mi zvedla prudká vlna nevolnosti.

„A proto,“ pokračoval, „jsou naše vztahy s místními obyvateli omezené a přísně kontrolované. Jak můžeme důvěřovat plemenu, které – byť dávno – udělalo vše pro to, aby vyhubilo naše nevinné předky?“ Vysoký starší se podíval přímo na nás a zeptal se: „Jak můžeme důvěřovat Modrákům?“

Zatočila se mi hlava. Tep mi bušil v uších. Vysoký starší mluvil o přísaze mlčení a věrnosti církvi. Jeden po druhém jsme postupovali do čela shromáždění, poklekali, přijímali od něho požehnání, při němž nám kladl ruku na hlavu, a opakovali přísahu.

Pak jsme najednou byli venku z lodi a v zástupu jsme odcházeli od posvátného kosmického plavidla, po schodech nahoru a dál k městu, jež bylo naším domovem, ale které už nikdy nebude úplně stejné. Ze zpáteční cesty si pamatuji jen velmi málo kromě toho, že vedle mě šel Kellor a po tvářích se mu kutálely slzy, jak proklínal barbarské modrokožce z této planety. Tak přesně to řekl a z reakcí skupiny jsem poznal, že ostatní mají stejné pocity. Naše zasvěcení splnilo účel: již nikdy neuvidíme žádného Modráka ve stejném světle.

Jenže… já jsem Ki miloval a věděl jsem, že je to starostlivá, soucitná bytost.

Ve škole se konala pro zasvěcence hostina, jíž se účastnili členové rodin a přátelé. Mechanicky jsem se krmil bohatstvím jídel, poslouchal nadšené proslovy státních úředníků a církevních starších. Bylo to, jako by nás zasvěcení sjednotilo, jako by nás spojilo proti nepřízni osudu a budoucím útrapám – až na to, že já jsem se cítil dokonale odtržený a izolovaný. Poslouchal jsem Kellora a Nani, jak žvaní o hrdinství našich neohrožených předků, a zjistil jsem, že nemohu dál. Při první příležitosti jsem se omluvil společnosti rodičů a přátel, předstíraje, že jdu ven na čerstvý vzduch, a utekl jsem. V šatně jsem našel své brusle a rozjel se od školní budovy přes město za Ki.

Když jsem vrazil do místnosti, seděla sama, obklopena sbalenými bednami a krabicemi. Vypadala zoufale a já poznal, že plakala.

Vstala a dokulhala mi do náruče. „Jene,“ řekla. „Přemýšlela jsem – zvažovala jsem naši situaci. Proč bys nemohl…“ odmlčela se a vážně se na mě podívala, „proč bys nemohl jít se mnou, do města na pólu, a přečkat léto tam? Šlo by to.“

Něco v mém výrazu ji zarazilo. Jít s ní, pomyslel jsem si, jít s ní a žít s lidmi, kteří kdysi napadli mé předky? Jak by mě asi přijali, potomka vetřelců?

„Jene? Co se stalo, Jene?“

Vytřeštil jsem na ni oči. Věděla to? Měla povědomí o minulých událostech, které tak nezvratně rozdělily naše plemena?

„Ty to nevíš, že?“ zeptal jsem se. „Oni ti to neřekli.“

Zírala na mě s vytřeštěnýma očima. „Jene?“

Nadechl jsem se. „Dnes se konal obřad zasvěcení,“ řekl jsem. „Dnes jsem se dozvěděl Pravdu. Slíbil jsem ti, že ti řeknu…“

Zvedla ruku a pohladila mě po tváři. „Co mi řekneš?“ zeptala se tenkým hlasem.

„Řeknu ti, co se stalo, když jsme přiletěli na Štěstěnu, co se stalo našim předkům.“ Vylíčil jsem jí, jak proběhl obřad, co nám řekl vysoký starší o událostech, k nimž došlo před všemi těmi obdobími. Byl jsem ve svém popisu zasvěcení objektivní, dal jsem jí najevo, že bez ohledu na to, co se v minulosti stalo, nesouhlasím s tím, jak církev šovinisticky rozdmýchává nepřátelství a xenofobii.

Když jsem skončil, podíval jsem se jí do očí. „Tak řekni, Ki, jak bych mohl odejít s tebou – jak by mě tvoji lidé přijali?“

Na tváři se jí objevil výraz nekonečné lítosti. Zlehka mě políbila na rty, potom se odtáhla a zavrtěla hlavou.

„Ach, Jene,“ vzdychla. „Ach, má lásko, ty to vážně nevidíš…?“

Ohromeně jsem na ni zíral. „Co?“

„Jene, prosím tě, poslouchej mě.“ Postrčila mě na taburet a sedla si vedle mě. „Možná pro tebe bude těžké smířit se s tím, ale prosím tě, abys mi věřil. Nelhala bych ti – a ty to víš. Miluji tě a neřekla bych ti jednu jedinou nepravdu.“ Vzala můj obličej do dlaní a naléhala: „Jene, prosím, věř mi, když ti říkám, že vy, tví lidé, jste nepřiletěli na Štěstěnu na palubě kosmické lodi.“

Vytřeštil jsem na ni oči. Snažil jsem se pochopit, co říká.

Pak se mi náhle rozsvítilo a já jsem to pochopil.

Jak jsem mohl být tak slepý? Zářící koule, to, co Ki říkala o vyspělejší technice… Vesmírem jsme na palubě kosmické lodi nepřicestovali my, ale Modráci.

Pak mě napadlo, jestli jsme to náhodou nebyli my, kdo zaútočil na Modráky, kteří přiletěli z vesmíru…

A církev později, aby odčinila kolektivní vinu a udržela status quo života v Ak-helionu, nechala zavést lživý zasvěcovací ceremoniál?

„Vy…“ řekl jsem. „Vy jste sem přiletěli kosmickou lodí?“

Podívala se na mě, jako by mě za mou nevědomost litovala.

„Jene,“ řekla smutně. „Jene, obě naše rasy mají původ na této planetě. Vy i my jsme se vyvinuli tady.“

Nechápavě jsem zavrtěl hlavou. „Ale co ta loď?“ vykřikl jsem. „Je tam. Viděl jsem ji. Když jsme jí nepřiletěli my, kdo tedy?“ Zarazil jsem se.

„Kdo jiný?“ zeptala se. „Třetí rasa, která si říkala Pozemšťané. To oni přiletěli na Štěstěnu kosmickou lodí.“

Zatočila se mi hlava. „Pozemšťané?“ zašeptal jsem. „Ale… ale já jsem si vždycky myslel, že my, moji lidé…“

Zavrtěla hlavou.

„Odkud to víš?“ zeptal jsem se slabým šepotem. „Proč jsi mi to neřekla dřív?“

„Protože moji lidé složili přísahu mlčenlivosti – nesmíme vám říct pravdu o minulosti, abychom nerozdmýchali staré zášti. Před příletem kosmické lodě jste s námi vy, lidé z jihu, válčili. Byli jste rasa strašlivých válečníků…“ Krátce se odmlčela a pak pokračovala. „Potom přiletěli Pozemšťané. Jejich loď měla poruchu a oni museli nouzově přistát – nebýt poruchy navigačního systému jejich lodi, nikdy by si Štěstěnu nevybrali jako planetu, na které se usadí. A pak, Jene, pak je vaši lidé napadli. Zabili jste mnoho Pozemšťanů. Přežilo jich jen šest. My jsme je zachránili a odvedli jsme je do bezpečí do našeho města na severu. Co myslíš, jak jsme získali potřebné vědomosti, abychom vyvinuli techniku, kterou teď využíváme? Ty vědomosti nám dali Pozemšťané, Jene.“

Dlouho jsem seděl mlčky. Nakonec jsem řekl: „Ale jak si můžeš být tak jistá, Ki? Jak to můžeš vědět jistě? Je to přece všechno tak zmatené, stalo se to tak dávno – jak si může kdokoli být jistý?“

Prohlížela si mě se soucitem. „Protože v našem městě na severu s námi stále žijí dva Pozemšťané.“

„Ne!“ vykřikl jsem. „To není možné! Kosmická loď přistála před tisíci období. Jak by mohli přežít tak dlouho?“

Vzala mě za ruku. „Jene, oni žijí mnohem déle než my. Žijí tisíce období. Žijí teď s námi na severu jako svobodní občané.“ Odmlčela se a stiskla mi ruku. „Jene, poslouchej mě – nemůžeš zůstat tady v tomto městě lží a útlaku. Parní vůz odjíždí za tři hodiny. Pojeď se mnou a poznej pravdu, Jene. Pojeď se mnou a setkej se s Pozemšťany sám.“

Nechal jsem Ki v bytě. Řekl jsem jí, že potřebuji čas na rozmyšlenou. Na bruslích jsem dojel na městskou zeď, posadil se a zahleděl se na temnou oblohu, na Hvězdu, jejíž jas sílil hodinu za hodinou. Přemýšlel jsem o zasvěcovacím obřadu a o strašlivé lži, kterou jsem se tam dozvěděl.

Přemýšlel jsem o létu, které na Štěstěnu přichází, o klaustrofobickém pohřbení, jež budou moji lidé muset podstoupit, aby unikli nemilosrdnému slunečnímu žáru. Přemýšlel jsem o Kellorovi a Nani, dobrých lidech utlačovaných povinnou nevědomostí.

Když Hvězda pomalu zapadala, opustil jsem městskou zeď a odjel na bulvár, kde čekal parní vůz.

Ki stála vedle jeho obrovského předního kola, otočená zády ke mně, a nervózně vyhlížela ulicí směrem k domu mých rodičů.

„Ki,“ oslovil jsem ji.

Rychle, polekaně se otočila a vytřeštila na mě oči. Poznal jsem, že plakala. Otevřela oči, aby něco řekla, ale slova ne a ne vyjít.

Nakonec ze sebe dostala: „Jene? Rozhodl ses…? Pojedeš se mnou?“

Dokud jsem neuslyšel ta slova, to zoufalství v jejím hlase, váhal jsem. Nebo jsem možná zčásti celou dobu věděl, co udělám, ale příliš jsem se bál, než abych si to přiznal.

Zít tak dlouho v nevědomosti a potom se dozvědět pravdu může být strašné odhalení.

Pomalu, bez jediného slova, jsem ji vzal za ruku. Potom jsme nastoupili do parního vozu a vydali se na dlouhou cestu na sever do polárního města Modráků.

přeložil Petr Kotrle

Doslov Erica Browna:

Hrubou verzi „Dětí zimy“ jsem napsal během dvou dnů již v únoru roku 1997. Byla to jedna z těch povídek, co se píší snadno a rychle. Ovšem její zrod byl naopak značně složitý.

Všechny mé práce se rodí nejprve jako nejasné poznámky, často jde o celý soubor neurčitých pojmů. A mnohdy se jedná jen o náčrt prostředí, témat nebo postav, k nimž se v myšlenkách po nějaký čas vracím. Někdy se charaktery příběhu samy odvozují z prostředí. Často se z nápadů – vědeckých extrapolací – odvozují charaktery nebo prostředí. Po tom všem je to už jen otázka jak si poradit se zápletkou, osvětlením motivace jednotlivých postav – po čem touží a proč – a spojením toho všeho do jednotné formy, která by uspokojila čtenáře z hlediska zábavnosti, zápletky, příběhových zvratů, nápadů a rozuzlení. Tohle může zabrat celé týdny či měsíce.

Dlouhou dobu jsem měl nejasnou potřebu napsat příběh zasazený na planetu s extrémně eliptickou orbitou. Chtěl jsem také napsat příběh z ledem svázaného města, a jedním z mnou oblíbených SF motivů jsou pozůstatky ztroskotané vesmírné lodi. Všechny tyto prvky se spojily v celek někdy v zimě roku 1996, aby vytvořily pozadí k „Dětem zimy“. Pokusil jsem se utvořit společnost věrohodně přizpůsobenou tvrdým podmínkám léta a zimy – zvláště pak, když tato společnost není domorodou, ale vychází z potomstva havarované vesmírné lodi. V okamžiku, kdy jsem zvažoval podobu planetární společnosti, přišel jsem na to, že někteří lidé – děti především – mohou svůj dosavadní život vést bez předchozí zkušenosti s létem, aniž by své slunce viděli jako něco jiného než vzdálenou hvězdu na noční obloze. Tehdy se všechny prvky spojily dohromady. Měl jsem prostředí, společnost a věděl jsem, že chci psát o skupině dětí – o titulních „Dětech zimy“. Stačilo jen rozvinout charaktery postav a vybudovat přesvědčivou zápletku, která by vytvořila rámec celého příběhu.

(Zde odbočím: nejsem spisovatelem hard SF. Hard SF čtu dokonce nerad a nikdy jsem nebyl příznivcem tzv. Velikánů – Heinleina, Asimova, Clarka, Nivena atd. Jejich díla nejen postrádají literární hodnotu, ale chybí jim rovněž hlubší porozumění v tom, co to znamená být člověkem. V příliš mnoha hard SF románech je charakteristika postav opomíjena, zatlačena do pozadí vědeckými a technickými extrapolacemi. Je to v přímém rozporu se smyslem literatury, jejž vidím v psaní o lidech, a děsivě to snižuje hodnotu napsaného textu. Pokud se tedy chystáte napsat hard SF román, vložte do něj věrohodné lidské bytosti, tak jako v časech, kdy se věda v SF románech zdála být absurdní představou, tak jako v románech, které lze i dnes číst už jen díky charakterizaci postav. Dejte mi Simaka a Dicka, kdykoli! Konec odbočení…)

Kdybych si předtím, než se pustím do samotného psaní, dostatečně nepromyslel spletitost tvůrčího procesu, nikdy bych se nedostal k úspěšnému dokončení díla. Naštěstí, když jsou přípravné práce dokončeny, tak již dostatečně věřím svému podvědomí i svým schopnostem.

Mé tvůrčí metody jsou jednoduché. Když se myšlenky na příběh dostanou do bodu, kdy se samy dožadují napsání, sednu si ráno k práci s prvními řádky připravenými v mysli, začnu psát, a o pár hodin později procitám a posuzuji, většinou k vlastnímu překvapení a potěšení, zda mé podvědomí nezklamalo důvěru a já opravdu napsal několik tisíc slov použitelného textu, který obsahuje většinu z toho, co jsem do něj vložit chtěl. Totéž udělám ještě odpoledne a znovu večer. Po pár dnech mám už docela dlouhou povídku v kupě. (Tedy tak tomu bylo v roce 1997: od té doby jsem se oženil a dnes mám malou holčičku. Píši tak jen tři hodiny ráno a i kratší příběhy vznikají třeba celý týden.)

Opakuji, že s první verzí „Dětí zimy“ jsem byl spokojen, a není to zrovna neobvyklý stav věcí, je tomu tak u většiny prapůvodních verzí. Nespokojenost se dostaví mnohem později, tehdy tvůrčí opojení opadne a je nahrazeno schopností podívat se na práci objektivně. Obvykle povídku přepracuji a nechám na pokoji tak dlouho, jak je to možné, nejlépe měsíc či dva. Poté se k ní vrátím, ořežu a osekám nepodstatné s bezohledným zaměřením na to hlavní. Později práci pošlu ještě příteli, taktéž SF spisovateli, Keithu Brookovi s požadavkem odborného posouzení. Na základě jeho připomínek povídku přepracuji naposledy a začnu hledat vhodné místo pro její vydání.

„Děti zimy“ byly prvním magazínem odmítnuty (byl to americký magazín), důvodem byla dle redakce nepříliš důvěryhodná vědecká stránka příběhu. (To je kritika, kterou umím přijmout: Jsem raději, když jsou mé práce kritizovány z vědecké stránky, než z jiných důvodů jako třeba charakterizace, čtivosti či stylu). David Pringle, editor britského Interzone, povídku přijal a vydal v čísle 163 (leden 2001). Následující rok povídka zvítězila v anketě o cenu BSFA jako nejlepší povídka roku. Od té doby byla přeložena do finštiny, španělštiny a nyní i do češtiny. (Příští rok se objeví jako úvodní práce připravované sbírky Threshold Shift, kterou chystá Golden Gryphon Books pro americký trh, devět let poté, co tam byla povídka odmítnuta).

O dva roky později jsem neodolal nutkání povídku rozšířit a přepsat do podoby krátkého románu pro dospívající čtenáře. Román vznikal krásně bezbolestným způsobem, ačkoli jsem musel potlačit téma lásky mezi Jenem a Ki a soustředit se především na dobrodružnou stránku příběhu. Teď ještě najít pro román vhodného vydavatele.

Jedno z velkých potěšení spisovatelského řemesla jsou reedice a překlady již napsaných prací. Jsem obzvlášť potěšen, že „Děti zimy“ jsou publikovány v jazyce Karla Čapka a Josefa Nesvadby, od prvně jmenovaného jsem s radostí přečetl Továrnu na absolutno a Válku s mloky už někdy ve svých dvaceti, od Nesvadby znám In the Footsteps of the Abominable Snowman (anglický soubor z roku 1970), jednu z nejkvalitnějších překladových sbírek kratších prací vydaných v Británii.

Brown, Eric (1960 –

Britský SF autor, narodil se 24. 5. 1960 v Haworthu v západním Yorkshiru, několik let žil také v australském Melbourne. Psaní se věnuje již od roku 1975, jeho první vydanou prací byla však až rozhlasová hra pro děti Noel’Ark (1982). Do SF žánru vstoupil povídkou Krash-Bangg Joe and the Pineal-Zen Equation (1987) v magazínu Interzone, na jehož stránkách se v průběhu několika let stal jedním z nejpopulárnějších britských autorů, ačkoli jinak není ve světě zdaleka tak známý. Brownovy kratší práce spojují zajímavé hard-SF motivy s citem pro mezilidské vztahy a s přesvědčivým zobrazením atraktivních obrazů cizích světů. Shromážděny byly ve sbírkách The Time Lapsed Man and Other Stories (1990), Blue Shifting (1995) a Deep Future (2001). Do budoucna je plánován další soubor pod pracovním názvem Threshold Shift (přip. 2006).

Chystaný soubor The Fall of Tartarus (přip. 2005) shrnuje kratší příběhy věnované planetě, jejíž hvězda se chystá k proměně v novu, zatímco se obyvatelé Tartaru rozhodují zda utéci či zůstat. Patrně nejznámější prací tohoto cyklu je i u nás vydaná povídka Hunting the Slarque (Interzone 1999BSFA a Interzone Story Poll, č. Lov na slarky/Ikarie 1/2001). S oblibou spolupracuje s jinými autory, nejčastěji s Keithem Brookem. Některé jejich společné práce shrnuje soubor Parallax View (2001). U nás známe práce napsané společně se Stephenem Baxterem, z nichž nejzajímavější je zřejmě povídka The Spacetime Pit (Interzone 1996-Interzone Story Poll, sp. Stephen Baxter, č. Časoprostorová jáma-Ikarie 3/98). Jedna z Baxterových prací se stala rovněž předlohou pro Brownovu druhou audio hru George and the Red Giant (2000). Z poslední doby neopomeňme alespoň zmínit povídku Children of Winter (Interzone 2001-BSFA, č. Děti zimy-Trochu divné kusy/Laser 2005) a samostatně vydanou novelu A Writer’s Life (2001), pro autora poměrně nezvyklý výlet na pomezí fantastických žánrů. Do budoucna je plánována opět samostatně vydaná novela The Extraordinary Voyage of Jules Verne (přip. 2005), publikovaná u příležitosti výročí Verneovy smrti, stejně jako chystaná antologie The Mammoth Book of New Jules Verne Adventures (přip. 2005).

Hrdina debutového románu Meridian Days (1992) se snaží zapomenout na svou temnou minulost uprostřed zvláštní umělecké komunity vodní planety Meridian. Objev okamžitého přenosu hmoty z románu Engineman (1994) zcela zničí dosavadní způsob cestování prostorem a přiměje vesmírného pilota přijmout riskantní nabídku na výpravu k neznámému cíli. Román má úzkou návaznost na prostředí několika raných kratších prací, včetně u nás známých titulů The Time-Lapsed Man (Interzone 1988-Interzone Story Poll, č. Ztracený v čase-Ikarie 11/91) a Big Trouble Upstairs (Interzone 1988, č. Velký průšvih tam nahoře-Ikarie 1/92). Do románové série z pera různých autorů příhodně nazvané The Web patří tituly Untouchable (1997) a Walkabout (1999), které jsou dějově zasazeny do prostředí celosvětové sítě virtuální reality první poloviny 21. století. Oba jsou určeny mladším čtenářům stejně jako následující, již samostatné tituly Twocking (2002) a Firebug (2003), napsané jednoduchým, přímočarým stylem. V podobném duchu se k vydání připravují romány British Front (2005) a Space Ace (2005), v nichž se snaha pobavit mísí s pokusem poučit dospívající obecenstvo.

V románu Penumbra (1999) je vesmírný pilot najat výstředním milionářem k průzkumu prozatím nikdy nenavštívené planety skrývající dosud netušená tajemství. Brown se zde odhodlal vytvořit nenáročnou, čistě zábavnou space operu. Ačkoli kvalita díla není nijak závratná, úspěch předčil očekávání a román stále zůstává jeho nejúspěšnějším dílem. Trilogie The Virex: New York Nights (2000), New York Blues (2001) a New York Dreams (2003) popisuje blízkou budoucnost, v níž je východní pobřeží Ameriky zpustošeno teroristickými útoky na jaderné elektrárny, což z New Yorku učiní vedle centra peněz a moci rovněž útočiště zločinců a chudiny. Právě bezvýchodnost situace a přelidněnost nutí obyvatele velkoměsta hledat potřebný pocit uvolnění v prostředí virtuální reality. Svět korporací zabývajících se obchodem s VR je využit jako kulisa k případům soukromého detektiva Hala Hallidaye, jehož specialitou je pátrání po pohřešovaných osobách. Dosud poslední román Bengal Station (2004) je opět příběhem soukromého detektiva, tentokrát nadaného telepatickými schopnostmi, které mu pomáhají odhalit různé druhy nebezpečí ve službách vesmírné stanice – svérázné obdoby rušného přístavu s rozmanitým obyvatelstvem. Nutnost vstupovat dennodenně do myšlenek přilétajících pasažérů má přirozeně za následek poněkud cynickou povahu hlavního protagonisty, nemluvě o závislosti na droze tlumící příjem myšlenkového ruchu z okolí. Eric Brown nepatří mezi autory hýřící originalitou či osobitým literárním stylem, nelze ho však označit ani za běžného řemeslníka, pravda leží někde uprostřed a nám nezbývá než se těšit z jeho příběhů, které lze bez vážných výhrad označit za kvalitní fantastiku.

Alastair Reynolds

MERLINOVA ZBRAŇ

Merlinova zbraň přináší vše, co by správná space opera měla obsahovat – milostnou romanci, hrdinu s tajemnou minulostí, vesmírný artefakt obřích rozměrů, galaktickou válku, ohrožení známého vesmíru, hledání superzbraně… Řekli byste, že nejde o nic nového, ale pokud jste předtím žádného Reynoldse nečetli, pak zjistíte, že umí pracovat s obvyklými motivy subžánru nezvykle inovativním způsobem. Ačkoli jde především o zábavu, Merlinova zbraň je přesto dalším důkazem toho, že Reynoldsova pověst předního představitele tzv. Nové space opery a dnes patrně nejdůležitějšího britského autora science fiction rozhodně není náhodná.

Soru zachránil trest.

Kdyby nebyla nejhorší střelec ze třídy, nedostala by za úkol dohlédnout na pomocníky v lodních docích. Nemusela by tam celé hodiny stát, sama až na svého skřítka, přejíždět laserovou tužkou po vzorcích rud, které pomocníci nosili do sběrolodi, a snít o tom, že bude s Verdinem, až jí skončí směna. Byla to nuda; manuální práce. Ale v docích bylo vakuum, a proto při té práci musela mít oblečený skafandr.

„To bude určitě cvičení,“ prohlásila, když útok začal.

„Ne,“ řekla víla. „Vypadá to, že nás opravdu dohonili.“

Klid, kterým se Sora doteď opájela, byl rázem pryč.

„Kolik jich je?“

„Čtyři články roje. Standardní útočné rozestavení. Zbraně na soudržnou hmotu – maximální dostřel… novaminová protiopatření nasazena, ale zřejmě neúčinná… první hlášení uvádějí vážné škody a pravděpodobně jsou ještě podhodnocená…“

Podlaha se jí zhoupla pod nohama. Po kolena vysocí, androformní pomocníci se na sebe nervózně podívali. Mechanismy neměly s bitvou víc zkušeností než Sora, a na rozdíl od ní nikdy nezažili simulace ve válečné škole.

Sora upustila psací desku.

„Co mám dělat?“

„Poradila bych ti, abys použila starou savčí reakci a vzala nohy na ramena,“ řekla víla.

Poslechla. Musela se shýbat v nízkých chodbách ověšených trubkami, plazit se kolem ručně vyvedených nástěnných maleb, které zobrazovaly klíčové bitvy z dějin Kohorty: flotily lodí, které po sobě divoce pálí, planety zachvácené plameny. Konec hry byl mnohem rychlejší, než by se z těch nehybných maleb mohlo zdát. Roj honil Sluku už devět let lodního času, během nichž Sora přešla přes válečnou školu do dospělosti. Ale mimo relativistickou soustavu lodi uběhlo let bezmála šedesát. Kapitán Tchagraová udělala všechno, co bylo v jejích silách, aby roj setřásla. Její poslední riskantní tah byl nejzoufalejší ze všech: použít zabijáckou gravitaci neutronové hvězdy k tomu, aby sběroloď vystřelila na novou dráhu, na níž by jí pronásledující lodě nestačily, pokud by se neprotáhly kolem neutronové hvězdy ještě sebevražedněji. Ale ony to udělaly a přinutily Sluku zpomalit z relativistického letu a vylízat se z ran v neobydlené soustavě. Právě tam roj zaútočil.

Nedaleko od cíle utekla podlaha Soře pod nohama, jak zeslábla lodní gravitace. Musela dál ručkovat.

„To nevypadá dobře,“ poznamenala Sora, když dorazila do hangáru záchranných kapslí. „Tady by ještě měla být atmosféra. A kde jsou všichni?“

„Útok musí být mnohem horší, než uváděla ta první hlášení. Radím ti, aby sis co nejrychleji vlezla do záchranné kapsle.“

„Nemůžu. Bez Verdina nikam neletím.“

„Starosti o něho přenech mně.“

Sora věděla, že nemá smysl se hádat. Vlezla si do nejbližší válcové kapsle, která stála na rampě s kolejnicí, připravená k vystřelení do tunelu. Víko zaklaplo a vnitřek zaplavil vzduch.

„Co je s Verdinem?“

„Je v bezpečí. Útok byl těžký, ale mám zprávy, že záďové části jej přečkaly.“

„Tak mě odsud dostaň.“

„S obrovskou radostí.“

Zrychlení přišlo náhle. Páteř jí obalila otupělost.

„Mám horší zprávy,“ řekla její víla. Hlas byl ozvěnou jejího vlastního hlasu, ale byl posazený o oktávu níž a byl klidnější; znělo to jako starší a rozumnější sestra. „Je mi líto, ale musela jsem ti lhát. Mou hlavní prioritou je tvoje ochrana. Věděla jsem, že kdybych se neuchýlila ke lži, nezachránila by ses.“

Sora sledovala ze své záchranné kapsle zánik lodi a přemýšlela o tom. Zbraně Schránkařů zasáhly středovou kouli, deštník sběrače téměř nepoškodily. Do prostoru vypadávala těla, ztuhlá a maličká jako sněhové vločky. Z koule vyšlehlo světlo. Sluka se proměnila v bílou, bolestivě jasnou květinu, která postupně tmavla, jak rozkvétala.

„V čem jsi mi lhala?“

„O Verdinovi. Nezachránil se. Nikdo z nich se nezachránil.“

Sora čekala, až na ni dopadne plná síla těch slov; věděla, že to, co cítí nyní, je jenom předzvěst šoku. Jako tenkrát, když si ve válečné škole sáhla na rozpálenou hlaveň zbraně a prsty sice zaregistrovaly žár, ale bolest jako taková nepřišla okamžitě, dala jí čas, aby se na její bodnutí připravila. Čekala a věděla, že to – se vší pravděpodobností – bude to nejhorší, co kdy zažila. Stále čekala.

„Co to se mnou je? Proč nic necítím?“

„Protože tomu bráním. V tuto chvíli ne. Jestli se někdy později rozhodneš truchlit, můžu příslušné mozkové funkce obnovit.“

Sora se zamyslela i nad tím.

„Asi by nešlo, abys to řekla ještě chladněji, že?“

„Nemysli si, že je to pro mne snadné, Soro. Nemám v téhle věci zkušeností na rozdávání.“

„Tak teď je aspoň sbíráš.“

Byla sama, o tom nemělo smysl diskutovat. Nikdo jiný z posádky nepřežil – a jí se to podařilo jen proto, že dostala trestnou službu za nedostatky při výcviku. Čekat pomoc bylo zbytečné – nejbližší mateřská základna Kohorty byla sedmdesát světelných let daleko směrem ke galaktickému jádru. I kdyby v dosahu jejího signálu byly nějaké sběrolodě, trvalo by desítky let, než by ji uslyšela ta nejbližší, a další desítky, než by se k ní dostala a zachránila ji. Ne, nedočká se záchrany. Zůstane tady, bude kroužit kolem bezejmenné hvězdy tak dlouho, až jí energetické zásoby nebudou stačit ani na udržování hibernace.

Sora náhle zatoužila spatřit svou nemesis. „Co nepřátelé?“ zeptala se. „Kde jsou ti hajzlové?“

Na průzoru přilby se jí rozvinula mapa soustavy se zvýrazněnými čtyřmi loďmi Schránkařů, které přežily prakový manévr kolem neutronové hvězdy. Nacházely se v blízkosti dvou Cest, které procházely soustavou. Na mapě byly vyznačeny jako tenké rovné praskliny, obklopené stínovanými nebezpečnými oblastmi. Možná se i Schránkaři, podobně jako Kohorta, snažili najít způsob, jak proniknout do Sítě a nenechat se při tom zabít, snažili se získat rozhodující výhodu ve válce, která trvala již třiadvacet tisíc let. Schránkaři, nemilosrdní mimozemští kyborgové válčili s Kohortou od okamžiku, kdy se vynořili z prastarých Dysonových sfér nedaleko galaktického jádra.

„Já je nezajímám,“ řekla Sora. „Vědí, že i kdyby někdo přežil útok, o mnoho déle žít nebude. Je to tak, ne?“

„Pragmatičnost je jim rozhodně vlastní.“

„Chci zemřít. Chci, abys mě bezbolestně uspala a pak zabila. Můžeš to udělat, ne? Samozřejmě když ti to poručím.“

Další myšlenku už Sora nedokončila. Její vědomí zůstalo stát. Vnímala jen vílu, myšlenky, které se rozlévaly do jejích. Zažila něco podobného jako toto zastavení na palubě Sluky – tehdy, když se posádka při nejdelších přeletech mezi akcemi ukládala do hibernace. Ale při žádné hibernaci neměla pocit, že by trvala takto dlouho. Po celé věčnosti jí myšlenky znovu pomalu ožily.

Zašmátrala po duševních rutinách, které tvořily jazyk.

„Zase jsi lhala!“

„Tentokrát jsem v tom nevinně. Jen jsem tě uvedla do takového stavu, kdy jsi mi nemohla dát příkaz, který jsi mi chtěla dát. Za daných okolností mi to připadalo jako nejlepší řešení.“

„To věřím.“ Zatímco její myšlenky stály, kapsle zneprůhledněla a schovala tak výhled na vesmír a trosky lodě. „Co máš pro mě dál?“

Kapsle v horní části znovu zprůhledněla a ukázala pomalu rotující hvězdné pozadí a špinavý led. Sklo, kdysi dokonale průhledné, teď nabralo kouřový lesk. „Když jsi spala,“ řekl skřítek, „použila jsem zbývající palivo k tomu, abych navedla kapsli na úlomek komety. Připadalo mi to bezpečnější než poletovat v prostoru.“

„Jak je to dlouho?“ Sora se pokusila hádat podle stavu záchranné kapsle, ale interiér vypadal stejně nově, jako když se vystřelila ze Sluky. Ale to nenadálé zakouření skla bylo znepokojivé. Sora se bránila pomyšlení, kolik let by ten materiál musel být vystaven hrubému působení kosmického záření, aby se do takové míry opotřeboval. „Mluvíme o rocích, desítkách let nebo o něčem delším?“

„Nemám ti nejdřív říct, proč jsem tě probudila?“

„Jestli to bude mít nějaký vliv…“

„Abych byla upřímná, myslím, že dost podstatný.“ Víla se pro větší efekt odmlčela. „Někdo se rozhodl, že tuhle soustavu poctí svou návštěvou.“

Sora to uviděla na mapě, upravené tak, aby zohledňovala vzájemnou polohu nebeských těles v této soustavě. Nová loď byla označená jasně fialovou šipkou a pomalu se pohybovala mezi přechodovými uzly Sítě, zesílenými body, kde trasy Cesty protínaly rovinu ekliptiky.

„Musí mít funkční syrinx,“ užasla Sora. Poprvé měla pocit, že smrt není bezprostředně lepší možnost. „Musí být schopna využívat Cestu.“

„Myslím, že stálo za to tě probudit.“

Sora měla osm hodin na to, aby lodi poslala signál, než dorazí do druhého uzlu Sítě. Vylezla z kapsle – ztuhlá, rozbolavělá a dezorientovaná, ale v podstatě funkční – a došla k okraji kráteru; jednoho, který víla před několika lety zmapovala. Přesně řečeno před třemi tisíci lety, protože tak dlouho trvalo, než sklo ztratilo lesk. Zpočátku to byla šokující novina – dokud si Sora neuvědomila, že doba sama o sobě není důležitá. Jediné, co kdy znala, byla loď; teď, když neexistovala, sotva záleželo na tom, kolik času uplynulo.

Jenže teď se tu objevil někdo nový. Sora začala křížem krážem chodit přes kráter a pokládat do něj vrstvičku kovového monofilamentu. Mnohokrát se otočila, než pokryla blyštivými klikyháky celý kráter. Vypadalo to jako dílo opilého pavouka, ale víla ji ujistila, že na frekvencích rádiových vln to poslouží jako ohnisko více než dobře. Pokud šlo o anténu, to byla Sořina funkce: její skafandr byl potažený vodivou vrstvou, která sloužila jako štít proti zbraním využívajícím plazmu a iontový paprsek. Modulací proudu, který jím probíhal, mohla víla vytvářet pulzy rádiového vysílání. Rádiové vlny se rozletí od Sory všemi směry, ale slušný díl se jich odrazí z kráteru v rovnoběžkách. Sora musela klouzavě skákat z jednoho okraje kráteru na druhý, aby na okamžik prošla ohniskem, synchronizované s intervaly, kdy se v dohledu objevovala druhá loď.

Po dvou hodinách, které světlu zabrala cesta, nová loď zamířila k úlomku.

Když se ocitla mnohem blíž, Sora se schovala v díře ve sněhu a přepnula skafandr na režim tepelného maskování. Loď se snesla k úlomku. Byla štíhlá jako dýka, takže se na pozadí hvězd rozeznávala velice těžko. Byla protáhlá, černá jako uhel a ověšená pohonnými moduly a zbraněmi s neznámou funkcí, uspořádanými kolem trupu jako štítovci. Přesto nesla znaky Kohorty a ničím nepřipomínala lehce organické rysy plavidla Schránkařů. Z dolní části lodi vyšlehly nachové plameny, aby ji nad kráterem zpomalily. Prohlédla si zrcadlo, potom se přesunula ke kapsli a ukotvila se do ledu pomocí háků.

„Jak se sem něco tak malého vůbec dostalo?“

„Nemusí to být velké,“ odvětila víla. „Jestli to používá Síť.“

Po několika minutách se spustila nástupní rampa a políbila led. Po rampě pomalu sešla postava ve skafandru. Jak mířila ke kapsli, od nohou jí odletovaly kousky jinovatky. Muž – viditelně to byl muž, podle tvarů skafandru – si klekl ke kapsli a pozorně si ji prohlížel. Světélkující žlábky a proužky na skafandru mu dodávaly vzezření, jako by byl nahý, zjizvený rituálními odznaky mužství. Pohrál si s rukávem, něco odmotal a zasunul to do zdířky v boku kapsle. Pak tam stál, s hlavou mírně zvednutou.

„Slídil,“ zašeptala Sora.

„Nebuď tak nevděčná. Snaží se tě zachránit.“

„Ještě tam nejsi?“

„Nevím jistě.“ Víla ještě před Sořiným odchodem překopírovala část sebe do kapsle. „Jeho skafandr možná ani nemá dost velkou kapacitu na to, abych se do něho vešla.“

„Ukážu se mu.“

„Ale buď opatrná, prosím tě.“

Sora vstala a zvedla tím vír jinovatky. Muž se k ní prudce otočil. Cívka se odpojila od kapsle a prudce zajela zpátky do skafandru. Pruhy na skafandru přešly do živých odstínů červené a oranžové. Rozevřel pěst a ukázal něco, co mu leželo v dlani; ovladač lodních zbraní, které vyjely z trupu jako hadí hlavy.

„Na tvém místě bych zaujala nejpodřízenější postoj, jaký umíš,“ poradila jí víla.

„Do hajzlu!“

Sora se odvážila o několik kroků blíž. Snažila se při tom, aby díky svému strachu nepůsobila neohrabaně. Rádio jí zacvrlikalo na znamení, že je ve spojení s druhým skafandrem.

„Kdo jsi? Rozumíš mi?“

„Dokonale,“ odvětil muž po zanedbatelném zaváhání. Měl hluboký, teatrální hlas; neměl žádný z přízvuků, které Sora znala. „Jsi z Kohorty. Mluvíme základem, plus mínus několik kiloroků lingvistického vývoje.“

„Na někoho, kdo byl pryč deset tisíc let, jím mluvíš docela dobře.“

„A to víš odkud?“

„Spočítej si to. Tvoje loď je z doby sedm tisíc let před mojí. A já jsem teď na tři tisíce let zdřímla.“

„Hm. Kdybych dorazil včas, abych tě probudil polibkem, možná bys nebyla tak nabručená. Ale co jsi tím vlastně chtěla říct?“

„Neměli bychom si vůbec rozumět. Proto mi vrtá hlavou, jestli mi náhodou nelžeš.“

„Aha.“ Chvíli měla pocit, že slyší, jak se pro sebe tiše směje; skoro jako když přede kočka. „Mně zase vrtá hlavou, proč tady musím poslouchat tyhle žvásty a nesmysly, když to momentálně nejsem já, kdo potřebuje zachránit.“

Jeho skafandr se uklidnil; agresivní znaky ochladly do neutrálních odstínů modré a žluté. Pomalu nechal ruce klesnout.

„Myslím, že to byla docela dobrá připomínka,“ řekla víla.

Sora přistoupila blíž. „Jsem jenom trochu nervózní, nic víc. To je tím místem.“

„Někdo na tebe zaútočil?“

„Tak trochu. Roj mi zlikvidoval sběroloď.“

Muž pokýval hlavou. „Nepříjemné. Sběrnou loď už jsem neviděl dva a půl kiloroků. Soustředěné továrny se dostaly do obrovských výrobních problémů, když se Schránkaři začali zaměřovat na mateřské základny. Kohorta znovu udělala krok zpátky – vrátila se k termojaderným pulzním motorům. Nebude to dlouho trvat a budou zpátky u generačních kosmických lodí a chemických raket.“

„Díky za tolik soucitu.“

„Promiň… nechtěl jsem, aby to znělo necitelně. Jde o to, že jsem trochu cestoval. Člověk tak získá jistou – jak to vyjádřit? Vyšší perspektivu? Znamená to, že jsem se udržoval v obraze, pokud jde o aktuální dění, víc než ty. Proto ti rozumím.“ Volnou rukou si poklepal z boku na přilbu. „Mám databázi jazyků, která sahá až do poloviny cesty k Rozkvětu.“

„Prima. Mimochodem, kdo vlastně jsi?“

„Ach. No ovšem. Představování.“ Podal jí volnou ruku. Tentokrát to bylo gesto podobné uvítání. „Merlin.“

Bylo to nemožné, příčilo se to veškerému zdravému rozumu, ale ona věděla, kdo to je.

Ne že by se s ním někdy setkala. Ale o Merlinovi slyšel každý: a nemluvilo se o něm jinak než jako o legendě. Před sedmi, nebo spíš deseti tisíci lety Merlin ukradl něco Kohortě a zmizel kdesi v prostorách Galaxie, vydal se hledat něco, co se dalo popsat jedině jako tak strašná zbraň, že se nedá použít. Od té doby ho nikdo nikdy nespatřil – zřejmě až do tohoto okamžiku.

„Díky, že jsi mě zachránil,“ řekla Sora, když ji dovedl na můstek lodi, jíž říkal Tyran, do kulové místnosti s obrovskými černými pilotními křesly proti oknu z dokonalého metasafíru, z něhož se otevíral výhled na kometární led.

„Nepřežeň to s tou vděčností,“ napomenula ji víla.

Merlin pokrčil rameny. „Rádo se stalo.“

„A promiň, jestli jsem se chovala trochu podrážděně.“

„Zapomeň na to. Jak říkáš, to je tím místem. Vlastně jsem docela rád, že jsem tě našel. Nevěřila bys, jak je dnes lidská společnost vzácná.“

„Nikdo nikdy netvrdil, že tohle je přátelská Galaxie.“

„A teď to platí ještě víc, to mi věř. Kohorta už začala ztrácet celé soustavy. Viděl jsem planetu za planetou zničenou Schránkaři; celé řetězce orbitálních habitatů vykuchané nukleárním ohněm. Válka je v závěrečné fázi a pozice Kohorty ani náhodou nepřipomíná vítěznou.“ Merlin se k ní naklonil blíž. V očích se mu rozhořelo nenadálé nadšení. „Ale já jsem našel něco, co to může změnit, Soro. Nebo mám přinejmenším představu, kde by se to dalo najít.“

Pomalu přikývla.

„Podívejme. Není to náhodou ta bájná Merlinova zbraň?“

„Ty ještě pořád tak docela nevěříš, kdo jsem, že?“

„Pár neodbytných pochybností by se našlo.“

„Máš samozřejmě pravdu.“ Teatrálně si povzdechl a gestem obsáhl můstek. V místech, která nebyla vyhrazena kontrolním displejům, zdobila stěny hotová pokladnice: cetky, ozdoby a šperky ohromující provedením a krásou, lesknoucí se odstíny nejvzácnějších slitin, vykládané drahými kameny, jimž dalo tvar nejlepší brusičské umění tisíce světů. Byla tam lehce zbarvená keramika i maličké, nesmírně jasné hologramy z bílého světla. Byly tam dýky a brože, zdobené obřadní lasery a náramky, hrozivé meče a groteskní karnevalové masky s karneolovýma očima.

„Myslel jsem, že tohle by tě mělo přesvědčit,“ řekl Merlin.

Svlékl si vnější vrstvu skafandru a ukázal, že je tím, čeho se na jisté úrovni obávala: pohledným mužem se širokými rameny, po všech stránkách vyhovujícím legendě, kterou měla na mysli. Oblékal se přepychově, byl přímo obalený klenoty, jež byly nicméně na chmurném konci spektra předvedeného na stěnách. Vousy měl pečlivě zastřižené, zato dlouhé kaštanové vlasy mu volně visely a evokovaly lví sílu. Koupal se v nádheře a vyzařoval ji.

„Uznávám, že je to docela působivé,“ přikývla Sora. „I když velký díl musí pocházet z loupeží. A možná jsem napůl přesvědčená. Musíš ale uznat, že je to divoký příběh.“

„Z mé perspektivy ne.“ Pohrával si se složitě zdobeným prstenem na ukazováčku. „Od doby, co jsem zahájil své putování,“ – pronesl to slovo se značnou nechutí – „prožil jsem necelých jedenáct let subjektivního času. Byl jsem stejně zděšený jako ostatní, když jsem zjistil, že se moje malá štvanice dočkala zveličení do něčeho tak… epického.“

„To věřím.“

„Když jsem odletěl, vládlo nevyslovené očekávání, že válku je možné vyhrát během několika století.“ Merlin luskl prsty na čekajícího pomocníka, aby přinesl mísu s ovocem. Sora si vzala švestku, podezíravě si ji prohlédla a pak si ji dala do úst. „Ale už tenkrát docházelo k obratu,“ pokračoval Merlin. „Jestli to nikdo jiný neviděl, já ano.“

„Proto ses stal žoldákem.“

„Nezávislou osobou, když dovolíš. Uvědomil jsem si totiž, že mimo Kohortu můžu lidstvu sloužit líp. A kdesi vzadu mě pořád šimraly staré legendy.“ Usmál se. „Jak vidíš, i legendy pronásledují legendy.“

Pověděl jí zbytek; to, co ve zředěné podobě již věděla. Přesto bylo úžasné slyšet to z Merlinových úst; slyšet zrnko pravdy v jádru něčeho, na co se nabalily lži a polopravdy jako prach na protohvězdu. Shromáždil mnoho příběhů z desítek lidských kultur před Kohortou, rozptýlených po tisícovkách světelných let a roztroušených v deseti tisících let historie. Podrobnosti nebyly vždycky zjevné, ale Merlin vytřídil společné rysy; podle svých možností sestavil základní kostru z toho, co mohla být fakta.

„Vedla se jiná válka,“ prohlásil Merlin. „Byla menší než ta naše a odehrála se na mnohem menším prostoru – ale to neznamená, že by byla míň krutá.“

„Jak je to dávno?“

„Před čtyřiceti nebo pětačtyřiceti kiloroky – nedlouho poté, co zmizeli Tvůrci Cesty, ale zhruba dvacet kilo před něčím, co bychom uznali jako Kohortu.“ Vypadalo to, jako by se Merlin zahleděl do dálky; do hlasu se mu vloudil zvláštní, teatrální tón. „V dlouhých staletích středogalaktických dějin, kdy vyvstalo tisíc kultur a každá si představovala, že je imunní vůči času, přestože jejich stíny sotva přesáhly milénia…“

„Jistě. Velice poetické. Jaká to vůbec byla válka? Lidé proti lidem nebo lidé proti mimozemšťanům, jako je tahle?“

„Záleží na tom? Ať byli nepřátelé kdokoli, nevracejí se. To, co proti nim tenkrát použili, bylo tak ničivé, tak mocné, tak úžasné, že to ukončilo celou válku.“

„Merlinova zbraň.“

Přikývl. Rty měl stažené, jako by se styděl. „Jako bych na ni měl nějaký přednostní nárok, nebo za ni byl v nějakém smyslu odpovědný.“ Velice pozorně se zadíval na Soru. Ve zlatých očích se mu zaleskly ozdoby z interiéru lodi. „Nikdy jsem tu zbraň neviděl, ani jsem se k ní nepřiblížil, a teprve nedávno jsem získal cosi jako jasnou představu, co by to ve skutečnosti mohlo být.“

„Ale myslíš si, že víš, kde to je.“

„Myslím. Není to daleko. A je to v oku bouře.“

Odstartovali z úlomku a osm dní strávili letem k nejbližší Cestě, většinu z toho v hibernaci. Sora měla vlastní kajutu, pokojík s kulatými stěnami hluboko v hrudním článku Tyrana, zařízený v kaštanové hnědi a burgundské červeni. Loď byla malá, ale zkoumat ji bylo úžasné. Byla to názorná ukázka rozdílů mezi tou verzí Kohorty, která postavila tuto loď, a tou, v níž vyrostla Sora. V mnoha směrech byla na vyšší úrovni než cokoli z její doby, především pokud šlo o pohon, obranné systémy a čidla. V jiných oblastech Kohorta od Merlinovy éry pokročila dál. Merlinovi pomocníci byli dokonce ještě hloupější než ti, na které Sora dohlížela, když začal útok Schránkařů. V Merlinově době neznali ani víly a ona neviděla jediný důvod, proč by ho měla o svém nervovém symbiontovi poučovat.

„Tak,“ začala Sora, když zůstali sami. „Co mi můžeš říct o legendárním Merlinovi?“

„V tuto chvíli nic moc.“ Víla komunikovala se svou verzí, kterou přes Merlinův skafandr infiltrovala Tyrana. „Jestli hraje historickou postavu, kterou známe jako Merlina, vynaložil nesmírné úsilí na to, aby té iluzi dodal autenticitu. Všechny záznamy potvrzují, že loď opustila prostor ovládaný Kohortou někdy před deseti kiloroky a od té doby je na cestách.“

„Odněkud se vrátil. Nebylo by špatné, kdybychom věděli odkud.“

„To je ošidné, když nemáme představu o hluboké topologii Sítě. Můžu prohledat hvězdná pole, jestli něco nepoznám, ale bude to trvat dlouho a stejně to bude do značné míry odhad.“

„Určitě mi můžeš něco ukázat.“

„Pochopitelně.“ Hlas víly zněl lehce uraženě. „Našla jsem obrazové záznamy. Některé formáty neznám, ale myslím, že z většiny něco dostanu.“ A ještě než Sora odpověděla, víla rozsvítila obrazovku na jedné polokouli skafandru. Objevily se na ní obrazové záznamy různých slunečních soustav; každá položka se zobrazila na sekundu a pak ji vystřídala jiná. Každá se skládala z orbitální mapy, na níž byly planety a uzly Sítě vyznačené vůči slunci každé soustavy. K planetám byly jako poznámka připojené jejich zvětšené snímky popsané základními astrofyzikálními a vojenskými daty, které ukazovaly jejich roli – pokud nějakou měly – ve válce. Merlin navštívil také jiná místa. Protohvězdné mlhoviny, které vypadaly jako olihně, zeleně a červeně flekaté, potečkované světlem žhavých modrých hvězd. Pozůstatky supernovy; vyvržené vnitřnosti hvězd, kterých od Rozkvětu zahynula a nakrátko přezářila Galaxii stovka.

„Co podle tebe hledá?“ zeptala se Sora. „Tyhle body musí být na Síti, ale jsou daleko od čehokoli, co bychom označili za civilizaci.“

„Nevím. Že by sbíral suvenýry?“

„Víš jistě, že Merlin nemůže poznat, že máš k těmto informacím přístup?“

„Absolutně – ale proč by mu to mělo vadit, jestli nemá co skrývat?“

„To je sporné.“ Sora zalétla pohledem k zamčeným dveřím své kajuty. Napůl čekala, že Merlin v kterémkoli okamžiku vstoupí. Bylo to samozřejmě absurdní – ze své současné pozice mohla víla pravděpodobně přesně poznat, ve které části lodě se Merlin nachází a včas Soru varovat. Přesto byla nervózní, i když pokládala tu nevyhnutelnou otázku: „Co dál?“

„Spousta věcí. Dokonce nějaké obrazové záznamy, na kterých je on sám, zachycený vnitřními kamerami.“

„No promiň. Jedna věc je zdravý zájem, kde se nachází, ale špehovat ho je něco úplně jiného.“

„Změnilo by něco, kdybych ti řekla, že Merlin k nám nebyl úplně upřímný?“

„Tvrdila jsi, že nelhal.“

„V ničem důležitém ne – o to je to všechno podivnější. Tak vidíš.“ Z hlasu víly bylo znát, že je se sebou spokojená. „Už jsi zvědavá, co?“

Sora si povzdechla. „No tak mi to ukaž.“

Na obrazovce se objevila Merlinova tvář. Vzlykal. Připadal jí o maličko starší, ale dalo se to těžko poznat, protože většinu obličeje ukrýval za rukama. Měla co dělat, aby mezi jednotlivými vzlyky poznala, co říká.

„A toho jsou tady tisíce hodin,“ řekla víla. „Začalo to jako vážně míněné pokusy o deník, ale brzy se to zvrhlo v jakousi formu katarze.“

„Podle mě si zaslouží obdiv, že se nezbláznil.“

„Víc, než si myslíš. Víme, že byl pryč deset tisíc let – přesně jak nám řekl. To je v pořádku. To je objektivní čas. Ale řekl nám taky, že uplynulo jedenáct let lodního času.“

„A ne?“

„Kdybych to chtěla zabalit do diplomatického hávu, řekla bych, že je to lehce podceněný odhad. O pěkných pár desítek let. A myslím, že v hibernaci z toho času moc nestrávil.“

Sora se pokusila rozpomenout, co ví o metodách dlouhověkosti, jež byly v Merlinově době k dispozici. „Vypadá starší než teď – nemyslíš?“

Víla se rozhodla neodpovědět.

Když měli přelet k Cestě téměř za sebou, Merlin ji zavolal na můstek.

„Jsme v blízkosti přechodového uzlu,“ řekl. „Posaď se, protože nájezd může být trochu… zajímavý.“

„Přechod do Sítě za tři sta sekund,“ oznámila loď až nepříjemně klidným hlasem.

Srpkem můstkového okna bylo vidět hvězdné pole proťaté rozmazaným, blikajícím vláknem. Připomínalo to osamělou vlnku, která o půlnoci běží přes jezero. Sora přes vlákno viděla rozmazané hvězdy, široké jako její roztažená ruka a každou sekundou větší. Zesílené místo, které vypadalo jako vyboulení na těle hada, byl přechodový uzel, bod kryjící se s ekliptikou, v němž se dalo přejít do zrychleného časoprostoru. Pruh Sítě byl sice průhledný, ale přízračný pocit závratně rychlého pohybu zůstával.

„Seš si absolutně jistý, že víš, co děláš?“

„Propána, to ne!“ Merlin ležel v křesle, obuté nohy měl na ovládacím panelu, ruce propletené za krkem. Do místnosti se linula stará orchestrální hudba, která ještě umocňovala působivé a nepochybně přesně načasované vyvrcholení. „Tím nechci říct, že to není neskutečně riskantní manévr, který samozřejmě vyžaduje obrovskou zručnost a odvahu.“

„Bojím se, že bys mohl mít pravdu.“

Sora si vzpomněla, jak kapitánka Tchagraová vyslala sondy do Cesty a potom sledovala jejich zkázu; to, jak je krájejí gradienty hybnosti schopné rozporcovat hmotu na její elementární částice. Síť blikala proto, že do ní soustavně vplouvala zrnka kosmického prachu a byla, okamžitě anihilována v záblesku exotického záření. Uvědomovala si, že momentálně plují k této hranici, tvrdošíjně se drží kurzu, který jim měl přinést zaručenou zkázu.

Pokusila se naočkovat si do hlasu klid. „Jak jsi přišel k té syrinze, Merline?“

„Vlastně na ní není moc k vidění. Černý kužel, vysoký zhruba jako ty. Ano, v mé době jsme je nedokázali vyrobit, ani bezpečně demontovat těch několik, které jsme ještě měli. Moc cenné věcičky.“

„Podle legendy nebyla Kohorta dvakrát nadšená, když jsi jednu ukradl…“

„Jako by jim na tom záleželo. Měli jich tak málo, že měli strach je použít.“

Sora se připoutala do křesla.

V hrubých rysech věděla, co se stane, třebaže desítky tisíc let nikdo nechápal podrobnosti. Těsně před srážkou s Cestou vyšle syrinx několik kvantově gravitačních fluktuací k hraniční vrstvě, slupce ne silnější než Planckova délka, která odděluje normální časoprostor od časoprostoru, jenž se řítí Cestou. Gradienty hybnosti se na okamžik zvolní a umožní lodi, aby vnikla do zrychleného média, aniž by ji to rozkrájelo.

Tak to alespoň tvrdila teorie.

Hudba dostoupila crescenda. Loď maličko zvýšila tah a vmáčkla Soru a Merlina do křesel. Jekot pohonné soustavy splynul s kvílením houslí příliš harmonicky, než aby to mohla být náhoda. Merlin ani na okamžik neztratil výraz klidného pobavení. Hudbou proběhla kaskáda harmonických tónů, píseň syrinx přeložená do zvukového spektra.

Tah vyvrcholil a pak impulz náhle skončil, zároveň s hudbou.

Sora se podívala oknem ven.

V první chvíli měla pocit, jako by planety a slunce této soustavy nedoznaly prakticky žádné změny. Po několika sekundách si ale všimla, že v jedné polovině oblohy svítí znatelně jasněji – a jako by modřeji – zatímco ve druhé jsou červenější a slabší. A každým okamžikem byly víc modré a víc červené. Najednou se shlukly a začaly plavat jako hejno zářivých ryb, poslušných relativistických proudů. Odnikud se vynořila planeta a přehnala se kolem, deformovaná, jako by ji zmáčkla pěst. Soustava za nimi jako by znehybněla, rudě žíhaná jako železné planetárium právě vytažené z kovářské výhně.

„Přechod do Sítě ukončen,“ oznámila loď.

Později ji Merlin vzal do observační bubliny na přídi, metasafírové koule, která se dala vystrčit z trupu jako vypoulené oko. Když vstoupili, stěny byly neprůhledné, a když pak Merlin uzavřel vstupní průlez, zbarvil se stejným šedým odstínem a dokonale se stěnami splynul.

„Nechci tě plašit nebo tak něco,“ řekla víla, „ale odsud nemůžu komunikovat se svou kopií. To znamená, že ti nemůžu pomoct, pokud by…“

Sora Merlina políbila a umlčela hlas ve své hlavě. „Promiň,“ omluvila se skoro okamžitě. „Připadalo mi to…“

„Jako správná věc?“ Bylo těžké vyznat se v Merlinově úsměvu, ale netvářil se, že by mu to bylo nepříjemné.

„Ne, to ani ne. Nejspíš to byla pěkná hloupost.“

„Lhal bych, kdybych tvrdil, že mě nepřitahuješ, Soro. A jak jsem řekl, je to už dost dlouho, co jsem měl naposledy lidskou společnost.“ Přitáhl ji k sobě. Jejich těla, vznášející se ve stavu beztíže, se do sebe zaklesla uprostřed bubliny a pomalu se točila, až úplně ztratili orientaci.

„Zachránil jsem tě samozřejmě ze zcela nezištných důvodů…“

„… samozřejmě…“

„Ale nebudu zapírat, že někde hluboko v mysli jsem si hýčkal záblesk naděje, jiskřičku představ…“

Shodili ze sebe oblečení. Rozházené hromádky kroužily kolem jejich spojených těl. Začali se milovat, nejdřív pomalu, a potom čím dál energičtěji, jako by se Sora teprve teď pořádně probouzela z dlouhých století hibernace.

Vzpomněla si na Verdina a hned se začala nenávidět za tupou biochemickou předvídatelnost své mysli; za to, jak vylovila špatné vzpomínky v tu nejhorší chvíli. Co se tenkrát stalo, co se mezi nimi odehrálo, bylo tři tisíce let v minulosti a kromě ní o tom nikdo nevěděl, nikde to nebylo zaznamenáno. Ještě ho ani neoplakala, dokonce ani nedovolila víle, aby jí to dopřála. Pozorně si Merlina prohlížela, hledala stopy jeho skutečného věku… a naprosto marně se pokusila oddělit tu část své mysli, která by ten úkol mohla splnit.

„Chceš vidět něco nádherného?“ zeptal se později Merlin, když mnoho minut společně viseli v bublině, bez jediného slova.

„Jestli myslíš, že na mě něčím uděláš dojem…“

Pošeptal něco lodi a stěny ztratily svou neprůhlednost. Sora se rozhlédla. Zásluhou nějakého holografického triku nebylo z bubliny vůbec vidět vlastní loď. Byli jen ona a Merlin á volně se vznášeli v prostoru.

To, co viděla za nimi, skutečně bylo nádherné – přestože oddělená část Sořiny mysli věděla, že ten pohled nemůže být úplně přirozený, a že barvy a intenzity světla byly jistým způsobem upraveny, aby to bylo srozumitelnější. Stěny Cesty se řítily kolem rychlostí, jež trhala oči, ozářené intenzivní anihilací prachových částic, se zohledněním Dopplerova posuvu, takže to vypadalo, jako by letěli v naprosté tmě nějakou fialově blikající trubicí, která se táhla do nekonečna. Časoprostor, v němž loď plula, unášená jako semínko, se pohyboval tak rychle, že rozdíl mezi jeho rychlostí a rychlostí světla činil pouhou stomiliardtinu. Jednou za sekundu subjektivního času se loď protáhla zářivými obručemi širokými stejně jako Cesta, škrtícími kroužky rozmístěnými osm světelných hodin od sebe, součástmi záhadného mechanismu z exotické hmoty, jenž tento galaktický dopravní systém udržoval v provozu. Vpředu se všechny hvězdy vesmíru tísnily v opalizující, drahokamy vykládané mase, visely tam jako shromáždění zářivých andělů. Byl to nejkrásnější pohled, jaký se jí kdy naskytl.

„Jedině tak se dá cestovat,“ prohlásil Merlin.

Cesta měla trvat pět dní lodního času; devatenáct století času světového.

Subjektivní čas strávený letem po Síti činil pouhých třiadvacet hodin. Loď však musela mnohokrát přestupovat a jednotlivé Cesty, mezi nimiž přelétávala, nebyly nikdy blíž než desítky světelných minut, pravděpodobně kvůli strašlivým následkům, které by mělo, kdyby se dva protisměrné proudy zrychleného časoprostoru někdy dotkly.

„Ty se nebojíš, že narazíme na Schránkaře, Merline?“

„Za tu velkou odměnu by to stálo, nemyslíš?“

„Řekni mi o té záhadné zbrani něco víc a možná ti uvěřím.“

Merlin se pohodlně posadil do křesla a zhluboka se nadechl. „Prakticky nic z toho, co vím, nemusí být pravda.“

„Já to risknu.“

„Ať to bylo cokoli, dokázalo to zničit celé planety. Dokonce i hvězdy, pokud se dá věřit fantastičtějším historkám.“ Podíval se na ruce, jako by si nenadále všiml svých dokonale pěstěných nehtů.

„Zeptej se ho, jak podle něho funguje,“ ozvala se víla. „Alespoň si uděláme představu, jak byl důkladný.“

Co nejpřirozeněji otázku přetlumočila Merlinovi.

„Gravitace,“ odpověděl. „To je snad jasné, ne? Je to možná slabá síla, ale ve vesmíru není nic, co ji necítí.“

„Něco jako větší verze syrinx?“

Merlin pokrčil rameny. Sora si uvědomila, že si neprohlíží nehty, ale zdobený prsten, jehož si všimla už předtím. Byl do něho zasazený rubín, ve kterém jako by obíhaly dvě jiskry podobné světluškám.

„Je téměř jisté, že se jedná o výtvor vědy Stavitelů Cest. Postlidské kultury, která dokázala spoutat – zmechanizovat – časoprostor. Ale neřekl bych, že fungovala jako syrinx. Myslím, že vytvářela singularity, že brala z vakua kuličky hmoty a energie a mačkala je k sobě tak dlouho, až se ocitly uvnitř vlastních horizontů událostí.“

„Černé díry,“ řekla víla a Sora její slova zopakovala nahlas.

Merlin se zatvářil potěšené. „Velice malé, v atomárním měřítku. Přidávala jim náboj a pak jim udělovala rychlost, která byla jen okrajově pod rychlostí světla. Neměly čas se rozpadnout. Na to je samozřejmě třeba další energie a ještě další na to, aby se samy neroztrhaly tlaky.“

„Zbraň, která vystřeluje černé díry? To bychom vyhráli, ne? S něčím takovým. I kdybychom měli jenom jednu?“

Merlin přejížděl prstem po prstenu s rubínem.

„Tak vypadá hrubá představa.“

Sora vzala Merlina za ruku a hladila ho po prstech, až se sama dotkla prstenu.

Byl složitější, než si původně myslela. Ty dvě jiskry se kolem sebe točily, záblesky světla nucené k waltzu, jako by je poháněl mikroskopický hodinový stroj ukrytý v samotném rubínu.

„Co to znamená?“ zeptala se. Cítila, že je to špatná otázka, a zároveň i dobrá.

„To znamená…“ Merlin se usmál, ale chvíli trvalo, než větu dokončil. „Nejspíš to znamená, že bych neměl zapomínat na smrt.“

Naposledy vypadli z Cesty a ocitli se v soustavě, která se na první pohled výrazně nelišila od desítek jiných, kterými prolétli. Hvězda byla žluté slunce z hlavní posloupnosti a doprovázela ji obvyklá sestava skalnatých planet a plynových obrů. Druhá a třetí planeta od slunce byly horké kotle obklopené kyselou atmosférou o ničivých teplotách. Byly to oběti nekontrolovatelných skleníkových procesů, přičemž tu třetí postihl tento osud později než druhou. Čtvrtá planeta byla menší a zdálo se, že někdy po Rozkvětu podstoupila terraformaci. Její atmosféra byla sice řídká, ale zároveň příliš hustá, než aby mohla být přirozená. Ekliptiku soustavy protínalo pod různými úhly třináct různých Cest, v bezpečné vzdálenosti od oběžných drah planet a asteroidů.

„To je nexus, síťová křižovatka první kategorie. Takové soustavy najdeš zhruba po tisíci světelných let v celé rovině Galaxie a taky daleko od ní. V dobách, kdy Síť používali všichni, to mohlo být shromaždiště, místo, kde si obchodníci vyměňovali zboží a historky z půlky cesty k Jádru.“

„Teď ale trochu zpustlo, co?“

„Dokonalé místo pro ukrytí něčeho hodně velkého a hodně nebezpečného. Jen nesmíš zapomenout, kde jsi to schovala.“

„Říkal jsi něco o bouři…“

„Uvidíš.“

Cesta je vyklopila ve vnitřní části soustavy, ale Merlin prohlásil, že to, co hledá, je dál, za hlavním pásem asteroidů. Potrvá několik dnů, než se tam dostanou.

„A co budeme dělat, až tam přiletíme?“ zeptala se Sora. „Jednoduše tu věc naložíme a odvezeme s sebou?“

„To zrovna ne,“ řekl Merlin. „Myslím, že to bude těžší. Ne tolik, že bychom neměli šanci, ale dost těžké…“ Vypadalo to, jako by zakolísal, možná poprvé za dobu, co ho znala; v té auře naprosté sebejistoty se na okamžik objevily trhliny.

„Jakou roli v tom chystáš pro mě?“

„Jsi přece voják,“ řekl. „Přijď na to sama.“

„Vlastně ani nevím, co jsem to našla,“ řekla víla, když Sora zůstala znovu sama. „Chtěla jsem ti to ukázat, jenže on tě celé hodiny držel u těch válečných simulací: A když ne, tak jste se vy dva bavili jinými způsoby. Máš nějakou představu, co má v plánu?“

Merlin měl simulátor; menší verzi modulů pro bojový výcvik, které Sora znala z válečné školy.

„Spousta simulací měla společné téma: útok ha bílou pyramidu.“

„To ukazuje, že má nějaké informace, nemyslíš? Je možné, že Merlin něco ví o tom, co najde?“

„Mám ten pocit od chvíle, co jsme ho potkaly.“ Přemýšlela o jeho pachu; o šokujícně přirozeném způsobu, jakým do sebe jejich těla zapadala, přestože je od sebe dělily tisíce let. Pokusila se vypudit ty myšlenky z hlavy. To, o čem se teď spolu bavily, byla svým způsobem zrada; na hlubší úrovni než všechno spáchané doposud, protože v tom nebyla ani špetka nevinnosti. „Tak o co jde?“

„Prošla jsem záznamy z poslední doby a našla jsem něco, co vypadá důležitě, něco, co zřejmě přineslo zvrat v jeho pátrání po té zbrani. Neměla jsem tušení, co to je. Ale až teď jsem pochopila, jak zvláštní je to věc.“

„Jiná soustava?“

„Obrovská stavba, která nemá nablízku žádnou hvězdu, přesto je dostupná Sítí.“

„Artefakt po Stavitelích Cest.“

„Téměř jistě ano.“

Objekt bylo vidět na obrazovce. Vypadalo to jako dětská hvězda na hraní nebo kovová hvězdice. Povrch připomínal otlučené zlato nebo lesk hmyzích křídel, filigránsky zasazených do krajkové konstrukce z exotické hmoty. Vyplňovalo to většinu obrazu a mihotalo se to vlastním měkkým světlem.

„Tohle Merlin uviděl prostýma očima hned poté, co jeho loď opustila Cestu.“

„Moc hezké.“

Chtěla, aby její poznámka zněla pohotově, ale vyšlo to jako konstatování faktu.

„A velké. Ten objekt je více než deset světelných minut daleko, což znamená, že má v průměru víc než čtyři světelné minuty. S přehledem větší než jakákoli hvězda v hlavní posloupnosti. Přesto si nějakým způsobem drží tvar – a že je to absurdní tvar – proti nepředstavitelné vlastní gravitaci. Mimochodem, Merlin tomu dal jméno Křehká hvězda. Proč ne?“

„Ten poetický mizera.“ Poetický sexy mizera, pomyslela si.

„A to není všechno, jestli tě to zajímá. Mám přístup k záznamům lodních senzorů a můžu ti říct, že Křehká hvězda je zdrojem intenzivního gravitačního záření. Uvnitř je něco, co způsobuje periodické vlnění časoprostoru.“

„Ty si myslíš, že Merlin byl uvnitř, že?“

„Něco se stalo, to je jasná věc. Tohle je poslední záznam, který Merlin nahrál, když se k objektu blížil. Pak si dal měsíc pauzu.“

Byl to další mumlavý monolog – jenže tentokrát to byly vzlyky něčeho jiného než zoufalství. Opravdu to znělo jako vzlyky nejhlubší radosti, jakou si lze představit. Jako by konečně našel, co hledal, nebo alespoň zjistil, že je blíž než kdy jindy, a že konečná výhra není daleko. Jenže to nebyl důvod, proč se Sora zachvěla. Tím důvodem byla tvář, kterou viděla. Byl to Merlin, o tom se nedalo pochybovat. Jenže jeho tvář byla vrásčitá věkem a oči staré, byly to oči nejstaršího člověka, jakého kdy Sora potkala.

Pátá a šestá planeta byly největší.

Pátá byla z těch dvou těžší. Od tropů k pólu byla pruhovaná zónami s rozdílnou chemickou stavbou a ověšená byla soustavou prstenců, kterou zase splétaly rezonující síly tří velkých měsíců. Merlin se domníval, že soustava prstenců vznikla po Rozkvětu. Kolem planety obíhal oblak silně radioaktivních trosek lidského původu, pocházejících z nepředstavitelně vzdálených dob; možná dokonce starších, než byla doba Stavitelů Cest. Merlin propátral oblak senzory nastavenými tak, aby vyčenichaly zbraňové systémy nebo směs neutrinových příchutí, která věstila přítomnost Schránkařů. Všechny průzkumy byly negativní.

„Ty víš, kde ta zbraň je?“ zeptala se Sora.

„Vím, jak se k ní dostat, a to je to podstatné.“

„Možná je na čase, abys začal být trochu míň záhadný. Obzvlášť jestli chceš, abych ti pomohla.“

Zatvářil se zraněně, jako by mu pokazila hru, kterou si hodiny chystal. „Myslel jsem si, že by se ti líbila trocha loveckého vzrušení.“

„Tady nejde o lovecké vzrušení, Merline. Jde o nejnebezpečnější zbraň, jakou si lze představit, a o to, že ji musíme získat dřív než nepřítel, abychom ho mohli spálit na popel jako první. Abychom mohli spáchat xenocidu.“ Zopakovala to: „Xenocidu. Promiň. Chceš snad říct, že to tak úplně neodpovídá tvým romantickým ideálům spravedlivého hledání?“

„Nebude to xenocida,“ řekl a znovu si nervózně sáhl na prsten.

„Poslyš, já tu zbraň chci získat úplně stejně jako ty. Proto se za ní honím deset tisíc let.“ Skutečně ten prsten neměl na ruce na žádném záznamu, které s ním viděla, nebo se jí to jenom zdálo? Vybavila si starcovy ruce, jak je viděla v poslední nahrávce, té pořízené těsně před jeho příletem ke Křehké hvězdě. Byla si jistá, že na nich žádný prsten nebyl. Merlinův hlas teď zněl věcně. „Stavba, která nás zajímá, je na nejvzdálenějším měsíci.“

„Nech mě hádat. Bílá pyramida?“

Usmál se. „I kdyby ses snažila, blíž by ses nedostala.“

Nalétli na oběžnou dráhu kolem plynového obra. Všechny měsíce jevily známky toho, že někdy po Rozkvětu na nich proběhla velká industrializace, ale na tom, co na jejich povrchu zůstalo, se podepsaly tisíce let silného kosmického záření a deště mikrometeoritů. Nic nevypadalo o poznání mlaději než okolní krajina z kamení a ledu. Až na kilometr vysokou pyramidu na třetím měsíci, který obíhal kolem planety jednou za šestnáct dnů. Pyramida vypadala, jako by ji někdo vytesal z alabastru někdy včera odpoledne.

„To není zrovna milé,“ poznamenal Merlin. „Mechanismy automatické údržby musí být stále funkční, do větší či menší míry, a z toho vyplývá, že ovládací systémy zbraně budou ještě fungovat. To také znamená, že v provozuschopném stavu budou i systémy zabezpečení proti vetřelcům.“

„No bezva.“

„Ty nejsi rozrušená, že ukončíme nejdelší válku v dějinách lidstva?“

„Copak uděláme něco takového? Buď přece realista. Jenom to, než informace o existenci této zbraně doputuje do nejodlehlejších končin, kde se bojuje, potrvá desítky tisíc let. Přes noc se nestane nic.“

Merlin si poklepal prstem na zuby. „Chápu, proč by tě to vyvedlo z rovnováhy,“ řekl. „Nikdo z nás za celý život nepoznal nic jiného než válku se Schránkaři.“

„Hlavně mi ukaž, kde to je.“

Jednou proletěli nad pyramidou po nízké oběžné dráze, ve střehu před skrytými zbraněmi, ale žádný útok nepřišel. Při dalším průletu, ještě nižším, Merlinova loď shodila pomocníky, aby vyslídili pozemní obranné systémy. „Třeba kdysi měli něco většího,“ prohlásil Merlin. „Děla, která by nás dokázala sestřelit na vzdálenost milionů kilometrů. Ale jestli někdy existovala, už nefungují.“

Přistáli kilometr od pyramidy a pak počkali, až se všichni pomocníci kromě tří vrátí do lodi. Trojici Merlin pověřil zajištěním vstupu do stavby, ale jejich užitečnost byla omezená. Jakmile se hloupé stroje ocitly mimo dosah přímých povelů z lodi – a k tomu došlo, jakmile pronikly za vnější vrstvu stavby – byly prakticky k ničemu.

„Kdo tu pyramidu postavil? A jak dlouho o ní víš?“

„Tatáž kultura, která se dostala do války, o níž jsem ti vyprávěl,“ odpověděl Merlin, když si v přechodové komoře navlékali pancéřované krunýře. „Byli na mnohem nižší technické úrovni než Stavitelé Cest, ale historicky k nim měli mnohem blíž a znali dost, aby tu zbraň dokázali ovládnout a využít pro své účely.“

„Jak se k ní dostali?“

„Ukradli ji. Tou dobou už kultura Stavitelů Cest – jak to říct – spala? Nevěnovala náležitou pozornost tomu, co se s jejími výtvory děje?“

„Už zase mluvíš v hádankách, Merline.“

„Promiň. To s člověkem udělá samota.“

„Tys někoho potkal, Merline – někoho, kdo o té zbrani věděl a řekl ti, kde ji hledat?“ A přitom tě omladil, dořekla v duchu.

„To je snad moje věc, ne?“

„Kdysi možná. Řekla bych, že teď jsme v tom spolu. Rovnocenní partneři. To je fér, ne?“

„Ve válce není nic fér, Soro,“ řekl Merlin, ale usmál se a poznámku tím zjemnil. Potom si zasunul přilbu do krčního prstence a otočil s ní, aby zámek zapadl.

„Jak velká je ta zbraň?“ zeptala se Sora.

Před nimi se tyčila pyramida, holá jako origami. Vstupní otvory u paty stavby se schovaly za mezilehlými terénními tvary. Merlinovi pomocníci již našli trasu, kterou mohli proniknout alespoň kousek dovnitř.

„Zklamaná nebudeš,“ odpověděl Merlin.

„A co uděláme, až ji najdeme? Jednoduše ji potáhneme za sebou?“

„Věř mi.“ Z vysílačky se praskavě ozval Merlinův smích. „Odstěhovat ji nebude problém.“

Pomalu šli cestou, kterou před nimi prověřili pomocníci. Zároveň je kryly zbraně na trupu Tyrana.

„Před námi něco je,“ promluvil Merlin o několik minut později. Zvedl zbraň a namířil ji na tmavou skvrnu nějakých patnáct dvacet metrů před nimi. „Je to umělého původu; a určitě kovové.“

„Myslela jsem, že pomocníci celou oblast prověřili.“

„Vypadá to, že jim něco uteklo.“

Merlin šel jako první. Když přišli k tmavému předmětu blíž, ukázalo se, že se jedná o protáhlý útvar, zpola pohřbený v ledu, kousek nalevo od trasy. Bylo to tělo.

„Leží tady už dost dlouho,“ ozval se o minutu později Merlin, když přišel natolik blízko, aby si předmět mohl pořádně prohlédnout. „Krunýř je podobaný dopady mikrometeoritů.“

„Je to Schránkař, že?“

Merlinova přilba přikývla. „Hádal bych, že soustavu navštívili před několika staletími. Nejspíš je přilákala pyramida, třebaže nutně nemuseli znát její význam.“

„Nikdy jsem žádného neviděla takhle zblízka. Dej pozor, prosím tě.“

Merlin si klekl, aby si tvora prohlédl.

Tvar měl humanoidnější, než Sora očekávala; velikost a proporce byly zhruba stejné jako u člověka ve skafandru. Oblek věnčily pancéřované výstupky, hřbítky a rohy. Zčernalý vnější povrch byl kožnatý a chybělo na něm cokoli ryze mechanického. Jedna paže byla natažená a končila rukou, která vypadala jako lidská, kompletně krytá rukavicí. Dlouhá zbraň s řadou výstupků ležela těsně mimo dosah, s liniemi rozostřenými stejným procesem eroze, který se podepsal na Schránkaři.

Merlin vzal hlavu pevně do rukou.

„Co to děláš?“

„Jak to vypadá?“ Začal otáčet přilbou. Slyšela, jak zachroptěl, než se rozběhly servosystémy a vzaly námahu na sebe. „Vždycky jsem chtěl najít jednoho, který by byl tak dobře zachovaný,“ řekl Merlin. „Nikdy by mě nenapadlo, že dostanu šanci zjistit, jestli ta stará pověst byla aspoň zpola pravdivá.“

Přilba se oddělila od tvorova trupu a pukla podél jemného spoje, který se táhl od temene po zobákovitý výstupek na přední části. Z mezery v pravidelném rytmu unikala pára. Merlin odložil rozdělené poloviny přilby na zem, poklepal na svítilnu na vlastní přilbě a posvítil si na obnaženou hlavu. Sora přistoupila blíž. Schránkařova hlava vězela ve spirálovitém, matně černém podpůrném mechanismu jako socha obrostlá vinou révou.

Byla však velice zachovalá a velice lidská.

„Nelíbí se mi to,“ přiznala. „Co to znamená?“

„To znamená,“ řekl Merlin, „že by člověk měl tu a tam věnovat pozornost pověstem.“

„Mluv se mnou, Merline. Začni mluvit o tom, co chci slyšet, nebo se blíž k té pyramidě nedostaneme.“

„Bude se ti to líbit velice málo.“

Podívala se koutkem oka na Schránkařův obličej. Vypadal jako z mramoru. „Nelíbí se mi to už teď, Merline; co víc můžu ztratit?“

Merlin něco odpověděl a v dalším okamžiku padl na zem. Pád se odehrál s pomalostí, jež vyplývala ze slabé gravitace měsíce.

„Dobré načasování,“ poznamenala víla.

Reflex přiměl Soru, aby padla spolu s ním. Oba dva se teď tiskli k rezivě červenému povrchu. Merlin ještě žil. Slyšela, jak dýchá, ale každé nadechnutí provázel drásavý zvuk jako při řezání pilou.

„Trefili mě, Soro. Nevím, jak je to vážné.“

„Vydrž.“ Našla si telemetrické údaje z jeho skafandru a vyjela si zdravotní diagnózu na vnitřní sklo své přilby.

„Tady,“ řekla víla. „Průnik paprskové zbraně v oblasti hrudníku; dost malý, aby automatické utěsňovače zabránily ztrátě tlaku, ne však dost rychle, aby se mu paprsek nezakousl do hrudi.“

„Je to špatné?“

„No, dobré to není… ale je šance, že paprsek při průchodu kauterizoval ránu a zabránil tak většímu vnitřnímu krvácení…“

Merlin zakašlal. Podařilo se mu zeptat se, co to bylo.

„Myslím, že tě zasáhl laser.“ Mluvila rychle. „Možná to patřilo k obranným systémům pyramidy.“

„Vážně jsem měl nechat ty své pomocníky, aby to prověřili.“ Merlin ze sebe vyrazil smích, který vzápětí přešel do trýznivého kašle. „Teď už je na to trochu pozdě, nemyslíš?“

„Když tě dostanu zpátky do lodi…“

„Ne. Musíme jít dál.“ Znovu zakašlal a pak dlouho lapal po dechu. „Čím déle budeme čekat, tím to bude těžší.“

„Po deseti tisících letech se trápíš pro pár minut?“

„Ano, protože obrana pyramidy je teď v pohotovosti.“

„Nejsi v takovém stavu, aby ses mohl hýbat.“

„Mám vyražený dech, to je všechno. Myslím, že dokážu…“ Hlas se mu rozplynul v kašli, ale zároveň Sora sledovala, jak se snaží zvednout. Když znovu promluvil, bylo to sotva sípáni. „Sázím na to, že ta věc tam byla jenom jedna. Jinak bychom se nedostali tak daleko,“

„Doufám, že máš pravdu, Merline.“

„Ještě je tu – ehm – něco jiného. Od lodi jsem právě dostal informaci, která není dvakrát příjemná. O několika neutrinových zdrojích, po kterých nebyla ani známka, když jsme sem přiletěli.“

„To je skvělý.“ Sora nepotřebovala vysvětlit, co to znamená: roj Schránkařů, který nejspíš vyčkával v blízkosti plynového obra celou dobu, zchlazený pod práh, kdy ho přístroje mohly zachytit. „Ti hajzlové určitě někde vyspávali a čekali, až se tady něco stane.“

„Zní to jako naprosto logická strategie,“ prohlásila víla, než promítla Soře na průzor mapu potvrzující přílet nepřátelských lodí. „Na jednom z měsíců je kapalný oceán. Řekla bych, že ti Schránkaři byli zaparkovaní pod ledem.“

„Za jak dlouho sem doletí?“ zeptala se Merlina.

„Víc než dvě tři hodiny to trvat nebude.“

„Bezva. Tak to bychom si měli dát zatraceně záležet, aby ta zbraň byla do té doby naše, co?“

Většinu cesty ho nesla; patami šoupal po zemi, jak se chabě snažil o vlastní pohyb. Zůstával však při vědomí a Sora začala doufat, že paprsková zbraň ránu skutečně kauterizovala.

„Tys věděl, že ten Schránkař bude člověk,“ řekla, aby ho donutila mluvit.

„Říkal jsem ti to; pověsti. Ta historka o mimozemských kyborzích nebyla nic víc: pohádka, kterou si vymyslela naše strana. Tvrdil jsem ti, že to nebude xenocida.“

„To nestačí, Merline.“ Chystala se mu říct o symbiontovi ve své hlavě, ale pak od toho ustoupila. Měla strach, že by zničila důvěru, kterou k ní měl. „Věděla jsem, že lžeš. Napíchla jsem se ti do lodních záznamů.“

Došli do stínu pyramidy a začali scházet z posledního pahorku ke vstupním otvorům rozmístěným po okraji.

„Myslel jsem, že mi věříš.“

„Potřebovala jsem vědět, jestli mám důvod ti nevěřit. A myslím, že jsem měla pravdu.“

Řekla mu, co se dozvěděla: že byl na cestách déle, než jim přiznal – o celá desetiletí lodního času – a že na té cestě zestárl a možná trochu přišel o rozum. A pak zřejmě objevil Křehkou hvězdu. „Problém je, Merline, že nevíme – nevím – co se s tebou uvnitř stalo, kromě toho, že to nějak souviselo s nalezením té zbraně, a že jsi zevnitř vyšel mladší, než jsi byl, když jsi šel dovnitř.“

„Opravdu to chceš vědět?“

„Hádej.“

Začal jí některé části vyprávět, zatímco ho táhla a nesla k cíli.

Pyramidu obklopovaly desítky metrů pancíře pro automatické opravy, bílého jako kost. Sora pochybovala, že kdyby stavitelé úmyslně neponechali vstupy po obvodu, podařilo by se jí nebo Merlinovi najít cestu dovnitř.

„Kdysi tady měly být hlídky,“ řekl, ztěžka opřený o její rameno. „Máme štěstí, že nakonec se všechno rozpadne.“

„Kromě tvé bájné zbraně.“ Postupovali svažitou chodbou. Stěny a strop byly čisté, po podlaze se povalovaly ledové úlomky z povrchu měsíce. „V každém případě přestaň odbíhat od tématu.“

Merlin zakašlal a vrátil se k vyprávění. „Stával se ze mě velice starý, velice zklamaný člověk. Zbraň jsem nenašel a pomalu jsem se chystal, že to vzdám. Nebo se zblázním. Pak jsem narazil na Křehkou hvězdu. Vylétl jsem ze Sítě – a ona si tam seděla a posílala na mě pulzující gravitační vlny.“

„Pro vytvoření takové charakteristiky by bylo třeba dvou neutronových hvězd,“ ozvala se víla, „obíhajících kolem sebe.“

„A co se stalo pak?“ zeptala se Sora.

„Přesně si nevzpomínám. Ne tak, jak bych měl. Šel jsem – nebo mě něco vtáhlo dovnitř – a tam jsem potkal…“ Odmlčel se. Nejdřív si myslela, že potřebuje popadnout dech, ale měl jiný důvod. „Myslím, že bys jim říkala bytosti. Rychle jsem pochopil, že jsou to jenom vysoce dokonalé projekce údržbového programu, který tam nechali Stavitelé Cest.“

„Omladili tě, že?“

„Nemyslím, že by to pro jejich možnosti bylo velké sousto.“

Chodba se vyrovnala a větvila se do několika různých směrů. Merlin se naklonil k jednomu z průchodů.

„Abych mohl dokončit svou práci. Najít tu zbraň.“

Chodba vyústila do sálu, velínu s mísovitým stropem. Byl bez vzduchu a osvětlovalo jej pouze mihotavé světlo jejich přileb. Křesla a ovládací panely byly seskupeny kolem jediného sférického projektoru uchyceného v kardanovém závěsu popelavé barvy. Na některých panelech ležela sesutá lidská těla, ale nezbylo z nich víc než kostry zahalené do bezbarvých hadrů. Tkáně se pravděpodobně rozložily o několik století dřív, než do sálu konečně proniklo vakuum, a také to se muselo odehrát před více než dvaceti tisíci lety.

„Určitě na ně zaútočili biologickou zbraní,“ řekl Merlin a klesl do jednoho křesla, z něhož se vyvalil oblak prachu, ale jinak se zdálo, že jeho váhu dokáže unést. „Něco, co nechalo techniku v neporušeném stavu.“

Sora obešla sál kolem dokola a prohlédla si ovládací panely. Všechny prozrazovaly vyšší technickou úroveň, než jakou disponovala Kohorta posledních několik tisíc let. V některých symbolech se dali rozeznat předchůdci těch, které používal základ, ale doopravdy přečíst nedokázala nic.

Merlin vydal zvuk, který mohl být chroptivým projevem potlačované bolesti, ale když se na něho Sora podívala, uviděla, že odmotává z rukávu svého skafandru optický kabel, tak jako to udělal, když se spolu setkali na úlomku komety. Zvedl přístupový kryt v horní části ovládacího panelu a odhalil změť stříbřitých obvodů připomínající střeva. Vypadalo to, že ví přesně, kam napojit konec kabelu, aby se jeho mikroskopické brvy mohly do starodávného systému napíchnout.

Projekční komora se začala nahřívat. Z jejího srdce se rozlilo jantarové světlo a zhmotnilo se v několik abstraktních tvarů, neutrálních testovacích obrazců. Komora chvíli ukazovala schéma obra s prstenci a jeho měsíci, včetně polohy blížících se schránkařských lodí označených složitými ideogramy. Víla měla pravdu: určitě se schovávali na měsíci s tekutým oceánem. Potom záběr plynule najel na plynového obra.

„Ptala ses, kde je ta zbraň,“ řekl Merlin. „Tak já ti to ukážu.“

Záběr zvětšil cyklónovou bouři nedaleko rovníku planety, obrovské vířící rudé oko v atmosféře.

„Metastabilní bouře,“ prohlásila Sora. „Na plynových obrech běžná. Snad mi nechceš říct…“

Merlinovy prsty kryté rukavicemi se daly do práce. Poletovaly po klávesách označených symboly, jejichž význam se nedal odhadnout. „Ta bouře je samozřejmě přirozená, nebo alespoň byla, než v ní tihle lidé zbraň schovali. Využili při tom tlakové diferenciály k tomu, aby zbraň držely na pevném místě v atmosféře. Měla tak zůstat schovaná. Je tu jen jeden malý problém.“

„Pokračuj.“

„Ta zbraň není zbraň. Funguje jako zbraň, ale to je spíš náhoda. Rozhodně to nebyl úmysl Stavitelů Cesty.“

„Nějak s tebou nestačím držet krok, Merline.“

„Možná bych ti měl něco říct o tom prstenu.“

S povrchem plynového obra se začalo něco dít. Cyklón se nechoval jako jiné metastabilní bouře, které Sora měla možnost vidět. Znatelně se roztáčel. Jeho kudrlinkový okraj odvrhoval víry podobné ocáskům mořských koníků. Každou sekundou byla rudá krvavější.

„Dobře. Vyprávěj o prstenu.“

„Stavitelé Cesty mi ho dali, když mě omladili. Je to připomínka toho, co musím udělat. Kdyby se mi to totiž nepodařilo, bude to velice špatné pro všechna inteligentní stvoření v této části Galaxie. Co jsi viděla, když ses na ten prsten podívala, Soro?“

„Rudý drahokam, ve kterém krouží dvě světélka.“

„Překvapilo by tě, kdybych ti řekl, že ta světélka představují dvě neutronové hvězdy, dvě z nejhustších těles ve vesmíru? A že jsou na oběžné dráze kolem sebe, točí se kolem společného těžiště?“

„Uvnitř Křehké hvězdy.“

Zachytila jeho pohled, tázavě namířený k ní. „Ano,“ řekl pomalu Merlin. „Dvě neutronové hvězdy, zrozené ze supernov a spoutané gravitací, které se k sobě ve spirále snášejí blíž a blíž.“

Cyklónová bouře teď vířila přímo šíleně a kolem jejího obvodu blikaly jiskry subatmosférických blesků. Sora cítila, že dochází k osvobozování titánských – a naprosto nelidských – energií, jako by se pod oblaky odehrávalo něco, co má velice blízko k magii. Byl to nejděsivější pohled, jaký se jí kdy naskytl.

„Doufám, že budeš vědět, jak střílet, až roj dorazí, Merline.“

„Všechno, co potřebuju vědět, je v tom prstenu. Napojuje se na můj krevní oběh a buduje mi v hlavě struktury, které mi přesně říkají, co potřebuju znát, na úrovni tak hluboké, že o tom sám skoro nevím.“

„Schránkařský roj bude na dostřel za devadesát minut,“ oznámila víla, „když vyjdu z útočných profilů obvyklých konfigurací pro boserové zbraně a magtorpéda. Pokud mají nějaká vylepšení, samozřejmě by se mohli ocitnout v útočném dosahu dřív…“

„Merline, řekni mi něco o těch neutronových hvězdách, prosím. Potřebuji něco, o čem bych mohla přemýšlet.“

„Potíž je v tom, co se stane, až se přestanou kolem sebe otáčet a srazí se. Naštěstí je to i na galaktické poměry docela vzácná událost – nedochází k ní častěji než jednou za milion let, a když se to stane, obvykle je to dost daleko, než aby z toho byl problém.“

„Ale když to není dost daleko – jak nepříjemné by to bylo?“

„Představ si, že se za sekundu uvolní víc energie, než typická hvězda vyzáří za deset miliard let; jediná obrovská, fotoleptonická ohnivá koule. Nepředstavitelně silný pulz záření gama. Okamžitá sterilizace na tisíce světelných let všemi směry.“

Uprostřed cyklónu vyrostla vypuklina, dokonale kruhová boule vystupující nad povrch planety. Jak stoupala, až čněla tisíce kilometrů nad vrstvu mračen, prodlužovala se jako nějaká výtoková trubice. Brzy bude vidět na pozadí vesmíru. A uvnitř bylo něco, co stoupalo s ní.

„Stavitelé Cest se to pokusili zastavit, že?“

Merlin přikývl. „Našli tu neutronovou dvojhvězdu, když protáhli Síť hlouběji do Galaxie. Pochopili, že těm dvěma hvězdám zbývá do srážky pouhých několik tisíc let – a že s tím prakticky nemůžou nic dělat.“

Teď již uviděla to, co považovala za zbraň, obklopené trubicí jako nějaké semeno. Bylo to obrovské, možná dokonce větší než tento měsíc. Přesto to vypadalo křehce, asi jako neskutečně zdobený lustr nebo druh hlubokomořské medúzy, zářící vlastní bioluminiscencí. Poté, co se ta věc vymanila z atmosféry, se obezřetně zastavila a trubice se pomalu stáhla zpátky do cyklónu, který teď zvolňoval, jako když se zastavuje nějaký gigantický setrvačník.

„Nic?“

„No – skoro nic.“

„Postavili kolem nich Křehkou hvězdu,“ řekla Sora. „Jako nějaký štít, ne? Aby zadržel explozi, až se hvězdy srazí?“

„Ani věda, jakou disponovali Stavitelé Cest, by nedokázala zadržet tolik energie.“ Merlin se podíval na projekci. Vypadalo to, jako by si zbraně všiml poprvé. Jestli cítil radost, že svou zbraň konečně vidí, na tváři se mu to nijak neprojevovalo. Vypadal dokonce popelavě – jako by si roky najednou vzaly zpět, co mu Stavitelé Cest dali. „Jediné, co mohli udělat, bylo držet hvězdy pod kontrolou, bránit jim, aby se při svém spirálovitém pohybu přiblížily. Proto postavili Křehkou hvězdu, obrovský mechanismus s jedinou funkcí: neustále působit na oběžné dráhy neutronových hvězd ve svém středu. Za každý angstrom, o který hvězdy spadly k sobě, je Křehká hvězda odtlačila angstrom od sebe. A byla zkonstruovaná tak, aby to dělala miliony let, dokud Stavitelé Cest nenajdou způsob, jak celou dvojhvězdu odstěhovat mimo Galaxii. Chceš vědět, čím je od sebe odstrkovali?“

Sora přikývla, i když si myslela, že již zná odpověď.

„Miniaturními černými dírami,“ řekl Merlin. „Zrychlenými téměř na rychlost světla. Každá černá díra na dvojhvězdu gravitačně zapůsobí, než se vypaří v obláčku párového záření.“

„Úplně stejně, jak funguje zbraň. To není náhoda, že?“

„Ta zbraň – to, čemu říkáme zbraň – byla jenom součást Křehké hvězdy; zdroj relativistických černých děr potřebných k tomu, aby se neutronové hvězdy nesrazily.“

Sora se rozhlédla po místnosti. „A tihle lidé to ukradli?“

„Jak jsem říkal, byli ke Stavitelům Cest blíž než my. Věděli o nich dost, aby dokázali část Křehké hvězdy rozebrat; proniknout obrannými systémy a odvézt si mechanismus, který potřebovali, aby ve své válce zvítězili.“

„Jenže Křehká hvězda…“

„Od té doby nefunguje tak, jak má. Její schopnost regenerace byla krádeží subsystému poškozena a zbývající generátory pro vytváření černých děr nestačí zvládnout veškerou práci, která je třeba. Neutronové hvězdy pokračovaly v sestupné spirále – pomalu, ale jistě.“

„Ale říkal jsi, že jim do srážky chybělo jen několik tisíc let…“

Merlin za celou tu dobu nepřestal pracovat s ovladači. Zbraň připlula blíž, jako by si vůbec nic nedělala z obyčejných zákonů nebeské mechaniky. Dole se povrch planety vrátil do normálu až na to, že skvrna měla červenější odstín.

„Možná už začínáš chápat, proč jsem po té zbrani tak toužil,“ řekl Merlin.

„Ty ji chceš vrátit, že? Tys ve skutečnosti nikdy nechtěl najít zbraň.“

„Kdysi ano.“ Vypadalo to, jako by se Merlin napíchl na nějaký poslední zdroj energie. Jeho hlas nakrátko zesílil. „Jenže teď jsem starší a moudřejší. Za necelé čtyři tisíce let se hvězdy srazí a najednou bude jedno, kdo v této válce vyhrál. Jsme jako zabedněné armády, které bojují o kousek země pod hřmící sopkou.“

Čtyři tisíce let, pomyslela si Sora. Víc času uplynulo od doby, kdy se narodila.

„Když nebudeme mít zbraň, zemřeme tak jako tak,“ namítla. „Vyhladí nás Schránkaři. To není zrovna velký výběr, co?“

„Alespoň něco přežije. Něco, co se možná dokonce ještě bude považovat za lidi.“

„Chceš říct, že máme kapitulovat – že jsme se zmocnili rozhodující zbraně, a teď ji nepoužijeme?“

„Nikdy jsem netvrdil, že to bude snadné, Soro.“ Merlin se skácel, dost pomalu, aby ho chytila dřív, než se sesul do obnažených obvodů panelu. Jeho kašel jí řval v přilbě. „Myslím, že v tom bude víc než to, že nemůžu popadnout dech,“ řekl, když se vzpamatoval natolik, aby mohl promluvit.

„Dostanu tě zpátky do lodi; pomocníci nám pomůžou…“

„Je příliš pozdě, Soro.“

„Co s tou zbraní?“

„Za daných okolností dělám… něco ukvapeného. Svěřuji ji tobě. Zní to naprosto šíleně?“

„Já tě zradím. Předám zbraň Kohortě. A ty to víš, ne?“

Merlinův hlas byl smířlivý. „Já myslím, že to neuděláš. Myslím, že uděláš to, co máš, a vrátíš ji do Křehké hvězdy.“

„Nenuť mě, abych tě zradila.“

Zavrtěl hlavou. „Právě jsem vydal příkaz, který převádí řízení mé lodi na tebe. Pomocníky máš teď na povel ty – ukážou ti všechno, co budeš potřebovat.“

„Merline, prosím tě…“

Jeho hlas zeslábl, již se skoro nedal odlišit od drásavého, nepravidelného dechu. Sklonila se k němu, až se jejich přilby dotkly. Doufala, že ten starý trik pomůže, aby ho slyšela líp. „Není to k ničemu, Soro. Je pozdě. Převedl jsem všechno na tebe.“

„Ne!“ zatřásla s ním, skoro zlostně. Potom se rozplakala, dost hlasitě, aby nepochybovala, že to uslyší. „Vždyť ani nevím, co s ní mám udělat!“

„Vezmi si ten prsten, ostatní už pak bude víc než jasné.“

„Cože?“ Nerozuměla teď už skoro ani sama sobě.

„Navlékni si ten prsten. Udělej to teď, Soro. Ještě než zemřu. Abych aspoň věděl, že se to stalo.“

„Když ti sundám rukavici, zabiju tě, Merline. To přece víš, ne? A nebudu si ho moci nasadit dřív, než se vrátím do lodi.“

„Chci… chci jenom vidět, jak si ho bereš. To stačí, Soro. A pospěš si, prosím…“

„Já tě miluju, ty mizero!“

„Tak to udělej.“

Vzala do rukou manžetový uzávěr jeho rukavice. Cítila slitinový zámkový mechanismus a věděla, že stačí opatrně zatlačit na uzavírací západky a pak prudce otočit. Rukavice sklouzne a vypustí vzduch z jeho skafandru. Uvažovala, jak dlouho bude trvat, než Merlin ztratí vědomí – odhadovala, že ne víc než deset sekund, pokud se předtím nenadechne. A podle toho, jak dýchal, by to pro něho nebylo snadné. Sundala rukavici a vzala si prsten.

Tyran odstartoval z měsíce.

„Schránkařské síly se seskupují do útočné konfigurace,“ oznámila víla, napojená přímo do lodní elektroniky. „Trupové senzory hlásí kontakt se zaměřovacím lidarem… útok hrozí každým okamžikem, Soro.“

Sora věděla, že lehký pancíř Tyrana by je nezachránil. Útok bude oslnivý a krátký. Pravděpodobně se vůbec nedozví, že se to stalo. Ale to neznamená, že dopustí, aby se to stalo.

Cítila, že se zbraň pohybuje podle toho, jak ona chce.

Věděla, že to tak nebude napořád; zbraň byla její pouze do doby, než ji vrátí Stavitelům Cesty. Ale momentálně měla pocit, jako by k ní nerozlučně patřila, jako by to bylo dvojče, se kterým se nikdy nesetkala, ale každý jeho pohyb jako by znala o zlomek sekundy napřed. Cítila, jak se zbraň nabíjí, sahá hluboko do podloží časoprostoru, krade masu a energii z kvantové pěny, ve svém srdci kuje singularity.

Cítila se připravená.

„První článek roje vypustil magtorpéda,“ oznámila víla. Její hlas zněl zvláštně zastřeně. „Aktivuji protiopatření Tyrana…“

Trup se rozezněl jako zvon.

„Protiopatření na sebe vážou magtorpéda… neutralizována… roj vypustil druhou vlnu… uzavírám…“

„Jak dlouho můžeme vydržet?“

„Protiopatření jsou vyčerpána… třetí vlnu už neodrazíme. Na tuto vzdálenost ne.“

Sora zavřela oči a zavelela zbrani, aby vychrlila smrt.

Zamířila na dva ze tří článků schránkařského roje. Třetí loď – nejvzdálenější – nechala nepoškozenou.

Dívala se, jak relativistické černé díry hroutí prostor kolem obou zaměřených lodí a každou z nich vmžiku drtí jako svěrák.

„Třetí loď se stahuje do max… maximální útočné vzdálenosti a schovává odpalovače magtorpéd…“

„Tady Sora z Kohorty,“ oslovila základem loď, která přežila, na všeobecném komunikačním kanálu. „Nebo z toho, co z Kohorty zbývá. Možná pochopíte, co vám chci říct. Mohla bych vás okamžitě zabít, kdyby se mi zachtělo.“ Cítila, jak na ni zbraň mluví prostřednictvím její krve, hlásí jí situaci, dychtivost splnit její rozkaz. „Ale místo toho vám něco předvedu. Jste připraveni?“

„Soro…“ ozvala se víla. „Něco se děje…“

„Cože?“

„Není… není mi dobře.“ S hlasem víly opravdu nebylo něco v pořádku; vůbec se nepodobal Sořinu. „Ten prsten ti zřejmě něco buduje v mozku, součást rozhraní mezi tebou a zbraní… něco silnějšího, než jsem já… Vytlačuje mě to, aby si to udělalo místo…“

Vzpomněla si, jak Merlin mluvil o strukturách, které si prsten vytvoří.

„Uložila ses přece částečně do lodi…“

„Jenom částečně,“ řekla víla. „Nejsem tam celá… vůbec tam nejsem celá. Promiň, Soro. Myslím, že umírám.“

Sora zničila soustavu.

Udělala to mistrovsky a elegantně; to nejlepší si nechala na konec. Začala měsíci: bombardovala je, až začaly tvořit zárodečné prstence kolem svých mateřských planet. Pak rozstřílela na kusy samotné planety, proměnila je ve žhavý popel a plazmu. Nakonec – když už nebylo co jiného ničit – obrátila zbraň ke hvězdě soustavy a prostřelila jí srdce salvou relativistických černých děr, vražedným způsobem zesabotovala jaderné procesy, které měnily hmotu ve světlo. Katastrofálním způsobem tak narušila křehkou hydrostatickou rovnováhu mezi tlakem a gravitací, která držela hvězdu pohromadě. Dívala se, jak se hvězda loupá, odhazuje vrstvy vnější atmosféry v předčasném obrazu smrti, jaká čekala podobná slunce za čtyři miliardy let. A potom se Sora dívala, jak se poslední schránkařská loď, která byla svědkem jejího díla, obrací a opouští soustavu.

Mohla je zabít všechny.

Ale nechala je žít. Raději jim předvedla sílu, která ji – byť dočasně – poslouchá.

Uvažovala, jestli v nich zbylo dost lidskosti, aby projevenou shovívavost ocenili.

Později znovu navedla Tyrana do Sítě. Obrovská zářící masa zbraně ji následovala jako ochočený drak. Ve strašidelném okamžiku vstupu se jí málem zastavilo srdce; byla přesvědčená, že syrinx svému novému pánovi nezazpívá.

Ona však zazpívala, stejně jako zazpívala Merlinovi.

A pak, tentokrát sama – víc sama než kdy jindy – si vlezla do pozorovací bubliny, zprůhlednila metasafírové stěny a nechala loď zmizet, takže nakonec tam byla jen ona a řítící se, blikající jas Cesty. Bylo na čase dokončit, co Merlin začal.

přeložil Petr Kotrle

Doslov Alastaira Reynoldse:

Povídku jsem napsal v létě roku 1997 za velmi příjemných okolností. Spolu s drahou polovičkou jsem byl během naší společné dovolené navštívit přátele v Kalifornii. Po několika dnech turistiky jsem dostal neodbytnou chuť něco napsat, koupil jsem si proto notes a pero a našel si klidné místečko pro psaní. Přibližně během následujícího týdne jsem sesmolil pracovní verzi příběhu, něco z toho jsem napsal na plážích Malibu a něco na zadním sedadle na cestě podél pacifického pobřeží nahoru směrem k San Francisku. Po návratu domů do studeného sychravého Nizozemí (podzim tehdy přišel nečekaně brzy) jsem povídku přepsal do počítače a poslal do právě začínajícího britského magazínu. Ten s koupí povídky souhlasil, bohužel se (jak se často stává) položil ještě před jejím vydáním. O rok později, když už bylo jasné, že je po něm opravdu veta, jsem ji znovu nabídl americkému magazínu Asimov’s SF a byl příjemně překvapen jejím přijetím. Merlinova zbraň vyšla v roce 2000, více než dva roky po jejím napsání.

Dodnes jsem s ní spokojen a zůstává mou favoritkou. Šlo o první práci, kterou jsem zasadil do skutečně vzdálené budoucnosti – desítky tisíc let ode dneška, navíc s využitím prostoru o rozsahu celé galaxie. Napsal jsem také příběh, jenž jí dějově předchází (Úkryt – Hideaway) a možná se ještě někdy k Merlinovi a jeho cestě zase vrátím. Jsem potěšen českým vydáním, je to doopravdy vzrušující, a doufám, že si ji čtenáři skutečně užijí. Mimochodem, jména všech jednajících postav jsem si vypůjčil z ptačí říše.

Reynolds, Alastair (1966 –

Britský SF autor, narozen 13. 3. 1966 v přístavu Barry v Jižním Walesu. Vystudoval astronomii a od roku 1991 se oboru věnoval jako astrofyzik během pracovního pobytu v Nizozemí, kde žil v pobřežním městečku Noordwijk. Mezi jeho koníčky patří horolezectví, sportovní běh, jízda na koni, hra na kytaru a malování. Spolu s Kenem MacLeodem, Charlesem Strossem či Ericem Brownem patří k nové generaci výrazných talentů britské hard-SF scény.

Do žánru vstoupil povídkou Nunivak Snowflakes (1990) v magazínu Interzone. Během několika dalších let publikoval kvůli velkému pracovnímu zatížení spíše sporadicky, zlomovou prací jeho spisovatelské kariéry se stala zřejmě povídka A Spy in Europa (Interzone 1997, č. Špion na Europě-Ikarie 5/2002). O rok později byla Gardnerem Dozoisem vybrána do významné řady ročenek a následně autorovi umožnila vstup na stránky amerického časopisu Asimov’s SF. Navíc se stala úvodním dílem dosud neuzavřeného cyklu, k němuž náleží rovněž povídky Galactic North (Interzone 1999, č. Galaktický sever-Ikarie 1/2003), Great Wall of Mars (Spectrum SF 2000, č. Velká marsovská zeď-Ikarie 9/2004), Glacial (Spectrum SF 2001, č. Ledovec-Pevnost 12/2004) a novely Diamond Dogs (samostatně 2001) a Turquoise Days (samostatně 2002). Raná verze zde představeného prostředí se objevila již v povídce Dilation Sleep (Interzone 1990, č. Prodloužený spánek-Ikarie 7/92). Z kratších prací mimo hlavní cyklus jmenujme tituly Angels of Ashes (Asimov’s SF 1999, č. Andělé z popela-Ikarie 6/2001) či dvojici Hideaway (Interzone 2000) a Merlin’s Gun (Asimov’s SF 2000, č. Merlinova zbraň-Trochu divné kusy/Laser 2005), některé z nich mají být společně vydány v připravovaném souboru snad již v roce 2005.

Promyšlené, poutavé a hlavně srozumitelné využití vědeckých detailů, spojené se vzácně ukázněnou, a přesto nezvykle bohatou autorskou imaginací mu dalo příležitost věrohodně zobrazit vesmírnou expanzi lidstva spolu s jeho rozčleněním do množství biologicky a technicky modifikovaných poddruhů; to vše v průběhu budoucích let galaktické historie odpovídající svým literárním pojetím obdobným pracím Larryho Nivena, Cordwainera Smithe či Bruce Sterlinga. Ve vřele přijatém debutovém románu Revelation Space (2000, č. Odhalený vesmír/Triton 2003) zachytil vzrušující archeologické pátrání po událostech předcházejících tajemnému vyhynutí mimozemské civilizace Amarantů, jejíž zánik může být spojen s příštími osudy celého lidstva. Román byl záhy označen za jedno ze stěžejních děl tzv. „nové space opery“, jak je označována dlouholetá snaha zejména britských autorů o modernizaci oblíbeného, ale donedávna spíše stagnujícího subžánru. Sám autor však v souladu s diskuzí o literárním zařazení románu nepovažuje své dílo za klasického zástupce space opery, ale upřednostňuje spíše vlastní označení „vesmírná gotika“ či něco obdobně honosného.

Pozoruhodnou high-tech vizi předložil čtenářům rovněž v románu Chasm City (2001-BSFA, č. Kaldera/Triton 2004), jehož hrdina neváhá v rámci dramatického pátrání navštívit technicky vysoce rozvinuté město, jehož funkce se vymkly jakékoli kontrole vinou působení vesmírného viru s neblahým vlivem na lidskou nanotechniku. Přímé pokračování úvodního románu série tvoří titul Redemption Ark (2002, č. Archa/přip. Triton 2005), kde je samotná existence lidstva ohrožena útokem ze strany prastarého společenství strojů, jehož cílem je důkladné vyhlazení všech známek inteligentního života ve vesmíru. V rámci autorova světa samostatnou trilogii, známou rovněž pod názvem The Inhibitors, prozatím uzavírá román Absolution Gap (2003, č. Údolí vykoupení/připr. Triton 2005), ve kterém se malá skupinka lidí snaží na zdánlivě bezvýznamném měsíci nalézt mocnou zbraň schopnou zastavit právě probíhající agresi.

Mimo sérii stojí dosud poslední publikovaný román Century Rain (2004), v němž autor kombinuje space operu s motivem existence zvláštního druhu alternativního světa. Země 23. století je zde neobyvatelným místem zamořeným nanopřístroji původně určenými ke kontrole počasí. Lidstvo je rozděleno na soupeřící frakce žijící zčásti na pozemské orbitě a zčásti v kolonizovaných oblastech Galaxie. Archeoložka zkoumající nebezpečný povrch naší planety je jako více než vhodná kandidátka vyslána skrze galaktický tranzitní systém nepozemského původu na planetu, která byla civilizací téměř božských schopností vytvořena k obrazu původní Země, Paříž roku 1959 se liší od své předchůdkyně neznalostí hrůz 2. světové války a v tomto atraktivním prostředí máme možnost sledovat noirově laděný průběh vyšetřování vraždy záhadné „Američanky“, která není nikým jiným než předešlým vyslancem.

Nedávno se Reynolds stal spisovatelem z povolání, a při pohledu na úspěch jeho prací to lze brát jako rozumný, snad dokonce nevyhnutelný krok ke kariéře předního autora nejen britské, ale i světové SF. Nestojí za tím však jen komerční důvody, to jistě ne, jako astrofyzik má tu nejlepší průpravu k tomu, aby čtenáře ještě dlouhá léta překvapoval vizemi lidské kolonizace vesmíru. Je velmi pravděpodobné, že se s Reynoldsovým dílem budeme v příštích letech setkávat stále častěji, právě teď se chystá vrátit ke klasické moderní space opeře, avšak ve zcela novém prostředí a bez návaznosti na předchozí tituly. Kniha prozatím nese pracovní název Chasing Janus (připravuje se) a jde o příběh posádky těžařské lodi, která při průzkumu jednoho ze Saturnových měsíců narazí na důkazy, že by se ve skutečnosti mohlo jednat o vesmírné plavidlo neznámého původu. Neznamená to však, že by se Reynolds do světa předchozích titulů nemínil již nikdy vrátit, prozatím se jen snaží prozkoumat možnosti existence mimozemských kultur z pohledů, které mu svět předchozí série nedovoloval použít. Pokud jste si tedy oblíbili svět Odhaleného vesmíru, nemusíte zoufat, autor se k němu v dalších dílech jistě opět vrátí.

Charles Stross

Cory Doctorow

POROTCOVÁNÍ

Pokud chceme zachytit současné trendy fantastického žánru, pak bychom neměli opomenout pohled na budoucnost, ve které se bude vývoj ubírat směrem nesrozumitelným nejen nám, ale mnohdy i jejím obyvatelům tak, jak to v novele Porotcování předkládá autorský tandem Charles Stross a Cory Doctorow. Oba autoři patří k současné špičce a ve své tvorbě spojují praktické znalosti moderních technologií s obdivuhodnou schopností jejich extrapolace směrem do budoucna. Dohromady tvoří pozoruhodný tým, jenž se v budoucnu jistě dočká odpovídajícího ohodnocení, tedy alespoň pokud jim chuť na spolupráci vydrží. Podobných dvojic totiž v historii žánru nenajdeme moc, to mi věřte.

Pro změnu jednou Huwa bolí hlava víc než měchýř. Leží hlavou dolů na zádech ve vaně. Zašátrá po nějakém úchytu a vytáhne se do vzpřímené polohy. Vana je strašné místo na trávení noci – ostatně rána taky – zamrká a vidí, že už je pokročilé odpoledne. Šikmé světlo dopadající sem vysokým oknem obklopuje viktoriánské baterie cizí koupelny sirupovitě růžovým přísvitem.

To byl ale večírek. Matně si vzpomíná na příchod úsvitu, jehož rudá záře barvila zeď u okna v kuchyni, zatímco diskutoval o ekologické politice s vysokou ženou s vyholenou hlavou, modrou ofinou a černými koženými minišaty dočista jak z dvacátého století. (Zrovna tak matně si vybavuje, že obhajovala krajní transhumanistickou pozici: skóre nula-nula.) Letmý pohled mu prozradí, že tahle místnost nebyla koupelna, když v ní usnul: kousky bidetu pořád zalézají na místo a ve vzduchu visí silný pach těkavých organických sloučenin.

Bolí ho hlava.

Huw se nakloní nad umyvadlo a točí kohoutky, dokud z nich nevyloudí čůrek studené vody. Ošplíchne si tvář a přejede rukou řídnoucí vlasy, koukne nahoru do zrcadla a zaječí: „Do prdele!“

Na čele má vytetovaný protáhlý trojlístek symbolu biologického nebezpečí. Včera tam nebyl.

Za ním se otevřou dveře. „Užíváš si dobrého rána?“ zeptá se Sandra Lalová, v jejímž proměnlivém podkroví se tudíž Huw musí nacházet. Sandra drží v jedné ruce tříkilový miniperlík, vyhazuje ho do vzduchu a chytá jako mažoretka hůlku; groteskně svalnaté předloktí se jí při každém chytnutí vydouvá tlakovou krví a hormony.

„Kéž by,“ zaúpí. Sandřiny večírky bývají divoké. „Je už moc pozdě na vyprošťovák?“

„Pro tebe není nikdy moc pozdě,“ usměje se Sandra zeširoka; přehrává to. „Kafe je v kuchyni, která je dneska v přízemí. Bonnie mi dala předplatné Domu týdne a dneska vychází nové číslo – nedělej si starosti, pokud si nebudeš moct vzpomenout, kde všechno je, akorát si zapamatuj, že vchod je v přízemí, jo?“

„Kafe,“ zopakuje Huw vřele. V hlavě mu buší, ale v měchýři taky. „É. Mohla bys mi dát chvilku?“

„Ano, ale potom bych ráda svou rezervní toaletu zpátky. Bude z ní příslušenství k ložnici, ale napřed musím strhnout dělící zeď.“ Výmluvně potěžká perlík.

Sandra za sebou zavře dveře a běží vyhánět případné další pozůstalé hýřily, zatímco Huw se zhroutí na mísu. Ulevuje si a vrtí hlavou: uvězněný v mutující koupelně transgenderovou ateistickou pákistánskou kritičkou roleplayingu. Proč vždycky končím v takových situacích? přemítá, zatímco ho toaleta omývá navoněnou vodou a fénuje dosucha; když mu nabídne pubický zástřih, Huw spěšně sáhne po svém kiltu a vydá se hledat kávu.

Sandřina nová kuchyně je děsivě moderní – je to jedna z těch bílých místností, které napřed vypadají prázdné, sterilní jako operační sál, ale začnou kanout, jakmile odvrátíte pohled, extrudovat kuchyňské linky a mixéry a čerstvě vygenerované příbory. Když se nečekaně posadíte, na cestě dolů už bude vaše hýždě čekat židle. Žádné oddělené spotřebiče, jen chytrá hmota a přívod surových ingrediencí. Včera v noci vypadala roztomile plynová a viktoriánská, ale teď ji Huw vidí v pravé podobě. Je mu z toho trochu nevolno a přemítá, jestli z ní něco jedl. Ale úleva je na dosah. Na opačné straně místnosti stojí tradičně vyhlížející hloupý stolek s otlučeným staromódním elektrickým kávovarem. A sedí tam nad novinami nějaký chlapík, který se mu zdá zvláštně povědomý.

Huw na něj kývne. „Ehm, kde jsou hrnky?“ zeptá se.

Po jeden nepříjemný okamžik chlapík zírá Huwovi na čelo, načež ukáže na stoh něčeho mlžného za konvicí.

„Vem si jeden z těchhle.“

„Jo, jasně.“ Šálky ze skelného aerogelu se stěnami centimetr tlustými, lehké jako zmrzlý kouř z cigarety. Huw uchopí konvici a nalévá si, ruce se mu přitom třesou. Zalévají ho vlny horkého a studeného potu. Co jsem to sakra pil? přemítá a usrkne.

Prohlédne si svého společníka, evidentně dalšího pozůstalého z večírku: plešatý chlapík středního vzrůstu, možná kolem pětatřiceti, s nepřirozeně šlachovitou postavou, která pochází z nadužívání implantátu na omezení kalorií. Žádný piercing, žádné jizvy, tetování nebo neomorfismy – kromě jeho postavy, a ta by mohla být přirozená. To, plus černá kožená kombinéza, znamená, že by to mohl být kolega naturál. Jenže tady jsou u Sandry a ta má nepříjemně eklektické chutě.

„To jsou dnešní?“ zeptá se s pohledem na noviny.

„Mohly by být.“ Chlapík je položí a divně se zazubí. „Poležel sis dobře?“

„Vzbudil jsem se v koupelně,“ opáčí Huw žalostně. „Mléko –“

„Tady.“ Přistrčí k Huwovi cosi, co připomíná misku modrých kostek ledu. Huw do jedné pochybovačně šťouchne a pak si ji namočí do hrnku. „Hele, tyhle věci jsou organické, že jo?“

„Pro Sandru jsou dobré jen ty nejlepší polymerové stabilizované emulze,“ sarkasticky prohlásí chlapík. „Jasně že jsou organické – není v tom nic než uhlík, vodík, dusík a štipka kyslíku.“ Huw se napije. „Samozřejmě totéž by se dalo říct i o tvém mobilu,“ dodá cizinec.

„Áách.“ Huw položí hrnek, nemaje ponětí, kam se rozhovor ubírá. Je na tom něco zneklidňujícího: pocit déj? vu, dotírající na kraji jeho vědomí, jako by –

„Ty si na mě nepamatuješ, že jo?“ zeptá se jeho společník.

„Alkohol na mě občas má takový účinek,“ vyhrkne z Huwa vděčně. „Mám hroznou paměť –“

„Jmenuju se Bonnie,“ prohlásí muž. „Strávil jsi většinu časných ranních hodin snahou mě osahávat pod záminkou přesvědčování, že za globální ochlazování je zodpovědný Nietzsche.“ Huw na něj zírá a cítí, jak mu něco v hlavě udělalo neklidný přemet: ano, podoba je jasná, tohle je žena, se kterou včera v noci mluvil. „Je úžasné, co dneska dobrá koupelna dokáže na poli celulárně rediferenciační chirurgie, neřekl bys?“ pokračuje plešoun – Bonnie? Pak na Huwa mrkne s, jak si Huw ke své hrůze uvědomí, buďto lascivním záměrem, nebo nevybíravě obhroublým humorem. „Co tvoje kocovina? Jsi v stavu pokračovat tam, kde jsme přestali?“

„Ááugh,“ praví Huw, jak mu plná síla povečírkové kulturní kocoviny dá ránu mezi oči, přímo pod trojlístek biologického nebezpečí, a káva do žaludku. „Potřebuju na čerstvý vzduch, hned…“

Příští ráno se Huw probouzí jemněji. Vzbudilo ho slunce, ale tentokrát v jeho vlastní posteli.

Zazívá a posadí se, na okamžik se zarazí, aby se zorientoval, a pak se vydá po příjemně neměnných schodech dolů vybrat si poštu. Zaprášené dlaždice v jeho stařičkém řadovém domku z konce devatenáctého století ho studí do bosých nohou. Kolem nedoléhajících vnějších dveří protahuje průvan a nahání mu na holých stehnech husí kůži. Dvě třetiny pošty je spam, který jde přímo na hromádku „zrecyklovat před přečtením“, ale je tam i opravdový dopis dokonce se známkou na obálce. Inkoust na papíře – někdo si dal tu práci komunikovat s ním osobně, uvést do pohybu hloupou hmotu, aby se předvedl.

Roztrhne obálku popraskaným nehtem. Čte: vaše přihláška do mezinárodní třídicí poroty byla prozatímně přijata. Pro aktivaci své přihlášky předložte tento dopis osobně v…

Donese si dopis do kuchyně a položí ho na stůl, aby se na něj mohl dívat při jídle. Skoro si nevšímá ranního chladu, zatímco otlučený potravní generátor z přebytků Červeného půlměsíce vyzvrátí vlažný šálek turecké kávy, vzdálenou napodobeninu míchaných vajíček a ještě vzdálenější pastiš slaniny. Dnes je Huwův velký den. V jeho příchod doufal mnoho měsíců.

Brzo bude moci říci, co si myslí o nějaké nové technologii – a budou ho muset poslouchat.

Vítejte v roztříštěné budoucnosti, na soumraku dvacátého prvního století.

Zemi obývá zhruba miliarda hominidů. Z největší části jsou spokojení se svým údělem, životem v rezervaci na dně gravitační studně. Ti, kteří jsou nespokojení, emigrovali, a přidali se k tomu či onomu z rojících se hustomyšlenkových kmenů, které zamlžují vnitřní sluneční soustavu prachem molekulárních strojů tak hustým, že zakrývá Slunce. Kromě slunečního majákového paprsku, který bez ustání sleduje Zemi na oběžné dráze, soustava zvenku připomíná kouli mlhy, vyzařující v infračerveném pásmu; matrjoškový mozek, soustředné Dysonovy orbitály vystavěné z rozmontovaných kostí měsíců a planet.

Štěpinové metavědomí sluneční soustavy se z valné části zřeklo zájmu o své předposthumánní bratrance žijící s nohama v hlíně, ale jeho mysli občas zabloudí k nostalgii. Když se to stane, ledabyle zaspamují radiofrekvenční spektrum Země plány na kataklyzmaticky rušivé technologie, které dokáží rozprášit celé průmyslové obory, kultury a věroučné systémy.

Příčetný inteligentní druh by tyto návody, „jak se vyvinout snadno a rychle“ ignoroval, ale vždycky se najde někdo, kdo si kousne ze zakázaného jonatánu. Vždycky se najde někdo, z koho evoluce nevyšlechtila instinkt k olizování zmrzlého zábradlí. Vždycky se najde nějaký zasraný rádobyhacker, který to udělá, protože to je zatracený historicko-technický imperativ, kurva.

Jestli osvícený, zatemňující chytromrak vysílá svá poselství jako kanadské žertíky, jed anebo humanitární balíčky, je předmětem diskuse. Žádat jej, aby své motivy vysvětlil, je zhruba stejně smysluplné jako vyjednávat s kolonií mravenců, aby opustili vaši kuchyni. Ať je motiv jakýkoli, lidstvo by na tom bylo o moc lépe, kdyby se Mrak vyvinul do něčeho tak chytrého, že by to nemělo zájem o komunikaci s masolidmi.

Ale až do toho šťastného dne je tu služba v technologické porotě: chránit Zemi před šmejdem z post-singularitního patentového úřadu.

Po snídani si Huw natáhne džíny, kanady a tričko. Pečlivě za sebou zamkne přední dveře a řekne svému kolu, ať se odemkne od rezavějící červené okapové trubky, která špiní cihlovou stranu jeho domu zeleným mechem. Nejistě došlape na kraj chodníku a pak se plynule zařadí do provozu s pohrdavým šklebem nad tím, jak všudypřítomná pavučina dozoru odklání člověkohyby kolem něj.

Bezpečná cyklistika je jedna z moderních vymožeností, které ho iritují nejvíc. Také: zdvořilá mládež s plastikovým úsměvem; policisté, kteří přemýšlejí jako sociální pracovníci; a geekové, kteří si myslí, že rozumějí technologii. Geekové, stará aristokracie. On jim ukáže, jednoho krásného dne. Huw kývavě sjede ze strany hlavní ulice a zastaví přede dveřmi libyjského konzulátu.

„Mister Rogers? Těší mne, že vás poznávám.“ Mladý muž za stolem má plastikový úsměv a je na Huwův vkus až moc zdvořilý: Huw souhlasně zavrčí a sedne si na ukázané místo. „Vaše žádost nám byla předána a, ah? Pokud by se vám ráčilo odcestovat do naší krásné země, mohu vás ubezpečit pouze týdenní službou.“

Huw znovu přikývne.

Zdvořilý muž se zavrtí jako člověk, který se pokouší přijít na neurážlivý způsob, jak říci něco potenciálně značně hrubého. „Je mi ctí vám sdělit, že naše mladá země je zcela tolerantní ke zvykům jiných kultur. Mohu vás ujistit, že jakýkoli izolační oděv splňující standardy ISO, který se rozhodnete přivézt s sebou, bude naším lidem respektován.“

Huw potřese hlavou. „Co, ech?“

„Vaše, tedy, vaše –“ Usměváček se nakloní přes stůl a ukáže na Huwovo trojlístkově ocejchované čelo. Prst, kterým ukazuje, narazí na odpor. Huwovu stranu místnosti hermeticky oddělila od zbytku konzulátu plastiková membrána. Je tak fantasticky průhledná, že si jí Huw ani nevšiml, dokud usměváčkův prst nezkrabatil v jejím svislém povrchu singularitu, takže začala rozptylovat světlo pod divnými úhly a jako v zrcadlovém bludišti prohýbat pevné a střízlivé dřevem obkládané stěny za stolem.

„Á,“ praví Huw. „Á. Ne, víte, to je nějaký vtip. Ne oficiální varování.“

„To velice rád slyším, Mister Rogersi! Budete samozřejmě mít dokumenty k doložení tohoto faktu, než projdete naší imigrační kontrolou?“

„Jasně,“ odvětí Huw. „Samozřejmě.“ Zasraná Sandra. Jestli je za tu kerku přímo zodpovědná nebo ne, není podstatné. Stalo se to u ní doma, a proto je vinná. Čert aby to spral. Než chytne svůj let, musí ještě oběhat nějaké vyřizování – přitáhnout pozornost genové policie rozhodně nemá v plánu.

„Pak vás brzy uvidíme.“ Usměváček sáhne do zásuvky stolu a vytáhne malou zašlou kovovou konvici na čaj, kterou zkusmo vmáčkne do bariéry. Ta se kolem ní zkrabatí a konvice najednou stojí na Huwově straně stolu uvnitř duhovými barvami hrající mýdlové bubliny odštípnuté izolace. „Mír buď s vámi.“

„I s vámi,“ praví Huw a zvedá se k odchodu. Pohovor zjevně skončil. Zvedne konvici a následuje blikající světla k východu z konzulátu, přičemž se svědomitě vyhýbá rozmazaným skvrnám ve vzduchu, kde užitková mlha navzájem odstiňuje jiné návštěvníky konzulátu. „Co teď?“ zeptá se konvice.

„Blrrt. Pozdravení, tech-porotce Rogersi. Jsem průvodní ifrít z Libyjské lidové magické džamáhiríje. Ukažte mne zástupcům Lidových revolučních velících rad a jsem povinován se za vás přimluvit. Přeleštěte mne a nainstaluji vám do Brocovy oblasti překládací pijavky, načež vám pomohu naučit se Korán a hadithy. Propusťte mne a splním vám vaše největší přání.“

„Uhm, myslím, že ne.“ Huw se podrbe na hlavě. Zasraná Sandra, pomyslí si znovu, pak uloží konvici do sedlové brašny a ztěžka vyrazí do starodávné hrnčířské dílny z průmyslového věku, kde dohlíží na starožitné stroje, provádí dokončovací manuální úpravu a balí hotové výrobky k odeslání. Čeká ho dlouhý pracovní den – skoro pět hodin – než se bude moci pustit do řešení téhle šlamastyky, ale aspoň mu dotek rozměklé hlíny pod nehty pomůže zklidnit hluboké pobouření, které cítí kvůli svému zneuctění náhodným GM žertéřem na večírku.

O dva dny později Huw čeká se svým kolem a velkým batohem na fotbalovém hřišti v údolí za Monmouthem. V noci pršelo a hřiště je rozbahněné. Na rezavějící brance sedí dvě velké vrány a zvědavě ho sledují. Po odletové ploše sklíčeně bloumá pár dalších lidí. Letiště od konce tryskového věku už prostě nejsou, co bývala.

Huw se podrážděně pokusí poškrábat ze strany na nose. Zasraná Sandra, pomyslí si znovu, když šťourá do neprůhledného pavoukozího hedvábí své bioizolační burky. Předevčírem po práci k ní zašel protestovat, jen aby zjistil, že její dům se proměnil v pohorku Timberland velikosti 2 000 a domácí paní se rozhodla přezimovat letos ve Fukujamě. Hledání na síti by ji nejspíš objevilo, ale Huw nebyl připravený vystavit se tenhle týden dalším virům. Jeden docela stačil – zvlášť poté, co zjistil, že druhý takový trojlístek, který má na rameni, svítí ve tmě.

Brankou otřese hluboké burácení a vyruší vrány; na hřiště padne stín mraku. Huw zvedne oči vzhůru, a vzhůru, a vzhůru – jeho oči nedokáží úplně přijmout, co vidí. Ta musí být delší než kilometr! uvědomí si. Tón motorů stoupne, jak obrovská katamaránová vzducholoď kličkuje a bokem se sune k opačnému konci hřiště, zapne motory na udržování pozice a pak začne na laně spouštět výtahovou kabinu velikosti nákladního kontejneru.

„Prosím pozor, cestující čekající na let FL-052 do severní Afriky a cílů na Blízkém Východě, připravte se k nástupu. To znamená ty.“ Huw skoro vyletí z kůže, když mu jedna z celních vran ztěžka přistane na rameni. „Posloucháš, kámo?“

„Ano, ano, poslouchám.“ Huw pokrčí rameny a snaží se jedním okem pořád velkého ptáka sledovat. „Támhle, jo?“

„Nástup začne výtahem bzzt grlrl čtyři za pět minut. Cestující se sudým číslem napřed.“ Vrána s těžkým plácáním odletí k velkému rezavějícímu kontejneru, který se zazvoněním přistál na hřišti. „Všichni na palubu!“ zakráká chrčivě.

Huw vede kolo k ocelové bedně a zastaví se, když se otevřou dveře a ven vyklopýtá pár zmateně vyhlížejících australských turistů, vedoucích své klokaní familiáry. „Nyní probíhá nastupování!“ dodá vrána.

Huw čeká, než na palubu vejdou ostatní tři cestující, pak opatrně odvede kolo dovnitř a opře se o zábradlí bodově přilepené na stěnu. „Zaberte svižně, hej tam!“ křikne někdo nad nimi, ozve se zaskřípění lan a kontejner se se škubnutím zvedne do vzduchu. Ještě než vystoupal nad břevna branek, vzducholoď vypnula poziční motory a roztáčí vrtule na svých působivých padesát uzlů cestovní rychlosti. Huw se podívá dolů, jak pod ním ubíhají město a středověký hrad, a zhluboka se nadechne. Cítí, že tohle bude dlouhá cesta.

Nos ho zase svědí.

Cestování vzduchem je tak pomalé, že byste skoro vždycky měli rychlejší jet vlakem. Jenomže gibraltarský most je zase uzavřen kvůli opravám a když Huw naposled jel TGV přes Karpaty, neustále mu dělala návrhy divoká zprivatizovaná krevní banka, která zřejmě měla nějakou posedlost velšskými T-lymfocyty. Aspoň že tahle trampová vzducholoď s nákladem vánočních stromečků a chameleóni barvy vezme Huwa a jeho spolucestující zkratkou přes Středozemní moře, i když společenská místnost smrdí zatuchlým kouřem z marihuany a ostatní cestující jsou vesměs pochybní švorcoví stopaři a případy síťového vyhoření, kteří chtějí převážet po světě svá masotěla místo normální (a hygienické) teleprezence.

Huw není pochybný; jenom porotcuje, což vyžaduje fyzickou přítomnost z masa a krve, aby se zabránilo spoofingu totožnosti dovezenými slabě božskými UI a podobně. Ale soudě podle toho, jak se mu ostatní pasažéři vyhýbají, vypadá pochybně. Nebo to možná je jen tou izolační burkou a mnoha vrstvami antinanofágového prádla, do nichž je oděn pod ní. Musí přece existovat lepší způsob, jak potírat zdivočelé technologie, říká si druhé ráno cesty, když se chystá na snídani.

Většinu posádky vzducholodi tvoří pozvednutí gibboni a za léta pendlování po vzdušných trasách nad Blízkým Východem pochytili tolik islámu, že přimět potravní generátory v jídelně, aby vyzvrátily realistický sendvič se slaninou, je práce pro vraha. Huw má vysunutou ústní průchodku a zasmušile se vidličkou vrtá v míchaných vajíčkách a něčem, co se prohlašuje za jelito, když se na židli vedle něj kdosi přiřítí, sáhne do záhybů jeho burky a ukousne mu kus ze sendviče.

Cizinec je pochybný batůžkář v nemačkavé tropické soupravě, vlhkost odvádějící špínu shazující trhliny zastavující lehoulinké uniformě světoloudalů obývajících hostely, kteří píšou online dlouhá, nesouvislá HOWTO líčící jejich dobrodružství při tom, když žili v Bombaji nebo Manhattanu nebo nějakém jiném zničeném koutě světa šest měsíců jenom s pěti dolary. Tenhle se zjevně považuje za veselého tuláka, oči rozzářené, vrásečky kolem koutků vyryté tisícem cizokrajných západů slunce, dolíčky ve tvářích, ve kterých by se ztratila padesátidolarová mince.

„Zdároš!“ prohlásí ústy plnými Huwova sendviče. „Vypadáš zajímavě. Spolucestující na pokec?“

„Ty nevypadáš zajímavě pro mě,“ opáčí Huw a odstrčí zbytek svého jídla batůžkáři na klín. „Nedík.“

„Ale no tak,“ nedá se batůžkář. „Menuju se Adrian a mám spousty zajímavejch historek o svejch dobrodružstvích v cizině včetně několika hodně šťavnatejch s krásnýma cizíma dámama. Jsem moc zábavnej, čestně! Zkus to se mnou, za to nic nedáš!“

„Opravdu nemyslím,“ odpoví Huw důrazně. „Radši by ses měl vrátit na svoje místo – opice nemají rády nepořádek v kajutě. Krom toho jsem nakažlivý.“

„Opice! Si myslíš, že mi dělaj starosti opice? Brácho, jednou jsem si odkroutil měsíc v tasmánským pracovním táboře za opilství na veřejnosti – představ si to, australskej soudce zabásne Angličana pro opilost! V tom táboře bylo pár opravdovejch drsňáků, to ti teda povím. Černej trh s alkoholem měli pod palcem aborigini, ale maorský vězňové rozjížděli svou vlastní organizaci a teď uprostřed mezi nima skončím já, chudej blbej bílej muž, a nestačím uhejbat domorobo kudlám a jedovatejm šípům. Jednou jsem tejden nejed, když se proslechlo, že Maoři mažou kuchyňský hrnce hovnama, aby abáky otrávili. Biologická válka to byla, nic jinýho! Koncem toho tejdne jsem halucinoval anděly a žvejkal zaschlou trávu, co jsem našel venku na práci, zatimco abové, ke kterejm jsem byl přikovanej, srali krev a padali jak mouchy.

Chytil jsem balistik pryč odtud hodinu potom, co mi skončil trest, nechal se vystřelit na Východní Timor, kde jsem se napral gado-gadem a rijstafelem, a stejně v tom bylo něco špatnýho, takže jsem celou noc strávil na hajzlu a moh jsem si vyblít pajšl. Takže mi nevykládej o opicích!“ Adrian přeruší svůj monolog a začne horlivě žvýkat zbytek Huwova oběda.

„Ano, to je všechno velice nechutné. Teď si trochu zdřímnu, nevadí?“

„Á, nebuď sralbotka!“ praví Adrian. „S takovým přístupem nevydržíš v Libyi ani pět minut. Nikdy jsi v Libyi nebyl, co?“

„Ne,“ konstatuje Huw, okázale si schumlá záhyb burky jako polštář a odvrátí hlavu.

„Bude se ti tam líbit. Není nic lepšího než po starým špinavým Londýně ochutnat trochu opravdovýho, domáckýho socialismu. Lidový tohle a Kolektivní tamhleto a Demokratický ono, všichni jsou celý vedle z nejnovějšího plebiscitu a konaj schůze po kavárnách. Je to fantastický! Holky taky – fantastický, fantastický. Stačí si s nima chvilku popovídat o politice a hned ti začnou valit klíny do hlavy, až budeš myslet, že usneš, a pak z tebe zkusí vyšukat buržoazní předsudky. Po dvou i třech, když budeš dost zatvrzelej. Užil jsem si v Libyi pár fantastickejch nocí. Už se nemůžu dočkat, až přistanem.“

„Adriane, můžu ti něco říct, ve vší upřímnosti?“

„Jasan, kámo, jasan!“

„Jsi debil. Opravdu odporný a otravnější, než si dokážeš představit. Jestli okamžitě neodtáhneš zpátky na svoje vlastní místo, řeknu opicím, že vyhrožuješ, že vyhodíš vzducholoď do povětří, a ony tě zašněrují do svěracího padáku a vystrčí přes palubu.“

„Ty seš ale trhlej, to ti povím.“

Huw si nadzvedne burku, vstane, přeleze Adriana a odejde do zadní části kabiny. Vybere si prázdnou řadu, vleze do ní a natáhne se. Za okamžik k němu přijde Adrian, popadne ho za palec u nohy a zakroutí jím. „Tak dobře, pokecáme si pozdějc. Pěkně si zdřímni. Díkec za sendvoš!“

Trampovému frachťáku trvá tři dny, než se dovleče do Tripolisu. Opatrně vystoupá na maximální tlakovou výšku, aby se vyhnul divokému a krásnému (ale radioaktivnímu a smrtícímu) pobřeží Normandie, pak zamíří na jihovýchod vyložit náklad inkognito glasgowských gangsterů na okraji Marseilles. Pak přeletí břeh Středozemního moře a stráví celých dvaadvacet hodin motáním v širokých kruzích kolem Korsiky. Huw se během této mezihry pokouší zabavit vyhlížením pašeráků s bezpilotními mikroletadly, ale i tento žalostný pokus o rozptýlení selže, když po osmi hodinách do předního salónku pro cestující vrazí takelážní opice a udělá jim padesátiminutové kázání o dělnické solidaritě a právu směny ze strojovny na stávku během letu, jež obhajuje jazykem strašidelně povědomým každému, kdo – jako Huw – strávil celé dny hrdinským mapováním hranic sebevražedné nudy při studiu záznamů z jednání Třetí internacionály.

Poté, co vyčerpal celou svou zásobu starožitných knih jen pro čtení už druhý den z plánované dvoutýdenní výpravy a shledal, že jeho spolucestující se skládají z šílenců a debilů, se Huw podvolí nevyhnutelnému. Přilepí svou burku k podpůrnému nosníku v nákladním prostoru, nastaví si oční štěrbinu na neprůhledno, spolkne hrnek valeriánskými kapkami posíleného espressa bez kofeinu a oddá se letnímu spánku jako dvojdyšná ryba v suchém období.

Prvního upozornění, že vzducholoď dorazila do cíle, se mu dostane, když se probudí zalitý lepkavým potem. Hoří dům? přemítá omámeně. Připadá mu, jako by někdo otevřel dvířka od pece a strčil mu do ní nohy, a ten pocit mu šplhá nahoru po hrudi. Prožije okamžik úzkosti, pak znovu zprovozní oční štěrbinu a je promptně zaplaven vizuálním spamem.

„Hellou! Vítejte, efendi! Hotel Tisíc a jedna noc vítá ohleduplné zápaďany! Přijímáme eura, dolary, jeny a haš (po rozboru kvality)! Chcete-li prožít příjemný večer, navštivte Aliho americký restaurant! Zdejší hamburgery jsou ze stoprocentně halal kozího masa! Potřebujete cestovní pojištění a nevyznáte se v bankovních předpisech šaríy? Svěřte své starosti Cestovní asistenci al-Džammú, naše –“

Huw okamžitě zveřejní poptávku po službách adbusterské proxy, vybere si nejlevnější na trhu a trpělivě čeká, až se mu zorné pole vyčistí. Za minutu nebo dvě znovu vidí s výjimkou vytrvalé a otravné zelené hvězdičky v koutku levého oka. Konečně se s námahou odlepí a rozhlédne se kolem.

Salónek pro cestující je skoro prázdný; na jedné straně zejí otevřené dveře. Huw tam odvede své kolo a seskočí na zaprášenou betonovou rampu bývalého letiště. Už teď je přes třicet stupňů ve stínu, ale jakmile se dostane ze stínu vzducholodě, solární energií poháněná klimatizace jeho burky by se o to měla postarat. Otázka zní, kam jít dál? „Hmm.“ Popuzeně se prohrabe sedlovou brašnou, až najde otlučenou konvici. „Hej, ty. Ifríte! Nebo jak si to říkáš. Kudy k soudu?“

Nad hubičkou konvice se průhledně zhmotní džin z kresleného seriálu a mrkne na něj. „Pokoj vám, ó ctihodná paní tech-porotkyně Rogers Huwová! Pokud se mnou budete mít okamih strpení –“ Ifrít se na okamžik s prsknutím vytratí, jak pátrá po parazitní síti ke kolonizaci – „věřím, že nejprve si budete přát vstoupit do budovy terminálu a hlásit se u Letištní revoluční velicí a úklidové rady, abyste předložila své vstupní vízum. Ta vás poté navede do hotelu, kde budete ubytována v neohraničeném rajském luxusu na účet vděčné Libyjské lidové magické džamáhiríje! (Nebo alespoň v dobré VR nápodobě ráje.)“

„Uhmm.“ Huw se rozhlédne. Letiště je ruina v pustině – doslova, protože obranná opatření proti šíření pouští z dvacátého století a zeleň vysázená pod záštitou krále Muammara I. zanikly. Libyjská národní posedlost virtuálním krajinářstvím (ani nemluvě o emigraci do Itálie) vedla k návratu písečných dun a smrt ropné produkty hltajících aerolinek ponechala letišti rozpočet na údržbu venkovské zastávky dálkového autobusu. Z rezavějících plechových baráků prázdně zejí rozbitá okna; kdysi obdivovaná budova terminálu se vyhřívá v horku jako letargická ještěrka s dveřmi otevřenými do vánku a dokonce ani místní prodejci občerstvení sem už zřejmě nechodí.

Huwovi trvá půl hodiny, než Letištní revoluční velicí a úklidovou radu najde; je to seschle vyhlížející stařena, která má nohy v teniskách Nike vyložené na stole v hale pod tabulí Mezinárodní kostely pro mládež a pochrupuje otevřenými ústy.

„Promiňte, ale vy jste od vlády?“ zeptá se Huw zdvořile přes svého tlumočníka v konvici. „Přiletěl jsem z Walesu do technologické poroty. Můžete mi ukázat, kde je stanoviště hromadné dopravy?“

„Být vámi, nenamáhám se,“ řekne někdo za ním, takže Huw nadskočí tak vysoko, že málem prorazí díru do žloutnoucích panelů na stropě. „Dělá si melouch – řízení bezpečnostních botů thajské investiční banky na večerní směně. Vidíte tu šířku pásma?“

„Ehm, ne, popravdě řečeno nevidím,“ odpoví Huw omluvně. „Držím se viditelného spektra.“

Rušitel je pravděpodobně žena a odněkud ze severní Evropy, soudě podle toho, jak si celou svou pozorovatelnou pokožku pomazala zinkovou mastí. U zápěstí a kotníků jí z oblečení uniká studená mlha a z ledvinky se jí ozývá kvílení Peltierova chladiče dohnaného na hranice svých možností. Zhruba všechno, co z ní Huw vidí, jsou oči a zářivě modrý cop vyrážející ze zadní strany její antimelanomické kapuce.

„Není to trochu nezdvořilé čmuchat v cizích snech?“

„Ani ne.“ Rušitelka pokrčí rameny a pak se na něj znepokojivě zazubí. „Živím se tím.“ Podá mu ruku a než se Huw stačí zarazit, zdvořile jí potřese. „Jsem Björk. Doktorka Björk.“

„Björk, eh –“

„Vím, co chcete říct, pojmenovaná po té bardce ze začátku jednadvacátého století, ano. Specializuji se na hudební snovou terapii. A jsem tady taky kvůli technologickému porotcování. Možná budeme mít příležitost pracovat na stejném případě?“

V té chvíli se Letištní revoluční velicí a úklidová rada rozkašle, otřese v bolestné křeči, posadí a nevrle rozhlédne kolem sebe. Já nepracuju! Vážně! zvolá prostřednictvím Huwova čajníkového tlumočníka. Pak, jak se začíná rozkoukávat: „Á, vy jste turisti. Můžu vám pomoct?“

Její chování je tak příkré a nezdvořilé, že se Huw hned cítí jako doma.

„Ano, ano,“ prohlásí netrpělivě. „Jsme porotci a potřebujeme se dostat do hotelu. Kde je stanice příměstské dráhy nebo stanoviště autobusů?“

„Žádný autobusy nejezdí. Dneska je pátek, neumíte číst?“

„Pátek –“ Huwovi to teprve teď dojde.

„Ano, ale jak máme jet do našeho hotelu?“ zeptá se doktorka Björk udiveným tónem.

„Proč nejdete pěšky?“ opáčí Rada se zachmuřeným zadostiučiněním. „Nemáte nohy? Nepožehnal vás milosrdný Alláh plnou sestavou homeoboxových genů?“

„Ale to je –“ Huw se podívá na svou náramkovou mapu a je šokován – „dvanáct kilometrů! A je čtyřicet tři ve stínu!“

„Je pátek,“ zopakuje stařena flegmaticky. „V pátek nikdo nepracuje. Stojí to v koránu.“

„Tak proč pracujete pro barmský bankovní kartel jako dozorce bezpečnostních botů?“ zeptá se ostře Björk.

„To –!“ zaškaredí se na ni Rada. „To není vaše starost!“

„Barma není islámská země,“ zauvažuje Huw nahlas; pochopil, kterým směrem Björk míří. Možná to přece jenom není taková píča, pomyslí si, ačkoli má své pochyby o každém, kdo má cokoli do činění se snovou terapií, natožpak hudební snovou teorií. (Leda by v tom jela z čistě praktických důvodů, jako jsou peníze.) „Myslíte, že by mohli řešit svůj demografický deficit tím, že by dováželi z jiných časových pásem gastarbeitery z islámských zemí, kteří chtějí pracovat v den odpočinku?“

„To je ale ohromující myšlenka!“ napodobí ho Björk. „To musí být ilegální, nebo snad ne?“

„Přestaňte! Přestaňte!“ Letištní revoluční velicí a úklidová rada zvedne ruce do vzduchu. „Mám synovce, ten má auto! Třeba by vás mohl svézt cestou do mešity? Jsem si jistá, že tudy musí projíždět jenom za půl hodiny, a jsem si jistá, že se ukáže, že váš hotel má při cestě.“

Když auto přijede, je to obrovský mercedes diesel z počátku 21. století s tmavými skly a klimatizací a plastikovými sedadly, která v suchém pouštním horku popraskala a rozpukala se. Na zadním okně stříbrozelená miniatura mešity s neuvěřitelně propracovanými detaily skrývá balíček papírových ubrousků a palubní deska je polepená zelenozlatými samolepkami s poučnými citáty z hadithů. Synovec Rady vypadá příliš mladý na to, aby unesl váhu svého ohromného černého kníru, natožpak řídil tohohle teutonského mamuta, ale aspoň je v polední výhni vzhůru a hýbe se.

„Hotel Marriott,“ zavelí Björk. „Vite-schnell-pronto! Hale, hale!“

Mercedes se plazí po dálnici jako hovnivál po nejnižším stupni pyramidy. Když se přiblíží k periferii povětšinou zavřeného města Tripolis, Huw cítí, jak na jeho proxy filtry doléhá obrovská a utlačující tíha reklamy. Když se ve druhém desetiletí třetího milénia Libye pořádně pustila do konzumu, přehnali to s povrchním pozlátkem a vemlouvavými slogany. Záplava CoolTown webffiti, kterými projíždějí, střídá šíleně hutné technobláboly a bizarně arabizovanou verzi diskrétních viktoriánských oznámení obchodníků, s přísadou starodávné protizápadní paranoie. Když projedou pod prahem obrovské tmavé geodetické kupole, která se vznáší nad městem nadnášená vlastním sloupcem horského vzduchu, Huwovi to konečně dojde: tady už není v Monmouthu, ba dokonce ani Bradfordu.

Přitom, jak s houkáním a přískoky projíždějí hustým provozem, synovec Rady vykřikuje se silným přízvukem místopisné informace, ale většina se ztrácí v hučení klimatizace a kvílení diferenciálu. To málo, co Huw rozezná, působí jako propagace místních podniků – kaváren, hašišových barů, zábavních salónů. Doktorka Björk a Huw sedí rozpačitě na protilehlých krajích zadního sedadla; konverzace je v současné hladině decibelů nemožná.

Doktorka Björk zaloví ve své staromódní ledvince a vytáhne pisátko a kus popisovatelného materiálu, chvilku škrábe a podá mu ho: VEČEŘE – PLÁNY?

Huw zavrtí hlavou. Večeře – fuj. Je pod burkou celý zasmrádlý a slepený zaschlým potem a nemá na jídlo ani pomyšlení, ale říká si, že by radši měl do kotle naložit nějaké palivo, než půjde spát. Björk odscrolluje svou zprávu z materiálu a znovu naškrábe: ZNÁM 1 PODNIK. FOYER V 18?

Huw potlačí zoufalou grimasu a přikývne. Björk se na něj usměje; vypadá přitom pod svým zinkovým brněním nemožně zdravá a vymydlená.

Marriott není Marriott; je to Revoluční pokroková ubytovna. (Jinde v Tripolisu jsou opravdové hotely, ale všechny si účtují opravdové hotelové ceny, a vláda se snaží provozovat technoporoty lacino.) Huwův džin odrecituje kratší tirádu o tom, jak král Kaddáfí kritizoval obchodní značky, a vysvětlí, že tohle je Lidový Marriott, kde pustošivá otrocká nádeničina byla zlikvidována a nahrazena automatizovanými vymoženostmi, jejichž údržbu a spravování řídí Výbor ubytovaných, a upjatě ho pokárá, že má dvacet minut zpoždění na svou první výborovou schůzi, která bude pokračovat ještě dvě hodiny a čtyřicet minut.

„Nemůžu prostě jít na svůj pokoj a umýt se?“ zeptá se Huw. „Jsem špinavý.“

„Ach! Tisíckrát prosím za odpuštění, madame! Kéž by náš svět byl dokonalý a potřeby těla mohly mít přednost před veřejným blahem! Je to však podmínkou přebývání v Lidovém Marriottu. Musíte se dostavit a být přidělena do některé údržbářské čety a být vycvičena ve službě, již máte vykonávat. Společenská místnost je však báječně pohodlná a vašim kolegům ve výboru bude potěšením poskytnout vám vřelé přivítání!“

„Hovno,“ opáčí Huw.

„Ano,“ odpoví džin, „samozřejmě. WC najdete za hlavním vchodem po levé straně.“

Huw propochoduje oběma automatickými dveřmi, které se vždycky napřed zachvějí, se sténáním rozevřou a pak skřípavě zavřou. Hotel má grandiózní atrium se špinavými okenními tabulemi z předeného diamantu patnáct metrů nad hlavou, jimiž dovnitř proudí šedé světlo, vyživující chaotickou zahrádku kořenové zeleniny a xeroformovaných pouštních křovisek. Huw skoro nic nevidí, pak se před ním objeví dvojitá řada chvějících se blikajících světel ukazujících cestu ke společenské místnosti. Huw ze sebe vyrazí vzdech oběti pronásledované osudem a začne se šourat po trase.

Společenská místnost je ztělesněním hostelové elegance: naplněná prosezenými pohovkami, žalostným a olámaným herním povrchem a souborem půltuctu zasmušilých mezinárodních cestovatelů svírajících své konvice a bez zájmu čmárajících na virtuální flipchart. Společný prostor je zaplněný odtrženými listy z flipchartu, které pokrývají každou rovnou plochu. Doktorka Björk ho sem předběhla a je už ve středu skupiny a živě vyjednává o nejlehčí možnou službu.

„Huwe!“ zavolá na něj, když se usadí v nejodlehlejší pohovce, která vykašle oblak prachu a zatuchlých prdů páchnoucích rozmanitými kuchyněmi světa.

Huw slabě zvedne ruku a zamává jí. Ostatní členové výboru na něj studeně zírají s odleskem brutální vypočítavosti v očích a Huw má dojem, že se chystají hodit mu na krk nejhorší práci v budově. Zmírňovat riziko, pomyslí si.

„Nazdar všichni, já jsem Huw. Přijel jsem porotcovat, takže nebudu k dispozici přes den. Taky jsem momentálně trochu, ehm, toxický, takže se budu muset držet stranou od všeho zdravotně exponovaného. Ideální by bylo něco časně večer, co se netýká jídla nebo odpadních systémů. Co tam je?“ Chvíli čeká, než konvice ze všech stran místnosti oddrmolí překlady. Huw slyší arabštinu, farsí, hindštinu, španělštinu, francouzštinu a američtinu.

Po místnosti je přeházena řada flipchartu a nakonec hrdinsky ošklivý stařičký Francouz, který vypadá jako albín šimpanze, skřípavě nakreslí na různé flipcharty několik vazeb. Vykašle rychlý a nepřátelský proud francouzštiny, který čajník za okamžik přeloží. „Budete v komunikační hlídce. Každé tři metry je transceiver. Donesete ke každému náhradní díly, rebootujete je, budete sledovat spouštěcí autotest a vyměníte všechny nefunkční části. Dnes večer sudá patra, zítra lichá, pozítří pokoje pro hosty.“ Hodí po Huwovi flipchart, který se rozloží pár centimetrů před jeho nosem, plný plánů podlaží a schémat širokopásmových reléových transceiverů.

„Tak to bychom měli hotovo,“ praví Huw. „Díky.“

Björk se zasměje. „Nejste hotový ani způlky. To je vaše prozatímní přidělení – v každé práci vás musí ještě proškolit, pro případ, že by vás přeložili kvůli nemoci nebo nehodě.“

„To si děláte srandu,“ zakoulí očima Huw.

„Nedělám. Můj úkol je školit nové členy výboru. Teď si pojďte sednout vedle mě, Podvýbor pro výcvik a zhodnocení kvalifikace zasedá tady.“

Během nekonečných zasedání podvýborů, která trvají až do podvečera, Huw poklimbává; pak se nechá odvléct do hotelové jídelny doktorkou Björk a snědým Rumunem Lothariem z Kuchařského výboru Cordon Bleu, který na něj vrhá významné a ošklivé pohledy, až se Huw odšourá od své baklavy a deprimované sleze po nedokončeném betonovém služebním schodišti do suterénu, kde má jeho lopota začít. Následující čtyři hodiny stráví plahočením se po nekonečných sklepeních hotelu – holých betonových chodbách optimalizovaných pro přístup robotů, ne lidí – a hledáním vadných transceiverů. Když se dostane do svého pokoje, je vyčerpaný, bolí ho nohy a je ještě zpocenější.

Pokoj je překvapivě nóbl, ale Huw není s to ho ocenit. Podívá se na rozlehlou spací plochu a vidí rozpis údržby jejího řídicího a zpětnovazebného mechanismu. Pomalu se otáčí na toaletě velké jako lázně a nedokáže myslet na nic jiného, než jsou ubozí malí boti, kteří hlídají potrubí a leští kachlíky. Mediální centrum je skličující připomínkou jeho povinnosti obcházet nekonečné kilometry prázdné chodby, rebootovat malé stříbrné hříbky a hledat na jejich kontrolkách symptomatickou červeň.

Napustí si vanu o rozloze bazénu horkou vodou navoněnou levandulí a eukalyptem a vleze dovnitř i s burkou. Džinova lampa stojí na kraji vany, zalévána vodou šplíchající ven, jak se Huw převaluje a sleduje záhyby látky třepetající se v podvodním zpomalení, přičemž její osmotické vrstvy vedou jemné proudy vody na každý kout a (obzvlášť) škvíru jeho těla.

„Ctihodný pane,“ pronese džin a jeho hlas se odráží od ozdobných kachlíků.

„Tak jsi na to přišel, co?“ optá se Huw. „Už ne madam?“

„Nekonečně se omlouvám,“ řekne džin. „Obdržel jsem vaše přidělení k porotě. Zítra v 8: 00 se máte hlásit u Pátého lidového technologického soudu. Bude vám poskytnuta lahodná snídaně z ovoce a krupice a studený oběd z místních lahůdek. Měl byste být dobře odpočat a připraven na rokování v délce nejméně čtyř dnů.“

„Jasné,“ konstatuje Huw, potopí hlavu a nechá si vodu natéct do uší. Vynoří se a zatřepe hlavou, čímž ohodí zdi vodou, která je lehce zasedlá tělesnou špínou. „Jak daleko je soud?“

„Pouhé dva kilometry. Procházka barvitými a starobylými ulicemi Tripolisu je zároveň vzpružující i povznášející. Dorazíte v nanejvýš příjemném a vyrovnaném stavu ducha.“

Huw kopne do ovládání odtoku a vana se klokotavě vyprázdní, čímž mu připomene velká zařízení k recyklaci vody ve sklepě a jejich všemožná osmotická pletiva a přepážky. Vstane a z burky se na okamžik zakouří, jak je z její tkaniny okamžitě vyždímána každičká kapka vlhkosti. „Příjemném a vyrovnaném. No jasně.“ Unaveně vyleze z vany a šourá se do ložnice. „Kolik je hodin?“

„Jsou dvě hodiny patnáct minut, ctihodný pane,“ praví džin. „Přál by si pán uspávací odvar?“

„Pán by si přál opravdový hotel,“ zavrčí Huw a lehne si na rozlehlý bílý obdélník, zaujímající prostředek ložnice. Džinovu odpověď už neslyší. Usne, jakmile položí hlavu na polštář.

Někdy v nula nula tma Huwa bleskurychle vytrhne ze spánku kravál, který zní jako kočky souložící v popelnici. „Co to je?“ zaječí.

Džin neodpoví: leží na břiše na nočním stolku, jako by se schovával před ostřím neviditelné sekery nad sebou. Kravál, pokud je to vůbec možné, ještě zesílí, pak zmoduluje na kuřata topící se ve vlastní krvi s přídavkem kytarových riffů od Van Halen. „Ať to přestane!“ křikne Huw, vrážející si prsty co nejhlouběji do uší.

Kravál odumře na vzdálené kvílení. Po minutě ustane a džin se s bliknutím vzpřímí. „Má omluva, ctihodný pane,“ praví sklesle. „Já s ovládáním hlasitosti směšovače zvukového systému pokoje neinterfacoval správně. To byl svrchovaně požehnaný imám Anwar Mohammed svolávající věrné k modlitbě, nebo byl by nebýt zpětné vazby.“

Huw se převalí a chytí konvici. „Džine.“

„Ano, ó ctihodný panáku?“

Huw se odmlčí. „Pořád mě oslovuješ takhle,“ pronese pomalu. „Uvědomuješ si, jak nezdvořilé to je?“

„Ííí! Nezdvořilé? Zdá se, že mačkáte –“

„Poslyš.“ Huw ztěžka oddechuje. Posadí se a vyhlédne z okna na spící město. Někde, sto gigametrů za obzorem, by slunce možná mohlo přemýšlet o vzdálené možnosti vyjít. „Já jsem trpělivý člověk. Ale. Jestli mě budeš takhle provokovat –“

„– Jak?“

„Tenhle hostel. Ten zasranej budík. Mluvíš se mnou povýšeně. Opakovaně urážíš mou inteligenci –“

„– Já neurážím! –“

„Drž hubu.“ Huw zhluboka vydechne. „Pokud nechceš, abych ti poskytl důkladnou exkurzi po hotelovém zhutňovači odpadků a podsystému recyklace těžkých kovů. Zevnitř.“

„Polk.“ Džin zmlkne.

„To je lepší. A teď. Snídaně. Chci, počkej… Volská oka. Plátky slaniny. Vepřové klobásky. Topinky namazané máslem, hromady másla. Nehádej se, mám anticholesterolový LDL hack z šedého trhu. Jo, a jelito. Řekni svým kamarádíčkům v jídelně, ať to pro mě mají přichystané. Není žádné ‚anebo‘, kterého by ses mohl chytat, ty odporný malý robote, uděláš to po mém nebo toho moc neuděláš už nikdy v budoucnosti.“

Huw vstane a protáhne se. Cvaknutí malíčkovým dálkovým ovládáním a jeho kolo se odemkne a taky protáhne, poskládá se do hypermarketového modu. Rámy z kovu s paměťovým efektem jsou podle Huwova názoru jedním z mála přínosů vyspělých technologií – vedle schopnosti dát si k snídani sedm různých příchutí omastku a neumřít do oběda na infarkt.

„Rozuměl jsi?“

„Sdělil jsem jim to, ale říkají, že jsou turecké potravní generátory, nerady pracují s jiným než halal –“

Huwovo zavrčení džina umlčí. Huw zvedne konvici, zavěsí ji na řidítko kola a vyjede po hotelové chodbě s očima podlitýma krví.

Jaké asi mám šance, že dostanu soudce, co dává rozsudky smrti?

Huw došlape na konec příjezdové cesty k hotelu a podle džinových pokynů zatočí doleva, ujede dva bloky, odbočí doprava a stojí proti jednolité stěně lidí.

Je to dobrá, staromódní tlačenice. Z jeho pozorovatelny v sedle vypadá, že se zmítá: masa pestrobarevných říz i formálního oblečení; jednotlivci se v tom hemžení ztrácejí. Studuje je o chvíli déle a vidí, že přes svou hustotu se pohybuje celkem rychle, i když s pramalým ohledem na osobní prostor. Huw sesedne z kola, které vystrčí stojánek. Založí si ruce v bok, odříhne haram závan tuku ze slaniny a zamyslí se. Vždycky může kolo zamknout a pokračovat pěšky, ale nenabízí se nic příhodného, k čemu by ho zamkl. Džin promítá svítící displej, odpočítávající sekundy do okamžiku, kdy přijde k soudu pozdě.

Přesně v tom okamžiku dav vyvrhne postavu, která si to namíří přímo k němu.

„Nazdar, Adriane,“ pozdraví Huw, jakmile je batůžkář ve vzdálenosti, na kterou se dá dokřiknout – kvůli hluku ze všech kroků a rozhovorů asi šedesát centimetrů. Huwa nějak ani nepřekvapuje, že vidí batůžkáře znova, v cestovním odění, na tvářích frajerské strniště a s očima po celonoční hašišové seanci červenýma jak paviání zadek.

„No to je náhodička!“ prohlásí Adrian. „Vyjel sis na projížďku?“

„Ale ne,“ odpoví Huw. „Jsem na cestě někam a začínám mít zpoždění. Myslíš, že se tenhle dav dá objet po nějaké jiné ulici?“

Batůžkář vyprskne. „Jasan, jestli máš namíříno do Tuniska. Tajdlecto ti tady moc nepomůže, bohužel. A ani nemysli na to, že bys ho někde nechal, jinak ti ho Lidový výbor pro nízkodopadovou přepravu znárodní, než ujdeš tři kroky.“

„Do prdele,“ zavrčí Huw. Dá kolu znamení a to se vyfoukne a složí do přenosového kufříku. Potěžká ho – ten zatracený krám váží tunu.

„Jojo,“ souhlasí vesele Adrian. „Hodí se, když chceš zajet na prohlídku zřícenin nebo se někam dostat ve tři ráno – jinak ale moc k ničemu nejni. Nechceš mi ho prodat? Včera večer jsem potkal dvě sestry, který mě vemou na venkov na pár dní indoktrinace a těžkýho pettingu. Rád bych měl nějakou vlastní dopravu.“

„Kurva,“ reaguje Huw. Má tohle kolo už sedm let; je to starý přítel, žárlivě střežený. „Co kdybych ti ho pronajal?“

Adrian se zazubí a z jedné z mnoha zapínacích kapes na hrudníku vytáhne kouřelap. Uvnitř plastikové trubičky doutná hrudka hašiše, stěží viditelný uhlík v hustém dýmu. Přiloží si konec k ústům a usrkne kouře, na chvíli zamyšlení ho podrží v plicích a pak ho vyfoukne nad Huwovu hlavu.

„Báječný. Vrátím ho za dva dny, tři nanejvejš. Kde bydlíš?“

„V posraným Marriottu.“

„To bysem nepřál nejhoršímu nepříteli. Na, bude todle stačit?“ Podá Huwovi ve fólii zabalenou cihlu haše značky Hašašín o velikosti dlažební kostky. „Ségry jedou v hašašínským revivalu. Maj docela pružnej světonázor.“

Huw už začíná být lehce high z kouře, který na něj Adrian vyfukuje. Takovéhle množství hašiše by ho nejspíš na tři dny uvrhlo do inkontinentního kómatu. Ale někdo by o něj mohl mít zájem, říká si. „Povím ti, co uděláme. Berme tohle jako zálohu. Můžeš to dostat zpátky, když mi vrátíš kolo v pořádku za čtyři dny do Marriottu, dobře?“

Adrian otočí hlavu z jedné strany na druhou. „Jasnačka, kámo. Mně to hoví. Škoda, že mně nevěříš, že bych ti vrátil kolo sám od sebe, ale holt takový už to je.“

„Fajn. Ale koukej ho pořádně hlídat. To kolo má pro mě citovou hodnotu, hodně jsme toho spolu prožili.“ Huw zašeptá do řidítek kola a předá ho Adrianovi. Kolo se napojí na jeho osobní síť, přijme ho jako nového dočasného vlastníka a rozloží se. Adrian vyskočí do sedla, jednou zamává a vyrazí na venkov smilnit.

Huw zvedne džinovu lampu a zasyčí do ní: „Fajn. Dostaň mě k soudu včas.“

„S největší z radostí, panáku,“ začne. Huw jím ostře zatřese. „Tak tedy dobrá,“ na to džin. „Jen vás naučím, jak se řekne ‚Koukejte mi uhnout z cesty‘, a vyrazíme.“

Huw pořádně neví, co od Pátého lidového technologického soudu čekat. Jurtu? Pískovec? Strašlivý modernisticko-brutalistický bíle potažený barák kosmického věku?

Jak se ukáže, je to nafukovací budova, přerostlý skákací hrad vytvořený z kovové tkaniny a stlačeného vzduchu. Celý soud se dá za dopoledne vyfouknout a převézt jinam na valníku nebo prostě zavěsit pod vzducholoď a dopravit na nové místo letecky. Z jedné strany trčí velký výstražně žlutý gumovitý ventilek, napojený na vedení energie, komunikačního pásma, vody a kanalizace; pancéřované flexihadice zacvaknuté do konektorů.

Má podobu, jak si majitel kasina představuje Parthenon: komiksové opěrné sloupy a měkké fresky zobrazující dominanci lidstva nad technologiemi. Huw projde po gumovitých schodech a šestimetrovými dveřmi. Když vstoupí do vestibulu, zastaví ho čtrnáctiletý chlapec s nevydařeným knírkem.

„Vášas,“ zavrčí kluk a zamává na Huwa kurare foukačkou. Huw smykem na poddajné podlaze zastaví.

„Prosím?“

„Vášas,“ zopakuje chlapec. Je oblečený v jakési uniformě, žluté kombinéze na jedno použití střihu pytle na brambory a ježící se insigniemi. Vypadá jako ten typ šatstva, co vydávají Jednotky izolace biologického nebezpečí, když uzavřou městskou čtvrť do karantény, protože se rozkládá na jasně zbarvené součástky k neznámým mechanismům.

„Strážný Lidového revolučního technologického soudu si přeje vidět váš pas, panáku,“ vysvětlí džin. „Soud začne zasedat za patnáct sekund.“

Huw si vyhrne rukáv a přitiskne předloktí ke špinavé čtečce pasů, kterou strážný LRTS vytáhl z opasku. „Tfuj. Ukažte mi cestu.“ Před Huwem se objeví slabě světélkující cestička, vinoucí se halou k otlučeně vyhlížejícím dveřím.

Huw doškobrtá ke dveřím a opře se do nich. Bez námahy se otevřou a vsají ho dovnitř se závanem suchého vzduchu; Huw vrávoravě vstoupí do jasně osvětlené zelené síně s řadou lavic táhnoucích se kolem tří stěn. Střed síně zaujímají dva kvádry: podivně hrozivá černá krychle o hraně jeden metr a soudcovský pult, za kterým se hrbí poněkud moly prožraný sup v černém taláru.

Huw se klopýtavě zastaví a přítomní se k němu otočí. „Jdete pozdě,“ zaskřehotá sup – na druhý pohled si Huw uvědomí, že to není pozvednutý pták, ale lidská bytost, scvrklá a zkroucená věkem, jejímuž obličeji dominuje velký zalomený nos.

„Moc se omlouvám,“ omluvně zalapá po dechu Huw. „Už se to nestane.“

„To by radši nemělo.“ Soudkyně si souchotinářsky odkašle. „Zatraceně, zasloužím nějakou úctu! Hrozné děti.“

Zatímco soudkyně pronáší proslov o dochvilnosti a chování svědomitého a poslušného porotce (které, vyrozumí Huw, bylo vždycky odsouzeníhodné, ale nenapravitelně upadlo po zrušení trestu smrti za pohrdání soudem v osmnáctém století), Huw si prostuduje ostatní porotce. Poprvé má důvod být vděčný za svou izolační burku – a její schopnost naprosto zakrýt jeho vzteklé zavrčení – protože nejméně polovinu z nich zná. Ten mizerný generátor pseudonáhodných čísel na velvyslanectví Libyjské lidové magické džamáhiríje musí být na rozpadnutí, protože vedle doktorky Björk – kterou tak nějak čekal – byli k porotcování povoláni nikdo jiný než Sandra Lalová a neblaze povědomý chlapík s modrou ofinou a k tomu ten věčně opilý stoletý babyboomer, co bydlí o dva domy vedle. Je tu i pár libyjských domorodců, ale vypadá to, jako by dlouhodobě rostoucí tripoliská ekonomika udělala z vyhýbání se porotní povinnosti národní sport. Odtud ta potřeba importovat hostující porotce.

To mě poser, teď už chybí jenom ten blbeček Adrian a bylo by to komplet, pomyslí si Huw. Tohle musí být nějaká bouda. Usadí se na lavici se šustěním statickou elektřinou nabité látky a čeká, až začne jednání.

Supice vstane a nahrbí se nad pultem. „Poslouchejte!“ Sípe hlasem, který zní, jako když kouří čtyřicet denně a je už pomalu zralá na nové plíce. „Já jsem doktorka Rosa Giullianiová – to jest doktorka obojího práva – a poskytla jsem jako dobrovolnice své služby na následující dva týdny tomuto soudu, nebo testovacímu panelu, nebo cirkusu a varieté. Vy jste porota, nebo potenciální zákazníci, nebo vystupující cvičená zvířata. Procedurálně mi LLMDž poskytla naprostou autonomii, dokud povedu toto projednávání v přísném souladu s mezemi mezinárodního práva, jak je stanovil Haagský tribunál pro transhumánní zjevení a magii. Někteří z vás možná plně nechápou, co to znamená. Znamená to to, že jste tady, abyste rozhodli, jestli by rozumný člověk pokládal za bezpečné vypustit exponát A do světa. Pokud se exponát A ukáže být zbraní planetárního ničení, pravděpodobně všichni zemřeme. Pokud se exponát A ukáže být serepetičkou, která přinese celému lidstvu věčnou blaženost, pravděpodobně všichni budeme mít prospěch z následků. Takže budu uplatňovat extrémní opatření proti každé kryse, která se pokusí propašovat z této místnosti vzorek. Taky přitluču na zeď kůži kohokoli, kdo bude mluvit o exponátu A mimo tuto místnost, protože jsou hardwarové superzbraně a jsou softwarové superzbraně a my ještě nevíme, co exponát je. Klidně to může být hardware, co vypadá jako přenosný sprchový kout a najednou se splaší a nainstaluje vám do thalamu starožitné crashware od Microsoftu. Tak.“

Giullianiovou přeruší záchvat trýznivého kašle. Člověk vedle Huwa, mladý vandrák neurčitého – nebo žádného – pohlaví zamumlá cosi nesrozumitelného česky. „Super, kolik by asi zaplatila za nové kurdské plíce od opatrného prvního vlastníka?“ přeloží Huwova konvice.

Huw se na něj okamžik dívá a pak pokrčí rameny.

Soudkyně Giullianiová se sebere a Huw si znuděně začne hrát s nastavením dialektového disku na řídícím panelu džinova překládacího enginu:

„Dodržujeme tadyk stanovenu proceduru. Tož všici posluchajte. Ty zatracene blbe script kiddies co si memeplex downloadnuly z metasfery a žadaju o opatrovnicke prava přednesu vypověď. Ta popisuje předchozí pozadi jejich skutku. Kapirujete? Za druhe, može byt provedene předběžne aktivovani objektu ve fajně zasichrovanem prostředi. Za třeti, našpicujte uši. Vy všici chujove o tem budete moci tlachat. Za štvrte, rozdělíte sa do dvuch tymov: advokati a žaloba. Vaš ukol je přesvědčit členy druheho tyma, aby sa dali na vašu stranu. Dopiče! A konečně, sdělíte mi většinove rozhodnuti a ja zkontroluju, esik odpovida procedurálnim pravidlum. A potem, dyž nebudu mit pech, budu moct ty vlezle fakany pověsit. Su akesi otazky?“

Zmatený Huw zavrtí hlavou. Z nějakého důvodu nedokáže konvici přimět, aby dala soudkyni Giullianiové autentický neapolský přízvuk. Ale doktorka Björk už mává rukou ve vzduchu, celá žhavá se jí zavděčit. Soudkyně na ni upře temný pohled, který Huwovi připomíná historické dokumenty o ajatolláhu Chomejním, ale Björk se jím odmítá nechat zdrtit.

„Co,“ zachroptí Giullianiová, „je?“

„O tutaj exponátu, ju? Je krabice, v nitru? A pakli, jak izolace bezpečná je? Hrozně nerada bych, aby vaše obavy opustily abstraktní sféru a zkonkretizovaly se, takříkajíc.“

„Huch.“ Soudkyně vykročí zpoza svého pultíku a nakopne krabici, pořádně. Musí mít ocelové kování na špičce bot, soudě podle zvuku, jaký to vydá. Huw slabě zasténá s představou nadcházející postsingularitním šedým šlemem katalyzované nano-anihilace, mimo jakoukoli naději na vzkříšení. Ale jediným hrozným následkem je, že soudkyně se usměje – děsivě. „Vše jsa v richtiku,“ oznámí. „Krabice jsouce ochranná nádoba na odpad zbylá z druhého francouzského rychlého množivého programu.“ Toto prohlášení vyvolá uznalé přikývnutí od několika členů publika. Druhý francouzský rychlý množivý program neměl nic společného s atomovými reaktory a všechno s katastrofolikvidačními replikátory namnoženými k uklizení osmi gigacurie plutonia, které první program rozházel po celé Normandii. Dokonce i Huw je nucen přiznat, že mimozemský memeplex je za Maginotovou linií nanotechnologických izolačních serepetiček lemující diamantem armovaný sejf z karbidu wolframu pravděpodobně bezpečný.

„Tak kdy to uvidíme?“ zeptá se Huw a vrátí svou konvici na původní dialektové nastavení.

Soudkyně Giullianiová obrátí svůj zlý pohled na něj. „Hned teď!“ zavrčí a bouchne pěstí do pultíku. Světla se ztlumí a nad pultíkem se kymácivě zjeví a zpevní multimediální prezentace. „Dobře poslouchejte! Nechť je následující výpověď zaznamenaná pod přísahou v den sem přijde makro zanesena do soudního protokolu pod číslem tohoto případu. Dělej, přehraj se, sakra.“

Scéna vypadá v podstatě tak, jak si ji Huw představoval: dvojice zavalitých nočních hackerů uhnízděných v zabordelené ložnici s podlahou zavalenou prázdnými krabicemi od hotových jídel a vzduchem zhoustlým programovatelnými užitkovými mlžinkami staví domácí radioteleskopické pole s dlouhou základnou z přeprogramované chytré tapety. Pracují tiše, jen občas si vymění kryptické návrhy, jak vylepšit rozlišení a zisk svého díla. Prakticky jediné, co Huwa překvapuje, je, že jsou jim oběma tři roky – čela mají příliš brzo vydutá předčasnými mozkovými můstky. V jednom koutě pokoje leží odhozená hromádka dřevěných kostek s písmeny. Na horní palandě leží opuštěný medvídek zády ke kameře.

„No nejsou roztomilí?“ zapiští Sandra. „Ten vlevo vypadá přesně jako můj mladší bratr, než se mu stala ta nehoda!“

„Ticho v soudní síni, čert aby vás spral! Kde si myslíte, že jste, na adopčním řízení? Vidíte před sebou Abdula a Karima Bejovy. Jejich otec je číšníkem a matka členkou prezidentské gardy.“ (Po stranách scény z dětského pokoje se objeví krátké záběry číšníka a ženy v zelené uniformě s nepravděpodobně komplikovanou puškou.) „Rodiče je milují a proto taky zaplatili ty nejlepší prenatální upgrady mozkovny. S předvídatelnými výsledky.“

Abdul a Karim buší do své věže z dosti umatlaně vyhlížejících mlžinek – jako všechny předměty vystavené malým dětem začala být na okrajích zasedlá a zohýbaná – ale teď přijímají signál, hlasitě a jasně. Mají málo energie, ale Karim dostane bystrý nápad vykuchat medvídka a napojit jeho metanolový palivový článek do teleskopu. Ten nakrátko vysune maser, vybekne signál tenkou střechou jejich laciného spotřebního domu a vyčerpaně se zhroutí.

Hackerům stačí čekat jen zhruba pět minut – za kteroužto dobu Abdul rychlopřečte pokoutně stažené Satanské verše, zatímco Karim se převaluje na zádech, snaží se chytit za prsty u nohou a vydává gágavé zvuky – protože evidentně zastihli slabě božské UI metasféry v přístupné náladě. Když bitstream začne přicházet, Abdul praští své dvojče po hlavě fialovou velurovou žirafou. Karim reaguje tak, že podrážděně nahraje na síť správně zformátovanou patentovou přihlášku s bohozvratkem coby přílohou.

„Nesnáším přechytralé děti,“ zamumlá plešatec s modrou ofinou, sedící na druhé straně místnosti. Soudkyně předstírá, že ho neslyšela.

„Ti dva bídáci ještě nejsou smluvně plnoletí,“ slyší se Huw zabručet, „tak jak to, že jejich přihlášku přijali?“

„Tady v LLMDž, jak byste měl vědět, jelikož tu pobýváte,“ zakráká soudkyně, „jsou vaše občanská práva závislá na vaší schopnosti se jich dožadovat. Což je trochu mrzuté, jelikož Karim před šesti měsíci požádal o volební právo, zatímco Abdul je podporučík v Lidových silách memetické sebeobrany a machr na vytváření nových mémovirusů. Vlastně existuje určitý spor, jestli bychom ho spíš neměli přivléct před vojenský tribunál.“

Vypadá to, jako by soudkyně Giullianiová zapomněla vrčet, a její komentář začne být skoro zdvořilý, když záznam z rodičovské dohlížecí kamery, zabavený soudem jako důkazní materiál, rychloposuvem přeskočí k pokusu děsného dua materializovat bitstream z atomů. S použitím rozpáraného medvídka jako izolační nádoby.

„Á, tady, tady je to vidět. Artefakt je mimořádně flexibilní, ale ne tak flexibilní, aby Se dokázal vyvíjet v pseudoživé hračce. Abdulovy poznámky spekulují o tom, že gestace může být podporována ve středně velkých psech, kozách a velbloudech.“ Nad pultíkem záběr zazoomuje na medvídkovo nafouklé břicho. Medvídek sebou přerušovaně škube a má tik jako moderátor televizního pořadu pro děti s Tourettovým syndromem, chichotá se a koktá nesmyslná povzbuzení. Břicho se vydouvá ještě dál a ujištění jsou stále přerývanější, načež se pseudomasem a nehořlavou napodobeninou kožešiny prodere dlouhá, ostrá čepel. „Máme náznaky, že artefakt v okamžiku metamorfózy zaplaví hostitelský organismus endorfiny,“ řekne soudkyně, trhlina v medvídkově břiše se rozšíří a ven vyleze pableskující věc.

Huwovi chvilku trvá pochopit, co vidí. Artefakt je vysoký, kovově lesklý stonek, napřed stočený jako kobra, ale postupně se vztyčí do své plné výšky. Jeho třpytivý koneček se skloní k medvídkovi. „Vidíte, jak stehuje výstupní ránu?“ komentuje soudkyně s nádechem obdivu v drsném hlase. „Velice úhledné. Porotci, povšimněte si, tohle je ohleduplný artefakt.“ Opravdu, medvídkova kožešina byla uzavřena tak dovedně, že je skoro nemožné si výstupní rány povšimnout. Nicméně uvnitř něj je něco hrozně špatně, jelikož teď vibruje ještě silněji než předtím, setřásá končetiny a potom kožešinu a zanedlouho se mu tělo začne trhat jako dílky mandarinky.

Artefakt se znovu vztyčí, párkrát zkusmo nadskočí a pak se složí způsobem, který Huw nedokáže nijak pochopit. A není sám. Porotci nechápavě zahučí. „Dívejte se pozorně, porotci!“ upozorní je soudkyně a scéna se několikrát přehraje znovu, zpomaleně, z různých úhlů, a pak znovu ve schematickém průřezu. Huwa z toho bolí hlava. Stonek artefaktu se na některých místech vyboulí, na jiných stáhne a celý se prosmekne kolem a skrz sebe samého. Huwův hrnčířský zrak se marně snaží porozumět, co se děje s topologií a objemem.

„Do prdele, to je krása,“ zalapá po dechu někdo poblíž. Huw pozná hlas jako Sandru Lalovou. Vždycky bývala celá vedle z fotorealismu. „Nejhezčí Kleinova láhev, jakou jsem kdy viděla.“

Kleinova láhev. No samozřejmě. Vezměte Möbiovu pásku, přidejte jí další rozměr a dostanete nádobu jenom se dvěma rozměry, jejíž vnitřek a vnějšek jsou jediná spojitá plocha. Sklářská móda. Zasraní vejtahové.

Malí bratři teď před artefaktem klečí opřeni o ruce, zírají na něj se soustředěním prozrazovaným otevřenými ústy, mezi mozaikami mléčných zubů jim utíkají sliny a stékají po bradě. Kamera zabere zblízka artefakt, který začne světélkovat a pulzovat, jako by trávil radioaktivního křečka. Peristaltické pulzování ho uvede do pohybu a artefakt začne postupovat ke koši v rohu pokoje. Plazí se po podlaze, následován lezoucími bratry, převrhne koš a začne se prohrabávat vysypanými špinavými plenkami.

„Je skatotropní,“ řekne doktorka Björk.

„Ano,“ přitaká soudkyně. „A poháněný skato-energií. Karim uvádí, že jeho odpadním produktem je jakási hlinka, podobná rozsivkové zemině, a stejně účinná jako prášek na hmyz a šváby, plus voda a stopové prvky.“

„Zlomkorozměrný parazitický hovnožrout z vesmíru?“ prohlásí Huw. „Chápu to správně?“

„Tak jest, madam,“ odpoví chlapík s modrou ofinou. „A taky je moc hezký. Jednoho bych si donosil, už kvůli tomu, abych se zbavil nutnosti chodit na záchod. A řekl bych, že je to velký pokrok proti průměrné jámové latríně podle standardů WHO.“ Ten hlas, ten hlas Huw poznává. Patří Bonnie: tétomu transhumanistce-ovi, se kterýmou ho Sandra seznámila na té party, kde se stal pacientem nula pro to neznámé GM svinstvo, které přenáší. Říká si, jestli Bonnie se Sandrou spí: Sandra je neutrum, i když to už deset let nikoho nezastavilo.

„Samozřejmě že vy byste si jednoho donosil,“ odsekne Huw. „Vám na tom nesejde, jestli se vám tělo rozpustí na jedovatý pudink. Tipuju, že jste beztoho už skoro hotový přidat se k Mraku.“

Sandra po něm šlehne jedovatým pohledem. „Mrdám vás, i kozla, na kterém jste přijela do města,“ zasyčí. „Kdo jste vůbec zač?“

„Paní soudkyně?“ doktorka Björk se zoufale snaží vyhnout masové popravě za pohrdání soudem. „Můj spoluporotce vznesl zajímavou otázku. Jaké máme důkazy na podporu Abdulova předpokladu, že artefakt se může bezpečně vyvíjet v savcích, nebo specifičtěji primátech?“

Soudkyně podrážděně zavrčí. „Jenom simulace, samozřejmě,“ odpoví. „Hlásila jste se za dobrovolníka?“ Doktorka Björk si spěšně sedne zpátky.

„Sedíte pohodlně?“ optá se Giullianiová kousavě. „Pak budu pokračovat.“ Praští svým kladívkem do pultíku a prezentace únavně pokračuje. „Tady, nakolik jsme dokázali určit, je životní cyklus artefaktu.“ Monstrum z vesmíru rychloposuvem stráví koš na plínky dvojčat a pak se zakousne do jejich povlečení, zatímco Abdul – nebo možná je to Karim – spěšně montuje generátor elektromagnetických pulzů z animatronických hraček a radarové sady z přebytků letectva. Dvojčata se stáhnou do kouta a s vyvalenýma očima sledují, jak věci naroste růžový exoskelet pokrytý pulzujícími cévami, králičíma ušima a šesti slůněčíma nohama s modrými nehty. Dřepne si uprostřed pokoje a s houkáním a cinkáním sežere hromadu kostek s písmeny. Karim – nebo možná je to Abdul – zimprovizuje útok modrým šlemem s pomocí užitkové mlhy z celého pokoje, ale jednorázová nanozbraň z monstra z vesmíru jenom sklouzne jako saponát.

„V této situaci zjevení hibernovalo,“ konstatuje soudkyně.

„Uch, cožéé?“ zeptá se jeden z dalších porotců, kterého Huw nezná – možná nacionalista z údolí Neander.

„Usnulo,“ vysvětlí doktorka Björk. „Je to tak, paní soudkyně?“

„To si pište, že jo.“ Soudkyně znovu praští kladívkem. „Ale jestli ještě ceknete, sluníčko, nechám vás zbičovat. Tohle je můj proces. Jasné?“

Björk otevře ústa, zavře je a přikývne.

„Tak,“ praví soudkyně Giullianiová s jistým uspokojením, „to by tedy bylo. Zdá se, že ta věc tvrdě usnula. Čistě pro případ, že se probudí, ji Obvodní hygienický výbor LLMDž zavřel do izolační nádoby čtvrté nanorizikové třídy – na které právě stojím – a poslal ji sem. Po obědě zkusíme řízené oživení, za plných bezpečnostních opatření.

Pak se nad tím zamyslím, vy zatracení vlezlí paviáni můžete vynést můj verdikt, a zabalíme to akorát včas na večeři. Řízení se odročuje! Koukejte, ať jste tu všichni za tři hodiny zpátky – nebo bude zle.“

Pro případ, že by sdělení nebylo dostatečně jasné, se lavice, na níž je Huw usazený, nahrbí do nepohodlného hřebenu, což ho donutí vstát. Supice vypochoduje zadními dveřmi ze soudní síně v mračnu černého taláru a nechá za sebou hlouček potupených porotců hemžící se kolem pultíku obsahujícího spící loužičku zhmotněných bohozvratků.

„Hele, lidi,“ zatleská rukama doktorka Björk. „Co takhle že bychom se šli podívat, kde tady mají jídelnu? Mám hlad jako velbloud!“

Huw se v nejčernější náladě odšourá ke vchodu; konvice mu řinčí u pasu. Porotcování nepostupuje úplně tak, jak si představoval, a ať se propadne, jestli bude sedět u jednoho stolu v jídelně s tou licoměrnou švédskou skautkou, natožpak Sandrou a jejím genderové hranice rozbíjejícím (a znepokojivě přitažlivým) přítelem. Někdo zcela jasně tohle všechno provádí, aby se mu dostal pod kůži, a Huw je hluboce nasraný. Na druhou stranu od snídaně už uběhla drahná doba – a v Tripolisu musí být nějaký podnik, kde dělají slušné tofuburgery.

No ne snad?

Na chodníku před soudem je šíleně horko, horko a přecpáno a prašno, a dokonce i když fotovoltaické články jeho bioizolační burky čerpají teplo pryč, co nejrychleji dokážou, Huw se potí. Všude po těle ho svědí, ale zvlášť na rameni, kde cítí, jak se mu ježí chlupy pokaždé, když pomyslí na svítící trojlístkové tetování.

Soud sídlí ve čtvrti plné vybělených skořápek, budov vystavěných masivně přeinženýrovanými měkkýši – neschopnými dýchat bez přísunu kyslíku – kteří poté, co zbudují obyvatelnou stavbu, pomřou, aby poskytli nájemníkům báječnou hostinu k oslavě nastěhování. Je to laciná architektura uprchlických táborů, ale trvanlivá a daleko lepší než stanová města předcházejícího století; hlemýždí města mají elektřinu, recyklační služby, připojení na síť a zvláštní hobiti kouzlo. Některé z větších ulit si různí domácí podnikatelé předělali na obchody a Huwa k jedné přitahuje vůně pečícího se kozího masa, ze které se sbíhají sliny. Ne že by se sbíhaly Huwovi – z myšlenky, že by jedl skutečnou mrtvou kozu, se mu dělá šoufl – ale mohla by být syntetická, a kdyby nic jiného, bude tam k maní salát s fetou nebo tak něco.

Před vstupem do ulity stojí ozdobné litinové stoly a litinové židle a – přepych všeho přepychu – nad každým slunečník. V ulitě jsou lidé, ale u stolků venku je prázdno. Huw se poskládá na nejbližší místo a položí svou konvici na stůl. „Ty,“ zavrčí. „Univerzálního tlumočníka pro každého, kdo se ke mně přiblíží. Očekávám službu s úsměvem. Kapišto?“

„Vaše přání je mi rozkazem, efendi,“ pípne jeho džin.

Přiklackuje k němu pubertální dívka v černé salwar kamíz, bílé barvě na tvář a krajně přemrštěném množství očních stínů a stříbrných pavoučích šperků, docela jako uprchlice z goth nočního klubu v Bradfordu. „Jo? Co chcete, babi?“

„Pane,“ opraví ji popuzený Huw. „Vy jste číšnice?“

„Jo,“ odpoví mu anglicky a lenivě na něj zírá. Její náušnice taky zírají – syntetické oční bulvy, houpající se za vysušené oční nervy. „Vy jste tranďák?“

„Ne, jsem biologické nebezpečí. Co máte za polední menu?“

„Máme na výběr kebab z klonovaného masa podle chuti: kozí, skopové nebo volský jazyk. Se salátem, olivami, sýrem, falafelem, kávou nebo coca-colou. Prakticky cokoli. Heleďte, vy jste vážně nebezpečný?“

„Poslyš,“ nedůtklivě odvětí Huw, „nenosím tenhle posranej pytel proto, že by mě to bavilo. Vaše ministerstvo barbarských věcí trvalo –“

„Tak proč si ho nesundáte?“ zeptá se ho. „Kdyby vás za to chtěli popotahovat, prostě zaplaťte.“

„Zaplatit –“

„Co to s váma je? Jste jeden z těch pitomých zápaďáků, co nerozumějí bakšiši? Anonymní digitální mobilně-platební transakce? Prádelní systémy s nulovou znalostí? Týjo.“ Vypadá docela ohromeně (aspoň na gothičku, což znamená o ždibec méně svíraná paralyzující nudou a chmurami) – ovšem ne v pozitivním smyslu.

Huw si povzdychne. „Podívej. Jenom mi přines kebab a falafel. Jestli jsou klonované, dám si kozí. A, hmm, colu light.“

„Dobře.“ Otočí se a odvysílá jeho objednávku do kuchyně, pak dobloumá k baru a začne nalévat vysokou sklenici.

Huw se zhluboka nadechne. Pak chytí mezi prsty plombovací uzlinu burky a silně jí škubne. Jakožto gesto odporu je to malé, ale hluboké: najednou se cítí nesmírně klaustrofobně a nemůže přestat, dokud ji celou nestáhne přes hlavu a nestrhne si overal, který tvoří spodní polovinu, a nezašlape oboje do šedého prachu pod nohama.

Vzduch je suchý a voní skutečně. Huw se konečně trochu uvolní. Číšnice mu procházkovým tempem přinese velkou sklenici naplněnou kolou a kostkami ledu. Když se přiblíží, nakrčí nos. „Potřebujete se vykoupat, pane nebezpečný.“

„Jo. Dobře. Řekni to ministerstvu.“ Huw převezme pití a vychutná si dlouhý doušek, neobtěžkán mnohonásobnými vrstvami antivirové obrany z chytrých polymerů. Cítí vzduch na tváři, sluneční záři na kůži. Položí sklenici. Jak dlouho asi potrvá, než se opálím? pomyslí si a podívá se na zápěstí. Ztuhne.

Na hřbetě ruky má trojlístek biologického nebezpečí.

Huw vstane; točí se mu hlava. „Máte tady záchody?“ zeptá se.

„Jasně.“ Číšnice mu ukáže cestu dozadu. „Nemusíte spěchat.“

Toaleta je malá loděnkovitá přístavba a uvnitř je zrovna tak chladná a moderní jako ta Sandry Lalové. Huw zamkne dveře a serve si tričko a kalhoty. S obavami se otočí zkontrolovat si záda v zrcadle nad umyvadlem – jenže trojlístek na rameni zmizel.

Má ho na hřbetě ruky. A svědí.

„Do prdele,“ uleví si, potichu a procítěně.

Zpátky u stolu Huw zhltá svoje jídlo a dá si odchod, zanechav necharakteristické spropitné. Zvedne balík zaprášené černé bioizolační látky a vydá se podél obchodů. Jeden z nich musí být nanohacker z černého trhu. Huw zjistí, že se mu třesou ruce. Není si jistý, která vyhlídka je horší: zjistit, že má před sebou vysoký účet od doktora, nebo snažit se žít v nevědomosti.

„Konvice,“ osloví ji tiše.

„Ano, efendi?“

„Kde je tu nejbližší body shop? Nemusí být plně legální podle podmínek Světové organizace pro intelektuální vlastnictví, jenom dost legální.“

„Bzzt. Pohříchu není možné, aby vás tato skromná jednotka vedla při páchání trestných činů, ó šlechetný panáku –“

Zatřást. „Je legální a‘ legální,“ zasyčí Huw. „Seru na dodržování všech dementních smluv, co Morální většina protlačila WIPO po Microsoftgate. Chci jenom něco, kde mě za návštěvu nezatkne místní policie. Dokážeš to? Nebo bys mi chtěl říct, kde je nejbližší recyklační sběrna těžkých kovů?“

„Ííí! Zahněte doleva, efendi! Doleva, říkám! Ano, přímo před vámi! Prosím, neubližujte mi, panáku!“

Huw dojde k hladkému vejci ptáka Noha a zaklepe na něj. „Je někdo doma?“ zeptá se.

V ulitě se roztáhnou dveře, z nichž vychází nafialovělé světlo. „Vstupte,“ zavolá výrazně robotický hlas.

Uvnitř ulity se Huw ocitne v místnosti, které dominuje cosi, co vypadá jako zubařské křeslo, kdyby ho na objednávku španělské inkvizice překonstruoval H. R. Giger. Vedle něj stojí –

„Pracuje vaše sestra v restauraci na hlavní třídě?“ zeptá se.

„Ne, je to moje dcera.“ Žena – která vypadá dost mladá, aby byla číšničiným dvojčetem, ale je oblečená v lékařské bílé a nemá žádný piercing, který by na něj mrkal – se tváří, že na ni tím neudělal žádný dojem. „A má potíže se zdvořilým chováním. Přišel jste sem kvůli ní? Co vám vadí? Je to gothička, víte. Myslí si, že je to tak pokrokové.“ Odfrkne si.

Huw zvedne ruku. „Jsem tady kvůli tomuhle,“ vyhne se otázce.

„Aha.“ Žena upře zrak na jeho trojlístek. „Víte, co to je?“

„Ne, proto jsem tady.“

„Dobrá. Když se posadíte a dáte mi svůj debetní žeton, pokusím se vám to zjistit.“

„Budou s tím nějaké problémy?“ zeptá se Huw, zatímco leží na zádech a snaží se nedívat na kusadla, která se k němu spouštějí.

„Nevím – zatím.“ Hackerka cosi provádí s ovládáním a mumlá si pro sebe. „Tak jo,“ řekne nakonec. „Je to v betaverzi, ať je to cokoli.“

„Ano?“ poznamená Huw způsobem, o němž doufá, že zní inteligentně.

„Rozhodně. To je vodotisk – vyhovuje RFC 4253. 11 od INEE o autoreplikačních organismech v debugovacím modu. V libovolném hostitelském médiu, v němž se octne, dává najevo svou přítomnost trojlístkem.“

„A…?“ pokračuje Huw.

Žena nad tím zavrtí hlavou. „A to znamená buďto, že člověk, který to vytvořil, je zodpovědný, anebo pracuje ve vývojovým prostředí dodržujícím RFC.“

„Chápu,“ praví Huw. Říká si, že pro lidi z branže to je asi zajímavé, ale on většinu hodin programování ve škole prospal. Má radši konkrétní věci, které může vzít do ruky. Žádné tyhle podezřelé sebemodifikující abstrakce, po kterých vám najednou narostou parohy.

Hackerka si zase nějakou dobu pro sebe mumlá.

„Vida,“ říká, a „Hmm,“ a „Á,“ až má Huw pocit, že vybuchne. „No jasně.“

Huw čeká a čeká. Celý jeho život jako by sestával z takovýchhle zatracených dialogů. Četl spoustu komicky naivních líčení života v tak vzdáleném „informačním věku“ o „šoku z budoucnosti“, spousty zapadlých předků se snažily dát nějaký řád svému zahlcení informacemi a rychle se měnícímu světu. Dělali si starosti se „Singularitou“: bodem, v němž se historie lidstva stane nelineární a nepředvídatelnou a svět přestane mít jakýkoli smysl nebo systém. Šok z budoucnosti, no jistě – zkuste si žít v Singularitě, když se vám svět šestkrát převrátí vzhůru nohama jenom do snídaně.

„Tak to bychom měli. Můžu to udělat in vitro nebo in situ, je to na vás.“

„To udělat?“

„Akcelerovat to. Co, vy si myslíte, že tu věc budu dekompilovat? Ten kód je tak zmotaný, že bych mu rozuměla stejně, kdyby byl v klínovém písmu. Ne, existuje jediný způsob, jak zjistit, co to dělá: akcelerovat jeho životní cyklus a podívat se, co se stane. Můžu to udělat ve vašem těle – to je nejlepší, už to tam napůl je – nebo to můžu udělat ve skle. Vyberte si.“

„Sklo!“ vyhrkne Huw; srdce se mu plaší při pomyšlení na akcelerovanou neznámou a nelicencovanou nano-kolonii spěchající ke zralosti pod jeho vzácnou kůží.

Hackerka si teatrálně povzdychne. „Dobře,“ řekne. „Tak si vás naklonujeme.“ Než se může vyškubnout, keř nástrojů vznášející se nad ním mu seškrábne vrstvičku kůže z předloktí a odebere pár kubíků krve; nechá za sebou anestetizovanou oblast znecitlivělé kůže, která se mu táhne přes klouby až ke konečkům prstů. Stolní komora s diamantovými stěnami na druhé straně místnosti se zamlží a začne hučet. Kusadla se stáhnou a Huw se posadí. Spustí se ventilační systém, vyčistí mlhu z komory a Huw uvnitř uvidí, jak se formuje jeho klonovaná ruka: začíná jako fetální ploutev, štěpí se na prsty, prodlužují se kosti, vytvářejí proto-nehty. „Potrvá pár hodin, než dozraje,“ konstatuje hackerka. „Pak to implantuju a uvidíme, co se stane. Vraťte se zítra touhle dobou, předvedu vám, co se objeví.“ Zamne si palcem o ukazováček.

Huw natáhne ruku, aby dotykem propojil jejich osobní sítě a mohl jí převést platbu, ale ona ucukne. „To radši ne,“ řekne. „Jste infekční, pamatujete?“

„No tak jak vám mám zaplatit?“ odpoví Huw.

„Támhle,“ ukáže mu na masoloutku v rohu, zkrabacené holé bezpohlavní tělo bez hlavy, jenom se změtí větvících se tubulů připojených k holé medule, která visí z krčního pahýlu jako marťanská kytice. Huw chytí vlhkou ruku loutky a propojí se s její PAN, převede na ni pořádný balík měny a pustí ji; pak si utře ruku o sedák kalhot.

„Zítra touhle dobou, jasné?“ rozloučí se hackerka.

„Tak nashle,“ opáčí Huw.

V soudní budově strážný Lidového revolučního technologického soudu ani nemrkne, když si Huw odmotává mnohonásobnou vrstvu burky, do níž si zabalil svou zrádnou ruku – která začíná svědit, jako by se v ní rojili ohniví mravenci – a předloktí.

Když vstoupí do sešeřelé soudní síně, na chvilku si myslí, že se vrátil z oběda první, ale pak zpozoruje pohyb a srkavé zvuky vycházející ze stínů za jednou z lavic. Vzepne se odtud známá hlava s modrou ofinou, obličej v křeči bolestné rozkoše. Huw rozezná ženskou hlavu přisátou k chlapíkově hrudi se zuby secvaknutými kolem jeho bradavky. Kristepane, pomyslí si, oni se se Sandrou muchlají v soudní síni, do prdele! Supice je pověsí za chlupy a roztluče jim hlavy kladívkem.

Pak se hlava natočí, jak okusuje bradavku způsobem, který vypadá bolestivě (i když se zdá, že s chlapíkem dělá divy) a Huw vidí, že tím, kdo mu přežvykuje pektorál, není Sandra Lalová, nýbrž doktorka Björk. Pocítí plamen žárlivosti, vystřelující mu od řitě mezi lopatky, ačkoli nedokáže přesně určit, na koho žárlí. Odkašle si.

Obě hrdličky od sebe odskočí a vstanou. Doktorka Björk má košili vyhrnutou do podpaží a než si ji stáhne zpátky, Huwovi se dostane omračující demonstrace jejích hrudních vyboulenin, které jsou značně efektní takovým okázalým, fantasticky dokonalým způsobem. Chlapík je nonšalantnější, protáhne se a zazívá a stáhne si svou vlastní zpocenou koženou košili. Pak sebou trhne, když pozná Huwa.

„Ty!“ procedí skrz zuby. „Co tady sakra děláš?“

„Ty ho znáš?“ zeptá se Björk, zardělá velice půvabnou a svítivou vikinskou červení.

Huw si odmotá kus burky z paže a zakýve jí s ním před obličejem. „Vy taky, doktorko,“ praví.

„Ten transvestita?“

„Já nejsem tranďák,“ opáčí Huw. Znovu si zatočí burku kolem paže, ve které pulzuje svědění a jehličky střídavě ohně a ledu. „Jenom mám takové ošklivé svrbění a chvíli mi trvalo, než jsem zjistil, koho uplatit.“ Zabodne se pohledem do chlapíka s modrou ofinou, Bonnieho – hvězdu večírků. „Nevíš o tom takhle náhodou něco?“

„Kdo, já?“ zamračí se mu do očí Bonnie. „A vůbec, co sem máš co tak vrazit?“

Huw si založí ruce na prsou a přejde do protiútoku. „Pro případ, že jste si nevšimli, tohle je soudní síň a Supice tu bude asi za –“

Huw se otočí, protože se za ním rozlétly dveře. „Kde jsou všichni?“ zakráká soudkyně v černém. „Zatraceně, ve svojí soudní síni čekám dochvilnost!“

Soudkyně Giullianiová dojde ke svému pultu a stoupne si za něj, špičkou nohy poklepává o podlahu a vztekle se škaredí na dveře, jimiž se po jednom trousí dovnitř provinivší se porotci. Její pohled ovšem nezabere na Sandru, která jakmile otevře dveře, uvidí Huwa a málem vyskočí z kůže. Huw se na ni sladce usmívá; Sandra se plíží kolem protější stěny síně a sedne si tak daleko od něj, jak jen je možné. Takže zatímco Supice je zaneprázdněna cupováním neandertálce na kusy, Huw vstane, obejde místnost a přisedne si k ní.

„Ahoj, Sandro,“ pozdraví srdečně. „Jak to jde?“

Sandra se od něj s vylekaným výrazem odtáhne. „Odkud máš tohle?“ zeptá se s pohledem na jeho bioizolačně ovázané zápěstí.

„Myslel jsem si, že bychom si o tom mohli spolu popovídat,“ usměje se Huw. „Chytil jsem to na tvém večírku…“

„Poslyš, nemám ani ponětí, o co tu jde, ale nelíbí se mi to! Já se nestýkám s lidmi, kteří provádějí takovéhle věci, aspoň bez varování. Jsi si jistý, že tě nehacknul nějaký cizinec po cestě? Nebo tak něco?“

„Ticho v soudní síni!“ zavřeští Giullianiová a zahrozí kladívkem Sandře, která se přikrčí a snaží se být co nejdál od Huwa i soudkyně současně. Huw si otráveně založí ruce na prsou. Mluví Sandra pravdu?

„Vy zobáci, teď koukejte pořádně poslouchat! Blížíme se k začátku nejnebezpečnější části jednání! Jsou všichni z vás, kdo věří na fyzické vzkříšení, zazálohovaní na vzdáleném úložišti? A mají ti z vás, kdo nevěří, aktuální životní pojistky? Protože jestli ne, máte smůlu, buahahahá! Je čas otevřít krabici!“

„A do prdele.“ Huw spěšně začne rozmotávat burku s nadějí, že její vyspělé bioizolační vrstvy mu pomůžou, kdyby se monstrum vylíhnuté ze skatotropní Kleinovy lahve z vesmíru ukázalo být nepřátelské. Zápěstí ho ze solidarity pálivě zasvědí a pak milosrdně přestane.

Giullianiová otočí kladívko a stiskne tlačítko; kladívko se promění v cosi na způsob křížence mezi kapesní motorovou pilou a vyřezávacím nožem. „Teď otevřu izolaci,“ praví a stoupne si nad hrozivou černou krychli s pozvednutým nožem. „Jestli budeme mít štěstí, zrovna to spí. Jestli ne, inu, můžu říct akorát to, že by se to sakra jistě mělo v mojí soudní síni chovat slušně.“

Předkloní se a plácne jednou rukou do boční stěny krychle. Uvnitř něco těžkého udělá BŘINK. Na opačné straně lavice porotců se zvedne ruka. „Co je zas?“ vyštěkne Supice.

„Prosím, paní soudkyně, můžu jít na záchod?“ mává Bonnie nervózně rukou ve vzduchu.

„Á, no tak táhněte,“ zavrčí soudkyně. „Pět minut! Nebo budete litovat!“

Škubne za víko bioizolačního obalu a Bonnie vyrazí pryč, peláší za lavicemi, jako by mu hořel zadek – nebo možná se jen bojí, že za pár vteřin bude.

Krychle se dekonstruuje do hromady bublajícího růžového slizu a odhalí monstrum z vesmíru, které si bratři Bejové downloadovali. Je uvelebené v hnízdě z rozcupovaných medvídků, stočené do klubíčka; dvě z šesti nohou má obtočené kolem toho, co by měl být čenich, a vydává slabý hvízdavý zvuk, který Huwovi trvá skoro minutu rozpoznat jako chrápání.

„Vizte smrdutou hromadu bohozvratků!“ prohlásí Supice. Stojí nad monstrem, ruce v bok, švýcarskou zavírací motorovku v pohotovosti, a vypadá skoro spokojená sama se sebou. „Exponát A: spící. Byl v tomto stavu uplynulých osmnáct dní od chvíle, kdy ho dvojčata Bejova vytvořila. Nějaké otázky?“

Lavicí porotců se převalí vlna šeptaného rozhovoru.

„To je zvláštní,“ poznamená Huw, „ruka už mě nesvědí.“

„Zmlkni už o té svojí ruce!“ zasyčí Sandra. „Hele!“ Ukáže na krychli právě v okamžiku, když vesmírné monstrum vydá hluboký chrochtavý vzdech a s ospalým posmrkáváním se převalí na bok.

„Šest končetin, rovinná symetrie, exoskelet. Zkusil už někdo dekonstruovat jeho proteóm?“ zeptá se doktorka Björk. Vypadá o dost veseleji, než se Huw cítí.

„Zevnitř izolace? Ne.“ Supice vypadá zamyšleně. „Ale ze stop krunýře, seškrábaných ze zdí dětského pokoje bydliště rodiny Bejových, jsme získali částečný genotyp. Řekněte svým průvodcům nebo familiárům nebo co máte, ať vám downloadují exponát B. Jak vidíte, genom řečené položky je chimérický a vykazuje známky primitivního pozměňování, ale je převážně odvozen z octomilky, myši domácí, a situačního umělce nebo politika nebo čeho z dvacátého století jménem Dan Quayle. Velké kusy jeho genomu se však jeví být zcela umělé, napsané výhradně v arabštině, a je tam Turingův stroj ve vodné fázi, odvozený částečně z ribozómů chobotnice, k jejich interpretaci. Vypadá to, jako by se něco pokoušelo použít zákoník šaría coby platformu k implementaci právnického virtuálního stroje. Nevíme proč, pokud to není nějaký obskurní žert.“

„Má metasféra smysl pro humor?“ slyší se Huw promluvit. Odkašle si – zdejší prach se musel konečně dostat jeho organismu na kobylku, protože mu připadá, že dostává dráždivý kašel.

„Kdyby neměla, můj život by byl o moc jednodušší,“ odpoví Supice. Dveře vzadu v soudní síni bouchnou: Bonnie se vrací ze záchoda. Huw s bodnutím erotického šoku zaregistruje, že Bonnie je zase žena, přelud v heroinovém šik stylu – kost a kůže a ofina. „Ale takhle je těžké rozlišit sochu od kanadského žertíku, nového typu pračky nebo mimozemské superzbraně.“

„Urk.“ Huwa přeruší záchvat kašle; jeho krku rozhodně neprospěje.

„Můžeme to vzbudit?“ otáže se čile doktorka Björk. „Když tomu přehraji nějakou hudbu, možná se to dokáže probudit ze sna?“

A do prdele, hudební snová terapie, uvědomí si Huw se skličujícím pocitem. Tak proto je v téhle porotě.

„To zní jako proveditelná možnost,“ připustí Supice. Šťouchne do spícího monstra z vesmíru botou s ocelovou špičkou, ale to jen zachrápe hlasitěji a zakutá se hloub do svého hnízda z vykuchaných hraček. „Osobně se přikláním k elektrickému šoku.“

„Do prdele,“ vyhrkne Sandra. Huw k ní otočí hlavu a ona přikrčeně couvne. „Do prdele!“

„Co je?“ zeptá se Huw.

„Tvůj –“ Sandra se odmlčí a přehrabe se svou ledvinkou. Vytáhne zrcátko a podá mu ho. „Krk.“

Na druhém konci lavice vysvětluje doktorka Björk zaujaté soudkyni a několika méně skeptickým porotcům léčebné vlastnosti postindustriálního ambientu. Huw zvedne zrcátko a nastaví si ho ke krku.

Zírá do zrcátka, až skoro šilhá, a zaostří na svůj zarostlý ohryzek. Naprosto ho pokryl známý trojlístek biologického nebezpečí, obklopený řadou miniaturních trojlístků, z nichž každý je fraktálně lemovaný menšími kopiemi a tak dále do vlásečnicovitého nekonečna, které se bezpochyby táhne až do mitochondriálních detailů.

Huw si přitiskne na krk ruce a cítí, jak mu bzučí a vibruje; Björk ze sebe zároveň vydá strašidelné zavytí. Zpívá tu kvazimelodii docela dobře, preludováním přechází z přízračné, bluesovité tóniky přes něco pentatónického, co zní jako vítr hvízdající po vyschlých stepích nějaké daleké orientální země, a pak na cosi keltského a komplikovaného.

Bzučení pod jeho zpocenými prsty zesílí. Bohozvratek také vibruje, dává se do houpavého, vlnovkovitého tance, a začíná i zpívat, hluboké bručivé ómmmmm, které rezonuje v Huwových kostech, v Huwově krku, v Huwově mozku.

Jazyk se mu zahýbe v ústech a Huw pocítí v hrtanu veliké, preverbální vzedmutí. Cítí, jak ho na rtech jako kýchnutí lechtá výbuch tourettovských vulgarit, a přehmátne rukama z krku a připlácne si je na ústa, ale už je pozdě, také zpívá.

Pokud se tomu dá říkat zpěv. Dává průchod dvěma bezeslovným melodiím zároveň, v dovedné disonanci navzájem i ke spojené písni Kleinomonstra a Björk. Jeden hlas je basso profundo, druhý vysoký falzet a Kleinomonstrum obrací pozornost k němu – Huw slyší jeho radostné myšlenky. Naskočí mu hrůzou husí kůže, když jeho hlasivky vyhlásí nezávislost na autonomním nervovém systému, a Huw prchne ze soudní síně, pronásledován užaslým zíráním ostatních porotců a zarmouceným upřeným pohledem Supice.

Doklopýtá na záchod a zápasí o to, aby udržel mimozemskou píseň v hrudníku; rty má pevně sevřené. Má obrovskou, bolestnou, jako kámen tvrdou erekci a hlavou mu divoce prolétne myšlenka na autoerotické přidušovače, kteří ejakulují při extatickém zmítání, když jim o kyslík připravené mozky pořádají na vnitřku očních víček endorfinem poháněné ohňostroje. Je si jistý, že umírá. Padne na kolena na gumové kachlíky toalety a začne se dávit a vzlykat.

Ucítí, jak ho po rameni hladí nejistá ruka, a otočí hlavu. Clonou slz pozná Bonnie/ho s očima doutnajícíma stěží ovládaným chtíčem. „Ty jsi tak kurevsky transhumánní,“ zasténá a přisaje se mu k ústům; jazyk mu vrazí dovnitř skoro až na práh dávivého reflexu. Přitiskne ho k poddajným dlaždicím, obkročmo na něj vyskočí a tře se svým rozkrokem o jeho.

Stačí to, aby šok vytrhl Huwa ze zoufalství do vzteku. Silou strčí do jejího kostnatého xylofonového hrudníku a odplivne si. „Ty jsi úchyl,“ procedí skrz zuby a odvalí se.

Píseň už utichá, zbývá z ní jen bzučení alikvótních tónů, které ozobávají jeho pulz.

Bonnie se na něj ušklíbne a než vstane, protáhne se na kachlíčkách jako kočka. Otřepe se, pohodí ofinou a znova se na něj ušklíbne. „Škoda,“ prohodí a nechá ho o samotě.

Huw se vyškrábe na nohy a klopýtá ke dveřím; krk už ho nesvědí, ale svíjí se. Slabě se opře do dveří a vykročí na chodbu, kde proti němu stojí celý soud, který zjevně odročil zasedání, aby se mohl vydat za ním. Supice má ruce urputně upřené v bok.

„Jste infikovaný,“ řekne Supice. „To je nešťastné. Máme pro vás nanoizolační komoru, dokud to nerozlouskneme. Vybereme náhradního porotce z přihlášených.“ Zní to skoro jemně, ovšem pořád stejně neústupně. Sandra, Bonnie, Björk, jeskynní člověk a stoletý dědek na něj všichni zírají jako na kuriozitu v panoptiku. „Tak pojďte, strážní vás odvedou do komory.“ Stráž je dvojice mohutných golemů s kamennou tváří a brutálním vzhledem. Vydají se k němu hromovým krokem a ohánějí se želízky jako inkvizitoři z béčkových filmů.

Huwova mysl se vyprázdní strachem a vztekem. Hajzlové! pokusí se vykřiknout a vyjde z něj strašidelné zavytí, ze kterého porotci zkřiví tvář a nejspíš se vyděsí všichni psi na kilometr kolem. Huw předstírá výpad proti nim, ale pak se otočí na podpatku a vyřítí se ke hlavnímu vchodu. Kolem něj se od gumových stěn kvílivě odrážejí šipky s kurare, ale žádná ho nezasáhne. Huw seskočí ze schodů soudu, po hlavě vrazí do rojení chodců a prodírá se pryč, seč mu lokty stačí.

Utíká bez konkrétního cíle, ale nohy ho samy od sebe zanesou k hackerčině Nohovu vejci. Huw se ohlédne a prozkoumá dav, jestli v něm nejsou porotci nebo soudní zřízenci. Když žádné nevidí, buší na vejce, až se irisové dveře rozevřou a on se do nich vrhne.

Hackerka je rozprostřená na svém stole a pohroužená do nástrojového keře. Prsty včetně těch na nohou ovládá jeho úponky podle netušené zpětné vazby z jeho brýlí a sluchátek. Huw si odkašle trojhlasem a ona zatřepe prsty rozhodným gestem, které způsobí, že keř se stáhne do pěsti u stropu.

Podívá se na Huwa, zhodnotí jeho vodotiskem pokrytý krk a dvojhlasé chrápavé bručení a zavrtí hlavou. „Jasně,“ řekne. „Vypadá to, že už jste teda skoro zralý.“ Konvice u Huwova pasu zdatně překládá a z důvodu, který mu zůstává záhadou, ji obdaří hutným birminghamským přízvukem.

„Do prdele, co je tohle zasrané svinstvo zač?“ překřičí Huw své brumendo.

„Není důvod vyjadřovat se takto,“ upjatě odvětí hackerka. Vstane ze stolu a ukáže na něj. „Šup tam.“

Huw neochotně vyleze na stůl a sleduje, jak se na něj keř snese a sevře ho trilionem chytrých pavučinových prstíků.

„Uploadovala jsem váš oportunistický kód do konference,“ řekne hackerka. „U Evropanů to byl velký trhák – máte štěstí, že je u nich den, jinak by mohlo trvat dalších dvanáct hodin, než by se nám někdo ozval. Víte, vyřešil jste docela pěknou záhadu.

Betaware, kterým jste infikovaný, plave už asi měsíc v Severním moři, ale zatím nerealizoval ani jedinou úspěšnou somatickou infekci. Spousty přenašečů, ale žádný postižený. Nejlepší tip na jeho původ je kometární masa vyloučená z Mraku, která odhořela při ochraně nákladu.

Takže to byla pořádná záhada, dokud jsem do odpovědi nezkopírovala váš genom. Potom to bylo jasné – hledá specifické T-lymfocyty. Velšské. Což nastoluje další otázku: proč velšské?

A tady máme odpověď.“ Úponky keře pohladí Huwův hrčící hrtan. „Všechny ty zatracené velšské samohlásky a rázy. Potřebuje k projevu vycvičený hrtan.“

„Ááágh,“ zakloktá Huw, jak se vzteky napjal a pokouší se s ní přít. Keř využije příležitosti k tomu nacpat mu do úst něco, co chutná jako vatový tampón, a vysunout z toho pátravá vlákénka, která mu setřou vzorky z epiglotis.

Po stěně vejce do rytmu Huwova zasténání scrolluje zběsile zježený histogram. „Á, moc pěkné,“ ohodnotí ho hackerka. „Modulujete asi gigabit za sekundu po krátkodosahovém audiospojení. Rozšiřujete nám tu hranice informatiky!“

Huw vykoktá další ston a pak vyzvrátí proud vulgarit: „Segfault kurva píča prdel hovno Bí eS Ou Dý.“ Následuje a obklopuje je jeho dvouhlasý brum a histogram se solidárně zježí.

Hackerka zavrtí hlavou. „Samozřejmě nemáme žádný jednoduchý způsob, jak poznat, co to chrlíte. Ale v jazykových a zrakových centrech probíhá velká aktivita.“ Keř mu pevně sevře spánky. „Udělejte to znovu, buďte tak hodný. Sjedu vám tomografii.“

„Myslím, že se to nedá –“ začne, a potom: „Zasraný chcanky mrdat vyližmi!“

„Jasně,“ ona na to. „Jasně. Takže tohle je můj odhad. Vysíláte svůj senzorický aparát – zrakové, sluchové, čichové, dokonce i hmatové vjemy. Někde je komplementární přijímač, který dokáže signál demodulovat. Jste dálková sonda.“

„Kurva,“ pronese Huw. Histogram se nehýbe. Teď kleje z vlastní vůle.

„Je to ulítlé, že?“ optá se hackerka. „Na vás moc ulítlé. Vteřinku.“ Krkem se mu svižně proplazí chapadla, v břiše se sevřou a vylezou zpátky ven. Je to pocit, jako by zvracel, až na to, že útroby má zplihlé a velké sousto čehosi mířící ven se mu snaží zachytit v krku. Jednu panickou chvilku se cítí, jako by se dusil – pak se žmolek utrhne s bodavým zábleskem bolesti, ale Huw může zase dýchat nosem.

„Á, to je lepší,“ slyší z dálky. „Krásná píšťalička! Snadno by se dala střelit nějakému úchylovi do mimotělních zážitků, myslím. Jejda, to jsem řekla nahlas?“ Chlupatý polštářek z úponků keře se mu odlepí z obličeje a odhalí tvář, která na něj bez soucitu shlíží. „Vy jste to slyšel, že ano? Hmm, to je škoda. No, vaše levá ledvina je pěkně zachovalá –“

Zpoza stěny operačního sálu je slyšet hlasitá rána, následovaná zakvílením z jeho opasku. „Tady vevnitř!“ zakřičí jeho konvice. „Pomoc, pospěšte si, prosím!“

Další rány. Hackerka se napřímí a tlumeně kleje. Vrhá pohledy kolem sebe a zrak jí padne na Huwovu burku. Popadne ji a vrhne se k zadnímu východu, až odstrčí naleštěný vozík s nástroji přes celou místnost. Právě zadem zmizela, když do vchodu začne bušit ohlušující dunění a dveře se prohnou dovnitř. Huw se probojuje do sedu; aby se mu to podařilo, musí odstrkat náhle znehybnělý keř – je to pocit jako zápasit s půltunou zubní nitě. Co teď? pomyslí si rozrušeně.

„Tady vevnitř!“ vřeští džin, stojí v holografické miniatuře na víku konvice a mává rukama jako ztroskotaný námořník.

„Ty drž hubu,“ zavrčí ochraptěle Huw. Dokáže spustit nohy na zem, zapotácí se a narazí do vozíku. Další rána od předního vchodu a Huw uvidí něco na podlaze – něco stříbřitého a válcovitého, asi deset centimetrů dlouhého a centimetr silného, vypadá to dočista jako kapesní diktafon pokrytý slizem. To je ono? podiví se a bezmyšlenkovitě to zvedne a strčí do kapsy, právě když dveře vzdají nerovný zápas a rozlétnou se dokořán před dvěma soudními golemy, následovanými krajně popuzenou soudkyní se zálibou ve věšení.

„Arretez-vous!“ zaječí jeho džin. „Je tadyhle! Nenechte ho tentokrát utéct!“ S pocitem děsu si Huw uvědomí, že ten malý práskač poskakuje a ukazuje na něj.

„Nemá šanci,“ zaskřípe soudkyně Giullianiová. „Chopte se ho!“ nařídí golemům a ti kymácivě vykročí k němu. „Vaše nosítka čekají venku a dopraví vás do Fakultní nemocnice císaře Kaddáfího. Je to zcela bezpečné,“ dodá s ošklivým úsměvem. „Debile. To to chcete šířit? Máte ponětí, v jakém průšvihu už jste za porušení bioizolace?“

„Ti – ti hajzlové, navlíkli to kurva prdel na mě –“ Tourettův syndrom ho neopustil, stejně jako zbytkové puzení dát se do zpěvu dokonce i ve chvíli, kdy mu golemové sevřou kolem paží nelidsky jemné šestiprsté ruce velikosti lžíce minirypadla – „večírek v zasraným čurák Monmouthu, zasraná píča Bonnie mi podstrčila tu zasran-zasranzasranou bohoblitku co prší na severní zasranou Evropu, navlíkla to na mě, to vůbec nebyl zasranej libyjskej konzulát, žejo? A, a –“

Jeden z golemů mu přitiskne na tvář ruku. Je potažená nějakou pružnou membránou s vestavěným tlumičem zvuku. Huw se v hlavě slyší drmolit a klít, ale ven se nedostane nic. Golem mu pomalu zataví smršťovací fólií nohy od kyčlí po kotníky k sobě a druhý golem si ho strčí do podpaží a vynese ho ven rozbitými předními dveřmi. Ruce prvního golema se snadno oddělí v zápěstí a jdou s ním: dočasný roubík.

„Obvinění prodiskutujeme později, v mé kanceláři,“ zamumlá mu Giullianiová do ucha důvěrně. Pak odpochoduje za třepetání černokřídlého taláru, zatímco golem spustí Huwa do něčeho, co vypadá jako kříženec mezi šlapacím taxi a stojací rakví.

Hajzl zasranej hajzl musím přestat kurva klít, letí zoufale hlavou Huwovi, když si obhlíží světlemodře polstrovanou celu se zlověstně vypadajícími popruhy. Navlékl to na mě Bonnie, hajzl neofilní, ale proč ta zasraná píšťalka chtěla mluvit s tím hovnožroutem? Proč bylo to monstrum rádo, že mě slyší – zavřelo se za ním víko a On se zarazí, na chvilku šokovaný. Protože to na tom bylo nejpodivnější; to, jak bohozvratek reagoval na jeho nechtěné pěvecké vystoupení –

Když golemové šlápnou do pedálů, Huwovi se něco zahemží v kapse jako zvídavý červ. Je to ta píšťalka, co mu hackerka vyrvala z krku, uvědomí si a napůl se vyděsí, že je s ní zavřený v malém prostoru. Co je horší, zeptá se sám sebe, zrádný džin, nebo hudební nástroj, který se mi chce uhnízdit v hrtanu? Odpověď dostane za okamžik, když se píšťalka znovu zavrtí, pak do něj zaryje maličké pařátky a začne mu šplhat po košili. Huw, zavřený v malé bedně a na cestě do cel pod soudní budovou, stojí před svým nejhlubším strachem, poddá se mu a rozkřičí se pod svým utlumovacím roubíkem, dokud neochraptí.

Nakonec se jeho křik vytratí a Huw si povšimne nějakých bzučivých vibrací na boku, které byly dosud pod jeho rozlišovací schopností, a vykřikne znovu, když si představí pavučinovité trojlístky, jak se mu plazí po pánevním pletenci k rozkroku. Pak nabude vrch rozum a Huw si uvědomí, že to je akorát jeho telefon. Zmítá se ve stísněné kóji, až se mu podaří telefon vytáhnout a mávnutím spustit. Přidrží si ho před umlčeným obličejem. Objeví se obraz volajícího: Adrian s Huwovým kolem na nějakém zaplněném súku. „Těbůh!“ vesele pozdraví Adrian. Huw do špendlíkové kamery zběsile zakroutí obočím. Píšťalka mu uvízla na hrudní kosti a leze v kruzích, jak nemůže najít vhodný otvor, kterým by se vrátila do svého hnízda.

„To je úlet,“ prohlásí Adrian. „Neřek bysem do tebe, že máš takovýdle chutě. Tak jsi potkal tu pravou?“

Huw zběsile zavrtí hlavou a koulí očima. Pomalu telefonem zapanorámuje po těsné rakvi a pak si ho vrátí před oči.

„Ahá! Takže to nejni dobrovolný.“

Huw přikývne tak usilovně, že praští hlavou do polstrované stěny za sebou.

Adrian zakroutí hlavou. „Jasný. Budu tam za chvilenku.“ Obraz telefonu se zmateně zhoupne, jak ho Adrian připne na jeden z tisíce chytrých držáčků na předku svého cestovního odění a rozjede se. Každou chvíli se jeho obraz v telefonu nafoukne, když Adrian skloní hlavu podívat se na poziční údaje, které Huwův telefon vysílá.

Za chvíli se Huw dívá na roztřesený detailní obraz soudní karavany, na pomalu se pohybující pancéřovou schránku, ve které je zavřený. Adrian svůj telefon znovu zvedne a Huw vidí, že má oči snad ještě červenější, než je měl ráno, skoro světélkují huličskou vysmátostí. „Ty seš vevnitř, jo?“ ujistí se Adrian a natočí telefon ke košatině. Huw přikývne.

„Hrm,“ zhodnotí to Adrian. „To bude složitější.“ Přicvakne si telefon zpátky na košili, obrátí se a Huw uvidí dvě mladé ženy zahalené v černých kombinézách polovojenského střihu vydouvajících se kapsami a chytře všitými nábojovými pásy. Vymění si několik signálů rychlými posunky, načež se záběr telefonu závratně zatočí, jak Adrian udělá kolečko, až se pneumatiky odírají, a vyrazí před čelo karavany. Teď se Huw dívá na dva apatické golemy, šlapající do pedálů rikši. Adrian se s kolem vřítí přímo jim do cesty a s vyděšeným turistickým kvičením se hladce odkulí stranou z rámu přesně v okamžiku, kdy přes něj golemové projedou a vzápětí se cukavě zastaví, neboť se jim pneumatiky rozpadly na rámu Huwova kola, které přešlo do sebeobranného ježčího módu. Huw slyší, jak rozzuřená Supice skřehotavě vyhrožuje Adrianovi, o němž si je jistý, že krčí rameny s přihlouplými anglickými omluvami.

Pak sebou klec prudce zazmítá a Huwa to hodí na stranu, přičemž mu vypadne telefon. Okamžik nato vtrhne do jeho cely světlo a Huw se dívá do oční štěrbiny keramikou zesíleného závoje. Silné ruce s dlouhými prsty ho vyzvednou na svobodu a je bez cavyků přehozen přes tvrdé ženské rameno. Jak tam vlaje hlavou dolů, zahlédne kouřící střechu rikši, rozpouštějící se do modrého šlemu, a Supici v černém taláru roztaženém jako vypelichaná křídla, protože mává rukama a ukazuje na ně. Golemové se k nim šinou, ale uprchlíci za okamžik zmizí v davu a ztratí se v tlačenici.

Bezpečný dům je další nafukovací stan, napůl zasypaný pískem a oplocený paměťovým drátem, který střeží hlučný poklad GM stádečka nějakého pastevce – krávy, které dávají čokoládové mléko, kozy, které žerou plastový odpad a vyměšují měkký analog spředené bavlny, miniaturní kuřata velká jako křeček, která vypadají ještě hloupější než skutečná kuřata a rojí se jak tropické rybičky. Když tam dorazí, Adrian už na ně čeká a stojí nad zbytky Huwova kola.

„Hádám, že ti ten haš zůstane, starouši,“ pronese Adrian a kopne do trosek. „Škoda – jezdilo fakt báječně. Vidím, že už ses potkal s Maizii a Becky. Becky, lásko, mohla bys už Huwa položit? Vypadá drobet zelenej a já jsem si jistej, že by ocenil trochu pevný země a vytáhnout ten hroznej roubík.“

A než by Huw řekl švec, sedí na zadku v písku a pomáhá Adrianovi s pracným páčením a odlamováním jednotlivých golemových prstů. Adrian je háže kozám a Maizie mu řekne něco, čemu Huw nerozumí.

Adrian zavrtí hlavou. „Zbytečně si děláš starosti – ty potvory sežerou všecko.“

Jakmile se Huw zbavil roubíku, zkusmo zakroutí čelistí, otevře ústa doširoka a zalapá po dechu. Píšťalka – která se mu prohnaně schovávala za levým uchem – bleskurychle oběhne jeho čelist, vleze mu do úst a skočí šipku do krku. „Do prdele!“ zařve Huw přes harmonii píšťalky, která se teď znovu uhnízdila v jeho hrtanu.

„Ahá!“ praví Adrian. „Opravdu jseš přenašeč. Četli jsme o tobě online. Sestry chtěj vzorky, pozdějc. Napřed budeš potřebovat vykoupat, myslim. Bez urážky. Pojď dál,“ kopne do písku a odkryje poklop. Zvedne ho a pod ním se ukáže šroubovicová skluzavka do hlubin gumodomu; Adrian na ni naskočí nohama napřed a klouže dovnitř.

Huw zalapá po dechu a balancuje na tenké hranici mezi nervozitou a čirým vřískajícím děsem. Normalita vyhraje: píšťalka nebolí, dokonce ji ani skoro není cítit. Přikrade se za něj koza se zlem v očích a nakloní se mu přes rameno, jestli je jedlý, a zafrká; horký dech na uchu mu připomene, že je pořád naživu a dokonce může mluvit. Jedna z libyjských goth nindžiň trpělivě dřepí u dveří. „Dobrý den?“ promluví Huw a zkusmo si zamne krk.

Ona pokrčí rameny a vyrazí rychlopalný proud arabštiny. Když vidí, že jí nerozuměl, znovu pokrčí rameny a ukáže na skluzavku. „Jasně, chápu to,“ řekne Huw. Pozorně si ji prohlédne. „Neznáme se odněkud?“

Ona řekne něco jiného, tentokrát ostře. Huw si povzdychne. „Dobře, neznáme.“ V krku má trochu divný pocit, ale ne tak divný, jak by se měl cítit někdo, kdo právě spolkl mimozemský komunikační protokol. Potřebuju se dozvědět, co se tu děje, pomyslí si a stísněně se podívá na poklop. Nu což. Sebere odhodlání, spustí nohy na skluzavku a přinutí se pustit okraj.

Místnost na dně je velká kostěná jeskyně se stropem ověšeným čímsi, co vypadá jako obří vápenaté srůsty a s podlahou vystlanou růžovými smyslovými listy. Adrian se točí kolem zaručeně neinteligentní konvice na otlučeném japonském kempingovém vařiči; druhá z nindžích dvojčat sedí se zkříženýma nohama na podlaze ponořená v jakémsi ovládacím interfacu k univerzálnímu generátoru Červeného půlměsíce, který se krčí u jedné zdi, zurčí a občas si klihovitě zaprská. „Á, tady jseš. Hrnek čaje, kámo?“ optá se Adrian.

„Neodmítl bych,“ odpoví Huw ostražitě. „Co se kurva kurva kurva – pardón – tady vlastně děje?“

„Posaď se.“ Adrian mávne rukou na pytlové křesílko. „Mlíko, cukr?“

„Oboje, díky. Áágh – sakra. Máš něco na-na Tourettův syndrom?“

„Podle návodu k použití to brzo přejde. Žádnej strach.“

„Návodu k použití? Kur – chceš říct, že ta věc má i záruku? Takové věci?“

„Jasně.“ Adrian nalije vařící vodu do čajníku a postaví ho stranou vyluhovat. Pak se posadí vedle duchem nepřítomné Libyjky a vytáhne plechovku na schovávání kuřiva. Začne balit joint a přitom dál vesele vykládá. „Posledních šest měsíců to spamujou až do pekla a nazpátek. Vypadá to, že něco tam nahoře chce, abysme si s tím, no, promluvili. Už pár let to o nás nemá moc ponětí, ale konečně to vynalezlo, vypěstovalo nebo něco na ten způsob, interface k lidskýmu enginu hlubinný gramatiky. Trochu jako ty sračkovitý čajníky, co velvyslanectví každýmu vydává. Potíž je, že interface je opravdu specifickej, tak ho může asimilovat akorát pár lidí. Ty –“ Adrian pokrčí rameny. „Neměl jsem s tím nic společnýho,“ dodá.

„Kdo měl?“ domáhá se odpovědi Huw a klouby na rukou mu zbělí. „Jestli je najdu –“

„Byla to prostě taková záležitost,“ praví Adrian neurčitě. „Víš, jak se to přihodí? Někdo sjede na proteómu hlubokej datamining a všimne si korelace. Postne svý zjištění na veřejnost. Někoho jinýho napadne, hele, tohodle člobrdu znám, a pozve ho na večírek s partou kámošů. Někdo jinej mu obohatí punč, když se vykecává se Sheilou, a potom vtipálka na libyjský ambasádě napadne, hele, možná bysme ho mohli šoupnout do okrsku nějakýho přísnýho soudce, nebylo by to dobrý? Hochu, můžeš lusknout prstama a než se naděješ, máš instantní spiknutí v akci – ne starej dobrej tradiční tajnej světovej pořádek, sledováním těchhle pitomostí se už dneska nikdo nenamáhá, ale nejlepší alternativa. Autoreplikační teleologickej mém. Chytrý nápady, co si samy hledaj cíl, jsou nejnebezpečnější. Kouříš?“

„Díky,“ přijme Huw joint. „Je čaj už hotový?“

„Jo.“

A Adrian stráví další minutu naléváním dvou hrnků mimořádně silného snídaňového čaje, zatímco Huw se snaží, seč může, uklidnit své otřesené nervy tím, že se zkouří do němoty hašašínským fetem.

„Tak fajn, tohle si musím ujasnit. Nikdy jsem nebyl povolanej do technologický poroty, jo? Byla to bouda. Celou dobu.“

„No, hrmm. Byla to opravdová porota, to jo, ale to zdaleka neznamená, že tvý jméno bylo vybraný nějak náhodně, jasný?“

„Dobře. Nikdo nic neplánoval, nebylo to spiknutí, jenom soustava náhod, protože Mrak si chce promluvit. Jo?“ Huw se rozvalí v křesílku a praští hlavou do obřího srůstu, takže začne vibrovat hlubokým rachotem, který proniká až do morku kostí.

„Ty seš lidskej úděl v miniatuře, kámo. Podej mi toho špeka.“

„Dobrý. Tak co si chce promluvit?“

„É, teda, velvyslance už jsi viděl, žejo? To je ffřpohodě, Bonnie ho za chvíli přivede.“

„A kdo do prdele jsi ty? Chci říct, jakou roli v tom hraješ?“

„Herdek.“ Adrian se zatváří rezignovaně. „Já jsem docela obyčejnej člověk, vážně. Na Nobelovku nekoukej, ta nic neznamená. Dneska to stejně všecko je týmová práce, a já jsem neudělal nic v laboratoři třicet, čtyřicet let. Abych pravdu řek, jen tak jsem se poflakoval, užíval si wanderjahr druhý puberty, když jsem se o tobě doslech. Sakramentská škoda, že jsme nemohli dostat na řízení rozumnýho soudce. Nic z těchhle průserů by nebylo nutný, nebejt Rosy.“

„Rosy –“

„Rosy Giullianiové. Ona je, no, trošku konzervativní. Nevšim sis?“

„Trochu. Konzervativní.“

„Jo, je to ekologistka tradičního ražení, hrozně jí záleží na tom, aby se všechno uchovalo pro příští generace – nejradši naložený ve formalínu. Včetně každýho, kdo byl infikovanej komunikačním vektorem.“

„Aha.“ Huw se pořád snaží strávit tu nestravitelnou myšlenku přes clonu přívětivost vzbuzujícího kouře, když se domorodka odpojí od konzole unigenu, vstane, protáhne se a zastrčí si jazykový modul.

„Váš bicykl bude znovu uzdraven za několik hodin,“ řekne a pokývne Huwovi; zároveň generátor říhne a pak vychrchlá solidní napodobeninu univerzálního převodového talíře Shimano. „Můžete si ho sestavit znovu dohromady s pomocí nástrojů?“

„Já, é –“ Huw na ni zůstane civět a zeptá se jí: „Neznáme se? Vypadáte zrovna jako jedna hackerka –“

Podrážděně pokrčí rameny. „Nejsem zodpovědná za svoje pitomé klonové tety!“

„Ale vy –“ Huw se zarazí. „Je vás hodně?“

„To tedy ano.“ Ztuha se usměje. „Ade, příteli můj, jdu se projít. Nepouštěj se do ničeho, do čeho bych nešla já.“

„Nebudu, Beckie. Slibuju.“

„Dobře. Ale já jsem Maizie.“ Vyleze na kost ve tvaru muchomůrky a rychle se vznese ke stropu na sloupu něčeho, co by mohla být svalovina, ale nejspíš není.

„Krásný holky,“ pronese Adrian teskně, když zmizela. „Kde jsem to byl? Jasně: velvyslanec.“

„Velvyslanec?“

„Jo, velvyslanec. Je to něco jako širokopásmovej uzel, s překladovým mozkem dost velkým na to, aby moh mluvit s tou věcí ve tvým krku. Ty jsi tlumočník, chápeš. Nějakou chvíli už to čekáme, ale nepočítali jsme s tím, že ti pitomí script kiddies skončí u soudu. Bude tady –“

Za Huwem se ozve řinčení a on se otočí tak zbrkle, že skoro spadne z pytle, a i když se cítí vláčný – daleko víc nakloněný svým bližním, než byl před hodinou – jen taktak se ovládne, aby s vřískotem nevyskočil.

„Ty!“ zvolá Bonnie, a svírá v náručí velkou a hrozivě povědomou bednu, když se zastaví na úpatí šroubovice. „Hele, Ade, je tohle tvůj večírek?“

Bedna se jí zacuká v rukou, jako by se něco vevnitř pokoušelo uniknout. Huw cítí, jak se mu v krku sbírá výkřik, a není jeho – je to uvítací pokřik, politický chvalozpěv. Se zaklením ho spolkne. „Kde jsi to sakra vzala?“

„Ukradla, když soudkyně pronásledovala tebe,“ blazeované opáčí Bonnie. „Má přiložený README, podle kterého potřebuje překladatele. To budeš ty, ech?“ Změří si ho se špatně skrývanou touhou. „Připrav se připojit na nejlepší jízdu svého života!“

„Proboha, ne,“ zaúpí Huw.

Adrian mu poklepe na rameno. „Hlavu vzhůru. Je to pro dobrou věc.“

Bedna se otevře a Kleinomonstrum mu vysekne poklonu, načež začne trylkovat. Jeho krk zatrylkuje v odpověď. Hašiš mu uvolnil hlasivky, takže v tom není tentýž pocit nucené práce, jenom mírná, bezstarostná písnička. Jeho hlas a hlas Kleinomonstra se propletou, jak zvukově navážou komunikaci, a Huwovo vnímání se vytrácí, až se už nedívá svýma očima, necítí svou kůží, ale je součástí Mrakumysli, rozmazaný v čase a prostoru a miliardě totožností, které jsou všechny propletené a víří nepoznatelnými konvekčními proudy myšlenek a skutků.

Někde tam je Země, masoprostor, z něhož Mrakumysl vzešla. Jeho hledisko se obrátí naruby a teď je Země obklopena jím, špatně rozžvýkané sousto rozpouštějící se v pravděpodobnostních mysliústech. Je to jako shlížet na vajíčko, které se vylíhlo, s vědomím, že kdysi dávno jste se do té skořápky vešli, ale teď je dobře, že jste uzavřeni mimo ni. Maso, maso, maso. Nedokonalé a pomíjivé a zbytečně překomplikované a sflikované, ale volá na Mrak s nepřekonatelnou gravitací rasové paměti.

A pak vjemy ustoupí a Huw je jemně vrácený do své kůže, v níž zpívá Kleinomonstru a jeho uplinku k Mraku. Ví, že vysílá své vlastní smyslové vjemy, maso a nerozumné požadavky dopaminu a endorfinu. Ach, říká Velvyslanec. Ach. Ano. Takové to bylo. Ach.

Příšerné.

Strašné.

Ach.

Nu, to je vyřízeno.

Kleinomonstrum se rozvine a protáhne nahoru až ke stropu, pak se postupně zasouvá do sebe, až je z něj jen kulička slabě bzučící nanomasy. Bzučení klesá, až ustane; je ticho.

Bonnie mu zatřese rameny. „Co se stalo?“ zeptá se a oči jí jenom září.

„Získal, co potřeboval,“ řekne Huw se sotva rozeznatelným bzučivým podtónem.

„Co?“

„Co? No, malou připomínku, řekl bych. Ochutnat maso.“

„To je ono?“ rozhořčí se Bonnie. „Tohle všechno kvůli – čemu? Chvilce nostalgického vzpomínání? Všechna ta zasraná práce a ono se ani nechce zdržet a pokecat?“

Huw pokrčí rameny. „To je celý Mrak. Kurevsky nevyzpytatelný.“

„Vrátí se? Chtěla jsem s ním mluvit o…“ Bonnie nedomluví a zčervená. „Chtěla jsem vědět, jaké to je.“

Huw si vybaví, jaké to bylo být součástí matrjoškového mozku, a pokusí se to formulovat slovy. „Nedokážu to popsat,“ řekne. „Ne jednoduše. Ne hned teď. Dej mi nějaký čas a možná to zvládnu.“ Má ošklivý případ postkanabisové žravosti a tak aspoň zhltá šálek vlažného čaje s mlékem, válí ho po vyprahlém jazyce. „Samozřejmě jestli jsi opravdu zvědavá, vždycky se k nim můžeš přidat.“

Bonnie odvrátí pohled a Adrian vyprskne. „Jednoho dne to udělám,“ řekne Bonnie. „Jenom chci vědět, do čeho jdu.“

Huw se vydrží neusmát. „Rozumím,“ odvětí. „Neboj se, pořád si myslím, že jsi protilidská zrádkyně vlastní rasy, děvenko. Nemusíš mi nic dokazovat.“

„To máš kurevskou pravdu, že nemusím!“ vyhrkne Bonnie. Docela půvabně se červená.

„Jasně,“ souhlasí Huw.

„Jasně.“

Huw si začne pobrukovat, experimentovat se svou novou transhumánní periférií. To brumendo je docela milé. Zazpívá kousek písně od soudu, v dvojhlasé disharmonii. Bonniin ruměnec ztmavne a ona si začne třít dlaně o stehna; přitom syčí jako konvice.

Huw se k ní otočí a trochu se předkloní, a‘ ona ho popadne za uši a stáhne na sebe.

Chvilku na to mu poklepe na rameno Adrian. „Nerad ruším,“ podotkne, „ale soudkyně Rosa si pro tebe nakonec musí přijít. Radši bychom tě měli dostat z Libye, šupito presto.“

Huw ho ignoruje a soustředí se na marimbový pocit Bonniiných žeber přejíždějících mu po hrudníku.

Adrian zavrtí hlavou. „Tak já jenom zajdu ukrást balón nebo tak něco, jo?“

Bonnie se odtrhne od oždibování Huwova ucha jazykem i zuby a řekne: „Vodpal na chvíli, buď tak hodný, Adriane.“

Adrian si je oba chvíli prohlíží a rozvažuje, jestli potřebujou pěkný kopanec do ledvin, pak se otočí na podpatku a odejde najít Maizii, nebo možná Beckii, a zařídit útěk.

Mrak víří na své oběžné dráze, ochutnává maso svými rozmanitými smyslovými aparáty, myslí si své kurevsky nevyzpytatelné myšlenky, mumlá v radiofrekvenčním spektru a gravitonech a kvantových stavech. Velvyslanec hibernuje na podlaze bezpečného domu, vydolovaný zpod Huwovy kostrče, kde dost nepohodlně ryl a úplně rušil Huwa v soustředění, a bez cirátů odhozený do rohu. Mrak už s ním skončil, ale jeho služební cyklus není ani zdaleka vyčerpaný a Velvyslanec hloubá, jaké bude jeho příští využití.

Huw zasténá prapodivným bzukotem, který harmonicky rozechvěje Bonniiny útroby, což není ani zdaleka tak nepříjemné, jak to zní.

Bonnie si dokonce myslí, že by si na to docela dokázala zvyknout.

přeložil Jan Vaněk Jr

Doslov Cory Doctorowa:

Tahle zkušenost byla cvičením v pokusech jak překonat toho druhého. Neustále jsme text probírali odshora dolů, někdy přidávali několik stovek slov. Charlie upravil můj poslední příspěvek a přidal jednu či dvě stránky, poté mi to poslal zpět a já udělal totéž.

Od začátku šlo především o „výkon“ – povzbuzení toho druhého – spíše než o psaní samotné. Není mnoho příležitostí jak se před druhým předvést, být přirozeným exhibicionistou, zamiloval jsem si to. Myslím, že jako celek lze tu zkušenost označit za naprosto a záměrně podivnou. Bylo to jako riffování nebo jamování, tedy něco, co je normálně vyhrazeno autorům zábavných náčrtků nebo muzikantům.

Zásluha o způsob, jakým jsme využili singularitu, náleží Kenu MacLeodovi, úžasnému autorovi s nespoutaným talentem.

Doslov Charlieho Strosse:

Začali jsme pracovat na povídce ještě předtím, než jsme se vůbec osobně setkali. Žijíce osm časových pásem od sebe (po většinu z toho času), to pro nás znamenalo přirozené využití emailu jako vhodného zprostředkovatele. Zárodkem spolupráce se stal nadějný začátek, nad kterým se nepřestanu pozastavovat: Oslovil jsem Coryho, zda by neměl zájem o spolupráci, a on souhlasil! Úspěch dalece překračující mé nejdivočejší sny. Morálním ponaučením, které jsem si v tomto případě odnesl, je: Co se může stát pro jednoho autora stěží překonatelnou překážkou, to je pro toho druhého mnohdy zdrojem inspirace.

Stross, Charles (David George) (1964 –

Britský autor fantastiky, narozen 18. 10. 1964 v Leedsu, vystudoval farmacii a postgraduálně počítačové vědy, do roku 2000 pracoval jako technický autor a programátor, dnes je spisovatelem z povolání, žije ve skotském Edinburghu. Do žánru vstoupil povídkou The Boys (1987) v britském magazínu Interzone. Kratší práce shrnul prozatím pouze do souboru Toast: And Other Rusted Futures (2002). Některé z nich napsal ve spolupráci s Cory Doctorowem, počínaje titulem Jury Service (Sci Fiction website 2002, sp. Cory Doctorow, č. Porotcování-Trochu divné kusy/Laser 2005). Spolu s pokračováním Appeals Court (2004) byla novela publikována rovněž knižně v souboru The Rapture of the Nerds (2004). Zlomovým rokem autorovy literární kariéry se stal patrně rok 2000, kdy publikoval povídky A Colder War (Spectrum SF 2000, č. Ještě studenější válka-Ikarie 10/2003) a Antibodies (Interzone 2000), následně vybrané Gardnerem Dozoisem do jedné z jeho prestižních ročenek. Tento průlom znamenal rovněž vstup na americký trh prostřednictvím Dozoisem tehdy řízeného magazínu Asimov’s SF

O rok později zde začala vycházet vřele přijatá povídková série Lobsters (2001-nom. Hugo a Nebula, č. Humrové-Ikarie 11/2001), Troubadour (2001, č. Trubadúr-Ikarie 3/2003), Tourist (2002, č. Turista-Ikarie 2/2004), Halo (2002-nom. Hugo, č. Aura-Ikarie 9/2004), Router (2002, č. Směrovač/Ikarie 2/2005), Nightfall (2003-nom. Hugo), Curator (2003), Elector (2004) a Survivor (2004). Ve zkratce jde o zachycení osudů tří generací dysfunkční postmoderní rodiny, jejíž členové jsou obdařeni nespoutaným vztahem k výdobytkům moderních technologií. Z lidstva se zde velmi rychle stává zastaralá věc blížící se k brzkému konci poté, co se z neznámých důvodů začne rozpadat Sluneční soustava, patrně se záměrem zničit veškerý zdejší biologický život. Cyklus se odkazuje na závěry stanovené Vernorem Vingem ve slavné eseji o singularitě, což není pro Strossovu science fiction tvorbu neobvyklé, téma singularity se v ní objevuje často a opakovaně. Završením jedné z nejpozoruhodnějších povídkových sérií v dějinách žánru má být knižní vydání v podobě románu Accelerando (připraveno na rok 2005). Ve stejném prostředí, zhruba o pět století později, se má odehrávat děj chystaného druhého dílu Glasshouse (připravuje se na rok 2006), v němž se Stross pokusil promítnout závěry některých moderních sociologických studií do technologicky vyspělé budoucí společnosti. Příběh románu se soustředí na archeologický experiment s hrozivými důsledky. Do budoucna by se série měla dočkat ještě nejméně jednoho svazku.

Kombinací lovecraftovského hororu, klasického špionážního thrilleru a science fiction je krátký román The Atrocity Archive (čas. Spectrum SF 2001-2002), jenž sleduje osudy pracovníka přísně tajné organizace, která se s pomocí kombinace okultních věd a moderních technologií snaží ochránit svět před vlivy zlovolných sil nadpřirozena. Knižní vydání The Atrocity Archives (2004) doplnilo volné pokračování v podobě novely Concrete Jungle (2004) a do budoucna sérii rozšíří rovněž román The Jennifer Morgue (připravuje se na rok 2006) spolu s povídkou Pimpf (připravuje se na rok 2006). Neskutečně vizionářským zážitkem je čtení románu Festival of Fools (2003=Singularity Sky-nom. Hugo, připravuje Laser), v němž část lidstva projde zážitkem vzniku singularity, což následně urychlí veškerý technologický a sociální vývoj za hranice představivosti. Za vše je odpovědná řídící umělá inteligence, které se podařilo nabýt vlastního vědomí. Lidstvo zde s pomocí cestování nadsvětelnou rychlostí osídlilo vzdálený vesmír, což s sebou přirozeně přineslo rovněž rozmanité rozčlenění jednotlivých společností. Obyvatelé Nové Republiky například striktně odmítají veškeré vysoce rozvinuté technologie. Jejich zpátečnictví se však může stát značně problematickým poté, co se jedna z planet tohoto politického uskupení dočká návštěvy záhadné mimozemské inteligence. V pokračování nazvaném Iron Sunrise (2004) je jako reakce na zničení planety Nová Moskva vyslána hrozivá vojenská síla proti ekonomickému soupeři ze sousedního systému. Posléze se však zjistí, že ten není ve skutečnosti za útok nijak odpovědný. Hrdinové příběhu se tak snaží nejen odkrýt totožnost pravého pachatele, ale mezitím se musí postarat i o bezpečnost člena vlády napadené planety, jenž má jako jeden z mála v rukou klíč k zastavení neméně ničivého protiútoku. Do fantasy žánru vstoupil Stross úvodním svazkem trilogie The Merchant Princes: The Family Trade (2004), The Hidden Family (připravuje se na rok 2005) a The Clan Corporate (připravuje se na rok 2006), ve které se díky zvláštnímu genetickému znaku podaří členům kdysi nijak výjimečné rodiny vybudovat obchodní klan využívající schopnosti přecházet mezi paralelními světy a vytvářet tak funkční spojení mezi jejich feudálně založenou před-průmyslovou Zemí a naším technologicky rozvinutým 21. stoletím. Ačkoli se trilogie tváří jako fantasy, blízka má rovněž k science fiction, záleží spíše na jednotlivém čtenáři, kam ji v duchu zařadí, pokud má dnes ještě vůbec smysl oba žánry uměle oddělovat. Na samotný závěr zbývá jmenovat ještě odbornou publikaci The Web Architect’s Handbook (1996). Charles Stross je hlasem budoucnosti fantastického žánru, dokáže čtenářům předat fascinující zážitky spojené s předpokládaným vývojem lidstva v nebývale akčním a přitažlivém pojetí moderního stylisty nadaného ohromující invencí.

Doctorow, Cory (Efram) (1971 –

Kanadský autor fantastiky, narozen 17. 7. 1971 v Torontu. V mládí byl aktivistou za nukleární odzbrojení a ekologickou čistotu, studia nikdy nedokončil, ačkoli navštěvoval hned čtyři vysoké školy. Jeho vášní jsou počítače a moderní způsoby komunikace či snad ještě lépe možnosti moderních technologií s přímým vlivem na společnost. Z pracovních důvodů (je evropským koordinátorem organizace pro ochranu elektronických a internetových autorských práv) žije v současnosti v Londýně, vedle fantastické beletrie se velmi čile věnuje rovněž odborné publicistice. Do žánru vstoupil krátkou povídkou 2, 000 Year Check-up (On Spec 1990), poté publikoval sporadicky až do průlomu s povídkou Craphound (SF Age 1998), s níž na sebe vůbec poprvé upozornil širší čtenářskou veřejnost. V roce 2000 následovala Cena Johna W. Campbella pro nadějného nováčka žánru. Od té doby publikoval řadu kratších prací v magazínech jako Asimov’s SF či Interzone, k těm známějším patří titul OwnzOred (Salon 2002-nom. Nebula). Poměrně často a s úspěchem spolupracuje s britským autorem Charlesem Strossem, počínaje novelou Jury Service (Sci Fiction website 2002, č. Porotcování-Trochu divné kusy/Laser 2005). Spolu s pokračováním Appeals Court (2004) byla novela publikována rovněž knižně v souboru The Rapture of the Nerds (2004). Povídky shrnul prozatím pouze v souboru A Place So Foreign and Eight More (2003). Za zmínku stojí i mimo beletrii náležící průvodce vydavatelským světem The Complete Idiot’s Guide to Publishing Science Fiction (2001, sp. Karl Schroeder).

Značná očekávání splnil románovým debutem Down and Out in the Magic Kingdom (2003-Locus), v němž čtenáře zavedl do téměř utopické budoucnosti propojené všudypřítomnou datovou sítí. Hrdina příběhu se v touze po naplnění mladického snu stane zaměstnancem Disneylandu, kulturní památky, která je v jeho očích spojením technologických zázraků s dětskou nevinností. Klid zábavního parku je však záhy narušen vražedným útokem, po němž následuje pokus o narušení umělecké čistoty atrakce. Krátký příběh je ceněn obzvláště jako brilantní ukázka extrapolace dnešní informacemi zahlcené kultury. Úspěch slavil i na první pohled sebevražedný plán publikovat román na internetu k volnému stažení, což následně vedlo k překvapivému zvýšení prodejnosti. V románu Eastern Standard Tribe (2004) předložil příznivcům SF žánru příběh počítačového experta z neméně propracovaného světa blízké budoucnosti, kde se lidé stávají následkem stále dokonalejší globální komunikace členy sociálních kultur orientovaných ne geograficky, ale spíše dle osobních a společenských zájmů, což jim tak poskytuje mnohem silnější pocit vzájemného ztotožnění se s cíli jednotlivých skupin, než jak tomu bylo dříve u převážně národnostního členění.

Román Someone Comes to Town, Someone Leaves Town (2005) můžeme označit za městskou fantasy ze současného Toronta, v němž se odehrává příběh na první pohled obyčejného podnikatele z velmi neobvyklé rodiny. Ohrožován neúspěšně zavražděným bratrem na cestě za pomstou a dalšími stíny z minulosti hodlá ve spolupráci s brilantním technopunkerem zahltit město volně přístupným a zcela bezplatným bezdrátovým připojením na internet, což může mít nedozírné ekonomické i sociální důsledky. Z chystaných prací jmenujme román Themepunks (připravuje se na rok 2006), v němž se opět vrací k oblíbenému mysticismu kolem potenciálního vzniku singularity. Zde však jde o zrod jakési „ekonomické“ singularity s propracovanými účinky na celosvětovou ekonomiku, podle nichž lze předpovědět nejen potenciál nepředstavitelného bohatství, ale i možnost hrozivého ekonomického kolapsu. Cory Doctorow je členem nastupující generace odvážných science fiction vizionářů, kteří vyrostli v prostředí počítačově orientované společnosti uvyklé na neustávající příliv technologických zázraků, což se v jeho tvorbě odrazilo a zesílilo velmi žádoucím způsobem.

Ian R. MacLeod

VERGLAS

Myšlenka kolonizace cizích planet přizpůsobením lidského těla tamním podmínkám, respektive transformací člověka do zcela jiného biologického druhu, není pro science fiction nijak nová. Následující melancholická novela se však zabývá členem rodiny, jenž se i po odchodu milovaných této proměně dosud nepoddal. Jeho váháním, pocitem ztráty, láskou i nevyslovenou touhou. MacLeod jde do hloubky lidské duše a dejte si dobrý pozor, jde o nebezpečnou oblast, kde vás samotné může citelně zasáhnout, tak jako se to stalo mnohým před vámi.

První týden po odchodu Marion a dětí jsem se zaměstnával činnostmi na stanici: čistil jsem spojovací chodby, uklízel stanové kupole, ukládal věci a po velkých doušcích hltal vzpomínky. Přesto jsem cítil neklid. Jedno dlouhé odpoledne jsem strávil tím, že jsem jim ručně vykopal hroby. Snažil jsem se najít uvolnění v tom, že se pořádně zpotím, a tak jsem zarážel horký list lopaty šedivými drny tundry do vrstvené rašeliny pod nimi. Potom jsem šel naposledy zaopatřit jejich těla. Vypadali tak krásně, jak tam leželi v rozhalených spacích oděvech, a stabilizační pole jim prosvítalo žílami jako tenoučké zlaté nitky. Políbil jsem Marion na čelo a na studená bílá ňadra. Dotkl jsem se modřiny, kterou měl Robbie pořád na čele, jak upadl, když v den našeho přistání honil pseudokraby. Pročísl jsem prsty bledě žluté vlasy Sarah. Měl jsem slabý, ale hmatatelný pocit, že pořád dýchají, jenom tak pomalu, že se to nedá zachytit. A navzdory všemu, co jsem věděl, a všemu, na čem jsme se dohodli, jsem cítil, že se mnou tady něco z mé rodiny zůstává. Bylo těžké věřit, že rozklad jejich těl v kyselé půdě Korai nezničí ten doznívající zlomek. Ne že bych chtěl něco měnit nebo se vrátit, ne že bych litoval rozhodnutí, jež jsme společně učinili, ale věděl jsem, že je nedokážu pohřbít.

Když jsem další den šel tundrou připravit posledního průzkumníka na cestu přes hory, kde měl probádat vzdálený jižní poloostrov Korai, málem jsem spadl do jedné z těch podlouhlých jam, které jsem předtím vyhloubil. Odpoledne jsem strávil tím, že jsem je všechny tři znovu zasypal a pak jsem zemi uplácal a zarovnal, až zůstaly jen neznatelně porušené drny, které zarostou s pomalu přicházejícím létem.

Ten večer jsem jako vždycky položil na rozpraskaný skalní stůl na východním konci kaňonu nové plátky masa. Ještě se z nich kouřilo, jak jsem je zahřál v procesoru, aby je bylo v infračervené části spektra dobře vidět. Prvních několik nocí po jejich odchodu jsem skutečně čekal, že se sem Marion, Robbie a Sarah vrátí. Ale po týdnu jsem dospěl k závěru, že je vlastně dobré znamení, když se neukázali: vyplývalo z toho, že se jim daří lovit a obstarávat si potravu. Teď už jsem tam dával maso jenom ze zvyku. Tahle hluboká úzká soutěska byla mizerné loviště a Marion vždycky říkala, že bude rozumné chovat se od začátku tak, jak tu chtějí existovat, a dostat se od svých lidských těl co nejdál.

Seděl jsem na skále. Energoblok jsem měl nastavený na vysoký výkon, abych byl v teple, když kolem mě stékal modrou houstnoucí tmou vítr z rozlehlých hor na východě.

Aniž bych si dělal velké naděje, čekal jsem na Marion, Sarah a Robbieho, přemýšlel jsem o minulosti a vychutnával si luxus těžko definovatelné a neoprávněné melancholie. Vždyť jsem je vlastně neztratil o nic víc, než jsem ztrácel sebe. Ale viděl jsem Marion, jak na Zemi vystavuje Sarah průzračné vodní tříšti z lesního jezírka, s břichem napnutým Robbiem, který se měl teprve narodit, až se lesklo. A viděl jsem tu noc, kdy jsme se rozhodli, že si ho uděláme, a cítil jsem sníh a studené, nádherné světlo hvězd, linoucí se přes stromy dolů. Ano, Marion už tenkrát milovala hory.

Deres, slunce Korai, které se mi už dávno schovalo pod obzorem, barvilo vrcholky nejvzdálenějších hor do červena, když jsem vycítil tlukot křídel. Rychle jsem vstal. Znovu jsem palčivě ucítil realitu kolem sebe, ostří větru protrhlo chuť lásky a sněhu smíchanou na Marionině kůži. Ty dny už byly pryč. Stál jsem tady, na této planetě, a uši a oči mi říkaly, že ze zrnitých bílých skal, jimiž pustá planina spadala dolů, slétají tři siluety. Vypadalo to, jako by se přeskupovaly a tančily na samotné hranici viditelnosti, poletující polostíny nebo jenom vločky sazí kroužící v nečetných termálách. Měřítko tady není nic. Zachytil jsem tlukot křídel a téměř ultrazvukové kvílení – zčásti sonar, zčásti jazyk – a zároveň se mi rozostřeně, bezděčně vybavila Sarah na bílé pláži u modravého oceánu, s vlasy, které jí splývají ve slaných propletencích, jak se shýbá a sbírá ze břehu rybí kosti a lastury. Zapudil jsem nežádoucí srovnání a soustředil jsem se na ty siluety na tmavnoucí obloze. Teď, proti červeně lemovaným horám, byly zřetelnější a reálné. Jedna velká a dvě malé. Třebaže jsem toho o druhových poznávacích znacích zatím věděl málo, museli to být Marion, Robbie a Sarah. Byli jediní.

Rozběhl jsem se přes trávu. Snažil jsem se to vstřebat, každý zvuk a každý vjem, dychtil jsem zachytit ten okamžik a udržet si ho – věděl jsem, že brzy pomine. Jednou nade mnou přelétli. Marion svým větším tělem ztmavila již tak tmavou oblohu, potom zpomalila, zakroužila a štěbetavě přikázala svým potomkům, aby zůstali ve vzduchu, dokud se nepřesvědčí, že vzduch je čistý. Tušil jsem, že musí existovat pud sebezáchovy, a Marion byla pořád Marion, přes všechno, co se změnilo.

Ona byla vždycky ten, kdo měl zvláštní cit pro nebezpečí hrozící našim dětem. Proto jsme se rozhodli, že by měla jít první.

Díval jsem se, jak konečně dosedla na skalní plošinku. Viděl jsem, jak otočila hlavu směrem ke mně. Zahlédl jsem fasetový lesk jejích očí. Potom se kolébavě, hopsavě přiblížila k masu. Už jsem lépe chápal smysl té ošklivé, kovově lesklé srsti, kůže se zákruty a spirálami, šedočerného zbarvení; Marion téměř splývala se soumrakem. A pohyby měla neskutečně rychlé: jak vymrštila kloubovité paže, jak udržovala rovnováhu, s křídly stále nataženými a zapřenými o vítr, připravená kdykoli vzlétnout a uprchnout. Všiml jsem si zářivého, horkého záblesku tekutiny, jak drápy roztrhla maso. Pak, když se konečně ujistila, že nic nehrozí, dala znamení dětem – KAK KARR KIK KARR – načež menší tvorové slétli téměř se stejnou elegancí a připojili se k ní. Vítr narážel a skučel. Shýbli se a složili křídla. V dálce zářily hory, tu a tam pokryté ledovci.

Skončilo to rychle, ten okamžik, ve který jsem už skoro přestával doufat. Fakta byla jasná – jsou tady a jsou živí – a pouhý pohled na ně, jak se krmí, nebyl ničím, čeho bych nebyl svědkem tisíckrát předtím při simulacích, které jsme dělali ještě na Zemi. KI KIK KARR; zvuk, jako když o sebe klepají kameny, pak znovu tlukot křídel a krátký, divoký závan pachu srsti a masa. Marion se vznesla jako první, aby vyzkoušela – obezřetná jako vždy – návrat do živlu, jejž si zvolili. Potom se jako jeden zvedli Robbie a Sarah, nechali se vytáhnout větrem. Připadalo mi to, jako by se prostě pustili, jako by padali vzhůru. Snažil jsem se je sledovat očima, ale obloha mezi horami se zalila až po okraj nocí, pouze na východě bylo vidět poslední náznak. Tři tečky, které se smějí, štěbetají, zpívají. Střemhlav se spouštějí dolů.

Vykročil jsem zpátky dolů k základně. Cestou jsem na dálku rozsvítil a sledoval řadu chodeb a kupolových stanů, která rozkvetla a rozvinula se, jako by to byly papírové lampióny. Teď, když jsem byl sám, byla pro mě stanice příliš velká. Jestli dřív existovala možnost, jakkoli nepatrná, že by integrace tvorů, v něž se moje rodina změnila, mohla skončit nezdarem, byl jsem si jist, že už je dávno pasé. Prošel jsem první vzduchovou bariérou a poznal jsem, jak vítr zeslábl. Zároveň jsem ucítil samolibé vyzařování myslících strojů. Byly již hluboko v příštím století. Nasávaly vítr, testovaly vzduch, dorozumívaly se s průzkumníky, tlačily dění dál a dál, do nekonečna se ptaly, co kdyby, a dávaly pozor na nepravděpodobné a neexistující ekologické anomálie. Ale Marion, Robbie a Sarah zapadnou. Korai byla pro nás dokonalá. Existovala zde mezera pro létající dravce, kterou by původní druhy nikdy nevyplnily.

Noci jsou na Korai stejné dlouhé jako dny. Planeta sedí na své ose vůči Deresu vzpřímeně a změny ročních období jsou způsobovány opakovanými průchody prachovými pásy, které zastírají mezilehlý prostor. Místní divoká zvěř instinktivně dokáže sledovat složitý cyklus dlouhých a krátkých zim, studených a krutých lét, nanicovatých podzimů a nekonečných jar. Vzpomněl jsem si, že to znamenalo jedno z nejdelších a nejmučivějších zdržení při konfigurování nového druhu. Překvapivou překážkou se ukázala být také stálá délka tmy, přestože dny mají tak blízko pozemskému standardu, že rozdíl je nepodstatný. Zdá se, že noční a denní specializace se tady nenosí; je nutné vidět a fungovat v obojím. Pseudokrabi, tvorové se stříbrnými hřbety, kteří každé dopoledne pobíhají tundrou, mají menší verze očí, jimiž po mně blýskla Marion, než se začala krmit. Složené z polyedrů, s každou fasetou zapojenou do mozku nezávisle, střídavě osazené zaostřujícími a filtrujícími vrstvičkami polarizovaných čípků. Když dobré konstrukční řešení funguje, nemá smysl na něm cokoli měnit.

Tu noc mne navštívila Marion. Tak trochu jsem to čekal. Ale dalo se těžko poznat, nakolik to byla skutečně ona, kolik mi toho nacpaly přes spací oděv myslící stroje a kolik byla má ryzí představivost.

„Nemohl jsem vás pohřbít,“ řekl jsem. „Jste pořád tady – myslím, vaše těla. Vážně to vypadá příšerně, hloupě. Vím, že to patřilo k dohodě, kterou jsme spolu uzavřeli.“

„Opravdu?“ řekla a podívala se na mě, usměvavá a zapomnětlivá. „Ano, asi jsme to udělali. Když jsi v těle, je to pro tebe důležité, ale když v něm nejsi…“

„Tobě to nevadí?“

„Ovšemže mi to nevadí. Poznáš, co máš dělat, až ta chvíle přijde.“

„Už to nemůže trvat dlouho,“ řekl jsem. „Viděl jsem prognózy. V lepší jsme ani nemohli doufat.“

„Poznala jsem to. Hned. Ten první den, když jsem se vznesla. Když jsem uviděla hory a ucítila burácející vzduch. Až si říkám, jestli jsem vůbec byla pořádně člověk. Možná jsem v nějakém jiném životě byla orel nebo něco takového. Ne že bych věřila na pověry…“

„Ne.“ Upřeně jsem se na ni podíval. Marionin obličej se vznášel ve tmě. Pověry. Bylo by lepší, kdybych tomu snu vnutil víc fyzična? Bylo by to horší? Co jsem vlastně chtěl? Marion, která sedí vedle mě v kavárně u Španělských schodů? Která plave hluboko pod hladinou mezi korály a přitáhne si mě k sobě z blýskavých rybích hejn, pod spojujícími se stříbrnými bublinami? Nebo jsem chtěl Marion, jaká byla teď? Která sedí na vrcholku hory a za sebou má celý tento svět a oblohu?

„Jaké to je?“

„Věděla jsem, že se na to zeptáš,“ odpověděla. „Nedokážu ti to přesně popsat. Ale je to mnohem víc než simulace. Je to život. Budeš si to prostě muset zkusit sám.“

„Já myslím…“

„… samozřejmě,“ pokračovala, oči rozzářené divokým snovým světlem, „jde z toho strach. Robbie a Sarah po ničem jiném nikdy netoužili a pro mě to byl jednoduše velký krok do neznáma. Ale pro tebe to je mnohem těžší. Musí být – proto jsem váhala, nechtěla jsem tě opustit. Teď to vidíš. Obě strany. Už jsi zapomněl, jak říkali, že nejhorší je to vždycky pro toho, kdo zůstane…?“

„Jak se mají? Robbie a Sarah.“

„Dobře. Všichni se máme dobře.“

„Pořád tě miluji.“

Usmála se. Pozoroval jsem pohyb jejích rtů, bystrý jas v široce posazených očích. Najednou mi to připadalo, že se lehce baví mou starosvětskou lidskostí. Ale ona to stejně řekla, tak jako to říkala vždycky miluji tě – a v tom okamžiku se sen vytratil, můj spací oděv změkl a znovu se kolem mě složil. Myslící stroje se stáhly. Plul jsem sám hlubokou, bezednou tmou.

Další den ráno jsem se probudil unavený. I poté, co Marion zmizela, se mi něco zdálo – spontánně a bez pomoci – ale ať to bylo cokoli, rozplynulo se to příliš rychle, než abych si něco zapamatoval. Je zvláštní, kolik života vám uteče, když ho žijete. Marion to tak říkávala. To jí nejvíc vadilo na tom, že je člověk. Ležel jsem ve spacím oděvu, nad hlavou napnutou klenbu svého stanu, mlhavě nasvícenou šedým korajským ránem. Nechal jsem si donést snídani, ale hned ve chvíli, kdy můj obslužný robot vešel, jsem toho zalitoval. Další práce, kterou jsem měl udělat sám, aby mi pomohla vyplnit dlouhý den, jenž se přede mnou táhl. Při té představě jsem si uvědomil, jak moc jsem přilnul k naději, že moje žena a děti jednou večer slétnou z oblohy, i když jsem se tvářil, že už na ně nečekám. Ale třebaže Marion nic tak konkrétního neřekla, z tónu hovoru jasně vyplynulo, že ona, Robbie ani Sarah už nepřijdou. Alespoň ne jinak než do mých snů – a beztak jsem věděl, že brzo začne blikat alarm, jak se mi myslící stroje s úžasnou kamufláží přivalí do hlavy, aby mě upozornily, že začínám být nebezpečně posedlý. Samozřejmě to nebyla pravda. Alespoň ne v případě Marion. Věřil jsem každému slovu, které řekla. A věřil jsem, třebaže se o nich téměř nezmínila, že i Robbie a Sarah jsou na této nové planetě šťastní. Představa proměny je nadchla, hned od začátku byli víc než žhaví jít do toho – a potom nechápali a zlobili se, když viděli, že to Marion a mně dělá starosti, kterých se jen těžko zbavujeme. Pokud zůstaneme lidmi, řekla mi jednou večer Sarah, když se bosá vrátila od pobřeží se svými pruty a sítěmi, jednoduše tím přijmeme stejné rozhodnutí, ale naopak. Copak to nechápeš, táto? Podívej se na nás. My lidé přece nejsme nijak výjimeční. Neumíme létat, neumíme moc plavat, naše končetiny jsou slabé a na jazyku máme jen čtyři druhy chuťových receptorů. Sarah mi samozřejmě připadala výjimečná, zvlášť když měla slunce v očích a sůl ve vlasech, ale zdálo se nespravedlivé čekat, že ona a Robbie zůstanou celý život obyčejnými lidmi, když se jim nabízela stovka různých světů.

Ráno po snídani jsem krátce uvažoval o tom, že bych přebytečné chodby a kupole složil, abych ušetřil zbytečně vydávanou energii. Ale pochopil jsem, že ve skutečnosti chci základnu přizpůsobit svému měřítku, udělat ji trvalejší, útulnější. A když jsem se po základně ohlédl z té ploché, rozpukané skály, která dnes byla překvapivě čistá (zůstalo jenom několik kousků kůže, mastné skvrny s otisky pařátů a slabý, čpavkový pach něčeho, co nebyl člověk), když jsem se zahleděl dolů na ocelové rámy, spředená stříbrná lana kotvení a třepetající se chodby a kupole, pochopil jsem, že tady bude vždycky všechno dočasné.

Raději jsem strávil ráno s myslícími stroji, v kupoli nadouvané větrem, který střídavě prorážel poslední pole, shrbený nad krystalovým emanátorem, jenž přijímal obrazy z pátračů. Signály od toho nejvzdálenějšího se teď odrážely přes dva satelity daleko nad obzorem. Korai je velká planeta, větší než Země, ale má chladné jádro a žádné tektonické pohyby. Je na ní pouze tento jeden obrovský, bezejmenný kontinent, mapa světa v kostce. To je jeden z hlavních důvodů, proč je zdejší život poměrně jednotvárný. Korai nemá žádné kuriózní vačnatce, ptakopysky, plovoucí ptáky, klokany šplhající po stromech ani létající ryby. Ani pořádnou inteligenci. Možná by to vypadalo jinak, kdyby se korajský život nevyvíjel v kopírovacím režimu s obrovskou přirozenou redundancí, ale spojené proteiny vypadají robustně dokonce i pod mikroskopem, jako krabicovité útvary z čtvercových článků a oblouků, prostě geny, jaké by vymyslel viktoriánský technik. Pořádná planetární katastrofa jako ta, která postihla zemi před 65 miliony let, by snad bývala mohla nasměrovat vývoj jinam, jenže Korai nemá komety ani pás asteroidů. Je opravdu zvláštní, že jsme si my lidé, s hazardní DNA a rozkolísanou, meteority bombardovanou planetou, uvědomili, jaké máme štěstí, až když jsme zjistili, jak vypadá život na jiných planetách. Změna a nebezpečí jsou pro vývoj druhu to pravé.

Zjistil jsem, že nejvzdálenější pátrač dorazil do nížin na pobřeží. V těch středních zeměpisných šířkách převažují bažiny, ale i tak jim dominují vzdušné proudy usměrňované horami. Valí se horký déšť, stromy se naklánějí a kolébají, plochy močálu potažené načervenalým slizem se chvějí a lesknou. Celoroční hurikány. Život, který jsem v pátračově zprávě našel, byl slizký, přikrčený a uspěchaný. Ten tvor, kterého jsem pozoroval pátračovým hlavním objektivem v deštivém čase bičovaném lijákem, dokonce vypadal jako složený deštník. Honil jsem ho tak dlouho, až ho pátrač chytil do spárů, abych zjistil, jestli je skutečně rozvírací. Jenže z trhliny, kterou jsem způsobil, vytryskla stříbrně žilkovaná krev a stekla s deštěm do bláta. Tvor byl mrtvý. Má zvědavost ho na dálku zabila. A tak jsem uložil zmatenému pátrači, aby vyhloubil poměrně hlubokou, solankou zalitou díru. Ne, opravdu jsem nechtěl ANALYZOVAT, KONZERVOVAT ani PITVAT. Když je něco opravdu mrtvé, nemám problém to pohřbít.

Z několika zbývajících surových potravin, luxusu přivezeného ze Země, jsem si připravil lehký oběd. Když jsem z chladničky vytahoval vajíčka a chléb, všiml jsem si vzadu poslední láhve šampaňského. Co jsme se vlastně chystali oslavit? prolétlo mi hlavou. Otevřel jsem větrací otvory kuchyňského stanu, stáhl pole na nízký výkon a nechal jsem vítr a hory, ať si burácejí. Nebo alespoň dojem hor. Abych je uviděl, musel jsem hodně natáhnout krk. Zatímco vajíčka houstla, pánvička kouřila a prskala a modré plameny vařiče tančily, uvědomil jsem si, jak je to najednou všechno atavistické. Příště si udělám táborák. Ale když jsem pak s talířem a vidličkou seděl venku, abych si co nejvíc užil Deres, který nakrátko vykoukl ze zdejší zvláštně zatažené oblohy, stejně jsem zvýšil výkon energobloku, aby mi bylo teplo – v těchto věcech se dá zajít až moc daleko.

Instruoval jsem talíř a vidličku, aby se zničily, až dojím, a díval jsem se, jak tu dalíovskou věc provedly: na skále zvadly a rozplynuly se. Další kousek mých zásob byl pryč; mizely jako hodiny a dny. Marion si trochu dělala obavy, jak to sám zvládnu, jak se vyrovnám s izolovaností. Dokonce jsem tušil, že právě proto se mi s dětmi vyhýbali, když se proměnili – aby mi poskytli prostor, který jsem potřeboval. Touto dobou už ale bylo těžké něco si do jejich motivů promítnout. Faktem bylo, že jsem se ze samoty aspoň trochu těšil. Jistě, překonat dny bylo těžké. Ale bylo to zároveň příjemné, jen tak tady být, být sebou.

Prošel jsem jižní křídlo stanů, až jsem se dostal do hangáru, kde jsme skladovali pátrače. Mlhavě jsem si vzpomněl, že tam je ještě něco jiného – a teď, když byly všechny obaly uklizené, jsem uviděl, jak se to krčí v kalném světle, které prosvítalo kupolí. Vypadalo to jako další pátrač a určitě to vycházelo ze stejné konstrukce. Překvapilo mě, že jsem si toho v inventáři nevšiml, ale před odletem ze Země jsem měl plnou hlavu jiných věcí.

Bylo jasné, že je to složitý stroj – nemělo smysl aktivovat jej tím, že na něj jednoduše zavolám. A tak jsem si našel patřičnou frekvenci a několik dalších minut jsem studoval návod. Do té doby z něj šel skoro až strach, ale teď jsem vstřebal frazeologii a pochopil jsem, k čemu jsou ty věci vpředu a vzadu, které vypadají jako zbraně, zlověstné výstupky na břiše a dlouhé žihadlo trčící ze zadní části, proč má dokonce ještě víc nohou než pátrač. Pátrači si koneckonců vždycky vyberou nejsnazší trasu. Jenže tohle byl lezec. A byl zkonstruovaný, podobně jako my lidé, aby vyhledával nepřízeň osudu.

Vlezl jsem si do něho a vybídl jsem popruhy, aby mi ovinuly trup a končetiny. Hrubě jsem roztrhl látku kolem východu a těžkopádně jsem vyrazil do tundry. Na rovném terénu jsem byl v lezci v nakloněné poloze, skoro jsem seděl. Třebaže stroj byl zkonstruován tak, aby nic nebránilo ve výhledu, horlivé chňapání kovových končetin jsem kolem sebe jenom cítil. Přidal jsem do kroku. S rachotem jsem přelezl balvany, čvachtavě jsem překonal močál, který se táhl po celé délce zšeřelého kaňonu. To všechno jsem prozkoumal už dřív, úzké prostory tohoto stinného doupěte, kde se ze všech stran tyčily do výšky suťové srázy a staré skalní stěny a nechtěly mě pustit dál. Obešel jsem po břehu mrtvé jezero. Snadno a ladně jsem si vyskočil na rozpukanou skálu krmícího stolu. Ťuky ťuk. Škráb, škráb. Návod byl dobře udělaný, rychle a jednoduše dostupný. Menu s nápovědou mi vyskakovala v hlavě dřív, než jsem vůbec zjistil, že je potřebuji. Šlo o to používat končetiny lezce, aniž by bylo třeba zapojovat vyšší mozek. Říct mu JDI úplně stejně, jako by si člověk normálně řekl jdi. Stejným způsobem ZASTAV, BEŽ, NATÁHNI SE nebo LEZ. Už to první odpoledne jsem běhal a skákal.

V noci jsem se cítil šťastný a unavený. U jídelního procesoru ve své ubikaci jsem si objednal večeři, kuřecí kormu a bochník indického chleba, k tomu amaretto a kávu, prostě dobré, vydatné a jednoduché jídlo. Měl jsem pocit, že si je zasloužím. Až pravidelná kontrolní procedura myslících strojů, která přišla ve chvíli, kdy jsem dojídal chleba namáčený v kari, mi připomněla, že bych měl odnést na skálu maso. Vyřešil jsem to kompromisem: spojil jsem se s jedním z vnějších senzorů a poslouchal jsem přes myslící stroje nekonečné, šustivé skučení větru. Ale tu noc se má rodina neobjevila. Zdálo se mi, že létám zářivými mraky, cítím vítr – jako složitý živel, bohatý skrytý goblén utkaný z chuti sněhu, vzduchu a slunečního svitu. Všechno bylo tak ostré, tak čisté. Stoupal jsem, padal, šplhal. Konečně jsem byl tady. Opravdu tady. A Marion byla nedaleko, právě se přehoupla přes mohutný, nazelenale lemovaný sněhový převis. Od křídel jí odletovaly krystalky ledu, jak zachytila vítr, který se s hrdelním řevem hnal z hlubin údolí.

„To je ono!“ vykřikla, zatímco jsme spolu skákali a padali oblohou. Hlas měla v mém snu stále lidský, navzdory mávajícím perutím, tlamě a drápům. „Tohle je všechno. Podívej…“

Vyletěli jsme mnohem výš, než jsem tušil – vyneslo nás to, aniž jsme se snažili. Vzduch chutnal řídce, čistě a studeně. Věděl jsem, že celý horský hřeben, který se táhne pode mnou, je můj – celá Korai je moje. Ohnul jsem drápy a vrhl se dolů. Točil jsem se a smál.

Hluboko dole se rozprostíraly a převalovaly husté, duhově protkané mraky. Barvy, jaké mé chudé lidské oči nikdy neviděly. Smyslové vjemy, jaké jsem si nikdy nedokázal ani představit. Marion byla blízko, zpomalovala, opírala se křídly o vzduch. Pak jsem ucítil na zádech její drápy, slabé teplo jejího dechu, tíhu jejího těla, jak mne táhne zářivou oblohou dolů.

„Miluji tě!“ křičela do našeho pádu.

Pak jsem se probudil. Ležel jsem na zádech, ze svého spacího obleku jsem se díval nahoru do kupole a poslouchal jsem pronikavé kvílení, které nebylo nic jiného než korajský vítr, se skučením vanoucí z křišťálových štítů hor. Tohle je všechno. Podívej… V simulacích jsem vždycky zjistil, že potřebuji rozhodující nápor víry, abych pochopil, jak to myslí. V životě taky. Ale Korai se teď stávala ještě úžasnější, ještě zářivější. Tato planeta, mohutné zmrzlé štíty. Tyto hory.

Další den jsem začal lezce využívat naplno. Nahrál jsem si podrobnější mapy okolní oblasti a s pomocí vlastní inteligence lezce jsem zvolil trasu k jihovýchodu. Obnášela náročný výstup z rokle po bílé krystalické suti vedle jezera a pak deset kilometrů plahočení suchým korytem vzniklým přívaly z tání k pětisetmetrovému štítu. Pět set metrů nevypadá jako mnoho – když už jste tři tisíce vysoko – ale dívat se, jak se ta strmá stěna hory blyští proti obloze, je něco jiného. Lezec zaostřoval objektivy, skenoval, hledal na rozpukaném křišťálu schůdné cesty, které mi pak promítal do očí. Obtížnost terénu byla vyšší, než jsem ze satelitních snímků usuzoval, ale na můj pokyn začal lezec postupovat šikmo k hluboké komínové rozsedlině a potom se vysoukal nahoru puklinami, kterými ječel a vířil vítr. Lezec postupoval metodicky. Praktikoval vícedélkovou cestu, vystřeloval před sebe vřetena lan, která se zarývala a zatavovala do skal, zkoušel zátěž jištění, klesal, aby pod nás zarazil hřeby, přivazoval lana k hexcentrům v puklinách, vypínal je, zkoušel, jistil, postupoval. Nakonec se vytáhl na širokou chráněnou římsu, kde pospíchajícími mraky prosvítalo slabé, ale hřejivé světlo Deresu. Bylo to jako nějaké váhavé požehnání.

Když jsem uvolnil popruhy a vylezl na římsu, narazilo do mě něco bzučivého. Bezmyšlenkovitě jsem po tom chňapl. Čirou náhodou se mi to skutečně podařilo chytit. Držel jsem tvorečka v dlani, cítil jeho neuvěřitelnou lehkost, jemnou srst, nafouklé a chvějící se letové vaky. Rozevřel jsem ruku a s úsměvem jsem se díval, jak se vznesl a třepetavě odletěl, jak jej vítr odnesl do bobtnající mlhy.

Cítil jsem chlad, cítil jsem vítr. Byl jsem průzkumník, objevitel. Zapnul jsem energoblok a vylovil jsem z lezce vyhřívané rukavice. Pak jsem se chytil převisu a se zvláštní roztřesenou tíhou v břiše jsem se vyklonil a podíval se dolů do propasti. Rychle jsem couvl a zarazil boty do skály. Ne že bych byl vyděšený, to zrovna ne. Ale ten prostor! Modravý proudící vzduch. Na to jsem prostě nebyl připravený. Spolkl jsem několik kyslíkových tablet, vrátil se zpátky do lezce, vypnul jsem nápovědu a připravil se na další postup.

Blyštivé tečky opalizujícího světla. Deres zastřený duhami z prachových pásů na jasné obloze. ZVEDNOUT. Lezec napíná síly, motory bzučí. VYSTŘELIT NÝT. Ze skal odletují jiskry. PŘITÁHNOUT. Vertikální stěna, potom převis. Lana se odvíjejí a země je stejně vzdálená jako obloha, rozeklaná, zahalená oparem. Pohnout pravou přední rukou a ZAKLÍNIT. Pak nahoru. Výš a ještě výš. Pevné, trvalé úsilí, stálý pohyb. Teď jsem stroj ovládal já, svaly se mi napínaly, když se napínal lezec, oči propátrávaly každý milimetr, každou prasklinu, každý odštěpek vzniklý dvěma miliardami let mrazové eroze. Pak se najednou nade mnou ozvala rána, stejně hlasitá jako detonace při nastřelování nýtů, a hora se ode mne v oblaku úlomků odklonila. Padal jsem, pak to se mnou škublo a zůstal jsem stát, jen jsem se točil. Před očima se mi míhaly skála, štít, země, obzor, obloha. Lano, které jsem na stěnu natáhl, drželo. Rozhlédl jsem se, požádal mozek, aby se přizpůsobil, našel, kde je nahoře a kde dole; ale v okamžiku, kdy jsem se pokusil pohnout předními chytáky lezce a vytáhnout se nahoru, naskočila automatika a vyplnila vzduch dýmem a sírou čerstvě vystřelených nýtů. V mžiku, aniž bych se o to musel zasloužit, jsem se houpal v bezpečí.

Nakonec jsem potmě slezl do svého kaňonu a už z dálky jsem si rozsvítil útulná světla základny. V noci jsem ustoupil od obvyklé praxe vytáhnout si z myslícího stroje film nebo knihu. Jenom jsem ležel a vzpomínal, co se ten den stalo; jak jsem šplhal na tu horu, kolem sebe vítr, skály a slunce. Pocit, když jsem obkročmo seděl na posledním hřebeni, který vedl na vrchol, a plaché, třepetavé hejno korajských létajících tvorů. Jejich tupé čumáčky, vlhké fasetové oči, nafouklé oranžové vaky, mávající ploutve. Jako ty třpytivé korálové rybky, kterými jsme kdysi proplouvali s Marion…

„To, co jsi udělal, bylo nebezpečné,“ řekla mi ve snu Sarah. „Chápu, že chceš toho lezce využít, táto. Ale nemáš zkušenosti a nesmíš vypínat automatiku.“

„Myslím, že chvíli trvá, než se to člověk naučí,“ odvětil jsem. Seděli jsme vysoko. Pod námi se rozkládala nádherná planeta, ani nevím která, moc krásná a mlhavá, než aby to byl opravdový pohled. Usmál jsem se na ni. Mělo smysl se hádat? Sarah byla jako všechny děti. Zbožňovala, když má navrch a může mi říkat, co je správné a co špatné.

„Tak se k nám přidej, táto. Pojď mezi nás.“

Podíval jsem se na ni. Ještě okamžik předtím jsem byl přesvědčený, že je člověk. Ale teď měla fasetové oči. V hrdle se jí třepetala šedá membrána, díky níž nějakým způsobem mluvila.

„Zdálo se mi, že jsem vás dnes zahlédl,“ řekl jsem. „Když jsem byl nahoře na tom posledním hřebeni. Tři malé tečky na východě. U těch nejvyšších štítů. Je to možné? Jste tam?“

„Ty nás hledáš, táto? Proto šplháš? Tam se s tím svým nemotorným strojem nikdy nedostaneš. Ty víš, jak nás můžeš najít. Stačí, když se proměníš. Podívej se na mě. Nic na tom není…“

Díval jsem se, jak Sarah rozvinula perutě a otevřela vlhká ústa. Napadlo mě, jestli je možné, aby rozuměla mým nedefinovatelným lidským potřebám. Ale tohle jsme přece chtěli, ne? Přesně tohle. Svobodu téhle čisté nové planety, radost z lovu a z nebe. Přesně tohle. Být tady. Být opravdoví. Tak co teď se mnou bylo? Proč jsem to odkládal?

Další den ráno jsem znovu vyrazil s lezcem. Jediným zklamáním předchozího dne bylo zjištění, že vrchol, který při výstupu vypadal tak opravdově a majestátně, se nakonec ukázal být pouhou nástupní trasou k dalšímu hřebeni – nedosahoval ani sněžné čáry.

S pomocí lezce a satelitních projekcí se mi podařilo naplánovat třídenní trasu, kterou se dostanu hluboko do hor. Složil jsem několik rezervních stanů, objednal jsem si od procesoru jídlo, tekutiny a oblečení, kyslíkové tablety a další popruh pro lezce, aby to všechno pobral. Chtěl jsem proniknout dál, výš. Byl teplý den a ve vzduchu bylo cítit kovovou vůni korajské mízy. Deničky rozvíjely květy a do třpytivých vrtulek plátků se jim opíral vítr.

Suťovým svahem vzhůru, pak suchým korytem a v průzračném světle slunce obklopeného prachovými duhami kolem hory z včerejšího dne. A dál. Nestál jsem o žádný další falešný triumf ze zdolání nějakého bezvýznamného vrcholu. Jediné, co jsem chtěl, byl ten horský hřeben, který přes vypínající se černé tabule obsidiánu skoro nebylo vidět, ale už jsem ho cítil ve studeném větru z ledovců, jež nadrtily blyštivý prach vyplňující toto koryto.

Na noc jsem našel útočiště pod převislou skálou na hranici sněhu. Ještě než jsem rozbalil spací oděv, hodil jsem do sebe kyslíkové tablety, ale i tak mě pálilo v krku, cítil jsem tlak na prsou, nohy mě bolely a srdce mi prudce bušilo. Byla příčinou řídkost vzduchu? Nebo strach? Chlad? Vzrušení? Ale blížil jsem se, kámen po kameni, skálu za skalou, hřeben za hřebenem, k živoucímu srdci této křišťálové planety, k obrovskému horskému hřebeni, který při pohledu z vesmíru vypadal jako bílý pás ovinutý kolem pasu Korai. Ano, dál. Za Marion, Robbiem a Sarah. Ve snech, teď již daleko od myslících strojů, jsem je přesvědčoval, aby přišli.

Viděl jsem Robbieho, kluzkého a nového. Viděl jsem ho na Marioniných ňadrech a smetanové vlny se převalovaly přes korálový útes. Mezi palmovými listy jsem pozoroval západ slunce.

„Musíme jít,“ řekla Marion. Seděla na břehu, zahalená do sarongu. Na pláži vedle vln vířili tanečníci, duněly bubny. Děti vypadaly v té nenadálé tropické tmě jako malí divoši, Robbie a Sarah mezi nimi.

„Co je na tom všem špatného?“ zeptal jsem se.

Marion se na mě podívala. Čirá bělma jejích očí. Prsty ozářené měsíčním svitem, dlouhé a štíhlé, jí netrpělivě přebíhaly po stole. Připadal jsem si na těch nekonečných prázdninách odpočinutý, ve výborné kondici, třebaže jsem o svém těle sotva mohl říct, že je moje. Po všem, co jsem vypil a snědl, s přihlédnutím k věku, do něhož jsem se dostával, a k tomu málu, co jsem udělal, jsem si něco takového opravdu nezasloužil.

„Co kdybychom si zítra vyjeli člunem na Shell Island?“ zeptal jsem se. „Sarah by si mohla vzít s sebou sítě. Vždyť víš, jak ráda chytá ryby. Ten chlapík, co jsem ho potkal na nábřeží, říkal, že jsou tam falešní humři, kteří jsou vážně…“

Marion to odbyla mávnutím ruky. „Jasně. Zítra. Ale co příští týden? Příští rok?“

„Něco se najde.“

„To je přesně ono,“ řekla a teplý dech mořského větru jí nadzvedl vlasy na ramenou. Hned v tu chvíli jsem si ji představil na lodi, v kosmické lodi, jak ode mne odplouvá. „Mám jenom jeden život. Jednu Sarah, jednoho Robbieho. Jednoho tebe, sakra. My totiž umřeme. Umřeme. To je fakt, který pořád zůstává. Nechci promarnit, co ještě zbývá, tím, že budu jednoduše…“

„Šťastná?“

„Šťastná.“ Přikývla. „Ano. Šťastná. To je všechno, co chceš? Zamysli se nad tím. Poslouchej, o čem mluvím.“

Ve snech jsem to poslouchal. Ale bylo už příliš pozdě. Ta noc na břehu odešla do minulosti, rozhodnutí již padlo. Šťastní. Lidé. Ne šťastní. Ne lidé. Smrt. Změna. Čas… Když jsem ráno sbalil tábor, když jsem stoupal a pátral, když kolem mě vyrostly modročerné stěny ledovce a vítr kousal a mrazil, přesvědčoval jsem Marion, aby se mi ukázala.

Průrva. Pokaždé nová překážka, jako by celá tahle planeta byla křížem krážem protkaná zlomy, úzkými a tmavými, ale snadno překonatelnými pomocí krátkých lanových můstků, které lezec zhotovil. Na konci druhého dne jsem se konečně ocitl v hlavní biosféře Korai, mezi těmi mramorovanými mraky, které se nepohybovaly jenom tak, jak je vítr tlačil. Teď, když jsem byl na sněžných pláních hlavního hřebene, jsem viděl spoustu menších živočichů, kteří se živili pastvou. Neohroženě viseli ve vzduchu, třepetali křídly a nechávali se unášet, zatímco já jsem nastřeloval ledovcové nýty a tahal karabiny oslepujícími vlnami krystalků. Byli červení a modří, tlustí a hubení, někteří měli zubaté ploutve. Lezl jsem jejich pastvinami, mohutnými mračny s šedým nádechem, která se znenadání vzedmula kolem mě a přinesla chuť čerstvé hlíny, mědi a hub. Vzácněji jsem viděl větší tvory, siluety vyryté do duhové běli. Většinou byli velcí jako moje roztažené dlaně, ale když jsem se jednou přesmýkl přes převis, objevil jsem jednoho, který seděl na skále a vějířovitými ústy, jež mu dodávala vzezření škeble s modrým okrajem, na mě vyfoukl obláček páry.

Na Korai vrcholilo léto a paprsky Deresu hřály. Voda, která odtávala z ledu, ve stínech mrzla a vytvářela extravagantní převisy a pilíře. Čím výš jsem lezl, tím méně bílý byl sníh. Nejdřív jsem si myslel, že je to klam, za který můžou mramorované mraky, ale když jsem jej nabral do rukou, zjistil jsem, že skoro každý zmrzlý krystal je živý, potečkovaný zeleným a modrým jantarem.

Během dlouhého odpoledne toho třetího dne výstupu jsem si uvědomil, že lezec se blíží k hranici svých možností. Abych se dostal na hřeben, který stoupal jediným rozeklaným, slibným pásem vzhůru, musel jsem přetraverzovat dlouhou stěnu, která visela, obnažená, v tisíci metrech prostoru – ne že by o devět set míň nebo víc znamenalo nějaký rozdíl, kdybych se zřítil. Tím, jak ji zahříval a následně ochlazoval vítr, který stoupal od ledovce v údolí, skála se potáhla tenkou vrstvičkou ledu, které se říká verglas. Pro mě to bylo něco nového, a pokud jsem mohl věřit výstražným praporkům v mé hlavě, ani lezec neměl tento povrch ve velké oblibě. Led se při dotyku odlamoval ve velkých plátech, které se rozpadaly na ostrohranné plošky, které mě řezaly do obličeje a do rukou. Ťuky ťuk. Škráb, škráb. Byla to nebezpečná, ubíjející práce. Jen několik milimetrů pod tímto ledovým škraloupem, jasně viditelná, se nacházela dobrá, pevná skála. Skuliny a škvíry, které by umožňovaly technicky snadné lezení. Vůbec poprvé jsem cítil, jak mi končetiny začínají v tomhle neustálém větru chladnout a tuhnout, přestože jsem jel na rezervu energobloku. Prudce jsem dýchal, měl jsem opravdový strach. Nastřeloval jsem do částečně rozpraskaného ledu nýty, kterým lezec dával jen padesátiprocentní šanci, že budou držet. Vztekle jsem se díval na stěnu, na tu tenkou ledovou patinu, která mě nechtěla pustit k tvrdé, pevné skále a oddělovala mě od všeho reálného. Chtělo se mi tu zrádnou bariéru roztlouct, zničit. Jenže verglas byl můj svět – bylo to všechno. Ťuky ťuk. Škráb, škráb. Znovu jsem vyzkoušel povrch. Chystal jsem se popolézt výš, nahoru, když jsem za zády zaznamenal pohyb. Otočil jsem hlavu a spatřil největší korajskou formu života, s jakou jsem se zatím setkal, dvojitou oranžovou kouli, která se trhaně pohupovala ve větru jako rybářská bóje; nasávala a vyfukovala vzduch. Bylo vážně legrační, aby se něco tak roztomilého a hloupého mohlo volně pohybovat po obloze.

Najednou mne upoutal jiný pohyb. Padl na mě stín. Napjal jsem se, protože jsem očekával ledopád. Ale bylo to příliš rychlé a příliš velké, slétlo to jako černý šíp. Korajský tvor neměl čas zareagovat. Dvojice koulí se zhroutila v zářivém výstřiku. Dravec uchvátil kořist a potom – aniž ho její tíha viditelně zpomalovala – začal znovu stoupat, vylétl nad stěnu a zmizel mi z očí.

Zavrtěl jsem hlavou.

Marion, Robbie, Sarah.

Tohle je všechno. Podívej…

Tah propasti jsem cítil stále, ale pomalým traverzováním jsem se dostal přes stěnu pokrytou verglasem a nakonec jsem se čelistmi lezce vděčně zakousl do tvrdé skály na druhé straně hřebene. O několik set metrů výš jsem uviděl ve sněhu vybrané sedlo, s nádechem do krvavě rudé, které slibovalo chráněné místečko a trasu, již dal lezec hodnocení SNADNÁ. Snadná.

Když jsem se další den ráno probudil, látka mého stanu byla nezvykle tmavá. Venku jsem nohama zapadl do měkkého křišťálu. Celý svět se zdál být čerstvě bílý – nebo skoro celý. Opalizující mlha, která visela ve vzduchu, halila skály zjemněné sněhem, po nichž jsem se chystal stoupat.

Posnídal jsem, složil a sbalil stany a vyklepal sníh z lezcových končetin. Když jsem vyšplhal na závěje, abych se rozhlédl přes okraj sedla a zorientoval se, dýchal jsem vzduch, jenž měl chuť soli ze zbytků života. Dnešní ráno jako by jej rozptýlilo po celém horském úbočí. A nad sebou jsem zahlédl skály a žlaby, ledové stěny a průrvy, obrovské, a přitom jen zpola skutečné, jak vyplouvají z mlhy a zase v ní mizí. Dychtivě jsem začal křížem stoupat po rozlehlém sněhovém svahu, který se přede mnou rozkládal. Nechal jsem se vést tenkou červenou čárou na duhové běli, kterou mi lezec nakreslil.

Po hodině snadného postupu jsem se ocitl na dohled ústí jeskyně, jasně viditelné stinné díry na pozadí duhového svahu. Vzal jsem to k ní traverzováním. Abych se jistil, raději jsem vykopal a vytvrdil ze sněhu špičaté pachole. Když jsem se ohlédl, viděl jsem, že mlha se znovu uzavřela, ale to nebylo nic, co by mi vadilo – a jeskyně byla na Korai vzácný útvar.

Vylezl jsem ještě o pár kroků, a vtom jsem uviděl ve sněhu otisky pařátů. Vnější prsty byly opatřeny létací blánou a vnitřní pařát zanechával hlubší důlek. Lezec zanechával vlastní stopy. Sledoval jsem otisky k jeskyni; náhle končily v místě, kde Marion, Sarah a Robbie vzlétli. Zatímco pode mnou se v syčivých oblacích sypal sníh, znovu jsem se podíval k zlověstnému ústí. Jeskyně zůstávala tmavá, ale já jsem na základě simulací věděl, že není pravděpodobné, aby v teplém srdci korajského léta – alespoň pro ně teplém – potřebovali úkryt.

Vešli jsme do jeskyně a já jsem požádal lezce, aby rozsvítil reflektory. Tuky tuk. Kap, kap. Chytáky se dotýkaly holé vlhké skály. Uvnitř bylo teplo. Vypadalo to, jako by odněkud vycházela slabá, ale zřetelná mlha, něco víc než jenom můj dech nebo kondenzace. Kolem se leskly balvany a mokrá skála. Jeskyně se zalomila a bylo třeba šplhat prudce vzhůru. Zahlédl jsem krystalické útvary, kovové barvy. Zastavil jsem se a zapřel se končetinami lezce o kluzký sráz. Vzpomněl jsem si na tlamu škeblovitého tvora, z níž vycházela pára, a napadlo mě, jestli by v téhle jeskyni nemohla přebývat nějaká nečekaná superodrůda. Bylo to však absurdní a moje zvědavost se nemenšila.

Přední končetiny lezce se zachytily o něco, co viselo ze stropu. Očekával jsem stalaktit a namířil na to reflektor, ale hmota se rozpadla na houbovitá vlákna, jaká jsem viděl vyrůstat ve vějířích také z podlahy a ze stropu přede mnou. A co bylo toto lehce pulzující klubko niťovité tkáně? Všechno mi to bylo zvláštním způsobem povědomé – a to na tom bylo nejbizarnější. Zíral jsem na to. Achchch. Chááá. Teplý vánek mě táhl blíž. Bylo slyšet tlumené bušení, které znělo jako srdce.

Udělal jsem další krok, ale musel jsem teď s chytáky lezce zacházet opatrně. Chodba se příliš zúžila, než aby mohl ještě dál, ale možná kdybych vylezl a zkusil to dál bez pomoci… Potom jsem za sebou uslyšel pronikavé zavřísknutí; KRÍÍ KÁÁRR, jako by vítr rozrazil horu.

Jak jsem lezce otáčel, uklouzl jsem. Zašmátral jsem a pokusil se nastřelit do skalní stěny nýt, abych udržel rovnováhu, ale převrátil jsem se. Hlava se mi točila a v lezcově ochranné kleci jsem se prakticky nemohl ani hnout. Najednou jsem uviděl, jak se přes dva vztyčené přední chytáky převalilo cosi velkého a černého. Fasetové oči se na okamžik zaleskly v lezcových reflektorech a hned zase zmizely.

Lezec začal klouzat a kutálet se po volných vlhkých kamenech jeskyní kamsi dolů. Levá noha se mi o něco zachytila a vzápětí v ní explodovala bolest. Potom mne zalilo oslnivé světlo; kolem vytryskly duhové gejzíry a ústa mi naplnila suchá minerální chuť korajského sněhu. CHYTIT, nutil jsem lezce silou vůle, ale dál jsem se kutálel bílým jasem. Pak přišlo náhlé škubnutí zajišťovacího lana.

Ležel jsem. Slyšel jsem cvakání lezcových deformovaných chytáků a tiché čvachtání, jak něco teklo – pravděpodobně hydraulická kapalina. Když jsem otočil hlavu, uviděl jsem, že částečně jsem měl pravdu. Něco z toho byl žlutý olej. Zbytek byla krev. Kouřilo se z ní a rozpouštěla sníh. Zvedl jsem oči k obloze, kde jako by se rojilo tisíc černých teček. Přimhouřil jsem oči – ale Marion byla pryč. Viděl jsem jen mramorovaná mračna, unášená větrem.

A jediné, co jsem slyšel, bylo to tiché kapání, hvízdání větru a chřupání sněhu pode mnou.

Pohnul jsem jedním vnitřním klepetem DOLEVA a pak DOPRAVA, abych uvolnil lano. Zjistil jsem, že hlavní chytáky na pravé straně ochable visí, a pomalu jsem lezce vysoukal po laně nahoru k místu jištění. Když jsem se tam dostal, zjistil jsem, že ledový pilíř málem prodřel úvazek.

Svah pokrytý sněhem se táhl nade mnou a pode mnou, široký a jednotvárný, dokud se neztratil v duhové mlze. ZASEKNOUT, ZABRAT, POSUNOUT. Začal jsem se propracovávat zpátky k sedlu, ze kterého jsem ráno vyšel. Při vydávání příkazů jsem musel dávat pozor, abych zároveň s příslušným povelem nepohnul levou nohou; pokaždé, když jsem zapomněl, projela jí prudká bolest. Znovu jsem se podíval na hodinky. Čtyři. Dost po poledni. V dlouhých dolících a zubech už sníh tmavl. A tam, rázem jasně vykreslené září zapadajícího Deresu, byly stopy, které jsem dopoledne zanechal ve sněhu.

Šel jsem po nich a nakonec jsem sklouzl do sedla. Roztřásl jsem se úlevou a dopřál si mohutné doušky tepla z energobloku. Když jsem se vysoukal z lezce, odhákl ze spodní strany popruh s výstrojí a nechal rozsvítit dosud fungující reflektory, tupá bolest v noze se rozhořela v cosi podstatně palčivějšího. Připadalo mi absurdní stavět stan ručně, ale přesto jsem se do toho pustil. Mezi bolestivými nádechy jsem přesvědčil energoblok, aby mi poslal víc opiátů. Jakmile se bolest zmírnila, dokázal jsem se na levé noze udržet. Bylo to docela rafinované: krev v kamaších zmrzla a vytvořila jakousi dlahu. Když jsem se konečně dovlekl do tepla nezvykle úzkého stanu, vytáhl jsem nůž a přejel jím po švu ztuhlé kamaše. Na vnější straně lýtka jsem měl zubatou tržnou ránu; v ní bylo vidět něco bílého, co mohla a nemusela být kost. Ale zdálo se, že zlomené není nic. Rozhnětl jsem umělou tkáň a přitlačil jsem ji na ránu. Následovala krátká mučivá bolest, jak se přichytila a spojila – a potom nic, blaženost.

Přinutil jsem se napít se a něco sníst, a pak jsem do sebe hodil kyslíkové tablety. Lehl jsem si. Stále jsem cítil, jak mi hlavou běhají povely ZASEKNOUT, ZABRAT, POSUNOUT, a lezec se pomalu, zdráhavě šine. Vybavil jsem si jeskyni. Už jsem chápal, proč mi připadala povědomá – viděl jsem něco podobného v jedné simulaci ještě na Zemi. Jako okřídlený dravec, složitá a organizovaná bytost, by Marion nemohla snášet vejce jako pták, ani by se svými lehkými kostmi nemohla nosit tíhu v těle dozrávajícího embrya. Kompromis ležel někde mezi obojím: vytvořit na nějakém nepřístupném místě jakousi kombinaci dělohy a hnízda. Kdybych měl rozum, poznal bych, co je ta jeskyně a nechal ji na pokoji; lidské mechanismy, které v její mysli přetrvávaly, by pravděpodobně rychleji získaly navrch nad jejími instinkty. Ale když jsem jí vlezl do hnízda v lezci – jako nějaký obrovský mechanický pavouk – co jsem mohl čekat?

Ležel jsem ve spacím oděvu a třásl jsem se, přestože mi už nebyla zima. Zvenku jsem uslyšel hřmění vzdálené laviny, které pomalu sílilo a nakonec svým burácením přehlušilo dokonce i vítr. Vzpomněl jsem si, jak se mi zdálo, že létám s Marion a ona do mě zarývá drápy v předehře k nějakému nezvyklému způsobu milování. Skutečností bylo, že jsem se vyhýbal nutnosti dozvědět se příliš mnoho o rozmnožovacích procesech, které z mého lidského pohledu musely vypadat podivně – a určitě neeroticky. Věděl jsem ale, že stavba hnízda následuje krátce po oplodnění. Fajn. Jenže Marion, Robbie a Sarah tady měli být sami – dospělá samice se dvěma nedospělými potomky. Alespoň jsem si to myslel. Bylo směšné, abych v téhle absurdní situaci, kterou jsem si vytvořil vlastní zmateností a samolibostí, cítil žárlivost. Ale prostě jsem to tak cítil, zatímco zvenku bylo znovu slyšet laviny, tentokrát blíž; tak blízko, že měnily tón větru a rozechvívaly krystalickou hmotu, na níž jsem ležel. A cítil jsem se také podvedený. Cítil jsem se zrazený. Cítil jsem zlost.

Tu noc vyrostla na sněhové vrstvě, která pokrývala sedlo, tenká vlákna. Když jsem další den ráno bez pomoci přelézal závěje, abych se zadíval k obzoru, jako bych šel po ojíněné trávě. Nohu jsem měl ztuhlou, ale už byla lepší, hojila se. A byla tady spousta světla, spousta nádhery. Měňavé štíty a měňavé mraky. A ani stopa po třech – nebo více – tečkách ve vzduchu. Vztek z předchozí noci mi teď připadal absurdní, jako by za ním nestálo nic než bolest a obavy. Doufal jsem, že se Marion nezranila. A pokud šlo o zvláštnosti kolem stvoření nového života, už brzy jsem měl pochopit.

Hned jak se vrátím na základnu, pohřbím ta tři prázdná těla. Zahájím proces změny. Můj nový tvar již čekal, hrouda korajské hmoty, která potřebovala jen vůli myslících strojů, aby ji vrhla do života. Incident v jeskyni byl přesně tím, co jsem potřeboval, šťastnou náhodou – možná dokonce něčím, co Marion ve své nové, mimozemské moudrosti předpověděla a naplánovala. Toužil jsem se k ní připojit. A k Robbiemu. A k Sarah.

Dýchal jsem vzduch. Sůl, mízu, sníh a kov. Odsud už zbývalo jenom sejít dolů, což bylo z hlediska obtížnosti určitě jednodušší než lézt nahoru. Bylo to jako proces, který se odehrál v mé hlavě, kdy jsem se vzdal tahu tohoto nového světa, pouhá otázka přijetí a přizpůsobení. Hladový a s chutí na snídani, sklouzl jsem se po chlupatém sněhu. Lezec pořád seděl tam, kde jsem ho nechal, a měkce se třpytil jako všechno ostatní. V duchu jsem na něho zavolal. Dál seděl na místě. Nechápavě jsem k němu došel a setřel mu tu zvláštní jinovatku z údů. Všiml jsem si ztuhlé loužičky oleje, kterou měl pod hrudní částí, a hustší krystalické srsti, která se rozlézala po zbytku od místa, odkud kapalina unikla. Odklopil jsem kryt manuálního ovládání a podíval jsem se na obrazovky. Ale i je postříbřila vlákna. Tuhá, studená a bez života.

Jídlo. Kyslíkové tablety. Lana a karabiny, úvaz. Spací oděv. Voda. Tyče a látka stanů. Ruční cepíny a nýty – netušil jsem, že je někdy budu muset používat. A pak jídlo, dost aby mi vydrželo přinejmenším dva dny, než se dostanu na dosah myslících strojů. Vyhřívané boty a rukavice. Lékárnička. Bylo bizarní, jakou tíhu s sebou člověk musí vláčet, jen aby zůstal naživu. Sbalil jsem to všechno do zvláštního vaku, který byl v lezci, a zkrátil jsem popruhy, aby mi vak seděl na ramenou.

Zahájil jsem sestup z hory. Nohu jsem měl dosud ztuhlou, ale funkční. Mrtvý lezec sice seděl nepoužitelný v sedle, ale pořád jsem musel myslet na to, jak by se asi jeho nápověda vyjádřila k tomu, že jsem si jako místo pro vyzkoušení volného lezení vybral tento větrem bičovaný hřeben v takové výšce, že jsem pod sebou neviděl nic než oslnivě jasná oblaka. Přesto jsem pokračoval, odpočíval a postupoval dál. Držel jsem si svůj rytmus a snažil jsem se nedívat na nic jiného než na další krok sestupu. Byl to schůdný úkol, když se rozdělil na malé kousíčky. A lezec tuto pasáž koneckonců proletěl bez přemýšlení, označil ji jako SNADNOU. Snadná, pomyslel jsem si, zarazil hexcentr do skalního klínu a pozadu jsem se spustil na úvazu. Nic na tom nebylo, nelišilo se to zase tolik od skalnatých břehů, po kterých jsme lezli se Sarah. Měla talent na chytání přílipek, vždycky vylezla na skálu, popadla kámen a tloukla do nich, až se pustily. Mně se to nikdy nepovedlo. A uměla taky lovit ve skalních jezírkách. Naše Sarah. Jak byla ve střehu, když její holé ruce číhaly v průzračné vodě jako růžoví krabi bez krunýře! Pak něco chytila, zvedla to na slunce, hodila si to do košíku a potom si to v chatce nechala terminálem identifikovat. Vždycky se zeptala na jednu věc: dá se to uvařit, sníst – jedno jak titěrné nebo obrovské – může si to vzít k čaji? Jinak ztratila zájem. Moje – naše – dcera byla – je – tak trochu lovkyně. A Robbie byl úplně stejný a vždycky ke své velké sestře s pruty, sítěmi a zbraněmi obdivně vzhlížel.

Levou nohu jsem měl čím dál nemotornější, i když jsem stále necítil bolest. Čas od času jsem se musel zastavit a srovnat ji do správné polohy. Mezitím poskytovala dost opory, abych ji mohl používat. Uvažoval jsem, že bych se ke skále připoutal, ale stejně jsem dál lezl navolno. Věděl jsem, že terén je pořád SNADNÝ, věděl jsem, že bych si měl výstroj šetřit na to, co teprve přijde.

Dostal jsem se na konec hřebene. Podle výšky Deresu, který vykukoval nad štíty, to vypadalo, že je krátce po poledni. Zůstal jsem na nakloněné skále, abych si odpočinul, a skrčil jsem se, abych se chránil před větrem. Dech se mi srážel v obláčky. Masíroval jsem si bolavé svaly a snažil se vytáhnout z energobloku teplo a energii navíc. Vyvolal jsem si čas, ale lezec byl mrtvý a myslící stroje daleko, takže mi jedinou odpovědí bylo studené místo v hlavě. Manuální hodinky jsem si s sebou vzít zapomněl.

Když jsem se najedl a nalil do sebe takové množství tekutin, až mi to připadalo absurdní, přešel jsem poslední úsek hřebenu, abych se podíval, jak to vypadá dál. Velká stěna pokrytá verglasem se leskla, zpola ve stínu. Lezci zabralo většinu odpoledne, než se dostal na druhou stranu, a mně zbývalo pět a půl, možná šest hodin do tmy. Usoudil jsem, že by to mělo stačit. Lezec mi v této partii výstupu stejně moc nepomohl, a druhou možností bylo sedět tady a čekat, zatímco mi pot ve vnějších vrstvách oděvu začne chladnout a tuhnout, nebo to zkusit jinou trasou, třeba slanit do rozeklané změti trhlin pod verglasovou stěnou. Ale hloubka byla příliš obrovská, než aby se o tom dalo vážně uvažovat, a dokonce i z tohoto místa, odkud se jevily jako nějaká šílená, miniaturní pohádková země, vypadaly převisy a trhliny na začátku ledovce neprůchodně.

Sotva jsem nastoupil na stěnu, Deres jakoby zmizel ve vířících nachových mračnech. Vítr se ochladil a stal se hmotnou, fyzickou bytostí, která mě vlekla rukama jako rampouchy a z hlubiny pode mnou na mě prudce vrhala mokré narůžovělé vločky. Došlo mi, že dopolední sestup mě stál víc sil, než jsem si myslel. Ťapy-ťap. Škráby-škráb. Praskání ledu. Třesknutí každého dalšího nýtu, horké napětí v pažích, odklonění ledového povlaku těsně předtím, než se rozdrobil. Potom mě začala bolet noha. Nejdřív to bylo jen mírné svěděni, ale kousek po kousku to sílilo. Ale když led odpadl, aspoň pod ním byla skála. Snadné technické lezení, připomínal jsem si. SNADNÉ.

Verglas. Visel jsem na stěně, na pětistupňovém převisu. Očima jsem pátral okolo a mozek mi dával všemi směry jenom padesát procent, jistil se protihodnotou, stejně jako to předtím dělal lezec. Verglas. Tak průzračný, tak kluzký a hladký na dotek. Nic jiného jsem teď neviděl. Rozhlédl jsem se, jestli najdu Deres. Už jsem se ani nevzpíral, když mne zasypala další tříšť čerstvého ledu. Obloha byla tmavá. Zkusil jsem si znovu vyvolat čas, ale marně. Měl jsem tam jen led, který mě držel, bolest v chvějících se svalech a tu věc, která mi zarážela dýku do levé nohy. Podíval jsem se dolů a skutečně jsem čekal, že uvidím rozšklebenou vějířovitou tlamu. Ale nebylo tam nic, jenom nekonečný sráz propasti.

DOLEVA, DOPRAVA, NAHORU, DOLŮ. Znovu jsem byl v lezci a proklínal jeho hloupost, i když jsem věděl, že teď, když je mrtvý, nemám důvod čekat cokoli lepšího. Přes tíhu tmy jsem se díval na skalní stěnu potaženou ledem a nutil jsem ji silou vůle, aby se rozplynula, zmizela. Celý život mi zakrývaly tyhle stěny, cosi hladkého, tenkého a hmatatelného, čemu se jakýmsi způsobem dařilo brát mi všechno, brát mi šanci ŽÍT. A o to tady jde, slyšel jsem Marion, jak mi šeptá přes hvízdání větru. O nás, lidi s naším křehkým životem, o naši mírnou, příjemnou planetu, o naše slabé smysly. Musíš ten verglas rozbít, miláčku. Musíš se dostat na DRUHOU stranu.

Zaklonil jsem se, udýchaný, bolavý, promočený mrznoucím potem. Cizí slunce konečně zapadlo někam za hory. Úvazek se mi zařezával pod ramena a mezi nohy. Jistící pás vrzal. Bylo to marné. Věděl jsem, že bych tady mohl viset, až by se mi vyčerpal energoblok, nebo až by mi vysadilo srdce – buď bych pomalu zmrzl, nebo by mě pasoucí se korajský život spořádal jako nějaké nové exotické sousto. Podíval jsem se DOLEVA, cestou, kterou jsem měl jít. Viděl jsem jen verglas, který se víc a víc odklání od vertikály. Neměl jsem šanci, že bych přes takový převis dokázal přetraverzovat, a nemohl jsem tam jen tak viset celou noc. A NAHORU taky nepřicházelo v úvahu. Stejně tak DOPRAVA. Tak už zbývalo jenom DOLŮ, zjistit, jestli umím létat. Ta představa byla lákavá. Tma pode mnou vypadala přátelsky. Černé polštáře. A mohl bych v pádu rozpřáhnout ruce. Mohl bych se spustit střemhlav a přejít v klouzavý let. Marion a děti by se ke mně přidali, s vřískotem a smíchem. KIKIK KARR KARR. Vyzvedli by mě. Určitě to byla nejsnazší cesta.

Ucítil jsem chvějivé škubnutí v unaveném svalu. Sáhl jsem po zbývajících nýtech, které jsem měl pověšené na úvazku. Zbýval mi poslední. Sundal jsem si jednu rukavici a nechal ji viset, potom jsem provlékl zbývající délku provazu osmičkou. Otočil jsem slaňovátko a svět kolem mne se dal do pohybu, jak jím provaz syčivě projel. Spustil jsem se, zpomalil a znovu se spustil. Zhoupnutím jsem se odpoutal od verglasové stěny a vzápětí se k ní zase vrátil. Odrazil jsem se chodidly a v dalším okamžiku jsem zařval, jak mi z levé nohy vystřelila bílá světlice bolesti. A znovu dolů, roztočený. Vybavil jsem si pohádkovou krajinu trhlin, kterou jsem zahlédl pod sebou, trasu, kterou bych si raději odpustil. Jak daleko směrem vzhůru jsem od ní byl? Tisíc metrů? Ale dostal bych se DOLŮ a DOLEVA, a začátek ledovce se zvedal k tomuto konci. Rukou mi projela značka na laně. Zpomalil jsem, než jsem se škubnutím zastavil o koncový uzel. Povrch skály nedoznal žádné změny. Stále to byl verglas, plochý, zledovatělý a vertikální. Nastřelil jsem poslední nýt a provlekl jím lano. Vyškubl jsem západku a lano, nořící se ze tmy, kolem mě proletělo. Otočil jsem slaňovátko a naposledy jsem se spustil. Na ruce, která byla bez rukavice, mi naskočily a popraskaly puchýře. Jak hluboko jsem slanil? Cítil jsem, jak mi rukou proklouzla značka, pak škubnutí koncového uzlu. Visel jsem tam a houpal se v prázdné temnotě. Konec. Další nýty už jsem neměl a tentokrát jsem ani nebyl blízko verglasové stěny. Dál jsem nemohl. Než jsem si to stačil rozmyslet, sáhl jsem dobrou rukou do opasku pro nůž a lano jsem přeřízl.

Pak jsem letěl.

Probudil jsem se do jakéhosi měsíčního rána. Všude kolem bylo šedobílo. Krátery a horské štíty. Zvedl jsem se na loktech a prolomil tuhou vrstvu sněhu. Nade mnou se v mlze ztrácela nazelenalá stěna verglasu.

Znovu jsem si lehl. Divil jsem se, že ještě žiji, a přemýšlel jsem, kolik bolesti a námahy to zahrnuje. Zkusil jsem vytáhnout něco z energobloku. Vyšel z toho krátký záchvěv tepla a energie. Zavolal jsem obslužného robota. Zapátral jsem po myslících strojích. Alespoň mi zůstala brašna, pomyslel jsem si, když jsem zvedl ze sněhu zdravou ruku, na které jsem stále ještě měl rukavici. Zároveň mi přišlo zvláštní, proč necítím ostatní údy. Nějak se mi podařilo brašnu ze sněhu vytáhnout. Byla roztržená, prázdná. Znovu jsem si lehl na záda a pozoroval hezké jantarové vločky v okolní bělosti. Zdálo se, že se pohybují, alespoň ty, které byly poblíž. Několik jich spadlo na mne, zatřpytilo se mi do očí. Měl jsem žízeň, a tak jsem si olízl rty. Ale ústa mi prozradila, že je to suché. Sůl, hlína a kov.

O něco později jsem si uvědomil, že jsem se zvedl na kolena, lezu po okolí a něco hledám. Brašna sice byla prázdná, ale to, co bylo uvnitř, muselo spadnout někam nedaleko. V levé noze jsem měl pocit, jako by se mi jí prokousával nějaký živý organismus. Sníh tady byl zvláštně světlý. Když jsem se pohnul dopředu, zbortil se a ruce mi jím prošly. Podíval jsem se do otvoru, který tak vznikl, a zjistil jsem, že visím nad modravými hlubinami trhliny. Překulil jsem se zpátky a schoulil se ve sněhu do klubíčka. Objímal jsem svou bolest a silou vůle přesvědčoval chlad, aby mě o ni připravil. Přitom jsem hleděl na ztuhlé šedé prsty své holé ruky.

Míjely hodiny. Nepronikly ke mně žádné sluneční paprsky. Bolest jsem cítil jen málo, dokud mne znenadání něco nebodlo. Ne v noze nebo v rukou, ale do toho boku, který pořád trochu vyčníval ze sněhu. Nevšímal jsem si toho, ale ucítil jsem to znovu, naléhavěji. Otočil jsem se jako nerudný spáč. Mezi vší tou bělostí jsem spatřil černou siluetu a seškrábl jsem si z očí vrstvičku ledu. Blouznil jsem. Nade mnou se krčil tvor s černými křídly, šedou srstí, dlouhými čelistmi a končetinami se třemi klouby. Sklonil hlavu, ale nevydal ani hlásku. Co by taky mohl říct? Pak ale rozevřel tlamu a něco z ní upustil. Přistálo to ve sněhu přibližně ve výšce mých očí. Kouřilo se z toho. Podíval jsem se pořádně. Byl to potrhaný vak krvavě stříbřitého masa, podobný tomu spěchajícímu deštníku, tak nemotorně zničenému, který jsem viděl prostřednictvím pátrače. Šířil se z něj zvláštní pach, spíš skořicový než kovový. Zvedl jsem oči k tvorovi, který jej přinesl. Marion. Její fasetové oči. Pulzující membrána v jejím hrdle. Ta tence potažená křídla. Co čekala, že udělám. Poblahopřeju jí k úlovku? KAR KARR KIK KARR

Ucukl jsem před tím zvukem, který se hlasitě a ostře rozlehl zdejším tichem. Byl to tentýž zvuk, jaký Marion vyrazila, když dosedla na skalní desku nedaleko základny, signál pro Sarah a Robbieho, že vzduch je čistý a oni se mohou přijít nakrmit. Její hlava se vymrštila na ohebném krku jako had. Přistrčila mi kořist blíž. Dotkl jsem se masa zdravou rukou. Pod dohledem Marion – upřímně se přiznám, že jsem měl strach, k čemu by se uchýlila, kdybych to neudělal – jsem si začal cpát kusy slaného masa s měděnou příchutí do úst, žvýkat je a polykat.

Pak prudce zamávala křídly a odletěla. Ležel jsem na sněhu, ospalejší než kdy dřív, a cítil jsem, jak se mi to, co mi dala, převaluje v břiše. Vzápětí se vrátila, jako by ani nepřiletěla, prostě se vedle mě objevila. Hodila mi další jídlo. Obdivoval jsem, jak je to pro ni jednoduché, když si myslí, že mě může nakrmit mimozemským masem. Napadlo mě, jestli to není sen, který mi znovu a znovu přehrává jednu epizodu. KAK KARR KIK KARR. Lehké kosti, hadovitý krk. Mezitím se začalo stmívat. Nebo se mi zhoršoval zrak. Tvor přede mnou byl teď každopádně menší. Robbie nebo Sarah – nepoznal jsem je. Z chatrného vaku, který jsem dostal, mi do úst vychrstla vlhkost. Všechno jsem to vypil, hltavě vycucal. Pak jsem si znovu lehl. Problém byl v tom, že čím víc jsem jedl, tím jsem byl ochablejší a unavenější, tím příjemněji mi ve sněhu bylo. Vlastně jsem to všechno zařídil dobře, že jsem skončil tady, na tomto místě porozumění. Hlas Marion, který se ozval, když začal vítr sílit, měl na mě uklidňující účinek.

„Nejde o to, co si představujeme,“ řekla ten poslední den, když jsme si vyjeli na Shell Island. Příjemné sluneční paprsky a průzračná voda. Tak čistá. „V tom to celé je – copak to nechápeš? – je to všechno to, co si neumíme představit.“

Jak jsem držel kormidlo, ohlazené mou a jinýma rukama, přikývl jsem.

„Jsi moc ovlivněný tím, co jsi viděl při simulacích,“ pokračovala. „Takové to nebude. To všechno ještě prochází mozkem, jaký jsme zvyklí používat. My lidé prostě nejsme vybavení, abychom byli něco jiného. I tak jednoduchá činnost jako dívat se, vidění, nám v hlavě probíhá nervovými kanály, které se zároveň využívají pro něco jiného, a proto se to promíchá. Informace se zkreslí, ještě než nám dorazí do mysli. Nic není čisté…“

Tohle křišťálové moře. Kroužící racci a fregatky. V jistém smyslu měla pravdu. Ve stejném okamžiku, kdy člověk něco viděl, kdy chutnal vítr svými chabými receptory jazyka, ten zážitek míjel, měnil se ve vzpomínku. Zapátral jsem po protiargumentu, který by se dal použít. Ale Marion, protože to byla Marion, už přede mnou měla náskok.

„Vím, co všechno jsme my lidé vytvořili. Všechno to, čemu říkáme civilizace, Tenhle kluzák. A vím o Paříži, Benátkách, Acapulcu. Ale vzpomeň si, kde nám bylo nejlíp. Vzpomeň si na Ayers Rock, vzpomeň si na Bhutan a na Borrowdale. Vždycky jsme vyhledávali čisté a přirozené. My nechceme civilizaci, my chceme tohle. Tento okamžik, nezkažený. Vždyť se na ně podívej…“

Tím myslela Robbieho a Sarah, kteří se shýbali nad přídí a rozmotávali sítě, oba hnědí, nazí, ošlehaní větrem a deštěm jako paluba tohoto kluzáku. Vlasy Sarah byly ve dne ještě bělejší a Robbiemu splývaly pihy do mahagonového pruhu přes ramena. Když ke mně přišli blíž, cítil jsem, jak voní mořem, sluncem, rybími šupinami, pískem, kouřem, květinami, krví a palmami. Byly už napůl jinde.

Blížili jsme se k Shell Islandu. Už jsem viděl zářivě bílý pruh písku.

Marion ukázala do vody. „Podívej! Takové to bude!“

Pustil jsem kormidlo a přešel jsem k zábradlí. Vedle nás vyskakovalo z vody hejno delfínů. Mokré hřbety se jim leskly. Byli tak rychlí! Skákali úžasně vysoko. Páni všeho, kteří dávno opustili souš a vrátili se za svobodou moře…

Přicházela noc. Ležely na mě těžké vločky, nebo jsem cítil vysoko nad sebou mávající křídla. Zvláštní bylo, že když jsem otočil hlavou, sníh svítil, zářil, byl živý. Každá kroutící se jantarová vločka byla plamínkem maličké svíčky. Zvedl jsem se na rukou. Vážně jsem byl v nějaké mimozemské pohádce. Pomalu jsem se zvedl na kolena, poslušný povelů POHNOUT SE, ZVEDNOUT SE, které jsem si v duchu předříkával. Všiml jsem si, že od levé nohy se mi táhne temná kaluž. Odhrnul jsem si kamaši a čekal, že přijde bolest. Nohu jsem ve slabé, ale vše prostupující záři viděl zřetelně. Umělá kůže odpadla. Okraje rány se znovu otevřely. Uvnitř byla jemná srst, skoro jako ta kožešina, která překryla prasklinu na břišní části lezce. Necítil jsem nic. Žádnou bolest. Zkusil jsem to vyškubnout. Najednou jsem bolest cítil. Bolest, která mi vystřelila všemi smysly. Znovu jsem ležel ve zlatém sněhu a cítil jsem, jak mnou probíhají záchvěvy nevolnosti. Pak sice přestaly, ale sníh už nebyl pohodlný. Jedna věc byla zemřít pomalu na podchlazení a něco jiného bylo nechat se strávit nějakým mimozemským parazitem. V každém případě jsem se cítil silnější než předtím – a taky mi bylo hůř od žaludku. Rozhodl jsem se, že se musím začít hýbat.

O neurčitou dobu později jsem zase stál. Jediné, co mi zůstalo, byla brašna, ve které jsem si nesl zásoby – teď prázdná, bez obsahu, jenž se vysypal do trhliny, která málem spolkla i mě. Přesto jsem si ji kolem sebe omotal a nejistě, šouravě jsem vykročil. Přinejmenším bylo na této sněžné pláni ozářené světlem svíček dobře vidět hlubokou tlamu trhliny.

Přišlo ráno a současně ztmavl sníh, jedno světlo pohaslo a druhé se rozsvítilo. Uviděl jsem hory, které obkličovaly ledovec, svítáním duhově zbarvené, a dokonce i náznak nížiny za ledovcem. Bez přemýšlení jsem se zastavil, upadl jsem vyčerpáním a odplazil se pod převis, který skýtal alespoň iluzorní úkryt. Energoblok byl už úplně mrtvý. Boty a zbývající rukavice přestaly vydávat teplo. V růžové záři rána jsem zvedl obnaženou ruku a pomocí druhé jsem opatrně zakýval každým prstem. Byly bez citu a šedé, zůstaly v nich prohlubně po spáleninách od lana, ale správně na tom měly být hůř – zmrzlá tkáň, která se ulomí jako rampouchy.

Dopoledne jsem prodřímal. Stýskalo se mi po spacím oděvu a ve chvílích, kdy jsem byl při vědomí, jsem doufal, že mě Marion, Sarah a Robbie znovu najdou. Toužil jsem po kluzké, měděné chuti mimozemského masa. Pochyboval jsem, že je to zdravé, ale bylo to lepší než nic, byla to známka mého odhodlání žít. Byl jsem jen mlhavě při vědomí, ale musel jsem se pousmát představě, jak mě celého ovládne křišťálová srst, která se mi zatím rozrostla po noze a visela z ní v dlouhých vláknech. Viděl jsem sám sebe, jak klopýtám po ledovci jako nějaká kláda obrostlá houbou a křičím: Vidíš, Marion? Dokázal jsem to! – Změnil jsem se, a nic jsem pro to nemusel udělat!

Jenže tady žádný život nebyl. Žádný tlukot křídel. Žádný zářící sníh. Jenom já, vítr a studené, bolestivé ticho. Navzdory tekutině, kterou jsem dostal den předtím, jsem měl mučivou žízeň. Jazyk mi opuchl a přilepil se mi k patru. Věděl jsem, že musím dál.

Nejhorší trhliny jsem měl za sebou a levá noha se mi i přes znepokojivé vnější znaky používala lépe. Prodíral jsem se přes úlomky ledu a démantové morény a takto jsem belhavě scházel z ledovce. Šel jsem dál i potom, když konečně padla tma a noční oblohu vyplnila tančící opalescence. Podíval jsem se nahoru, upadl jsem a znovu vstal. Připomnělo mi to polární záři, jenže ta visela na Zemi nad obzorem jako opona, zatímco tohle zahrnovalo celou oblohu. Zamyšleně jsem kulhal dál a měl jsem ze sebe radost, když jsem si o několik hodin později uvědomil, že tato záře pravděpodobně nepochází z Korai, ale z prachových pásů, které krouží mezi ní a Deresem a cloní kosmický déšť, který by jinak zabránil, aby tady život vůbec vznikl.

Zase ráno. Další den. Dostal jsem se přes jednu třpytivou morénu na okraji ledovce – suchou, a já doufal, že tam najdu vodu z tání – a blížil jsem se k podhůří zbrázděnému roklemi. Každou chvíli jsem zvedal oči k obloze a přál si, aby mi Marion přinesla ještě trochu toho masa se zvláštní chutí a doušek té kyselé vody. Byla však jinde – a jinde bylo i její chápání. Její nový mozek byl přizpůsoben čistým okamžikům, čistým pocitům. Všechno se do něj valilo v nepředstavitelné šířce pásma, která by mé chabé lidské synapse vmžiku spálila.

Došel jsem k roklím, přes které jsem se dostal v lezci. Lana, která nastřelil, tam stále byla, a ty nerezové stuhy, které mi cestou nahoru připadaly jako znesvěcení, teď byly mou spásou. Na několik prvních jsem přes karabinu zavěsil úvazek a pomalým ručkováním zdravou rukou jsem je přelezl. Byla to únavná, mučivá práce, a propast pode mnou jako by neměla konce. Pravděpodobně zasahovala hluboko do planety, kam mizela všechna voda z tání. A byl jsem si jistý, že tam dole vidím pohyb, nějaké mihotavé hejno.

Další rokle byla širší.

Musel jsem se mnohokrát zastavit. Houpal jsem se nad propastí, nadával jsem si, a zatím začala padat noc. Bylo to stejně náročné jako ta verglasová stěna. Byl jsem přesvědčený, že to nedokážu. Mihotavá světla v propasti pode mnou vypadala hrozivě, halucinogenně. Nakonec jsem se na druhou stranu dostal. Zůstal jsem ležet na skále a díval jsem se nahoru na vířící bezhvězdnou oblohu. Věděl jsem, že tyto propasti se určitě dají obejít, ale v situaci, kdy jsem měl jenom svůj nevyužitelný mozek a paměť k ničemu, jsem netušil, jak daleko bych si musel zajít. Polykal jsem přes napuchlý jazyk suchý vzduch, díval jsem se na záři, která vycházela z mých roztrhaných, houbou obalených kamaší, a každopádně jsem si říkal, že mi zbývá zhruba tak jeden den. Odepnul jsem karabinu. Skálu vedle mě rozlomila puklina, sice hluboká, ale o málo širší, než kam jsem dosáhl rukou. Když jsem do ní nahlédl, nebylo pochyb o tom, že dole se pohybují světla, mihotavá hejna zlatých rybek. Ležel jsem na skále a díval se dolů. Nade mnou se hnal vítr. Pohyby teď byly blíž a tvary se staly zřetelnější, skutečně se podobaly rybkám. Usmál jsem se, když jsem si vzpomněl na Sarah a na ty skalní tůně, jak dokázala čekat hodiny s holýma rukama…

Později v noci jsem ucítil, jak se dvě myšlenky spojily. Sjel jsem zdravou rukou do pukliny a všiml jsem si, že rybky se třepetají docela blízko, dokonce tak blízko, že mi svítily na dlaň, ale když jsem po nich zkusil chňapnout, pokaždé prudce ucukly. Chytání rybek. Byla to nějaká snová hra, součást těžkého snu. Pak jsem si vzpomněl na prázdnou brašnu, pracně jsem ji ze sebe sundal, otevřel jsem ji a spustil mezi tančící tvary. Pohupovala se tam jako síť. Potom jsem jí škubl nahoru. Sjel jsem rukou po látce, nahmatal uvnitř pohyb a zmáčkl jsem jej. Ruku mi zvlhčilo něco mazlavého. Vytáhl jsem tvorečka ven a zkusil jsem si do něho kousnout. Ještě pořád zářil a vůbec nechutnal po rybách, ale měděně jako všechen korajský život. Měl tenké kosti, neskutečně tvrdé a ostré. Kousek jsem rozžvýkal, protlačil jsem tu hmotu přes dásně a polkl jsem. Pak jsem se znovu shýbl nad puklinu plnou života.

Tu noc se mi podařilo chytit šest dalších rybek a vymačkat z nich tekutinu, která se dala vypít, pravděpodobně z jejich měchýřů. Chutnala docela příjemně. To, co pro ně byl odpad, bylo pro mne životodárné. Představa, jak budu další den přelézat další pukliny, byla sice neradostná, ale už nepůsobila tak beznadějně. Dvě rybky, které jsem ušetřil, jsem strčil do brašny. Přitom jsem si všiml, že ve dne jsou průsvitné a jejich vnitřní orgány vypadají jako mechanismus starých analogových hodin. Potom jsem znovu vyrazil přes křišťálovou krajinu.

Přibližně o hodinu později vyšel z mé levé nohy, které jsem se od chvíle, co přestala bolet, snažil nevšímat, pronikavý výkřik bolesti. Najednou jsem se válel po skalách, lapal jsem po dechu a nevěřícně, v mučivých bolestech zíral na svou nohu. Ta bílá houba se pohybovala, vlnila se. Pak se mechovitá hmota rozevřela, z mého masa se vykroutil asi šesticentimetrový stříbrný úhoř a zalapal po dechu. Ohromený natolik, že jsem se nedokázal pohnout, jsem se díval, jak rychle sklouzl po skále vedle mě a zavrtal se někam, kde už jsem ho neviděl. Vzápětí se houba na mé noze seschla a scvrkla jako tající sníh. Do pěti minut zůstala jen šedá lepkavá sraženina a čistě vypadající jizva. Dotkl jsem se jí. Pořád jsem tomu věřil jen napůl. Jizva byla zcela normální. Naprosto skutečná. Pohnul jsem nohou, zkusil jsem ji. Pak se mi roztřásla ramena. Zvedl jsem hlavu k duhové obloze a rozesmál se.

Když jsem ten večer zdolával poslední rokli překlenutou lanem, byl jsem přesvědčený, že jsem den cesty od základny, přestože jsem zatím vůbec necítil myslící stroje. Ať jsem visel na laně jako pytel nebo klouzal po dalším poli rozlámaných krystalů, vzpružovalo mě pomyšlení, jak velký kus cesty jsem už urazil. Byl jsem nesmírně unavený, ale připadalo by mi jako hřích to teď vzdát. V noci jsem si nachytal potravu v další úzké průrvě – tentokrát jsem ulovil vzdušných rybek pět, plašších a modře proužkovaných – a pak jsem si našel shora kryté útočiště mezi balvany suťového pole.

Vítr se už utišil, ječel jen slabě. A já jsem už nedoufal, že by každý zvuk mohla být Marion, Sarah nebo Robbie. Když jsem na ně myslel, už jsem si je ani nespojoval s těmi jmény. Změnili se. A v jistém smyslu jsem se změnil i já. Pořád jsem měl hlad a žízeň a byl jsem unavený, ale aspoň jsem už nemusel bojovat o svou další existenci. Tato planeta, tak zvláštní a nebezpečná, byla zároveň vlídná takovým způsobem, jakým horské oblasti Země nikdy nebyly. Korai byla skutečně místem naděje, místem nových začátků. Už jsem se tady nebál a necítil jsem se osaměle. A až se vrátím na základnu, až tam budu… Ve tmě jsem sebou škubl a posunul jsem se mimo ostrý skalní výčnělek, příliš unavený, než abych přemýšlel, spal nebo snil.

Poslední úsek zpáteční cesty na základnu byl nekonečně úmorný. Pořád jsem se ohlížel po horách a v duchu jsem je nutil, aby zaujaly přesně ten tvar, který jsem si pamatoval z doby své samoty v kaňonu. Byla už skoro tma, když jsem dorazil ke korytu posázenému drahokamy a klopýtavě jsem vykročil po jeho okraji, nedbaje rizika, že bych se mohl zřítit. Bolelo mě úplně všechno a myslící stroje, jejichž signál měl být již živý, zůstávaly neurčitelné. Konečně, konečně jsem belhavě obešel balvan a zjistil jsem, že stojím na horním konci suťového svahu nad mrtvým jezerem. Znovu jsem měl před sebou krajinu, která mě v sobě zavírala. Sice nezřetelnou, ale byla to určitě ona. Sklouzl jsem dolů do tundry. Když jsem vrávoral ke stanům, slabý jako nikdy v životě, zkusil jsem zavolat na světla a na robota. Nic se nestalo. Kupole stanů zůstaly tmavé. Myslící stroje bezcílně šuměly. Trhnutím jsem otevřel svůj stan, svalil jsem se a chvíli hleděl na větrem bičovanou tkaninu, než jsem se propadl do obrovských jeskyní spánku.

Když jsem se probudil, bylo světlo, pak tma a pak znovu světlo. Jednou jsem se vypotácel ven, abych si ulevil a vyzvracel žaludeční šťávy s modrostříbrnými šupinkami.

Nemohl jsem si vzpomenout, kde obslužný robot schovává nápoje. Raději jsem se odvlekl k jezeru. Voda měla hrubou, zatuchlou, známou chuť. Znovu jsem se probudil pravděpodobně večer třetího dne. Mezitím jsem sebral dost rozumu, abych pochopil, že toto zvláštní strojové mlčení souvisí s poničeným energoblokem. Odšoural jsem se do velínu a manuálně jsem rozsvítil a zapnul topení. Taky jsem rozběhl obslužného robota a procesor. Chvíli jsem zápasil s klávesnicí, kterou jsem nebyl zvyklý používat, slabý a najednou hladový jako vlk. Vybral jsem si první věc, kterou měl procesor v nabídce. Teprve když jsem měl ty šedé plátky v sobě, uvědomil jsem si, co jsem si vlastně objednal.

Další den už jsem na tom byl líp. Levá noha se zdála být v pořádku, a třebaže jsem měl omrzlou ruku pořád napuchlou, zjistil jsem, že můžu obstojně pohybovat prsty, když si vezmu něco proti bolesti. Korajské slunce bylo jasné a teplé. Vítr prakticky nefoukal a nebylo ani třeba spouštět pole. Bezpočet hodin jsem proseděl tak, že jsem sledoval cílevědomé pobíhání pseudokrabů nebo hleděl vzhůru na teplou, tyrkysově žíhanou oblohu a vzpomínal, jak Robbie hned ten první den upadl a narazil si hlavu. Bylo úmorné udržovat kontakt s myslícími stroji bez normálního příjmu přes energoblok, ale zvykl jsem si zadávat příkazy robotovi manuálně – a mnohá jiná rozptýlení, na která jsem kdysi spoléhal, mi teď připadala bezvýznamná. A moje sny byly jenom moje, i když jsem spal ve spacím oděvu – a byly hrozně živé a všechny o Zemi.

Nadále jsem existoval napůl odtržený od normálního života na základně. Pozoroval jsem, jak obslužný robot obstarává pochůzky neznámého účelu, stejně jako jsem pozoroval pseudokraby. Když se z dlouhé cesty vrátil první pátrač, nic mě předem nevarovalo. Stříbrná postava vycupitala z šera a já si dokonce v první chvíli myslel, že se nějakým způsobem vrátil lezec – nebo jeho duch.

Tak jsem trávil dny. Uzdravoval jsem se na těle i na duchu. Již jsem nenosil potravu tvorům, jimiž se stali Marion, Robbie a Sarah. Neprohledával jsem očima oblohu v naději, že bych je mohl zahlédnout. A přestože mi to s ohledem na všechno, co se stalo, připadalo bizarní, občas jsem se přistihl, jak rukama a nohama šplhám v kaňonu, překonávám traverzováním nějaký lesklý úsek skály, který mi připadal obzvlášť lákavý. Lezl jsem jen tak bez jištění, prostě jsem si vychutnával pocit z opravdové, pevné skály, absenci jakékoli bariéry mezi mnou a vším ostatním, chuť a vůni této planety, ztrátu verglasu, pravý pocit, že jsem tady.

Jednou, snad tři týdny po návratu, jsem odpočíval po rychlém výstupu na nazelenalou, rozpukanou stěnu nad bílým suťovým svahem, díval jsem se dolů na kaňon a základnu, nabíral jsem dech a říkal jsem si, že dnes se konečně dostanu k tomu, abych vypil poslední láhev šampaňského, když jsem si všiml mírné změny ve zbarvení tundry v blízkosti základny. Několik minut jsem si těmi třemi podlouhlými obdélníky v drnovině lámal hlavu, než jsem pochopil.

Ten večer jsem na základně šampaňské skutečně vypil. Dodalo mi odvahu, kterou jsem potřeboval, abych se šel podívat na těla Marion, Robbieho a Sarah. Po všem, co se stalo, mi nepřipadalo správné, abych je tady pořád měl jako připomínku – třebaže jsem se jim v myšlenkách vyhýbal. Ale stál jsem a prohlížel si ta tři krásná těla, jež kdysi patřila lidem, které jsem miloval. Teď byli pryč a mně zůstaly jen dřímající, zlatě obestřené schránky…

Tu noc jsem sebou házel a převaloval se. Poprvé v životě jsem poznal, co je to nespavost. Všechno mi připadalo šedivé, černé. Co tady vlastně pohledávám? Co jsem tím získal? Přivolával jsem své sny o Zemi, ale nedostavily se. Spací oděv mi připadal hrubý a nepohodlný. Někde ve vyšších polohách této planety se nacházeli cizí tvorové, z připojení k nimž jsem měl příliš velký strach, tvorové, které jsem nikdy nemohl pochopit nebo poznat. Tady. Toto je všechno… Marioniny drápy ve mně a ten pád. KI KIK KARR KARR. A ta jeskyně. Nový život. Dokonce ani tři kroužící postavy, ale víc. Víc…

Stále jsem cítil chuť šampaňského – sladkou a ostrou, stejně jako toho posledního večera, který jsem tady strávil se svou lidskou rodinou. Vzpomněl jsem si, jak byly děti z nastávající změny tak rozrušené, že jim Marion musela upgradovat program ve spacích oděvech, aby je na noc zklidnila. Potom jsme ona a já seděli venku u opravdového ohně z jabloňových polen, která jsme si pro tu příležitost přivezli. Vzpomněl jsem si, jak se usmívala a jak držela sklenku, jak kouř strhával vítr, když vyplul ven z polí. Moc jsme toho nenamluvili. Prakticky už nebylo co říct. Chvíle klidu na této odlehlé planetě, která mi tenkrát připadala mnohem cizejší, když jsem poslouchal skučení větru a rozhlížel se po temných bílých horách, které se tyčily kolem. Ticho změny, odhodlání. Vzpomněl jsem si, jak mě Marion vzala za ruku a odvedla mě do stanů, svlékla se a zahodila spací oděvy. Tu noc jsme spali nazí a spolu, tělo na tělo. V jednu chvíli jsme se spolu pomalu pohybovali při milování; milovali jsme se spíš proto, že jsme spolu, spíš pro připomínku jiných časů, než jako projev velké vášně.

Rozechvěle jsem se ve tmě posadil a zašmátral po ručním vypínači, který jsem smontoval, abych mohl rozsvěcet. Doklopýtal jsem stany k myslícím strojům a zbytek noci jsem proseděl u nich. Zápasil jsem s manuálně ovládanými obrazovkami vedle vyzařovačů, které jsem už nemohl použít, a snažil jsem se najít cestu k jednomu programu z mnoha. Trvalo mi to, dokud plátnem, které se třepetalo ve větru, nezačalo prosvítat světlo Deresu. A když jsem to našel, tu skrytou skvrnku, kterou mohly odhalit pouze silnější a cizejší smysly, než jsem měl já, musel jsem se znovu a znovu přesvědčovat, vyjíždět si ty nezřetelné obrazy znovu a znovu. Ani potom jsem tomu nedokázal pořádně uvěřit.

Myslící stroje byly mrzuté a odměřené. Možná to bylo jen potížemi, které teď měly v komunikaci se mnou, člověkem bez energobloku – ale měl jsem podezření, že by Marion nevyšetřily, kdybych je k tomu nepobídl, nebo mi to neřekly, kdyby to věděly. Pořád mi připadá pravděpodobné, že by mi jednoduše dovolily, abych Marion pohřbil. Myslím, že to braly tak, že si ten nový život odnesla s sebou, když se proměnila, aby se znovuzrodila v té jeskyni.

Léto ustoupilo a pak se vrátilo. Žil jsem, dýchal jsem, procházel jsem se a šplhal jsem. Uzlík života vyživovaný v těle Marion rostl. Dokázal jsem sedět hodiny vedle stabilizačního pole, zatímco obloha venku mihotala zelenou, červenou a modrou září. Někdy jsem se dotýkal boule v záhybu jejího spacího oděvu, jindy jsem se utápěl ve smutku nebo ve štěstí, jindy jsem se jen tak vznášel a nemyslel téměř na nic. Někdy jsem se taky trápil nad tím, co dělám. Kdo mi dal právo, samotnému na planetě, přivést na svět nový život? Ale muka se vytratila s dotekem teplé pokožky a s vůní a blízkostí tří milovaných těl, která jsem měl kolem sebe. Věděl jsem, že teď, když vím o životě, který v sobě chová, nemohu Marion pohřbít.

S příchodem letního horka se Marion zvětšila. Vzduch se skutečně prohřál a do mého bobtnajícího jezera se zurčivě valila voda, příliš prudká a rychlá, než aby ji spolykaly všechny rokliny mezi mnou a horami. Objevily se také nové formy života. Barevné vějíře a vlákna. Pomalá, šedá křídla, která se vlnila a lezla po dně, podobná bahnu. Pseudokrabi vyvedli mladé. Růžoví a bez krunýřů, vypadali jako plazící se ruce. Poslušně ohledávali své rodiče, pobíhali nasáklou tundrou od jednoho kamene ke druhému a nemotorně si cpali do vznikajících kapes drobné plody, než se ztratili nebo upadli. Monitorovací satelit na oběžné dráze daleko od slunce navázal kontakt s kosmickou lodí, která prolétala v blízkosti Deresu a zkontrolovala si mě rychlou výměnou zpráv. Řekl jsem jim, že jsem v pořádku, vymyslel jsem si výmluvu, proč je moje odpověď tak těžkopádná, a ještě několik dní jsem si dělal starosti, že by mohli změnit trasu a navštívit mne. Ale neudělali to. A mně bylo opravdu dobře. Cítil jsem se bezpečný, když jsem byl sám.

Když jsem jednou večer seděl před stany, prohlížel jsem si skálu a teplou, proužkovanou záři oblohy, uslyšel jsem tlukot šedých křídel. Skoro jsem to čekal – teď, když už jsem přestal doufat. Tentokrát přiletěli z odlišného směru, z jiné části oblohy. Kdo mohl ostatně vědět, jak daleko se Marion, Robbie a Sarah po této planetě toulali. Taky jsem poznal, že jsou čtyři, ne tři: jeden velký, dva o něco menší a pak nejmenší, titěrná tečka, která se vezla v proudu vzduchu za svou matkou. Marion dosedla jako první a schovala svého nového potomka pod ochranu vyklenutých křídel. Rozhlédla se, když jsem se k ní rozběhl. Všiml jsem si rozlámaného záblesku v jejích fasetových očích.

„Mám se dobře!“ zvolal jsem. „Rád tě vidím, Marion!“ Ale po těch měsících mlčení zněl můj hlas cize dokonce i mně. Marion couvla, když jej uslyšela, a nabrala do křídel vzduch, připravená vzlétnout. Tvoreček vedle ní, šeredný jako obluda, sykal a kňoural. Robbie a Sarah stále kroužili. Znovu jsem se podíval na Marion, snažil jsem se ji přesvědčit, aby je přivolala dolů. Ale naše děti byly už skoro dospělé a pravděpodobně by si z ní nic nedělaly.

Pomalu jsem od skalního stolu couvl a pak jsem se rozběhl tundrou k základně, až voda stříkala na všechny strany. V pleskající kupoli jsem uříceně zabušil do klávesnice, horké plátky jsem popadl hned, jak vyšly z procesoru, a rozběhl jsem se s nimi houstnoucí tmou zpátky. Ale siluety již ze skalního stolu zmizely, ve vzduchu nebylo slyšet tlukot křídel. V houstnoucí tmě jsem propátrával oblohu, až mé oči nebyly nic víc než zastřené černé tůně. Ale po nich nebylo ani památky. Jako by nikdy neexistovali.

Napadl první sníh zimy. Když jsme přistáli, sníh tu místy ležel, a pak jsem samozřejmě viděl sníh v horách, ale žádný nebyl takto zelený. Začínal jsem si uvědomovat, že zdejší roční doby jsou jako záblesk světla pozorovaný přes tkaninu na tucet různých způsobů. Břicho Marion se napjalo. Na obrazovce jsem viděl, jak se dítě hýbe, a vlastníma rukama jsem cítil, jak kope. Lekl jsem se představy, že roste samo a v tichu, a tak jsem začal mluvit a chodit kolem stabilizačního pole. A v noci, kdy vítr skučel a zářící chocholy ledu se klenuly nad kaňonem jako kynoucí ruce, jsem dokonce začal zpívat.

Tu noc, kdy Marion rodila, jsem jí objednal prostředky proti bolesti. Myslící stroje nebyly schopné pochopit, proč jsem jim nedovolil, aby dítě jednoduše vyřízly noži obslužného robota – anebo proč by její vyprázdněné synapse nemohl vyrušit ztracený pojem bolesti. Kontrakce každopádně přišly snadno, bezděčně vyvolané gangliemi v Marionině páteři, které dosud fungovaly. Mohl jsem dokonce říct, že snadný byl i porod jako takový, ale podle čeho jsem to měl poznat? A pokud šlo o mě – dívat se, jak Marion otevřela oči, břicho se jí napnulo a spodní čelist se křečovitě zachvěla, jak se celé tělo zpotilo, prohnulo a krátce ožilo, bylo skutečně těžké. Brečel jsem, když jsem pak dítě omyl, očistil a přestřihl šňůru. Usmíval jsem se a vzlykal jsem, když jsem je položil do náruče Marion, která ležela zubožená, vycucaná ve zvětšující se kaluži placenty, a ono jí začalo sát z prsů čirou bělavou tekutinu.

Mnoho hodin jsem seděl vedle stabilizačního pole a houpal svého spícího chlapečka. Vypadal jinak, tak jako všechny děti vypadají jinak. Červené čelo, obrovské oči s tenkými víčky, neskutečné prstíky na nohách a nehty. Bylo strašně zvláštní, že sem za mnou přišel právě teď. A bylo tak těžké tomu všemu uvěřit – jenže to prostě patří k tomu být člověkem, to, jak všechno pomíjí. To nás spojuje a rozděluje.

Nechal jsem ho několik dní pít od Marion, přidržoval jsem ho v kolébce z jejích teplých, neživých paží. Ale zlaté žíly stabilizačního pole jí překryly prsa a přestože její tělo bylo umyté a občerstvené, s porodem z ní něco odešlo. Zřejmě poslední jiskra života, která mi před těmi měsíci zabránila, abych ji pohřbil. A taky Robbieho a Sarah jako by nějak ubylo; změnili se, přestože jsem dítě tiskl i k nim a šeptal jsem jim do uší všechna možná tajemství, která mě napadla. V těchto dnech byli mnohem živější v mých snech a vzpomínkách než fyzicky. Zdálo se mi, že maličko povyrostli, stali se víc tím, čím se nikdy nestanou. Stejně jako v případě jejich pravých živých duší, které létaly s Marion v horách, bylo na čase, aby odešli.

Když novorozeně plakalo, dělal jsem si starosti, že si nezvykne na mléko z procesoru. Strachoval jsem se o jeho duševní vývoj, protože vyrostl ve stabilizačním poli, a o to, jak ho ovlivní ovzduší této nové planety. Občas, když vítr utichl, jsem ho bral ze stanů ven. Pokaždé jsem ho dobře zachumlal a přitiskl ho k sobě. Pak, ve spalujícím mrazu těchto hor, jsem pochopil, že žádné nebezpečí nehrozí. Jak se mu obličej rozzářil, když uviděl třpytivý led, hrající množstvím odstínů, a tu úžasnou, valící se oblohu. Přestože mu byly teprve dva měsíce, vztahoval k tomu všemu ruce. A v očích měl to snové světlo, které jsem si tak dobře pamatoval od Marion.

Zima maličko polevila – ale touto dobou jsem už věděl o Korai dost, abych nečekal, že po ní přijde něco tak obyčejného jako jaro. Jak sníh tál a tvořil kaluže, vystupovali z něj modří tvorové podobní můrám a vzlétali. Byl jsem rád, že je znovu teplo – zásoby jídla mi musely vydržet mnohem déle, než jsem plánoval. Abych je doplnil, vyrazil jsem jednou ráno s dítětem upevněným v úvazku na zádech. Vylezl jsem po suťovém svahu a podél závějí, z nichž stékaly čúrky tající vody, k první roklině. Dole teď byla obrovská, bohatá hejna. Mé dítě se dívalo, spalo a usmívalo se, a já se nahnul do jeskyní plných života. Když jsem však vytáhl ven ty tvory, kteří se kroutili a skákali mi do rukou, když jsem své děťátko nechal, aby se jich dotklo buclatými prstíky, jednoduše jsem je pustil zpátky do rokliny. Teď, když už na tom nezávisel můj život, nedokázal jsem se přimět zabít něco, co žije.

To bylo před rokem. Uskrovnil jsem se a přežil jsem. Teď přibyla na Korai nová lidská rodina. Kontaktovali mě přes satelit, když dorazili, a o několik dní později přiletěli přes hory velkým letounem, který si přivezli s sebou. Díval jsem se, jak přistává, jak skučící motory tlačí k zemi tundru vedle skalního stolu. Přitiskl jsem chlapečka k sobě. Chichotal se, když viděl to zvláštní nové stvoření a menší tvory, kteří se z něj vynořili. Když ale přišli blíž, zamračil se. Dva chlapci, muž a žena. Nejspíš měl za to, že jsme jedinými lidmi na této planetě a všude jinde.

Zachovali se k nám laskavě. Jejich obslužný robot vyložil nové generátory, stany a zásoby. Když mu můj pomáhal, všiml jsem si, jak za necelé dva pozemské roky, co jsem tady byl, korozí zezelenal, a jak jsou staré stany, které nahrazoval, flekaté a ztmavlé působením korajských hub. Do té doby jsem si toho nevšiml.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se žena, když jsme seděli v chladném levandulovém soumraku. Nechal jsem ji, aby mi dítě podržela, což byl sám o sobě zvláštní pocit. Bylo to, jako kdybychom se navzájem stali částí toho druhého; bylo to jako půjčit někomu vlastní ruku. Můj chlapeček nejdřív překvapeně zavřískl, ale pak už si nestěžoval. Prohlížel si ji svýma dravýma, modrýma, tázavýma očima; byl už takový.

Žena zopakovala otázku. Zamrkal jsem. Na jméno jsem vůbec nepomyslel. V situaci, kdy jsme tady byli dva, nebylo potřebné.

Nechal jsem to být. Ona se usmála a podívala se po chlapcích a manželovi, kteří se procházeli kolem a volali na sebe zvláštními hlučnými hlasy, jak nakukovali pod kameny, šplhali po svazích a objevovali nové věci. I bez vyptávání o mně věděla všechno. Měla svůj energoblok a tím pádem přístup k mým myslícím strojům.

„Tahle planeta je ale moc krásná,“ řekla. „Hned jak jsme přistáli, všechno ostatní vybledlo, všechny moje obavy a smutky. Dokonce…“ Sklopila oči. Mé dítě se v jejím náručí zasmálo. „On… Tohle…“

„Já chápu, proč se lidé chtějí změnit,“ řekl jsem. „Sám jsem se změnil. To je na tom to nejpodivnější. Taky jsem se změnil. Jenom jsem nemusel přestat být člověkem, abych to dokázal.“

„Uděláme to všichni společně. Myslím děti. Já a Mark. Už brzo.“

„Asi je to tak nejlepší.“

Natáhla ke mně ruce. Vzal jsem si od ní chlapce. Řekl Ka-kúú a já ucítil z jeho vlasů na temeni vůni soli a mýdla. Pak vstala a rozhlédla se. Po těch jasně rudých štítech, za nimiž Deres už dávno zapadl, přestože celá obloha ještě zářila. „Ty…“ Ukázala na hory. „Támhle ta nejvyšší. Jak jí říkáte? Když ji máte pořád před očima, určitě jste…“

Zavrtěl jsem hlavou a když pak vykročila přes tundru, šel jsem za ní. Nejmladší syn k ní přiběhl s něčím v ruce. Z pseudokraba, kterého se pokusil rozebrat, jako by to byla mechanická hračka, mu mezi prsty kapala mramorovaná korajská krev. Pseudokrab. Taky jméno. Denička. Pokud šlo o ostatní, pokud šlo o všechen život, skály a rokle na této planetě, pokud šlo o tu nejvyšší, rudě obarvenou horu, na které jsem málem zemřel, a tvory, jimiž se stali Marion, Robbie a Sarah, nenapadlo mě dát něčemu z toho jméno. Tady jsou věci tím, čím jsou, a jsou nepřekonatelně cizí. To žádná jména nikdy nezmění.

„Samuel,“ řekl jsem.

„Cože?“

„Moje dítě. Říkám mu Samuel.“

„Hezké. Kdysi jsem znala jednoho…“

Prošli jsme se ještě kousek. Vítr sílil. Na obloze se objevily proužky zlaté tmy. Otec volal na nejstaršího syna, aby slezl z hřebene nad jezerem, na který se snažil vyšplhat. Roboti dokončili svou práci. Zanedlouho celá rodina odletí.

Půda tady byla o něco měkčí. I když byly deničky pod našima nohama v houstnoucím šeru už zavřené, zdály se větší, barevnější. Pohlédla na tři tmavší obdélníky, které vystupovaly z drnů, a pak zpátky na mě.

„Víte, že kosmická loď, která nás přivezla, zůstane na oběžné dráze ještě měsíc?“

Přikývl jsem. „Vím.“

„Napadlo mě…“

„Že bych třeba chtěl odletět? Nejsem si jistý. Mám tuhle planetu moc rád. Ale když vás vidím a pomyslím na svého – Samuela. Vím, že ho tady nemůžu vychovat sám. Má vlastní život.“

„Musí se naučit, jak se o sebe postarat,“ řekla. „Bude potřebovat energoblok – někdo ho bude muset ohodnotit a vzdělat, bude si muset osvojit dovednosti pro pochopení myslících strojů. Jak ovládat spací oděv…“

„Neřekl bych, že mi něco z toho chybí.“

„Ale musíte mu dovolit, aby se rozhodl sám za sebe. Tak to děláme všichni.“ Složila ruce na prsou a zadívala se na něho. „Tak poletíte? Zavezete tu kosmickou loď zpátky na Zemi?“

„Ano,“ přikývl jsem. Cítil jsem, jak kolem mne proudí měkký korajský vzduch, jak mi okamžiky života utíkají mezi prsty. „Poletím.“

„Podívejte.“ Usmála se a sáhla mi na ruku. Někam ukazovala. „Tam nahoře.“ Hlas měla rozechvělý, nedočkavý. V dálce, na pozadí skal, viditelné jen stěží, stoupaly čtyři černé tečky.

Zvedl jsem Samuela, aby je viděl. Zasmál se – Ka-kúú – natáhl baculatou ručku a ukázal.

překlad Petr Kotrle

Doslov lana R. MacLeoda:

Práce na této povídce byla přímým důsledkem čtení dvou knih. Musím předeslat, že něco podobného se mi jako zárodek budoucí tvorby nestává často, ovšem Verglas je v tomto příslovečnou výjimkou. Tou první knihou bylo Setkání se smrtí od Joea Simpsona, ještě než se dostalo do povědomí široké veřejnosti. Kniha je popisem noční můry ze skutečného života, kdy se Simpson nešťastně zranil v polovině zlézaného vrcholu a poté se snažil dostat zpět do základního tábora se zlomenou nohou. Jde o působivou, vzrušující a hodnotu života potvrzující knihu, kterou mohu všem doporučit. Její spojitost s mým příběhem, s horami a s rizikem života či smrti je očividná. Tou druhou knihou byla Tvář vod od Roberta Silverberga. Silverberg je jedním z klíčových autorů, které mohu uvést jako svůj vzor, a přiznávám, že jsem z jeho tvorby za celé ty roky četby načerpal neskutečné porozumění a radost. Ovšem právě tato kniha ve mně navodila pocit vítaného nepochopení; a to díky mé nesmírně odmítavé reakci na exotičnost zde popisovaného mimozemského života. Odhodlal jsem se k tomu v tomto směru přiblížit.

Verglas je tak malou poctou složenou důležitosti četby – a také neodbytnému pocitu napsat v reakci na ni něco obdobného; to my autoři občas prožíváme.

MacLeod, Ian R (oderick) (1956 –

Britský autor fantastiky, narozen 6. 8. 1956 v Solihullu poblíž Birminghamu, dnes žije v tamním Sutton Coldfieldu, vystudoval práva, ale již řadu let je spisovatelem z povolání. Mezi jeho oblíbené činnosti patří fotografování, poslech hudby a menší snahy o kresbu a malbu. Debutoval v magazínu Interzone, kam poprvé přispěl povídkou Through (1989). Později se jeho kratší práce objevily také v magazínech Weird Tales, F&SF a nejčastěji v Asimov’s SF, jehož editor Gardner Dozois autora s oblibou zařazuje do svých proslulých ročenek. Odtud ho znají také čeští čtenáři z povídek Past Magic (Interzone 1990, č. Kouzlo minulosti-To nejlepší ze science fiction 1/Kredit 1993), Mamie (IASFM 1991, č. Marnie-To nejlepší ze science fiction 2/ABR 1995) a Starship Day (Asimov’s SF 1995, č. Den, kdy dosáhneme hvězd-Asimov’s SF 4/96 &; Den hvězdoletu-Science Fiction 1995/Netopejr 1997). Některé z nich vydal později souhrnně ve sbírkách Voyages by Starlight (1997) a Breathmoss and Other Exhalations (2004), k těm nejznámějším patří tituly l/72nd Scale (Weird Tales 1990-nom. Nebula), The Summer Isles (Asimov’s SF 1998-World Fantasy Award, Sidewise Award a nom. Hugo), The Chop Girl (Asimov’s SF 1999-WorId Fantasy Award, Asimov’s Reader Poll, nom. Hugo) a Breathmoss (Asimov’s SF 2002-Asimov’s Reader Poll, nom. Hugo a Nebula). V současnosti chystá již třetí sbírku pod pracovním názvem Past Magic (dosud nepublikováno).

Po spanilé jízdě povídkovou oblastí byl dlouhá léta velmi netrpělivě očekáván jeho románový debut a podle všeho nebyli čtenáři románu The Great Wheel (1997-Locus) zklamáni. Jde o příběh duchovního, který přes ztrátu většiny své víry stále pomáhá obyvatelům velkoměsta na severoafrickém pobřeží zhruba z roku 2170. Při své charitativní činnosti narazí na prudký nárůst výskytu rakoviny u lidí žvýkajících listy koiyl (jakási obdoba kokainu) a s pomocí počítačové expertky pátrá po jejím radioaktivním zdroji. Po několikaleté odmlce se překvapivě vrátil s fantasy románem The Light Ages (2003, č. Světlověk/Laser 2005), v němž viktoriánská Anglie zažívá obrovský průmyslový rozkvět díky nálezu tzv. éteru, magické substance využívané jako mocný zdroj energie. Londýn se tak stává místem kouzelných zahrad, špinavých ulic, továrních komínů a fantastických stvoření. Těžba éteru však skrývá mnohá tajemství. Dělníci vystavení dlouhodobému styku s touto látkou procházejí hrozivou přeměnou a prostí obyvatelé Anglie jsou na pokraji rebelie hájící jejich práva na svobodný život.

Volné pokračování The House of Storms (2005-připravuje Laser) zobrazuje Anglii o několik desítek let později, stále v područí éteru. Zdá se však, že ne nadlouho, protože utlačované obyvatelstvo je připravené utopit Světlověk v krvavé občanské válce a snad navždy zlomit jeho moc. V obou románech se MacLeod představil jako autor schopný obohatit skomírající fantasy o neobvykle realistický přístup, zdá se, že do budoucna v tomto směru hodlá pokračovat a zařadit se tak mezi respektovanou skupinu autorů snažících se o neustále potřebnou inovaci fantastického žánru.

Jeho další román je však snad pouze dočasným odstupem od fantasy, pod pracovním názvem Twilight Sonata (dosud nepublikováno) tak vzniká příběh ženy žijící v Birminghamu v 21. století, což na autora klade vysoké nároky ve směru předvídání budoucího vývoje, ačkoli hlavními tématy díla jsou smrt, posmrtný život, hudba a víra.

China Miéville

FAMILIÁR

Jestli se vám doposud povídky nezdály příliš divné, aby mohly ospravedlnit název naší antologie, pak vás čeká práce, která divná určitě je a možná nejen trochu. A jestli něco oceňuji na kratších pracích giganta současné světové fantastiky Chiny Miévilla, tak je to právě fakt, že i když jsem od něj díky jeho skvělým románům připraven očekávat mnohé, přesto mě dokáže ve své povídkové tvorbě vždy něčím příjemně překvapit. Na úvod Familiára je každé slovo jednoduše zbytečné, zbývá si ho jen přečíst.

Čaroděj potřeboval udělat dojem na svou klientku. Zprostředkovatel, který mu domluvil schůzku, řekl, že dotyčná je velice stará – „je jí nejmíň sto“ – a určitým způsobem, který nedokázal upřesnit, z ní jde strach. Čaroděj intuitivně vycítil něco nezvyklého, peníze nebo moc. Pečlivě a svědomitě se připravil. Trval na tom, aby se sešli o měsíc později, než zprostředkovatel plánoval.

Dílnu měl v chatce, zahradním domku v zahrádkářské kolonii v severním Londýně. Žena se proplétala kolem záhonů s fazolem šarlatovým, rajčaty, vysychající kořenovou zeleninou a mezi laťkovými konstrukcemi, kolem čarodějových sousedů, mužů o desítky let mladších, než byla ona, ale přesto pořád starých, kteří přikládali do ohňů a zdvořile se po ní neohlíželi.

Čaroděj byl připravený. Za začerněnými okny malé dřevěné místnůstky měl vysmýčeno. Krabice naskládal do úhledných hromad. Bylinky a organické pomůcky ke své práci uklidil – ale tak, aby na ně bylo vidět – pařáty, kůže připomínající děsivé roušky, zazátkované láhve a pečlivé hromádky prachu a nejrůznějších předmětů. Stařena po nich sklouzla očima. Zadívala se na holuba s deformovanou nohou, přivázaného za dobrou nohu k bidýlku.

„Můj familiár.“

Žena nic neřekla. Holub zavrkal a vykálel se.

„Nedívejte se mu do očí, nebo vám ukradne duši.“ Čaroděj přes ptáka přehodil černý hadr. Nechtěl se na svou klientku podívat zpříma. „Je to bazilišek, ale teď už vám nebezpečí nehrozí. Je schovaný.“

Ze stropu visel lustr z neuspořádaných ramínek a porcelánových střepů, na němž hořely tři svíčky přetékající voskem. Malé pyramidky vosku ležely i na dřevěném stolku pod lustrem. V mihotavém světle se čaroděj pustil do vykládání, při němž manipuloval s kousky grisgris – fotografie, které klientka předložila, posypal za použití kořenky z pizzerie drcenými lístky, prachem a nastrouhanými zbytky plastu.

Účinek se dostavil záhy, takže i na odtažité stařeně byl patrný zájem. Vzduch se vysušil a rozptýlil, až bylo v chatce dusno jako v letadle. Z polic se ozývalo šustění: úzkostlivě se na nich rozechvěly vyschlé zbytky. Už tak se událo víc věcí než na většině seancí, ale čaroděj pořád na něco čekal.

Svíčky v horku zvlhly. Stékaly po nich pramínky roztaveného vosku. Klouzaly jeden přes druhý a skapávaly v okamžitě tuhnoucích cákancích. Stalaktity se natahovaly a zanechávaly na dolním okraji lustru voskové vousy. Svíčky hořely příliš rychle, zbavovaly se vosku, až dráty vroubily výčnělky dlouhé jako lidský prst.

Hmota se kupila v nepravidelných hromádkách, stáčela se ze stolu a pak prskala a jako by z ní maz neodkapával, ale pomalu vytékal z úst, která se ve vosku otevírala v provazcích čelistí. Vyšlehly z nich komíhající se jazyky a za mžurkami se objevily bezbarvé oči. Tyto věci byly chvilku nahodilé plastiky a poté nabyly nečekané a jednoznačné organické podoby. Zakončení pramínků roztaveného vosku vytvořila třáseň drobných, mléčně bílých hadů, několik centimetrů dlouhé válečky masa. Těla ve vosku splývala a ulpívala. Kolébala se s neurčitými dravčími úmysly a ševelila.

Stařena zavřeštěla a zavřeštěl i čaroděj. Ten však svůj výkřik proměnil v zaklínání a zlehka se na židli zachvěl, takže na něho shluk komíhajících se voskových hadů upřel pozornost. Holub za tmavou clonou vystrašeně zaskřehotal. Hadi se ze svíček marně natahovali a pokoušeli se na čaroděje zaútočit. Jejich toxin skanul na prášek kouzla a smísil se s ním do vlhké kaše, pod níž se stařeniny fotografie začaly proměňovat.

Byl to zákrok zvnějšku, série manipulativních kroků, které i čaroději připadaly laciné a nemorální; ale odměna byla štědrá a věděl, že kvůli své pověsti musí udělat dojem. Obřad trval necelou hodinu, během níž voskoví hadi vydávali zvuky a vypouštěli tekutinu a holub dával neúnavně najevo zděšení. Nakonec se čaroděj ztěžka zvedl. Pod silnou vrstvou potu se leskl jako vlhký vosk. Podivně rychlými pohyby, aby se vyhnul uštknutí, hady odsekal v místech, kde jim těla přecházela do svíčky, a tvorové popadali na stůl, kde sebou škubali ve smrtelných křečích a prolévali hustou bledou krev.

Zákaznice vstala, usmála se a posbírala mrtvolky polohadů a fotografie, na nichž obezřele nechala vrstvu špíny. Byla svěží a spokojená a neucukla před světlem jako čaroděj, když otevřel dveře a dal jí pokyny, kdy se má zase vrátit. Díval se, jak prochází zahrádkami se zeleninou, a dveře chatky zavřel, až když mu zmizela z očí.

Stáhl hadr z vyděšeného holuba a už se ho chystal zabít, když tu se zadíval na pahýly vosku, kde se před chvilkou svíjeli hadi, a místo toho otevřel okno a pustil ptáka ven. S těžkým oddychováním se posadil ke stolu a zadíval se na krabice v zadní části chatky. Vzduch se usadil. Čaroděj zaslechl škrábání. Vycházelo z umělohmotné bedny na nářadí, kam schoval svého opravdového familiára.

Familiára si přivolal. Zvažoval to dlouhou dobu. Přibližně chápal, že mu otevře přístup k hojnosti, a toto vědomí mu dodávalo sílu v bolesti a hnusu toho, co bylo k zaklínání zapotřebí. Zatímco poslouchal podivné drápání, prstem si přejížděl strupy na stehnech a hrudi. Zbudou po nich jizvy.

Informace, které o technice přivolání získal, byly neurčité – pokoutní kouzla předávaná tuláky, palimpsesty ze stránek notesů, poznámky na okraji telefonních seznamů. Mechanismus operace mu nebyl nikdy jasný. Utěšoval se, že pokud špatně porozuměl, nebyla to jeho chyba. Doufal, že se familiár, jakmile se mu ho podaří vytvořit, bude hodit k jeho městské praxi. Doufal, že získá krysu, velkou, se špinavou srstí, nebo lišku či holuba podobného tomu, kterého ukazoval, když pochopil, co se stalo. Domníval se, že maso, které poskytl, je oběť. Netušil, že poskytuje materiál.

Bez víka tvořila bedna malý ohrazený výběh a familiár ho prozkoumával. Čaroděj ho znechuceně pozoroval. Tvor si obalil tělo v prachu, aby za sebou nezanechával vlhkou stopu. Podobal se nemotorné mořské okurce, vroubené výrůstky vlastní tkáně. Byl těžký jako jablko a představoval amalgám kousků čarodějova tuku a masa, smíšený s jeho chrchly, semenem a amulety. Svíjel se, čile se převaloval v rozích svého vězení. Natahoval se za světlem a křečovitě třásl masitým tělem.

Čaroděj ho v bedně cítil, i když na něho neviděl. Cítil, jak leze ve tmě za jeho zády, a s tímto pocitem jakoby vylévající se krve vyčaroval hady, což dosud nikdy nedokázal. Familiár mu byl odporný. Při pomyšlení na něho se mu zvedal žaludek a zaplavoval ho zmatek, ale nebyl si jistý proč. Při práci čtvrtil zvířata, někdy i zaživa, a byl na to zvyklý; když si to ceremoniál žádal, pojídal výkaly a zvířata přejetá na silnicích, ale z tohoto malého kousku jeho vlastní tkáně se mu dělalo nekontrolovatelně špatně.

Když se tvoreček poprvé pohnul, čaroděj zaječel, neboť si uvědomil, co bude jeho familiár zač, a zvracel, dokud si nevyprázdnil žaludek. A třebaže bylo takřka nad jeho síly upřít na něho oči, přinutil se, aby se pokusil zjistit, co je mu na něm tak odporné.

Čaroděj cítil familiárovo nadšení. Držela ho pohromadě divoká fascinace věcmi a pokaždé, když se napjal a peristaltickým pohybem se posunul kolem své umělohmotné cely, záchvěvy jeho tupého a hladového zájmu prochvěly i čarodějem a zlomily ho v pase. Tvor byl hloupý: němý a horlivě zvědavý. Čaroděj cítil, jak začíná chápat prach, v němž se válel, nesouvisle, pak vědomě, a k něčemu ho využívá.

Chtěl, aby měl opět sílu dosáhnout toho, co udělal pro stařenu, ačkoli ho vytvoření hadů vyčerpalo. Jeho familiár manipuloval s věcmi, byl kanálem pro manipulaci, žil, aby měnil, používal a poznával. Čaroděj nesmírně toužil po síle, kterou mu poskytl, a zavřel oči a ujistil se, že to dokáže, že se dokáže obrnit. Ale při pohledu na čenichajícího zaprášeného červeného tvora ho najednou zaplavila slabost a nejistota. Cítil jeho nemyslící mysl. Nemohl snést představu, že mu tělem budou s každým zážitkem kolovat výměšky, a to ani s vědomím, co by mohl získat. Familiár z něho dělal stoku. Každých několik vteřin v přítomnosti familiára polykal vlastní zvratky. Bůhví proč, ale jeho neustálý dychtivý zájem vnímal jako cosi nechutného. Nestálo to za to. Čaroděj došel k rozhodnutí.

Nebylo ho možné zabít, a pokud ano, čaroděj nevěděl jak. Zarazil do něho nůž, ale tvor jen horlivě prozkoumával čepel a na vražedné snahy odpovídal dělením a přetvářením. Ocel se pokusil i sevřít.

Když do něho čaroděj bušil žehličkou, familiár se stahoval a přeskupoval své tkáně, přeléval se přes zbraň, špinil ji sám sebou a proměňoval železo v brusli, po níž se pokoušel klouzat. Oheň mu byl jen nepříjemný a v kyselině zůstal klidně ležet. Každé nebezpečí zkoumal jako předtím prach, snažil se je využít, a v ozvěnách tohoto zkoumání se čaroději zvedal žaludek.

Vyklopil odporného netvora do pytle. Cítil, jak se otírá o póry látky, a rychle se vydal na cestu. Pytlovina se vedle něho za jízdy svíjela v bedně na nářadí (nedokázal ji položit za sebe, kde by na ni neviděl a kde by z ní mohl netvor vylézt a pustit se do výzkumů jeho kůže).

Když zastavil na břehu kanálu Grand Union, byla už skoro noc. V městském parku západního Londýna, mezi otlučenými mosty pokreslenými graffiti, na doslech posledních mladých výtržníků ve skateparku, se čaroděj pokusil svého familiára utopit. Nebyl tak hloupý, aby si myslel, že se mu to podaří, ale když tvora, zatíženého kamením a svázaného, hodil do studené a špinavé vody, zakusil tak velkou úlevu, až zaúpěl. Viděl, jak ho kanál pozřel. Zbavil se ho. Pak utekl.

Familiár, uvelebený v bahně, se snažil učit. Vysílal dočasné končetiny, aby pochopily okolní věci. Beze strachu zkoušel odolnost stěny pytle.

Všechno, co zjistil, srovnával s tím, co už věděl. Jeho síla spočívala v proměně. Fungoval na základě používání nástrojů, jediný způsob poznávání pro něho představovalo využívání získaných informací. Svět bylo nekonečné množství nástrojů. Už dobře rozuměl prachu a byl mírně obeznámen s noži a žehličkami. Ohmatával vodu a vláknitou strukturu pytle a podroboval je zkoumání, až zjistil, že nejsou to, co používal doposud.

Coby ošklivé a neschopné stvoření vyplul z pytle do bahnité vody, učil se odpadky a drobné formy života. I v tak zaneřáděném kanálu žily odolné ryby, a zanedlouho je vypátral. Několik jich opatrně rozpitval a naučil se je používat.

Vydloubl jim oči. Třel jimi o sebe, kýval jimi‘ na provazcích jejich tkání. Vysílal mikroskopická vlákna, která se vtírala do nervových výhonků obalených zrosolovatělou krví. Jeho život byl nakažlivý. Vysílal oči do prostoru svého předního konce a najednou, jakmile k němu poprvé dospěly zrakové vjemy, ačkoli kolem nebylo světlo (zavrtával se do bahna), poznal, že je ve tmě. Převalil se do stínů a za pomoci svých nových sklivcových přístrojů spatřil, jak černou vodu proráží světlo pouliční lampy.

Opět našel mrtvá těla ryb (k tomu mu dopomohlo používání zraku). Rozpletl je na vlákna. Potřel se slizem z jejich kůží. Jedno po druhém jim ulámal žebra jako dílky ze stavebnice nějakého modelu. Zapustil si je do kůže (jeho drobné a nahodilé cévy a svalová vlákna se vtlačily do kůstek). Použil je k chůzi, k rozvážnému, obezřelému sunutí ježovky.

Byl neúnavný. V průběhu několika hodin se naučil dno kanálu. Všechny věci, které našel, použil, některé hned několika způsoby. Některé použil společně s jinými kusy. Některé za chvíli nechal být. Každým použitím, každou manipulací (a pouze touto manipulací, touto změnou) četl významy. Hromadil surovou učenost, nic nezapomínal a s každým pochopením bylo to následující snazší, v souladu s tím, jak se mu rozšiřovaly obzory. Prach byl první a nejtěžší věc, kterou se musel naučit.

Když za úsvitu vylezl z vody, byl zapuštěný do schránky z láhve od mléka. Z hrdla mu vykukoval hrozen oček. Šátral kolem sebe kleštičkami na nehty. Malinkými kamennými kulkami vytvořil ve skleněných stěnách dírky, z nichž vysunul nohy z promáčených větviček a polámaných per. Aby se nebořil do vlhké hlíny, z mincí a oblázků si vytvořil chodidla. Jako by je ani neměl pevně přichycená. Táhl za sebou hnědý pytel, v němž byl původně uvězněn. I když pro něj nenašel stálé použití a třebaže ani neznal slova, kterými by tento pocit vyjádřil, cítil k pytlovině něco jako sentimentální vazbu.

Všechny končetiny měl jednou provždy proměněné. I ty, o něž ztratil zájem a kterých se zbavil, byly provrtány organickými kanálky pro tělesné šťávy. Jednotlivé složky jeho nesourodého těla byly propleteny a spoutány drobounkými svaly a šlachami o šířce pavoučích vláken. Maso v jeho středu se rozrostlo.

Familiár zkoumal trávu a nedokonalýma očima pozoroval ptáky.

Na pestré směsici nohou přičinlivě pobíhal jako brouk.

Po celý den a noc se familiár učil. Potkával na cestách drobné savce. Našel hnízdečko myší a prohlédl si jejich tělesné partie. Z ocásků si udělal chápavá tykadla, naježil se fousky, vylepšil si oči a naučil se používat uši. Vše, co našel, srovnával s prachem, stébly, vodou, větvičkami, rybími kůstkami a promočenými odpadky: naučil se myš.

Se soustředěnou fascinací se naučil nové uši. V zahradách si hráli mladí Londýňané a familiár zůstával ve skrytu a poslouchal jejich slangové promluvy. Vnímal strukturu jejich přerývaného štěkotu.

V zahradách objevoval predátory. Sám byl velký jako kočka a někdy se na něho vrhali psi a lišky. Na krunýř z láhve už byl příliš velký, rozrazil ho a místo něj se naučil bojovat. Drápal porcelánovými střepy, hřebíky a šroubky – nikoli vztekle, ale s neměnným blaženým zájmem. Na svých početných nohách z odhozených krámů se pohyboval s nesmírnou jistotou. Pokud útočník dostatečně rychle neutekl, familiár se ho naučil. Použil ho. Měl ostrá zakončení prstů, zhotovená ze psích zubů.

Přesunul se ze zahrad. Jeho velikost mu znemožňovala se skrývat. Po břehu kanálu se vydal na hřbitov, na tovární vlečku, na smetiště. Vytvořil si podobu s využitím kol, žíly a tkáně vnořil do pozůstatků vozíku. Když tyto věci opouštěl a vytahoval své součásti, kola krvácela.

Někdy své nástroje používal jako jejich původní majitelé, jako tehdy, když trhal nohy ptákům (a na čtyřech či šesti ptačích nohách pobíhal přes vyhořelá auta jako pišťucha). Uměl je proměnit. Na slunci si chránil oči koženými chlopněmi, které byly původně kočičíma ušima.

Naučil se jíst. Jeho hlad, jeho krmení byly nástroj jako kdysi prach: nemusel přijímat potravu, ale krmení mu přinášelo uspokojení, a to stačilo. Z cárů mokrého ručníku si vytvořil jazyk a ze soustavy ozubených kol ústa. V čelisti se mu protáčely zuby, přežvykovaly a zatlačovaly kusy potravy do krku.

Pozdě k ránu si na smetišti znečištěném rozlitými chemikáliemi konečně vyrobil nástroj i z pytle, z něhož se narodil. Našel si dva rozbité deštníky, jeden samý drát, druhý celý potrhaný, a pustil se s nimi do práce; pevně je svíral rukama ze sponek do vlasů a manipuloval jimi krysími ocasy. Pytlovinu k nim připevnil organickými kořínky. Po hodinách propočítaného dráteničení, během nichž v mysli, kterou si vytvořil, pronášel anglická slovíčka, se přetvořené deštníky začaly prudce otevírat a zavírat na obdobách ramen a familiár se v silném poryvu větru vznesl do vzduchu.

Deštníky tloukly jako prověšená netopýří křídla a umaštěná pytlovina mu nedovolila spadnout. Letěl nepravidelně jako motýl a s roztaženými končetinami civěl na měsíc kočičíma a psíma očima. Lovil pomocí městského mlází, trnitých výhonků, které stahovaly a znehybňovaly kořist jak ve vzduchu, tak na zemi. Vyháněl z křovin kočky. Třepotal se mezi věžáky a každým máchnutím křídla se dál trhavě nesl vzduchem. Němě řval slova, která se naučil.

Létat mohl jen dvě noci, protože pak už byl příliš velký, ale náramně si je užil. Uvědomoval si potěšení, které mu způsobují. Během růstu je použil. Léto opanovala nezvyklá horka. Familiár se ukryl v nenadálých masách komulí. Nacházel si cesty městem. Žil na šrotištích a ve stokách, rostl, měnil se a používal.

I když si familiár oči pravidelně obměňoval, staré oči si ponechával a posunoval si je po těle, takže se mu na hřbetě postupně zhoršoval zrak. Naučil se obezřelosti. Byl vzdělaný: dvě ulice mohly být prázdné, ale už věděl, že ne úplně stejně. Rozebíral mluvnici cihel a opuštěných průmyslových areálů. Naslouchal u dveří, k nimž přikládal papírové pohárky a umělohmotné trychtýře, s jejichž pomocí si prodloužil uši. Rozšiřoval se mu slovník. Byl z něho Londýňan.

Každý dům, který minul, si označkoval jako pes: své teritorium si značil močí ze žláz zhotovených z plastových láhví. Čenichal nosem uloupeným jezevci a tekutinu ze smetištních výměšků a čarodějovy krve rozstřikoval v nepravidelném kruhu v plochých oblastech severního města, kde z podzemí vyjížděly vlaky metra. Uplatňoval svůj nárok na krajinu zbrázděnou řadami domků.

Vypadalo to jako rituál. Ale sledoval drobné savce na zavážkách a pochopil, že teritorium je nástroj, a tak se je naučil a použil je, nebo si to alespoň myslel, až do noci, kdy vytyčoval hranice do předměstských zón a vyčenichal stopu někoho jiného.

Familiára popadl vztek. Zuřil. Zmítal se na dvoře páchnoucím cizími výměšky, žvýkal pneumatiky a kusy plival. Nakonec se k vetřelcově stopě přikrčil. Olízl ji. Naježil se, v těle z čarodějových tkání a nejrůznějšího harampádí se mu zaťaly svaly. Tento nový zápach byl pronikavější než jeho a mísil se s jinou krví. Familiár se vydal na lov.

Stopa ubíhala přes zahrádky za domy oddělenými ploty, přes které snadno přeskakoval, táhla se přes hračky a usychající trávníky, přes záhonky a skalky. Jeho kořist byla stará a ostřílená: sdělovala mu to močí. Familiár použil čich k jejímu sledování a naučil se ji a pochopil, že vetřelec je tady on.

Na živelně se rozlézajících předměstích ho pach začal omamovat. Potichu slídil na kopytům podobných kamenech na koncích nohou, které si vytvořil z desek a trámů. Noc byla teplá a zatažená. Na předměstí se opět objevila zástavba, jako by tu chytila druhý dech. Za prázdnými kulturními domy, graffiti a pozůstatky po vandalech. Tady stopa končila. Pach byl příliš silný, byla to bojová droga. Rozleptal familiárovi vnitřnosti. Otevřely se mu v nich díry, primitivní plíce podobné měchům: přiměl se k dýchání, aby mohl při vraždění supět.

Vlnitý plech a ploty z ostnatého drátu. Čarodějův familiár byl vetřelec. Nesvítily tu hvězdy ani pouliční lampy. Familiár nehnutě stál. Vydechoval výzvu na souboj. Dech se nesl přes nevelkou arénu. Něco obrovského se vztyčilo. Pohnulo se smetí. Smetí vstalo a otočilo se a otevřelo tlamu a dech zachytilo. Nasálo ho ze vzduchu, naplnilo si jím vnitřnosti. Poučilo se z něj.

Explodovala tma. Familiár zamrkal, aby zbavil víčka dešťově mokrých odřezků. Sledoval, jak se nepřítel rozpíná.

Byl to starý tvor, starý familiár, samec, počátek. Už dávno utekl, byl zapuzen nebo ztratil svého čaroděje. Tvořila ho polámaná těla, dřevo a plast, kamení a rýhovaný plech, kolekce krámů rašící z masy obnaženého svalstva o velikosti koně. Něco zabzučelo. Vedle vlhkých krvavých očí měl zasazené kamery, vysouvající čočky, napájené organickým proudem. Mamutí tvor tleskl několika rukama.

Mladý familiár až do té chvíle nevěděl, že se považoval za osamoceného. Beze slov uvažoval, co jiného lze ve městě najít – kolik dalších vyděděnců, familiárů příliš odporných, aby je bylo možné použít. Ale dlouho myslet nemohl, neboť obludný starý potentát se na něho už vrhal.

Švihal ohony zakončenými nůžkami. Vyrazil na nohách od stolů a odrážel se klepety, která bývala lidskými čelistmi.

Malého vyzyvatele sevřely tlamy a trhaly mu nesourodě posbírané končetiny. Prokousávaly se spojovacími vlákny. Už na počátku života poznal familiár bolest a tento útok mu způsobil strašlivá muka. Zatímco útočník trávil kusy jeho masa, cítil, jak se zmenšuje. S úlekem pochopil, že by mohl zaniknout.

Jeho bratranec ho naučil, že svou novou hmotou může zraňovat. Familiár šátral po něčem, co by mohl použít, hrabal dráty. Nemohl ustoupit. I když krvácel a přišel o paže a nohy, i když mu popraskaly a vytékaly oči a cosi třikrát většího před ním otevíralo tlamy, zahradnické nůžky a zvedalo háky z lopat, omračující pach soupeřova pižma ho nutil bojovat.

Další výpad, další bolest a ztráta další části těla. Malý povstalec se zmenšoval. Poléval ho rivalův puch. Něco ho napadlo. Začal obludnému familiárovi močit do očí. Vystříkal poslední zbytky krvavé kaše a odvalil se od oblouku tekutiny. Mohutný netvor tiše rachotil. V dočasném oslepení sklonil hlavu k zemi a následoval svůj jazyk.

Familiár se za ním ani nehýbal. Vyrobil si nástroje ze stínů a ticha, halil se do tmy a němoty a nechával obra sledovat falešnou stopu. Pak malý familiár vyslal do země vlákna, k potrubí ukrytému několik centimetrů pod povrchem. Rychle sevřel plast chapadly širokými jako vnitřnosti. Jeho soupeř po něm u země neustále pátral, poslouchal a ochutnával půdu.

Malý provokatér si z potrubí udělal další končetinu a orgán. Posunul je a přelomil asi třicet centimetrů pod protivníkovou gigantickou hrudí. Pak vytrhl zubatý konec z hlíny; roura vyrazila na povrch, jeho nový úd, plastové trny jako ostruhy. Zaútočil na řídící masu starého familiára, přímo do středu tkání, a když se poraněný netvor pokusil odsunout, lstivý mladý familiár začal rozbitou rourou ze všech sil sát.

Nafukoval v sobě dutiny, zející vakua na koncích svého nového rourového střeva. Sání nepřítele znehybnilo a vytrhalo mu kusy krvavých tkání. Familiár si je do vlastního těla vtahoval zavalenou částí potrubí. Hltal je jako nenasytný žrout.

Lapený starý nepřítel se pokusil zvednout, ale dřevěnými a kovovými končetinami se neměl čeho chytit. Nedokázal se odtáhnout od sací roury, která byla příliš pevně zaklíněná v zemi, než aby ji vyrval. Pokusil se do plastové roury vplést vlastní žíly a zabojovat o ni, vytvořit si vlastní jícen a vypít protivníka, ale válec už provrtaly cévy mladého familiára, starý netvor je nedokázal vytlačit, a protože mu narušitel zničil velké množství tkání, byli chvíli velikostí totožní, ale vetřelec dál sílil a zvětšoval se.

Tkáně se v tučných soustech přemisťovaly do nadouvajícího se mladého familiára, kterého jeho provizorní střeva dál poutala ke skrytému potrubí, jež mu zachránilo život. Starobylý familiár se s posledními zasmušilými krátkými výdechy scvrkl a rozpadl, a sací otvor ho pozřel. Na všech vypůjčených končetinách a údech seschla síťovina žil, kostra se rozložila a zbyly z ní zase jen poklice kol, řeznické odřezky, nefunkční televizor, nářadí, mechanické krámy, všechno vysáté do sucha a neživé. Údy byly rozložené kolem prázdného kusu země, z níž vyčníval zubatý konec plastového potrubí.

Celý následující den familiár ležel a ani se nepohnul. Když se po setmění zvedl, kulhal, ačkoli si vyměnil všechny polámané končetiny: utrpěl vnitřní zranění, bolest mu způsoboval každý krok či pohyb, ať už se šinul nebo plazil. Přišel takřka o všechny oči a několik nocí byl příliš slabý; aby sjednal nápravu a ulovil a použil nějaké zvíře. Nevzal si žádný ze soupeřových nástrojů s výjimkou jedné lidské čelisti, která sloužila jako klepeto. Nebyla to trofej, jen něco, co by se mohlo hodit.

Metabolizoval většinu masové hmoty, kterou pozřel, spálil ji (a vzpomínky starého familiára na to, jak se dal dohromady na viktoriánských haldách, mu ležely v žaludku jako těžko stravitelné jídlo). Pořád však byl nesmírně nadmutý. Skleněnými střepy si odulé tělo propíchl, aby zmenšil tlak, ale jediné, co z něj vyhřezlo, bylo jeho nové já.

Pořád rostl. Nepřestával se zvětšovat od okamžiku, kdy vylezl z kanálu. Po bolestivém vítězství se sice dostavil náhlý nárůst velikosti, ale věděl, že těchto rozměrů by dosáhl i bez něj.

Stopy po rivalovi vysychaly. To ve familiárovi vyvolávalo spíše zájem než pocit vítězoslávy. Několik dní ležel na vrakovišti, používal nové nástroje, vytvářel si novou podobu, poslouchal lidi a rachocení strojů, cítil, jak mu, byť pomalu, narůstá energie a pozornost. A právě tam ho našel čaroděj.

Před familiárem stanula stará žena. V poledním horku se rozvaloval jako loutka. Nad skladištěm a střechami kanceláří slyšel kostelní zvony. Stařena mu vstoupila do zorného pole a on k ní vzhlédl.

Planula, a jak se mu zdálo, víc než jen světlem za svými zády. Pálila se jí kůže. Vypadala neúplně. Chystala se něco udělat. Familiár ji nepoznával, ale vzpomínal si na ni. Přiměla ho, aby se na ni zadíval, prudce přikývla, zmizela mu z očí. Familiár byl unavený: sklouzl pohledem na zem.

„Tady tě mám.“

Familiár hlavu zase vysíleně zvedl. Stál před ním čaroděj.

„Zajímalo mě, kam ses poděl. Žes tak zdrhl.“

V dlouhém tichu si familiár muže prohlížel od hlavy k patě. I na něho si vzpomínal.

„Potřebuju, aby ses vrátil zpátky do práce. Je potřeba něco dokončit.“

Familiárův zájem pohasl. Zvedl kámen, podíval se na něj a vyslal žíly a udělal si z něj nehet. Zapomněl, že muž před ním stále stojí, dokud ho nepřekvapil jeho hlas.

„Pořád jsem tě cítil, víš.“ Čaroděj se zasmál beze stopy veselí. „Tak jsme tě i našli.“ Ohlédl se na ženu stojící mimo familiárovo zorné pole. „Vlastně jsem šel za nosem. Za svými střevy.“

Všechny je spalovalo slunce.

„Vypadáš dobře.“

Familiár z něho nespouštěl oči. Byl zvídavý. Něco cítil. Čaroděj ustoupil. Bylo slyšet bzučení letního hmyzu. Žena stála na okraji prostranství lemovaného auty.

„Vypadáš dobře,“ zopakoval čaroděj.

Familiár se vytvořil do podoby člověka. Tkáňový střed v něm tvořilo několik desítek kilogramů roztažených svalů. Nohy měl zase z kamenů, ruce z kostí a cihel. Dosahoval by výšky dvou a půl metru. Uvnitř a na povrchu ho tvořilo tolik věcí, že vypočítat je by bylo nemožné. Na hlavě měl knihy, naroubované hřbetem dolů, takže stránky se na něm ustavičně třepotaly jakoby ve větru. Stránky byly vyživovány cévami, které se rozpínaly, aby se zbavovaly tepla. Knihy se potily. Familiárovy psí oči se soustředily na čaroděje, potom na pomalu se pečící vraky.

„Panebože.“

Čaroděj upíral oči na spodní část familiárovy tváře a nesměle zvedal ruku.

„Panebože, co to děláš?“

Familiár otevíral a zavíral lidskou čelist, kterou sebral svému nepříteli a z níž si udělal vlastní ústa. Usmíval se zuby z třetí ruky.

„Co to, kurva, děláš, proboha. Do prdele, ne. Ne ne.“ Familiár se ochlazoval stránkami vlasů.

„Musíš se vrátit. Zase tě potřebujeme.“ Ukázal neurčitě na ženu, která se ani nehýbala a pořád planula. „Ještě jsme neskončili. Ještě jsem to s ní nevyřídil. Musíš se vrátit.

Já to sám nezvládnu. Nemám na to. Už mi neplatí. Vždyť mě, kurva, přivádí na mizinu.“ Poslední slova vztekle vykřikl k ženě, ale ta nehnula ani brvou. Natáhla ruku k familiárovi a zamávala svazkem plesnivějících mrtvých hadů. „Vrať se,“ naléhal čaroděj.

Familiár si muže zase všiml a rozpomněl se na něho. Pousmál se.

Čaroděj čekal. „Vrať se, sakra,“ zvolal. „Musíš se vrátit, slyšíš, do prdele?! Vrátit.“ Už naříkal. Familiár fascinovaně hleděl. „Vrať se.“ Čaroděj si strhl košili. „Ty si tady rosteš. Ty si tady, kurva, rosteš a nepřestáváš a já teď bez tebe nic nesvedu a ty mě zabíjíš.“

Žena s hady žhnula. Familiár na ni viděl skrz čarodějovu hruď. Tělo se muži vytrácelo v nahodilých otvorech. Nekrvácel. Na dvě dlaně hrudní kosti, několik centimetrů břicha, proužky svaloviny z paží, všechno scvrklé, jako by jeho tělo přestávalo existovat. Entropické rány. Familiár se zájmem hleděl na díry. Viděl čarodějovi do břicha, kde u okraje otvoru přestaly existovat smyčky střev, kde nebyla skoro vidět páteř, která v délce několika obratlů vůbec neexistovala. Muž si spustil kalhoty. Prázdnota mu narušovala stehna, chyběl mu šourek.

„Musíš se vrátit,“ zašeptal. „Nic bez tebe nesvedu a zabíjíš mě. Vrať mě zpátky.“

Familiár se dotkl svého těla. Ukázal na muže prstem z kuřecí kosti a opět se usmál.

„Vrať se,“ zopakoval čaroděj. „Ona tě chce, já tě potřebuju. Ty se, kurva, musíš vrátit. Musíš mi pomoct.“ Zůstal stát s rozpaženýma rukama. Slunce zářilo jeho dutinami, rozrušovalo světlem jeho stín.

Familiár se podíval na černé mravence, kteří se činili u špačku z cigarety, pohlédl muži do svraštělé tváře, upřel pohled na netečnou stařenu svírající své mrtvé hady jako kytici. Usmál se beze stopy po krutosti.

„Tak to skonči,“ zařval na něho čaroděj. „Jestli se nehodláš vrátit, tak s tím, kurva, skoncuj.“ Zadupal a po familiárovi plivl, vztekal se, ale příliš se bál, aby se ho dotkl. „Ty hajzle. Tohle už nevydržím. Skoncuj to se mnou, hajzle.“ Čaroděj si zabušil pěstmi do nahých děravých boků. Strčil si ruku do otvoru pod srdcem. Zaskučel bolestí a tvář mu zkřivila křeč, ale dál šmátral uvnitř svého těla. Rána nekrvácela, ale když třesoucí se ruku vytáhl, tam, kde se dotkl vnitřností, byla mokrá a červená. Zase zařval a cákl krev familiárovi do tváře. „Tohle teda chceš? Tohle? Ty hajzle. Vrať se, nebo s tím přestaň. Udělej něco a skoncuj s tím.“

Familiárovi z krku vyšlehla spleť vláken a rozptýlila se do oblaku hmyzu, který ho obklopoval. Každé vlákno proniklo do malého tělíčka a zatáhlo se zpátky. Familiár si ke krku, pod svou lidskou čelist, přitahoval mouchy, vosy a vypasené včely, hemžící se hrst chitinu. Do nádoru živého hmyzu o velikosti lidské pěsti vtrhly tenounké šlahouny a zmocnily se ho, použily ho, učinily z něj nástroj. Hmyz, sevřený u familiárova krku, hlasitě a rytmicky třepotal křídly.

Vibrace se mu rozléhaly ústní dutinou. Pohyboval ústy, jak to viděl u jiných. Rezonoval v nich hmyzí hrtan a vytvářel zvuk, který dotvářel pomocí rtů.

„Slunce,“ pravil. Ševelivá řeč ho zaujala. Ukázal k obloze, přes rameno nahého a vytrácejícího se čaroděje, daleko za stařenu. Zavřel oči. Opět pohnul ústy a bedlivě naslouchal vlastním tichým slovům. Paprsky se odrážely z kapoty jednoho rozbitého auta na druhé a familiár je použil jako nástroje, s jejichž pomocí si zahřál kůži.

přeložil Milan Žáček

Pokud jde o doslov, nechal jsem autorům zcela volnou ruku – jak v obsahu, tak v rozsahu. Přesto mi to nedalo a Chinu jsem na základě následujícího doslovu poprosil alespoň o mírné rozšíření. Dostalo se mi ujištění, že nejde o projev lenosti, ale o zcela záměrnou stručnost. China prostě dal v komentáři ke své práci přednost pár slovům před sáhodlouhými rozbory, považuje to za mnohem tajemnější a zajímavější. A kdo jsem já, abych se s ním v tomhle bodě přel?

Doslov Chiny Miévilla:

Uvažoval jsem nad motivem nástrojů a jejich uživatelů. A přišel jsem s nápadem vytvořit cosi, co by samo sebe odvozovalo a chápalo skrze vlastní interakci na okolní svět – jinými slovy skrze způsob využívání okolí jako nástroje. To jsou myšlenky, které mě vedly k napsání téhle práce.

Miéville, China (Tom) (1972 –

Britský autor fantastiky, narodil se 6. 9. 1972 v Norwichi, krátce poté se jeho rodina odstěhovala do Londýna. V letech 1991 až 1994 studoval antropologii na univerzitě v Cambridgi, nějaký čas strávil na pracovním pobytu v Egyptě a v Zimbabwe, vzdělání si dále doplnil studiem mezinárodních vztahů v Londýně a mezitím strávil jeden rok na univerzitě v americkém Harvardu. Pověst slibného nováčka fantastického žánru mu vynesl nadějný románový debut King Rat (1998, připravuje Laser). Kritika nešetřila chválou pro tento ponurý fantastický příběh, kde je neprávem uvězněný hrdina osvobozen tajemným Králem Krysou, aby poté ve stopách série podivných vražd naplnil svůj osud v ulicích nočního Londýna.

Vstup do řad předních autorů žánru překvapivě potvrdil hned následujícím románem Perdido Street Station (2000-Arthur C. Clarke Award a August Derleth Award, nom. Hugo, Nebula a World Fantasy Award, č. Nádraží Perdido/Laser 2003), brilantní knihou přijatou vzápětí mezi všeobecně uznávanou klasiku. Obliba velkoměstského prostředí vedla autora k vytvoření multirasové společnosti metropole Nový Krobuzon, kde se geniální vědec Isaac Dan der Grimnebulin živí vyřizováním mnohdy nepříliš korektních zakázek bohatých klientů. Celkem poklidnou atmosféru jeho dosavadního života však naruší příchod záhadného cizince toužícího obnovit ztracenou schopnost létat. Město následně zaplaví teror uprchlých nočních můr, po jejichž hodech jsou ulice posety nemyslícími troskami obyvatel. Originální, živá a dosud nevídaná směs žánrů se svým významem dá směle přirovnat například ke Gormenghastu Mervyna Peaka či k autorově vzoru, sérii Viriconium od M. Johna Harrisona.

A byl to právě M. John Harrison, kdo v předmluvě k jedné z pozdějších autorových prací snad vůbec poprvé použil výraz New Weird, ačkoli ten je patrně Miévillovým vynálezem. New Weird je možná jen další reklamní nálepkou, ale dnes se pod tímto výrazem shromáždila celá řada pozoruhodných titulů od talentovaných autorů, jako jsou Jeff VanderMeer, Ian R. MacLeod, K. J. Bishopová či Steph Swainstonová. Sám Miéville neskrýval uznání nad plánem nakladatelství Laser spojit všechny tyto autory do jedné tématické edice. New Weird má být pokusem o reformu fantasy žánru, o její jednolité spojení se science fiction a hororem. Nádraží Perdido bylo dobrým začátkem, vždyť naše domácí Akademie science fiction, fantasy a hororu ocenila toto dílo hned ve třech kategoriích – jako nejlepší zahraniční knihu, nejlepší science fiction i nejlepší fantasy. Není to jediné ocenění, jehož se románu mimo anglofonní oblast dostalo, jako důkaz jmenujme německou Cenu Kurda Lafiwitze, španělskou Ignotus Award či francouzskou Grand Prix de 1’Imaginaire.

Široká paleta fantastických motivů, rozmanitá směsice ras, thaumaturgie a rozvinuté technologie se staly jednou z hlavních předností i ve volném pokračování The Scar (2002-Locus a August Derleth Award, nom. Hugo a World Fantasy Award, č. Jizva/Laser 2004), kde se nedobrovolný exil Bellis Chladnovíny nečekaně zkomplikuje po útoku pirátů a následné cestě k Armadě, nevídanému sídlu, které se skládá z nevábné směsice trosek i víceméně funkčních plavidel. Právě tato různorodost ve složení Armady poskytla autorovi příležitost opět zcela využít fascinující schopnosti poutavého popisu prostředí, nemluvě o neméně zajímavých tajných plánech vládců Armady jak aplikovat rozsáhlé znalosti shromážděné mnohaletým pirátským drancováním. Zbývá jmenovat ještě samostatně vydanou novelu The Tain (2002-Locus, č. Amalgám-Ikarie 7-8/2004), postapokalyptický příběh ze zpustošeného, téměř opuštěného Londýna, jenž je zde využit jako kulisa k boji s nebezpečnými monstry ohrožujícími lidstvo.

Kratší práce píše Ch. Miéville velmi sporadicky, ačkoli v poslední době je publikuje přece jen častěji, jmenujme například povídky An End to Hunger (New English Library Book of Internet Stories, ed. Maxim Jakubowski 2000, č. Konec hladovění-Pevnost 10/2004), Details (The Children of Cthulhu, ed. John Pelan & Benjamin Adams 2002) a Familiar (Conjunctions 39: The New Wave Fabulists 2002, č. Familiár-Trochu divné kusy/Laser 2005). V současnosti se k vydání chystá povídkový soubor Looking for Jake and Other Stories (2005, připravuje Laser). Zdá se, že i do budoucna hodlá dodržovat dvouletou lhůtu nutnou k vydání dalšího románu – Iron Council (2004, č. Železná rada/Laser 2005) vyšel ve světě téměř souběžně s naší Jizvou a v českém překladu by se měl objevit již v červnu. Miéville se v něm vrací zpět do ulic Nového Krobuzonu v čase, kdy se město potácí na pokraji chaosu sebezničení, do něhož ho uvrhl válečný konflikt s Tešem spojený s nepřirozeným nárůstem občanských nepokojů. Naději na znovuzavedení pořádku představuje zoufalá výprava za nesmrtelnou legendou skrze zvláštní a neobvyklé kontinenty Bas-Lagu. Podle autora jde o směs milostného příběhu, westernu a politického thrilleru okořeněný přítomností monster. China Miéville vstoupil nejen do naší fantastiky jako zářící kometa, ale jeho literární dráha získala stabilní oběžnou dráhu; nezbývá, než se nedočkavě těšit na jeho další, doufejme neméně zdařilé kreace. Není však tajemstvím, že jeho nový román se nebude odehrávat na Bas-Lagu, ale bude se jednat o zcela samostatné dílo. Na druhou stranu se autor rozhodně nevzdává svého oblíbeného prostředí a na Bas-Lag se jistě ještě několikrát vrátí.

Jeffrey Ford

ZMRZLINOVÁ ŘÍŠE

Cena Nebula

Následuje lehce sentimentální, avšak naprosto okouzlující povídka jednoho z nejnadanějších hlasů současné americké fantastiky. Autor se v ní zabývá poruchou vnímání doprovázenou tzv. vícenásobnými počitky. Pro postiženého člověka jsou tak zvuky vnímány rovněž jako barvy a barvy mají vedle vizuálního vjemu i svou vlastní vůni. Každý z nás je téměř naprosto odkázán na své vnímání; představte si tedy situaci, kdy se právě vjemy výrazně odlišujete od okolí. Porucha má přirozeně blízko k uměleckému cítění a nelze se tedy divit, že nám Ford předkládá hlubší zamyšlení nejen v tomto směru.

Znáte důvěrně vůni típnutých narozeninových svíčiček? Co se mne týče, nahrazuje jejich aroma zvuk podobný tomu, který vydává smyčec tažený přes nejhlubší strunu houslí. Ten tón v sobě má všechnu melancholickou radost, kterou prý vyvolává ona vůně: ztráta dalšího roku, příslib vzrůstající moudrosti. A podobně se mi zase tóny akustické kytary objevují před očima jako zlatý déšť, jenž padá z nevelké výšky hned nad mou hlavou, jen aby někde u solaru mizel. Existuje jistý sýr dovážený ze Švýcarska, který mám moc rád, a ten je ze samých trojúhelníků, zatímco dotyk hedvábí na prstech se mi ukládá na jazyku s chutí a konzistencí sněhové citronové pusinky. Tyto počitky nejsou jen myšlenkami, jsou to konkrétní smyslové prožitky. Podle toho, jak se na to podíváte, jsem, stejně jako zhruba každých devět z milionu jedinců, buď postižen, nebo oblažen stavem, jenž je znám jako synestesie.

Teprve nedávno se ukázalo, že synestesie vzniká v hippocampu, což je součást starodávného limbického systému v mozku, kde se skládají dohromady vjemy, jež jsou vyvolávány různými oblastmi v mozku jakožto výsledky vnějších stimulů. Panuje domněnka, že kdesi pod vědomím zažívá tuto koincidenci smyslových asociací každý, avšak u většiny lidí ji mozek odfiltruje, takže za bdělého stavu získá převahu jeden jediný smysl. U nás hrstky šťastných je tento filtr rozbitý, anebo snad zdokonalený, a co je obvykle podvědomé, stává se vědomým. Je možné, že kdysi v dávné minulosti byli naši prapředci naprosto synestetičtí, dotýkali se, slyšeli, čichali a viděli vše najednou: v každé konkrétní události se jim mísila smyslová paměť ze všech vjemů, aniž by v hodnocení dostal přednost jeden z pěti vstupů, jimiž se na nás valí „realita“.

Vědecká vysvětlení, nakolik jsem s to jim rozumět, se dnes zdají být logická, ale když jsem byl malý a vykládal jsem rodičům, jak šeptá vinyl, jak voní purpur a jak se otáčejí modré kotouče zvuku kostelního zvonu, báli se, že mám nějakou vadu a že mi hlava přetéká halucinacemi jako opuštěný dům strašidly.

Coby jedináček jsem si nemohl dovolit ten luxus, že budu anomální. Moji rodiče byli navíc dost v letech, matce bylo skoro čtyřicet, otci už pětapadesát a já jsem přišel na svět po dlouhé sérii nedonošených těhotenství. Když mi bylo pět, kdykoli jsem se dotkl sametu, uslyšel jsem zvuk, jenž jsem popsal jako pláč andělů, ale oni to prostě nebrali a vykládali si to jako nemoc, již je potřeba vyléčit jakýmikoli dostupnými metodami. Při té honbě za naprostou normálností se nebral ohled na peníze. A tak se moje časné mládí změnilo v útrpnou šňůru hodin strávených v čekárnách psychologů, psychiatrů a terapeutů. Nedokážu najít slova, jimiž bych popsal hlubiny medicínského šarlatánství, jemuž jsem byl vystaven od opravdové armády takzvaných profesionálů, kteří u mne diagnostikovali kdeco od schizofrenie přes bipolární depresi až po nízké IQ zaviněné špatným přivykáním na nočník. Jako malý kluk jsem k nim byl naprosto upřímný, říkal jsem jim pravdu o tom, co prožívám, a výsledkem této mé první chyby byly rozbory krve a encefalografie a zvláštní diety a hltání pekelných dávek různých léčiv, hlavně léků utlumujících činnost mozku, jež sice zdeptaly mou vůli, ale nezaplašily vanilkovou vůni šikmo dopadajících zlatavých paprsků slunce o pozdním podzimním odpoledni.

Byl jsem „jenom dítě“, a když se k tomu přidalo „moje postižení“, jak tomu rodiče říkali, výsledkem bylo, že mne brali jako velmi křehkou bytost. Proto mne poměrně dost oddělovali od ostatních dětí. Vím poměrně jistě, že zčásti to mělo co dělat s tím, jaký stín by moje abnormální vjemy a výroky vrhly na rodiče. Matka s otcem totiž patřili mezi ty lidi, kteří nesnesou pomyšlení, že by je někdo bral jako odpovědné za vznik něčeho defektního. Místo aby mi dovolili chodit do školy, učila mě doma matka. Byla dobrá učitelka, měla doktorát z dějin a výborný přehled o klasické literatuře. Otec byl pojistný matematik, a tak mě učil matematice, v kterémžto oboru jsem se projevil jako jednoznačně neúspěšný člověk, a to až do vysokoškolského věku. Takové x = y by sice mohlo být vhodnou metaforou pro synestesii, ale na papíře nedávalo smysl. Mimochodem, číslo osm je cítit po zavadlých květinách.

Zato jsem byl dobrý v hudbě. Každý čtvrtek ve tři odpoledne k nám chodila paní Brithnicová a dávala mi hodiny klavíru. Byla to milá starší paní s řídnoucími šedivými vlasy a velice krásnými prsty, které byly dlouhé a hladké, jako by patřily elegantní mladé obryni. Sama sice nebyla za klávesami žádný virtuóz, ale zato byla úplně geniální ve schopnosti naučit mě, jak si mám vychutnávat zvuky, které vytvářím. A já jsem si je vychutnával velice, a tak když mě zrovna netahali po všech čertech a ďáblech ve snaze zbavit mě postižení, byla mou základnou stolička před klavírem. Ve vnucené izolaci od světa se mi hudba stala únikovým východem, jímž jsem se plížil ven tak často, jak to jen šlo.

Když jsem hrál, vídal jsem před sebou tóny jako ohňostroj barev a tvarů. Ve dvanácti jsem sám komponoval a moje notové zápisy na papíře byly doprovázeny kromě not i záznamem vizuálních vjemů, které s tóny koincidovaly. Vlastně se věc měla tak, že když jsem hrál, ve skutečnosti jsem maloval – ve vzduchu, někde před očima – veliká abstraktní díla ve stylu Kandinského. Mnohokrát jsem si naplánoval kompozici na čisté čtvrtce za pomoci soupravy tužek o čtyřiašedesáti barvách, kterou jsem měl už od dětství. Byla v tom jediná potíž, a to s barvami, jako byly červenofialová a kobaltová modř, které jsem vnímal především jako chuti, a tak aby se staly součástí hudby, musel jsem je tužkou zapisovat jako lékořici a tapioku.

Trestem za to, jak jsem exceloval za klávesami, bylo, že jsem ztratil jediného opravdového přítele, totiž paní Brithnicovou. Vzpomínám si jasně na ten den, kdy ji matka propustila. Ona jen klidně přikývla, usmála se, chápala, že jsem už překonal její možnosti. Ale i když i já jsem věděl, že to tak je, stejně jsem se rozplakal, když mne na rozloučenou objala. Když měla tvář blízko mne, zašeptala mi: „Uvidět znamená uvěřit.“ A v tom okamžiku jsem věděl, že naprosto chápe moje břemeno. Její šeříková voňavka, zvuk téměř neslyšného sníženého H hraného na hoboj, se mnou zůstala, i když jsem se už díval, jak odchází po cestě a nadobro mizí z mého života.

Myslím, že právě ztráta paní Brithnicové ze mne udělala vzpurné dítě. Začal jsem být těkavý a skleslý. A jednoho dne, krátce po mých třináctých narozeninách, místo abych poslechl matku, která mi nakázala, abych si dočetl kapitolu v učebnici, než se osprchuje, vzal jsem si z její peněženky pětidolarovku a vyšel jsem z domu. Jak jsem kráčel na slunci a pod modrým nebem, zdálo se mi, že okolní svět jen kypí životem. Víc než po čemkoli jiném jsem toužil po setkání s jinými dětmi svého věku. Pamatoval jsem si ve městě místo, kde bylo zmrzlinářství, a kdykoli jsme se tam stavili v autě při zpáteční cestě od nějakého doktora, vždycky jako by okolo byl chumel dětí. Namířil jsem rovnou tam a přemýšlel jsem, jestli mě matka chytí dřív, než to stihnu. Když jsem si představil, jak si suší vlasy, radši jsem se rozeběhl.

Než jsem se dořítil k řadě obchůdků, kde byl i krámek Zmrzlinová říše, byl jsem u konce s dechem, i když stejně tolik rozrušením ze svobody, jako tím pársetmetrovým sprintem. Nakukovat skrze sklo dveří, to bylo jako dívat se branou do jiného, cizokrajného světa. Byly tu děti v mém věku, posedávaly ve skupinkách u stolků, povídaly si, smály se, jedly zmrzlinu, ne za tmy, po večeři, ale za bílého dne.

Otevřel jsem dveře a vrazil dovnitř. Kouzlo toho místa jako by se protáhlo kolem mne a vyletělo ven, protože hovor okamžitě utichl. Stál jsem ve chvilkovém tichu a všechny hlavy se otočily ke mně.

„Dobrý den,“ řekl jsem s úsměvem a zvedl ruku na pozdrav, ale už bylo pozdě. Už se odvrátili, hovor se zase rozproudil, jako by se dveře otevřely a zase zavřely jen z rozmaru větru a jako by oni tomu věnovali pouze letmý a neochotný pohled. Vlastní neschopnost zapůsobit na ně mne ochromila, a stejně tak i pochopení, že abych našel přátele, bude \k tomu potřeba vynaložit nějaké úsilí.

„Co to bude,“ povídá tlustý pán za pultem.

Vymanil jsem se z transu a šel jsem si něco koupit. Přede mnou, pod bublinovitou skleněnou kupolí, ležela Zmrzlinová říše. Nikdy jsem toho neviděl tolik v tolika různých barvách a vtěleních: s oříšky a ovocem, a taky dortíky a cukrátka, mystické víry, které jsem viděl jako zvuk sirén v dálce. Byly toho hluboké nádoby zasazené v pultu do úhledných řad, dohromady třicet příchutí. Kvůli dietě jsem nikdy nesměl jíst žádné sladkosti ani moučníky, a ty případy, kdy jsem dostal po jídle trošku vanilkové zmrzliny, byly víc než vzácné. Někteří doktoři napovídali rodičům, že když budu jíst pamlsky, mohlo by to moje postižení výrazně zhoršit. S tím vědomím jsem si teď poručil velikou misku kávové zmrzliny. Vybral jsem si kávovou hlavně proto, že tenhle nápoj byl další položkou na seznamu věcí, které nikdy nesmím ochutnat.

Zaplatil jsem, vzal misku a našel si místo v koutě zmrzlinářství, odkud budu mít výhled na ostatní stolky. Přiznávám, že než jsem zabořil lžičku, s nemalým rozechvěním jsem váhal, protože mne před mlsáním mnohokrát varoval celý zástup dospělých. Místo toho jsem si prohlížel krámek, díval jsem se, jak si děcka povídají a snažil jsem se zachycovat útržky hovoru. Můj pohled se zastavil u kluka v mém věku, který seděl o dva stoly dál. Usmál jsem se a zamával jsem na něj. Uviděl mě a pak se předklonil a něco pošeptal ostatním. Všichni se otočili, podívali se na mě a pak se rozesmáli. Bylo jasné, že si ze mě dělají legraci, ale já jsem se přesto vyžíval ve vítězném pocitu už jen z toho, že si mě všimli. Díky tomu jsem mohl nabrat pořádnou lžičku zmrzliny a vložit si ji do úst.

Synestetické prožitky doplňuje ještě jeden doprovodný jev, o kterém jsem se zatím nezmínil. Samozřejmě že v tom věku jsem pro něj ještě neměl název, ale když je někdo v moci pozoruhodné smyslové transference, prožívá také pocit „zjevení“, jakési objevitelské spokojenosti, který výzkumníci této anomálie později nazvali pocitem noetickým (je to výpůjčka od Williama Jamese). První ochutnání kávové zmrzliny ve mně vyvolalo hlubší noetický prožitek, než jaký jsem měl kdy předtím, a s ním přišlo zjevení dívky. Jako by se zhmotnila z ničeho a najednou stála přede mnou a zakrývala mi tu stále se smějící skupinku. Ještě nikdy jsem skrze chuť, sluch, hmat, čich neviděl nic než prosté abstraktní tvary a barvy. Byla trochu pootočená a přikrčená, měla na sobě kostkovanou sukni a bílou halenku. Vlasy měla stejně tmavohnědé jako já, ale byly dlouhé a vzadu svázané zelenou gumičkou. Najednou pohnula rukou a mně bylo jasné, že vytahuje zápalku. Vznesl se kouř. Najednou jsem chápal, že si zapálila cigaretu, a získal jsem pocit, že má strach, aby ji u kouření nechytili. Když rychle otočila hlavu a zadívala se přes rameno, upustil jsem lžičku na stůl. Její vzhled mě okamžitě okouzlil.

Jak se mi zmrzlina rozpouštěla v krku, dívka začínala mizet, a tak jsem rychle zvedl lžičku, aby se vidění vrátilo, ale nedonesl jsem zmrzlinu k ústům. Dívka najednou zmizela jako světlo, jakmile jsem ucítil, jak mi cosi měkce dopadlo na levé rameno. Uslyšel jsem nějaké nesrozumitelné, šeptané výčitky, a věděl jsem, že je to matčin dotyk. Našla mě. Když mě odváděla ze Zmrzlinové říše, doprovázely nás hlasité vlny smíchu. Později jsem si na tu událost vzpomínal s trapným pocitem, ale v tu chvíli, i když jsem se matce omlouval, jsem dokázal myslet jedině na to, co jsem viděl.

Zmrzlinový incident, po němž následoval další těžký úder, totiž objev krabičky od cigaret schované ve skříni, kam jsem dával všechny prášky, které jsem za posledních šest měsíců měl údajně spolykat, dovedl rodiče k přesvědčení, že k mému postižení se navíc ještě přidává sklon ke zločinnosti, jenž bude, pokud mu neučiní přítrž, s ubíhajícími roky neustále růst. Bylo rozhodnuto, že mým chováním se bude zabývat další specialista, terapeut, o kterém si otec něco přečetl, a ten mi vymluví tu paličatost a přiměje mě k poslušnosti. Rodiče se mnou uspořádali slavnostní sezení a tam mi to oznámili. Co jsem asi tak mohl dělat, než přikyvovat? Věděl jsem, že matka s otcem pro mne chtějí, i když svým nenápaditým způsobem, jen to nejlepší. Kdykoli mi ze všeho povolovaly nervy, chodil jsem ke klavíru a hrál jsem, někdy i tři čtyři hodiny v kuse.

Doktor Stullin měl ordinaci ve zchátralém viktoriánském domě na druhém konci města. Na prvním sezení byl se mnou otec, a když před tou smutnou barabiznou zaparkoval, nejméně dvakrát si zkontroloval adresu, jestli vůbec jsme na tom pravém místě. Pan doktor, tělnatý mužíček s krátkou bradkou a maličkými, kulatými brýlemi, nám vyšel vstříc ke vchodovým dveřím. Nemám ani páru, proč se smál, když jsme se představovali a tiskli si ruce, ale byl prostě dokonale veselý, asi jako trpasličí Santa Claus v pomačkaném hnědém obleku, který mu byl o číslo menší. Máchl rukou a pozval mne do domu, ale když chtěl vejít i otec, doktor jej chytil za ruku a povídá: „Vy se vrátíte za hodinu a pět minut.“

Otec začal chabě protestovat; říkal, že podle něj by mohlo být potřeba, aby k debatě přispěl vylíčením dosavadního vývoje mého případu. V tu chvíli se lékařovo chování v mžiku změnilo. Začalo být vážné, úřední, skoro rozkazovačné.

„Já beru peníze za to, že léčím chlapce. Vy si musíte najít vlastního terapeuta.“

Otec zjevně nevěděl, čí je. Chvíli to vypadalo, že zas něco namítne, ale pan doktor mu zopakoval: „Za hodinu a pět minut.“ Vešel za mnou dovnitř a rychle otci zavřel před nosem. Vedl mě několika neudržovanými místnostmi zastavěnými regály přecpanými knihami a jednou, kde byly jídelní a psací stoly pokryté do výšky štosy papírů, zasmál se a povídá: „Tihle rodiče. Tak nezbytná věc, a přitom jsou někdy jako něco, do čeho šlápneš a nemůžeš to dostat z boty. Co člověku zbývá, než je mít rád?“

Došli jsme do zadní části domu, do pokoje, který tvořila kostra z tenkých ocelových nosníků a okenní tabule. Sluníčko se do něj jen valilo, obklopovalo nás, a v koutech a na některých nosnících stály a visely zelené rostliny. Stál tu také stolek, na něm byl čajník a dva hrníčky s podšálky. Když jsem se usadil na židli, kterou mi ukázal, zadíval jsem se skrz sklo ven a uviděl jsem, že za domem je veliká nádherná zahrada, kde kvetou všemožné barevné rostliny.

Pan doktor mi nalil šálek čaje a začal s vyptáváním. Usilovně jsem se snažil být co nejvzpurnější, ale ve způsobu, jakým odmrštil otce, bylo něco, za co jsem jej musel obdivovat. Kromě toho byl zcela jiný než ostatní terapeuti, u kterých jsem byl a kteří naslouchali mým odpovědím naprosto odtažitě a bez nejmenší odezvy a projevu citů. Když se mě zeptal, proč jsem tady, a já mu odpověděl, že jsem utekl, abych mohl jít na zmrzlinu, zakabonil se a řekl: „Jak směšné.“ Nebylo mi jasné, jestli tím myslí mě, anebo to, jak na můj útěk zareagovala matka. Pověděl jsem mu, že hraji na klavír, a on se příjemně usmál a přikývl. „To je dobře.“ Pak se mě vyptal na obvyklý denní program a domácí život, nato se narovnal na židli a zeptal se: „No a co je tedy v nepořádku? Tvůj otec mi tvrdil, že máš halucinace. Vysvětlíš mi to?“

Jenže já jsem se, bez ohledu na to, jak se vtírá, už rozhodl, že s nikým nebudu mluvit o svých vjemech. On pak udělal cosi nečekaného.

„Dovolíš?“ zeptal se a vytáhl balíček cigaret.

Než jsem stačil zavrtět hlavou, už jednu vytáhl a zapálil si. Snad kvůli tomu, že jsem ještě nikdy neviděl doktora, aby kouřil v přítomnosti pacienta, ale snad i proto, že mi tím připomněl tu dívku, která se přede mnou objevila ve zmrzlinářství, moje odhodlání nesvěřit se s ničím zesláblo. A když si navíc odklepal popel do poloprázdného šálku, dal jsem se do řeči. Pověděl jsem mu, jak chutná hedvábí, jak různé barvy odpovídají různým tónům z klavíru, jak purpur páchne, až je mi na zvracení.

Všechno jsem mu vyložil a pak jsem se opřel na židli a začínal jsem své slabosti maličko litovat, protože on se usmíval a z koutků úst mu unikal kouř. Vyfoukl jej, a s kouřem mu z úst vyšlo to slovo, které mi mělo dát hodnotu, určení, a které mě mělo pronásledovat po zbytek života: synestesie.

Když jsem toho dne odešel ze Stullinovy ordinace, byl jsem jiný člověk. Pan doktor si promluvil s mým otcem a vysvětlil mu, o jaký jev jde. Vyjmenoval mu historické případy a poskytl mu stejný rámcový výklad o neurologickém mechanismu toho jevu, jako předtím mně. Také dodal, že většina synestétů nezažívá prolínání tak širokého spektra smyslů jako já, i když ani to není neznámé. Otec co chvíli přikyvoval, ale očividně byl celý pryč z toho, že by moje postižení, jímž jsme tak dlouho trpěli, v okamžíčku zmizelo.

„S chlapcem není vůbec nic v nepořádku,“ vykládal Stullin, „když nepočítáme to, že je svým způsobem výjimečný. Berte to jako dar, jako originální způsob vnímání světa. Pro něj jsou ty vjemy stejně skutečné, jako jsou pro vás ty vaše.“

To, jak Stullin pojmenoval moje postižení, znělo jako kouzelné zaříkadlo z pohádky, protože díky jeho moci jsem byl osvobozen od kouzla rodičovské nadvlády. A co víc, zareagovali na to tak, že se o mě téměř dokonale přestali zajímat, jako kdyby se po vší té usilovné péči zjistilo, že jsem podvodník, který si jejich zájem nezaslouží. Jakmile bylo jasné, že budu s to žít si stejně jako každé normální dítě, začal jsem si svobody užívat. Nicméně smutné na tom bylo, že jsem nevěděl, jak na to. Scházela mi zkušenost, kterou každý získá, když je součástí společnosti. Kvůli nejistotě jsem byl nesmělý a první rok v soukromé škole byla hotová pohroma. Toužil jsem po příteli stejného věku, ale tento cíl mi stále unikal, dokud jsem neprošel i střední školou a nebyl na vysoké. Z té zoufalé snahy s někým navázat styky jsem byl strašlivě nervózní a mluvil jsem neopatrně. Bylo to začátkem 60. let 20. století, a jestli tehdy něco bylo ve středoškolských kruzích nezbytné, pak tedy zůstávat nad věcí. A já jsem tomu požadavku neodpovídal tak křiklavě, jak to jen šlo.

Obrátil jsem se k hudbě jako k ochraně a trávil jsem hodiny prací na skladbách, s tužkami a pastelkami, snažil jsem se sehnat do houfu zvuky a výslednou vizuální pyrotechniku a vůně a chuti, aby vznikly soudržné notové zápisy. Po celou tu dobu jsem cvičil a zlepšoval svou manuální obratnost nad klávesnicí, ale přesto jsem neměl touhu stát se interpretem. Jen málokterý z mých učitelů si za ty roky představoval, že ze mě vytvoří skvělého koncertního klavíristu. Já bych to ani nedovolil, a když naléhali, přesunul jsem se k jiným učitelům. Nic mě neděsilo tolik jako představa, že sedím před hordou diváků. Tíha hodnocení číhajícího třeba jen za jediným párem těch imaginárních očí byla víc, než jsem dokázal snést. Zůstal jsem v kontaktu se Stullinem, navštěvoval jsem ho jednou měsíčně, ale ať jakkoli důsledně trval na tom, že jsem normální, po letech, kdy rodiče tvrdili pravý opak, pro mě bylo jednoduše nemožné vymazat si z hlavy jistotu, že jsem zrůda.

Kromě klavíru bylo v té době mou největší radostí zajet si vlakem do blízkého města a chodit na koncerty místního orchestru a komorních souborů, které se konaly v intimnějších prostředích. Zrovna řádil rokenrol, ale já jsem tíhl k vážné hudbě; k tomu mě vedle cvičení hry na klavír dovedl i fakt, že poklidná samota je jako protiklad k zuřivému sdružování se ideálním prostředím právě pro symfonickou hudbu. Velice se mi ulevilo při zjištění, že většina lidí, kteří chodili na stejné koncerty jako já, byli dospělí, kteří si mojí přítomnosti nijak nevšímali. Z různých představení, díky stereu, které jsem si vymodlil na rodičích, a díky vlastní četbě jsem shromáždil v tomto oboru obrovské znalosti.

Mým hrdinou byl J. S. Bach. Přes jeho dílo jsem začal rozumět matematice… a skrze lepší porozumění matematice přišlo zase větší porozumění Bachovi: zlatý řez, nárůst komplexnosti prostřednictvím opakování jednoduchých prvků, přítomnost kosmického v obyčejném. Zatímco ostatní jeho dílo jen slyšeli, já je dokázal i cítit, chutnat, vidět, a při tom jsem měl jistotu, že jsem svědkem procesu, jímž se celá příroda vyvinula od jednotlivé buňky k prudce žijícímu, různorodému lesu. Součástí mého obdivu pro toho dobrého pana kantora z Lipska nejspíš byla jeho genialita v kontrapunktu, kdy dvě či více rozličných melodií se jemně spojují v určitých bodech, takže vzniká obzvláštně soudržný posluchačský zážitek. V této technice jsem viděl obdobu své touhy, aby se jednou má jedinečná osobnost spojila s osobností někoho jiného a vytvořila přátelství. Brzy poté, co jsem si poslechl fugy, jež tvoří součást Dobře temperovaného klavíru, jsem se rozhodl, že chci být skladatelem.

Samozřejmě že jsem v těch letech, zároveň strašných, protože jsem ve škole byl terčem výsměchu, i nádherných díky hudebním objevům, nemohl zapomenout na obraz dívky, která se přede mnou na chvilenku vynořila při útěku do Zmrzlinové říše. V okamžiku, kdy mě doktor Stullin prohlásil za duševně zdravého, jsem začal spřádat plány, jak se tam vrátím a znovu si ji vyvolám. Ironické na tom všem bylo, že stačila první lžička kávové zmrzliny, aby se mi udělalo zle, buď proto, že mě celý život drželi co nejdál od sytých zákusků, anebo protože moje trávicí soustava byla opravdu choulostivá. Jakmile jsem získal svobodu, zjistil jsem, že jaksi nemám žaludek na všechny ty gastronomické požitky, po nichž jsem svého času tak prahl. Přesto jsem hodlal čelit bolení břicha, jen když ji zase uvidím.

Při druhém výletu do Zmrzlinové říše jsem si dal vrchovatou lžičku kávové zmrzliny a znovu jsem si prožil hlubokou noetickou reakci, a ona se objevila jako předtím: její obraz se zformoval v prázdném prostoru mezi mnou a výlohou krámku. Tentokrát to vypadalo, že sedí na krajíčku gauče, jenž stojí v nějakém obývacím pokoji nebo salonu, a že si čte knihu. Jasně jsem viděl jen její bezprostřední okolí, pár decimetrů od jejího těla. Když jsem se podíval dál od ústřední postavy, zbytek gauče a stolek vedle něj, na kterém stála lampička, byly stále duchovitější; viděl jsem skrz ně scény zvenčí, z parkoviště před zmrzlinářstvím. A na krajích toho jevu nebylo nic, jen mírně zvlněná atmosféra. Dívka otočila stránku a můj pohled to přitáhlo zase k ní. Honem jsem spolkl další lžičku zmrzliny a žasl jsem nad její krásou. Vlasy měla rozpuštěné a já spatřil, že jí sahají hluboko pod ramena. Sytě zelené oči, malý, dokonalý nos, hladká kůže, plné rty, které se mlčky pohybovaly s každým slovem textu, který si prohlížela. Na sobě měla jakési velice tenké, šmolkově modré pyžamo, pod kterým jsem cítil přítomnost ňader.

Vzal jsem si dvě lžičky zmrzliny najednou, a protože mi touha zaškrtila hrdlo a já nemohl polykat, chlad mi popálil jazyk. Po tu dobu, co trvalo plné puse zmrzliny, než se rozpustila a stekla mi do krku, jsem se prostě jen díval, jak se s každým nádechem jemně nadzvedá její hruď, jak se pohybují rty, a byl jsem okouzlen. Poslední, čeho jsem si všiml, než zmizela, byl podivný název knihy, kterou si četla: Odstředivý tančící rikša. Byl bych si dal další lžičku, ale v hlavě se mi urodila opravdu pořádná bolest a už jsem začínal cítit, jak se žaludek stále víc bouří proti zmrzlině. Vstal jsem a rychle jsem odešel. Když jsem byl na vzduchu, přes hodinu jsem se procházel, snažil jsem se pročistit si hlavu od bolesti – a zároveň jsem se pokoušel udržet v paměti její podobu. Při tom chození sem a tam jsem se třikrát zastavil, vždycky s naprostou jistotou, že budu zvracet, ale ani jednou k tomu nedošlo.

Má rezistence na vedlejší tělesné účinky zmrzliny se nikdy nezlepšila, ale přesto jsem se znovu a znovu do zmrzlinářství vracel, jako ochmelka ke flašce, který kašle na kocovinu, vracel jsem se, když jsem se cítil nejvíc sám. Ovšemže ve spodní vrstvě se dalo najít jakési šmírácké vzrušení, zvlášť když mi ji zmrzlina předvedla v různých stupních nahoty či polonahoty – ve sprše nebo v ložnici. Ale musíte mi věřit, když říkám, že to nebylo ani zdaleka všechno. Toužil jsem o ní vědět všechno. Studoval jsem ji stejně usilovně jako Goldbergovy variace na Schoenbergovu seriální hudbu. V mnoha ohledech byla ta dívka podstatně znepokojivější záhadou: proces zkoumání byl, jako když se dává dohromady skládačka, jako když se rekonstruuje roztříštěná mozaika.

Dozvěděl jsem se, že se jmenuje Anna. Viděl jsem to napsané na jednom jejím skicáři. Ano, byla kreslířka, a myslím, že v tom ohledu měla velké ambice, stejně jako já v hudbě. Spousta lžiček zmrzliny, jež vyvolaly spoustu bolení hlavy, padla jen na to, že jsem ji pozoroval při kreslení. Nikdy nepoužívala štětec nebo barevné křídy, upínala se na prosté nástroje, tužky a papír. Nikdy jsem nebyl svědkem toho, že by kreslila podle modelu nebo fotografie. Raději si položila skicář naplocho na stůl a hrbila se nad ním. Když se soustředila nejúporněji, z pravého koutku úst jí vyčuhovala špičička jazyka. Čas od času potáhla z cigarety, která ležela a hořela na popelníku po její levé ruce. Výsledky její práce, v těch několika případech, kdy jsem měl dost štěstí, abych je aspoň letmo zahlédl, byly ohromující. Někdy na první pohled kreslila podle skutečnosti, třeba portréty lidí, které určitě znala. Jindy vyčarovala podivné tvory nebo exotické květy tvarem podobné mandalám. Stínování bylo neuvěřitelné, dodávalo jejím výtvorům váhu a hloubku. A to vše hrotem tužky, kterou by jiný použil leda pro nějaký výpočet nebo naškrábání vzkazu. Kdybych ji nezbožňoval, možná bych jí byl záviděl její vrozené nadání.

V omezené míře jsem byl s to zachytit krátké záblesky z jejího okolí: bylo to fascinující, jako by se pohybovala v úplném, odděleném vlastním světě, v jakési odlišné realitě, která se velmi podobala té naší. Všiml jsem toho dost na to, abych věděl, že žije ve velikém starém domě s mnoha místnostmi, kde na oknech visí dlouhé závěsy, aby dovnitř nevpustily světlo. Na místě, kde pracovala, vládl zmatek, štosy jejích kreseb ležely na stolech a byly odsunuté ke krajům psacího stolu. Do záběru a ze záběru se vždycky vlekla černobílá kočka. Anna měla velice ráda květiny a často pracovala v nějakém sluncem zalitém parku nebo zahradě, kde horlivě vytvářela portréty amarylek a macešek, a třebaže za mým vlastním oknem občas pršelo, tam u ní bylo nebe bezedně modré.

I když jsem za ty roky o sobě pověděl Stullinovi hodně, i když jsem mu dal poznat své ctižádosti a nejtajnější touhy, o Anně jsem se nezmínil nikdy. Teprve když jsem ukončil střední školu a měl jsem jít do nedalekého města na Gelsbethovu konzervatoř, rozhodl jsem se, žernu odhalím její existenci. Pan doktor mi byl dobrým, i když placeným přítelem, vždy byl nesmírně milý a chápavý, když jsem dával průchod svým frustracím. I ve chvílích, kdy mi vše připadalo inkoustově černé jako vůně otcova krému po holení, neustále mi připomínal světlejší stránky života. Výsledkem mých sezení u něj nikdy nebyla nějaká hmatatelná změna mé neschopnosti získat přátele nebo být víc ve své kůži na veřejnosti, ale měl jsem rád jeho společnost. Zároveň se mi ale i trochu ulevilo, že naráz a jednou provždy přetnu všechny svazky s trýznivou minulostí a uniknu dětství. Byl jsem odhodlán vzdát se i částečného dobra od Stullina, jen když se zbavím všeho ostatního.

Seděli jsme v malé prosklené místnosti v zadní části jeho domu a on se mě vyptával, na co se budu při dalším studiu chtít zaměřit. Vládl slušnými znalostmi vážné hudby a na jednom z dřívějších sezení mi pověděl, že když byl mladší, učil se hrát na klavír. Měl slabost pro romantiky, ale to jsem mu nevyčítal. A někdy uprostřed hovoru jsem mu prostě vyklopil do podrobností svoje zážitky s kávovou zmrzlinou a následná zjevení Anny. Očividně jej to vyvedlo z míry. Předklonil se a pomaličku si začal zapalovat cigaretu.

„Víš,“ začal a vypustil kaskádu kouře, jehož vůně se u mě vždycky projevovala jako tlumené komáří bzučení, „víš, to je velmi nezvyklé. Pochybuji, že kdy byl znám případ synestetického vidění ve figurativní podobě. Ta vidění jsou vždy abstraktní. Tvary, barvy, to ano, ale nikdy obrazy předmětů, o živém člověku ani nemluvě.“

„Ale já vím, že je to synestesií,“ namítl jsem. „Cítím to. Je to přesně stejný zážitek, jako když si vyvolávám barvy na klávesnici.“

„A říkáš, že se vždycky objeví, když jíš zmrzlinu?“ ujišťoval se a mžoural na mě.

„Kávovou zmrzlinu,“ upřesnil jsem.

To jej přimělo krátce se zasmát, ale i úsměv brzy zmizel; zvedl ruku a pročísl si prsty vousy. Věděl jsem, že to dělá, když je znepokojen. „To, co mi popisuješ, by se v kontextu moderní lékařské literatury považovalo za halucinace.“

Pokrčil jsem rameny.

„Nicméně,“ pokračoval, „skutečnost, že se vidina pojí vždy s chutí té zmrzliny, a také to, že identifikuješ průvodní noetický prožitek, mě nutí souhlasit s tebou, že jde zřejmě o součást tvého postižení.“

„Já věděl, že to je nezvyklé,“ řekl jsem. „Bál jsem se o tom zmínit.“

„Ne, ne, dobře jsi udělal. Mně dělá starost jenom to, že i já si uvědomuji, jak moc si přeješ navázat vztah s jiným člověkem svého věku. Poctivě řečeno to má všechny znaky splněného přání, což zase ukazuje na halucinaci. Podívej, takové rozptýlení teď nepotřebuješ. Začínáš si budovat vlastní život, děláš další krok, podle všeho můžeš být v umění úspěšný. Až ostatní studenti na konzervatoři poznají tvoje schopnosti, najdeš si i přátele, věř mi. Nebude to jako na střední škole. Honit se za nereálným obrazem, to by mohlo zpomalit tvůj vývoj. Nech to plavat.“

A já jsem ho, i když s nemalou dávkou lítosti, poslechl. Do určité míry měl Stullin s Gelsbethovou konzervatoří pravdu. Nebylo to tam jako na střední a já jsem se opravdu seznámil s několika podobně smýšlejícími lidmi, s nimiž jsem mohl navázat vztahy, alespoň pokud se to týkalo hudby. Můžete mi věřit, že v tomhle hejnu jsem nebyl jediná divná bílá vrána. Být mladý, a přitom mít obsedantní zájem o Bacha nebo Mozarta nebo Skrjabina, už jen to bylo v těch dobách výstřední. Na škole panovala velká soutěživost a já na to přistoupil.

Moje neopeřené kompozice byly přijímány s velkým zájmem a já jsem získal jistou proslulost, když mě jednoho dne jeden spolužák přistihl, jak skládám komorní kus pro housle a cello se sadou pastelek. Pořád jsem totiž pracoval ve svých synestetických barvách a teprve pak jsem to převáděl do obvyklé notace.

Roky jen letěly, myslím si, že byly nejbohatší z mého života. Ačkoli jsem to domů měl vlakem kousek, rodiče jsem navštěvoval jen vzácně, hlavně o prázdninách, když škola zavírala. Profesoři byli výteční, a neodpouštěli lenost a chyby. Pro mě ale nebylo příliš pracné vyhovět jejich požadavkům. Poprvé v životě jsem věděl, co to znamená hrát, a to jsem jako dítě nikdy nezažil. Byl jsem ponořený do skvělé hudby, do složitých rozborů jejího ducha, a to mě neustále zaměstnávalo a naplňovalo pocitem zázračna.

A pak, v posledním ročníku, jsem se měl účastnit skladatelské soutěže. Cenou byla velká částka v hotovosti a vítězovo dílo měl předvést známý hudebník na koncertě v městském sále. Když jste začínající skladatel, skoro vždy narazíte na potíže při dosažení toho, aby vaše dílo veřejně hráli schopní interpreti. Soutěž tedy nabízela šanci, jakou jsem si nemohl nechat ujít. Důležitější než prémie nebo poplácávání po ramenou by ale bylo uznání, jež by mne doporučilo pozornosti případných mecenášů, kteří by si mohli objednat mou další práci. Věděl jsem, že konečně přišel čas zkomponovat fugu, kterou jsem v hlavě nosil již mnoho let. Domníval jsem se, že svrchovaná komplexnost této hudební formy bude tou nejlepší příležitostí, jak ukázat a předvést všechno své nadání. Když přišel čas, abych se do komponování fugy pustil, pronajal jsem si za peníze, které jsem si o víkendech vydělal učením mladších hudebníků, na dva týdny dům u pláže na ostrově Varion. V letních měsících to bylo oblíbené místo zámožných turistů a městečko uprostřed šlo označit za malebné. V sezoně bych si nemohl dovolit nájemné ani za ten nejlevnější pokoj na jediný den. Jenomže já jsem si vzal ve škole volno uprostřed zimy. Sebral jsem pastelky, knihy, malý kazetový magnetofon a s pomocí autobusu a taxíku jsem uháněl na svou krátkou a tajnou dovolenou.

Dům, ke kterému jsem přijel, nepatřil mezi ty velké dřevěné honosné domy na pilotách, které lemují silnici podél hráze, byl to jen malý bungalov, podobný spíš betonovému bunkru. Natřen byl odpudivě žlutou barvou, která mi neodbytně páchla po květáku. Domek si dřepěl na drobném vršku a přední okna měl obrácená k oceánu, takže jsem měl božský výhled na duny a pláž. A co víc, dalo se od něj snadno dojít do vesničky. Domek měl dostatečné vytápění, telefon, televizi, plně vybavenou kuchyňku, a tak jsem se tam okamžitě cítil doma – snad víc než kde jinde za celý život. Sám ostrov byl liduprázdný. První den jsem si zašel k moři, kráčel jsem nějaké dva, dva a půl kilometru k východnímu mysu a pak zase zpátky k hlavní silnici, kolem prázdných domů, a neviděl jsem nikoho. Mluvil jsem telefonem s nějakou paní z agentury a ta mi řekla, že přes zimu má otevřeno jedna menší restaurace ve městě a taky obchůdek, kde prodávají cigarety a noviny. Naštěstí měla pravdu, protože nebýt té restaurace, asi bych zašel hlady.

Malý bungalov byl umístěn rozkošně melancholicky, což při mé citlivosti znamenalo, že mne přiměje k dílu. Slyšel jsem z dálky, jak se tříští vlny, a přes to se ozýval zvuk zimního větru, který vrhal písek proti okenním sklům, ale nic z toho mne nerušilo. Kdepak, byly to jen složky ticha, které lákalo ke snění za bílého dne, k tomu, abych dokořán otevřel dveře představivosti; proto jsem se ihned ponořil do práce. Prvního odpoledne jsem začal do sešitu zaznamenávat rámcové rozvržení fugy. Rozhodl jsem se, že bude jen dvouhlasá. Ovšem, některé fugy se skládají z až osmi hlasů, ale nechtěl jsem se okázale předvádět. Dát najevo zdrženlivost je stejně významným prvkem technické zručnosti, jako je komplexnost.

Melodii jsem už měl, vypůjčil jsem si ji z jiného díla, na kterém jsem pracoval téhož roku, ale o něco dřív. Usoudil jsem sice, že pro to starší dílo se nehodí, ale nedokázal jsem ji vyhnat z hlavy, pořád jsem si ji v duchu upravoval a přehrával. Co se struktury fugy týče, uvedete melodii nebo téma a pak dodáte kontrapunkt, opakování tématu v různých stupních variací, takže posluchač slyší cosi jako stále komplexnější dialog (nebo hlas a jeho ozvěnu). Když do skladby zavedete oba hlasy, dojde k epizodě, jež vede ke znovuuvedení hlasů a jejich kontrapunktů, ovšem nyní v jiných tóninách. Měl jsem v úmyslu použít metodu zvanou stretto, v níž uvedené kontrapunkty poněkud překrývají původní témata. To umožňuje proplétání hlasů, čímž vzniká složitá tapisérie zvuku.

To vše by bylo jako kompozice obtížné, ale nešlo by o nic výstředně původního. A já jsem měl v úmyslu zapůsobit na porotu pokusem o cosi nového. Chtěl jsem, aby se fuga nejprve dobrala k vrcholu složitosti a poté se pomalu, zprvu téměř logicky, pak ale bez harmonie a metra, rozpadala do chaosu. A na úplném konci se z té chaotické kakofonie vynoří jediný tón, protahovaný do velké délky, jenž se posléze vytratí v nic.

První týden šla práce dobře. Jen každé ráno a každý večer jsem si udělal chvilku volno a šel jsem se projít na pláž. Po večerech jsem chodíval do restaurace a pak jsem se vracel do bungalovu a poslouchal jsem Bachovo Umění fugy, anebo Tokátu a fugu d moll, anebo něco z Brahmse, Haydna, Mozarta, a pak také kousky ze zahájení fug od různých skladatelů, třeba Sweelincka a Frobergera. Činil jsem se s pastelkami na velikém archu dobrého kreslicího papíru, a ačkoli pro nikoho jiného by to nevypadalo jako hudební zápis, já jsem při pohledu na to věděl přesně, jak to bude znít. Jenže někdy na konci týdne jsem začal zpomalovat a v sobotu večer to v mojí práci zaskřípalo, kolečka se zadřela a zastavila. Začal jsem s jasnou představou, kam to povede, ale dostal jsem se do pasti. Ztratil jsem se ve vlastní komplexnosti. Po pravdě řečeno jsem byl vyčerpán a už jsem nedokázal rozlišovat různá vlákna díla: téma se mi smotalo s kontrapunktem a s druhým tématem do zacuchané koule příze.

Byl jsem velmi zesláblý a věděl jsem, že potřebuji odpočinek, ale i když jsem šel do postele a zavřel oči, spát jsem nedokázal. Po celou neděli jsem seděl v křesle a pozoroval předním oknem pláž. Byl jsem příliš vyčerpaný na to, abych mohl pracovat, ale zároveň jsem byl z toho, že nepracuji, natolik zdeptaný, než abych mohl spát. Za celý den jsem neudělal zhola nic a v ten večer jsem se dopotácel do restaurace a zapadl na obvyklé místo. Podnik byl prázdný, jen v protějším koutě seděl nějaký stařík, který si u večeře četl knihu. Díky bílému vousu se ten osamělý človíček poněkud podobal Stullinovi, a já, jako by mě nemohlo napadnout nic lepšího, bych byl na první pohled přísahal, že tou knihou, co čte, je Odstředivý tančící rikša. Jenže ze strachu, aby se mnou nenavazoval hovor, jsem se neodvážil jít blíž a ověřit si to. Přišla ke mně servírka. Když jsem si objednal a ona to zapsala do notýsku, nadhodila: „Dneska večer vypadáte utahaně.“

Přikývl jsem.

„Měl byste se vyspat,“ pokračovala.

„Mám práci.“

„Tak co kdybych vám přinesla hrnek kafe?“

Zasmál jsem se. „Víte, nikdy v životě jsem neměl ani jednu kávu.“

„K neuvěření,“ potřásla hlavou. „A mně se zdá, že právě dneska by mohla být vhodná doba s tím začít.“

„Za pokus to stojí,“ souhlasil jsem s ní – a vypadalo to, že jí to udělalo radost.

Jedl jsem a přitom jsem nahlížel do notesu a pokoušel se znovu se vyznat v architektuře fugy. Když jsem se díval do záznamu, jako vždy mi bylo vše průzračně jasné, jenže když jsem měl v zápisu pokračovat, zdálo se mi, že jakýkoli možný další krok je špatný. A někde uprostřed toho hloubání jsem odstrčil talíř a přitáhl si šálek s podšálkem. Obvykle jsem pil čaj a mezitím jsem zapomněl, že dnes jsem si objednal něco jiného. Napil jsem se a temná, trpká chuť černé kávy mne vylekala. Když jsem zvedl hlavu, stála tam Anna, upřeně se na mne dívala, zrovna se napila a pokládala šálek na stůl. V jejích očích jsem zahlédl záblesk, jako by mne poznávala, jako by mne opravdu uviděla, a vím jistě, že totéž uviděla ona v mém pohledu.

„Vidím tě,“ špitl jsem.

Usmála se. „Já tě vidím taky,“ odpověděla.

Kdyby na mě byl promluvil pes, tolik by mě to nepřekvapilo. Seděl jsem jako praštěný, pomaličku jsem napřáhl ruku k místům, kde se zdála sedět, k protější lavici v kóji. Jak se moje ruka blížila, odtáhla se od ní.

„Pozoruju tě už roky,“ ozvala se.

„Káva?“ povídám.

Přikývla. „Jsi synestét, vid?“

„Jsem. Ale ty jsi výplod mojí představivosti, výsledek neurologické anomálie.“

Nato se nahlas zasmála. „Ne, to jsi ty.“

Po tomhle úvodu už ani jeden z nás nepromluvil. Já jsem byl mírně otřesen, aspoň myslím. „Vyloučená věc,“ opakoval jsem si pořád v duchu, ale ona tam seděla a já slyšel její dech. Annin obraz se rýsoval ostřeji než předtím pod vlivem kávové zmrzliny. Teď, když se k chuti, jež přivolávala její přítomnost, nemísila šlehačka, cukr a chlad, pěkných pár minut se nerozplývala a teprve pak se začala na okrajích rozmlžovat a já jsem si musel dát další doušek, abych zaostřil. Když jsem zvedl šálek k ústům, udělala v přesně téže chvíli totéž, jako by to byl můj odraz, a oba jsme se usmáli.

„Tady na tebe nemůžu mluvit,“ zašeptal jsem. „Mysleli by si, že jsem se zbláznil.“

„Já jsem na tom stejně.“

„Dej mi půl hodinky, pak si vezmi další šálek kávy a já s tebou budu moct mluvit v soukromí.“

Přikývla na souhlas a dívala se, jak volám servírku, že chci platit.

Než servírka přišla k mému stolu, Anna se už rozpustila v neostrý oblak, jako když vydechne kuřák. Nezáleželo na tom, věděl jsem, že nikdo jiný ji vidět nemůže. Když mi servírka počítala útratu, přiobjednal jsem si ještě tři šálky kávy s sebou.

„Kafe, to je věc, že jo?“ povídá ona. „Já bez něho nedám ani ránu. Je neuvěřitelný, že jste zatím neměl ani jedno. Já jich vypiju tolik, že mám snad krev ze tří čtvrtin složenou z kafe,“ vykládala.

„Výborná věc,“ souhlasil jsem.

A taky že výborná byla, protože probudila moje smysly, a já jsem Šlapal promrzlou a větrnou nocí a nesl jsem si v krabici nádobky s elixírem a byl jsem rozradostněný jako kluk, když v pátek odpoledne padá ze školy. Ne že by mi unikalo, jak je celá ta záležitost absurdní, nahlas jsem se smál svému plánu, aby počkala půl hodiny a pak si dala další šálek. Vzrušovala mě ta spiklenecká atmosféra a navíc jsem si uvědomil, že od té doby, co jsem ji spatřil poprvé, Anna dospěla, že za ty roky, kdy jsem ji opustil, zkrásněla.

Po návratu do bungalovu jsem strčil první velkou polystyrénovou nádobu v kuchyni do mikrovlnky a jenom asi třicet vteřin jsem kávu ohříval. Začínal jsem si dělat starosti, jestli čas, v němž existuje Anna, není úplně odlišný a jestli moje půlhodina není u ní dvěma nebo třemi hodinami nebo celým dnem. Když mikrovlnná trouba cinkla, okamžitě jsem kávu vyndal, nalil jsem si, usedl ke stolečku v kuchyni a zhltal důkladný doušek toho tmavého lektvaru. A než jsem stačil šálek odložit, byla tu, seděla na židličce proti mně.

„Vím, že se jmenuješ Anna,“ začal jsem. „Viděl jsem to na jednom skicáři.“

Zasunula si pramen vlasů za levé ucho a zeptala se: „Jak se jmenuješ ty?“

„William.“ Pak jsem jí pověděl o kávové zmrzlině a o tom, jak jsem se poprvé potkal s jejím obrazem.

„Vzpomínám si,“ ona na to, „že když mi bylo devět, nenápadně jsem se napila kávy, co táta nechal v obýváku, a uviděla jsem tě, jak sedíš u klavíru. Myslela jsem si, že jsi duch. Běžela jsem za mámou, že jí to ukážu, ale když jsem se vrátila, byl jsi už pryč. Moc si to nebrala, protože já jsem jí kvůli synestesii věčně popisovala něco, co jí nedávalo smysl.“

„Kdy ti došlo, že to způsobila káva?“ chtěl jsem vědět.

„Hm? Nějakou dobu to trvalo. Podruhé mi dali trochu ochutnat jednou u snídaně, a ty ses objevil, seděl jsi u stolu v jídelně a vypadal jsi dost nešťastně. Musela jsem nasadit všechno sebeovládání, abych nezačala vykládat, že tě vidím. A pak mi to došlo. Potom jsem se na tebe snažila dívat, jak to nejvíc šlo. Když jsi byl mladší, býval jsi moc často smutný. To vím.“

Na tváři měla výraz, který svědčil o tak nefalšované starosti o mě, až mi skoro vhrkly do očí slzy. Byla svědkem mého života. Nebyl jsem tak sám, jak jsem si vždycky myslel.

„Nádherně kreslíš,“ řekl jsem jí.

Usmála se. „Hodně mi to jde s tužkou, ale profesoři se dožadují, abych udělala něco v barvě. Právě teď na tom pracuju.“

Hovor jsme museli prokládat přestávkami, ve kterých jsme upíjeli kávu, aby se udrželo spojení. Ukázalo se, že i ona unikla běžné rutině a pronajala si místo, kde může pracovat na souboru ukázek své výtvarné práce. Objevili jsme v našich životech nejrůznější synchronismy. Přiznala se mi, že jako malá byla rovněž samotářka a že její rodiče se vypořádávali se synestesii své dcery obtížně. Vyjádřila to takhle: „Než se zjistilo, co to vlastně je, asi si mysleli, že jsem magor.“ Zasmála se, ale podle výrazu v jejích očích jsem poznával, jak hluboce ji to zasáhlo.

„Pověděla jsi o mně někdy někomu?“ zeptal jsem se.

„Jenom svému terapeutovi,“ odpověděla. „Moc se mi ulevilo, když mi pověděl, že ví o vzácných případech podobných tomu mému.“

Tohle odhalení mne zarazilo, protože Stullin mi pověděl, že v literatuře nenašel nic, co by se podobalo mému případu. To, co z toho rozporu plynulo, mi ihned připomnělo, že Anna není skutečná, ale rychle jsem ty myšlenky zahnal a vrátil jsem se k rozhovoru.

Tu noc jsem šetřil zásobou kávy, ona zrovna tak, a zůstali jsme spolu až do dvou po půlnoci, vykládali jsme jeden druhému o svém životě, o své tvorbě a nápadech, o snech a plánech do budoucna. Zjistili jsme, že naše synestetické zážitky jsou podobné a že naše smyslové vjemy jsou často transponovány se stejným výsledkem. Tak například jak u mě, tak u ní byla vůně čerstvě posekaného trávníku kulatá a zvuk klaksonu voněl citronem. Pověděla mi, že její otec je amatérský muzikant a moc rád hraje na klavír a miluje vážnou hudbu. Zrovna jsem jí osvětloval složitosti zamýšlené fugy, když tu najednou zvedla hlavu od šálku a povídá: „Kruci, ne, došlo mi kafe.“ Podíval jsem se do svého šálku a uvědomil jsem si, že jsem právě dopil poslední doušek.

„Zítra v poledne,“ stačila říct, jak její obraz slábl.

„Ano,“ hulákal jsem, protože jsem se bál, že mě neuslyší.

Pak z ní byl přízrak, prizma, dojem, a já jsem se náhle díval do kuchyňské stěny. Když zmizela, nedokázal jsem dlouho zůstat na místě. Všechna ta káva, co jsem vypil, ve mně zurčela, a protože moje křehká tělesná soustava nikdy nepoznala stimulující látky, vysloveně se mi třásly ruce. Věděl jsem, že na spánek můžu zapomenout, a tak jsem asi hodinu chodil po pokojích v bungalovu a pak jsem se posadil k fuze, co to udělá.

Okamžitě jsem našel stopu, navázal jsem na místě, kde jsem byl, než přišel ten sobotní blok. Všechno se zdálo pronikavě jasné, slyšel jsem hudbu, kterou jsem zaznamenával různými barvami, jako bych ji při psaní rovnou nahrával a poslouchal z pásky. Pracoval jsem jako ďábel, rychle, bez oprav, lehkost, s níž přicházela řešení hudebních problémů, mi značně dodávala na sebejistotě, takže má rozhodnutí byla důmyslná. Konečně asi v osm ráno (nevšiml jsem si, že svítá) si káva vybrala svou daň a mně se udělalo příšerně zle. V deset jsem se vyzvracel, načež symptomy poněkud polevily. A hodinu před polednem jsem už byl v restauraci a kupoval jsem si další čtyři šálky kávy.

Servírka se mi snažila vnutit snídani, ale já jsem řekl, že nemám hlad. Hlásila mi, že nevypadám dobře, a já jsem se to snažil se smíchem odbýt. Když naléhala dál, utrousil jsem nějakou poměrně nevrlou poznámku, na kterou si už nevzpomínám, a ona pochopila, že mám zájem jen o kávu. Sebral jsem zásoby a šel jsem rovnou na pláž. Ten den bylo příjemnější počasí a čerstvý vzduch mi pročistil hlavu.

Sedl jsem si do hluboké prolákliny mezi dunami, kam nemohl vítr, pil jsem a díval jsem se, jak Anna dělá, ať už je, kde je, na školní práci: velké, barevné abstraktní kresbě. Pár minut jsem ji špehoval a pak mi došlo, že její kompozice se mi se svým rozvržením barev jeví jako melodie 8. symfonie b moll od Franze Schuberta. Zprvu mě pobavilo, že moje vlastní hudební znalosti jsou nedílnou součástí existence v jejím světě, že moje představivost je jeho základem. Zajímavé také bylo, že se projevil právě Schubert, který mě zajímá jenom okrajově. Předpokládal jsem, že každý rys mého života, ať už jakkoli druhotný, je živnou půdou pro tento imaginativní proces. Jenomže právě tak rychle mi došlo, že nechci, aby tomu tak bylo. Chtěl jsem, aby Anna byla čímsi mimo mě, oddělenou entitou, protože k čemu by jinak naše přátelství bylo? Otřásl jsem se, abych se té představy zbavil. A když se v poledne zjevila vedle mne, v hnízdě mezi dunami, už se mi povedlo na tohohle červa v jablku zapomenout.

Celé odpoledne jsme si povídali a smáli se. Procházeli jsme se po břehu moře a lezli na mysu po skaliskách. Kolem třetí začala káva docházet, a tak jsme se vrátili k restauraci pro další. Požádal jsem je, ať mi udělají dvě plné konvice a přelijí je do velikých umělohmotných nádob. Servírka neříkala nic, ale potřásala hlavou. Zatímco jsem nakupoval, Anna si ve svém vlastním světě uvařila další kotel kávy.

Sešli jsme se v mém bungalovu, a jak se přiblížil večer, pustili jsme se každý do své práce a dělali jsme spolu, naproti sobě u kuchyňského stolku. V její společnosti se moje hudební představivost roznítila – a ona se mi přiznala, že poprvé vidí celistvou strukturu své kresby a ví, kam celé dílo směřuje. Jednu chvíli jsem se do práce ponořil tak dokonale, že jsem natáhl ruku a vzal si jednu ze svých pastelek, aspoň jsem si myslel, že to je pastelka, ale ukázalo se, že držím fialovou křídu. Já jsem křídy neměl. Ty měla Anna.

„Podívej,“ řekl jsem jí – a v tom okamžení mě přemohla vlna závrati. Někde za očima se rodila bolest.

Vzhlédla od práce a uviděla, jak držím fialovou tyčinku. Oba jsme tiše seděli a děsili se, co z toho plyne. Pomaličku natáhla ruku přes stůl ke mně. Upustil jsem křídu a natáhl jsem se k ní. Naše prsty se dotkly a já přísahám, že jsem cítil, jak se její proplétají s mými.

„Co to znamená, Williame?“ zeptala se s ustrašeným podtónem v hlase a pustila mě.

Když jsem vstal, ztratil jsem rovnováhu a musel jsem se chytit opěradla židle. Ona vstala také, ale když jsem se k ní přibližoval, couvala. „Ne, to nesmíme,“ řekla.

„Neboj se,“ zašeptal jsem. „To jsem já.“ Dvěma nešikovnými kroky jsem se dostal dost blízko k ní, abych cítil její vůni. Zarazila se, ale nesnažila se uhnout. Objal jsem ji a pokusil jsem se ji políbit.

„Ne,“ vykřikla. Pak jsem ucítil, jak se mi opřela oběma rukama do prsou, zapotácel jsem se a upadl na podlahu. „To nechci. Není to skutečnost,“ vyrazila a začala si ve spěchu sbírat věci.

„Počkej, omlouvám se,“ snažil jsem se vyštrachat na nohy, jenže v tu chvíli se ve mně nedostatek spánku a litry kávy a pocuchané nervy spojily jako dvojčata hlasů ve fuze a všechno mě to zasáhlo do hlavy jako kopnutí koně. Celý jsem se třásl, zrak se mi rozostřil, cítil jsem, jak se potácím na hranici vědomí. Podařilo se mi podívat se na Annu, jak se obrací a odchází, jako by prošla skrz obývák. Bůhvíjak jsem se postavil, šel jsem za ní a opíral jsem se při tom o nábytek. Jako poslední ze všeho si vzpomínám, že jsem rozrazil dveře domku a volal na ni jménem.

Nalezli mě druhý den ráno na pláži, ležel jsem tam v bezvědomí. Našel mě ten stařík z restaurace, ten bělovousý, protože každý den brzy po ránu pročesával pláže a hledal vyplavené věci. Zavolal policii. Přijela i sanitka. Probral jsem se den nato v nemocnici, ležel jsem na posteli a oknem se na mě valilo hřejivé sluneční světlo vonící po staroanglických růžích.

V malé nemocnici na pevnině si mě nechali dva dny, kvůli psychologickému pozorování. Navštívil mě psychiatr a mně se povedlo mu namluvit, že jsem se přepracoval na té školní práci. Podle všeho servírka vypověděla na policii, že jsem do sebe lil strašně moc kávy a nespal jsem. Doslechl se o tom lékař, který mě měl na starosti. Když jsem mu pověděl, že jsem zkusil kávu úplně poprvé a nechal jsem se asi moc unést, varoval mě, abych si ji už nedával, a vyložil mi, že mě našli v louži zvratků. „Je evidentní, že vaše tělo kávu odmítá. Mohl jste se klidně zadusit a zemřít, když jste omdlel.“ Poděkoval jsem mu za radu a slíbil jsem, že se toho nápoje v budoucnu budu stranit.

Ve dnech strávených v nemocnici jsem se snažil přemýšlet, co se stalo s Annou. Bylo jasné, že ji můj drzý postup vylekal. Napadlo mě také, že by asi bylo lepší nechat ji v budoucnosti na pokoji. Znepokojivé bylo už jen to pomyšlení na jistotu, s jakou jsem se domníval, že jsem se jí fyzicky dotkl. Napadlo mě, jestli neměl Stullin pravdu a jestli to, co beru jako výsledek synestesie, není opravdu psychotická halucinace. Otázku, jestli budu Annu znovu vyhledávat, jsem si nechal v hlavě jako otevřenou záležitost. Ale říkal jsem si, že ještě alespoň jedno setkání bude vhodné, přinejmenším abych se omluvil za své nepatřičné chování.

Zeptal jsem se sestry, jestli mi do nemocnice přivezli z domku na pláži věci, a ona odpověděla, že ano. Poslední den jsem celý strávil už oblečený čekáním, až budu propuštěn. Odpoledne mi věci přinesli. Pečlivě jsem všechno probral, ale bylo jasné, že se mi ztratila celá pastelkami kreslená partitura fugy. Všechno ostatní tam bylo, ale velká kreslicí čtvrtka scházela. Požádal jsem sestru, která byla velice milá a vlastně mi maličko připomínala paní Brithnicovou, ať to prověří ještě jednou a zjistí, jestli mi přivezli všechno. Vyhověla mi a pak hlásila, že tam nic nezůstalo. Volal jsem na ostrov Varion na policejní stanici, pod záminkou, že jim chci poděkovat, a zeptal jsem se, jestli tam neviděli kresbu. Moje fuga zmizela. Věděl jsem, že kvůli téhle ztrátě na mě brzy dopadne obrovská deprese, ale prozatím jsem byl otupělý, ba jsem se trošku radoval, že jsem vůbec naživu.

Rozhodl jsem se, že se na pár dnů vrátím k rodičům a odpočinu si. Teprve pak pojedu na konzervatoř a budu pokračovat ve studiu. Čekal jsem poblíž nemocnice na autobusovém nádraží a zašel jsem si do malé trafiky pro žvýkačku a noviny, aby mi utekl čas. Jak jsem si prohlížel regál s cukrovinkami, zrak mi padl na cosi, z čeho jsem měl právě ten pocit, jaký určitě měla Eva při prvním pohledu na jablko. Byly tam sáčky Thompsonova dropsu s kávovou příchutí. Jakmile jsem si nápis přečetl, už jsem se po bonbonech natahoval. Solarem mi projela jiskra a dlaně se zpotily. Na balíčku stálo, že bonbony jsou bez kofeinu, a tak jsem měl velké nutkání uvěřit ve svou šťastnou hvězdu. Nervózně jsem se ohlížel přes rameno a koupil hned tři sáčky, a když jsem v autobuse jeden roztrhl, udělal jsem to tak křečovitě, až mi hrst bonbonů popadala na sedačku a do uličky.

V taxíku jsem dojel domů a odemkl si. Auto tu nebylo, a tak jsem usoudil, že rodiče si někam vyjeli. Už jsem je pár měsíců neviděl a skoro mi scházeli. Když přišla noc a oni se nevraceli, pomyslel jsem si, že to je divné, ale napadlo mě, že nejspíš mají dovolenou a jsou na krátkém výletě, jaké podnikali často. Bylo to jedno. Posadil jsem se do své staré základny, na stoličku u klavíru, a cucal jsem drops s kávovou příchutí, až se mi udělalo natolik mdlo, než abych mohl sedět rovně. Odešel jsem do své dětské postele, otočil jsem se tváří ke stěně tak, jak jsem to dělával v dětství vždycky, a usnul jsem.

Druhý den po snídani jsem se vrátil k hlídkování, které jsem zahájil na té dlouhé cestě autobusem domů. Toho odpoledne se potvrdilo mé podezření ve věci ztracené fugy. Bonbony mi neposkytly tak jasný pohled na Annu jako zmrzlina, o černé kávě ani nemluvě, ale obraz byl dost jasný na to, abych ji mohl sledovat po celý den. Byl jsem u toho, když odevzdala moji pastelkovou partituru jako svou semestrální práci. Nemám ani ponětí, jak se k ní dostala. Bylo to proti vší logice. Letmo jsem kresbu zahlédl a pokoušel jsem se zjistit, jak se mi povedlo utkat dohromady témata a jejich kontrapunkty. Jakmile jsem zápis uviděl, hudba se rozezněla, ale nikdy jsem se na něj nedočkal dostatečně dobrého pohledu, abych se vyznal v komplexní struktuře skladby. Jistě jsem věděl dvě věci: že fuga je dodělaná až do místa, kde se má rozpadnout v chaos, a že Anna za ni dostala značně dobré hodnocení.

Pozdě odpoledne jsem dojedl thompsonky a zbyla mi jediná. Držel jsem ji v ruce a zaříkal jsem se, že to je naposledy, co si přivolávám Annin obraz. Dospěl jsem k závěru, že krádež mého díla se vyrovná mým drzým návrhům, a tak jsme si takříkajíc kvit. Nechám ji plavat jako předtím, ale tentokrát natrvalo. Takto rozhodnut jsem rozbalil poslední drops a položil jsem si jej na jazyk. Temná, jantarová chuť se mi pomalu šířila do úst – a v tu chvíli se vytvořil a zaostřil oblačný obraz. Anna měla u úst šálek, a když si všimla, že ji vidím, vytřeštila oči.

„Williame,“ začala. „Doufala jsem, že tě ještě jednou uvidím.“

„Jistě,“ řekl jsem a snažil jsem se mluvit nesměle, ale slábl jsem už jen z toho, že jsem slyšel ten hlas.

„Už je ti líp?“ zajímala se. „Viděla jsem, co se ti stalo. Byla jsem s tebou na pláži celou noc, ale nemohla jsem se k tobě dostat.“

„Moje fuga,“ řekl jsem. „Vzala jsi mi ji.“

Usmála se. „Není tvoje. Na nic si nehrajme: sám víš, že jsi jenom projekce mojí synestetické schopnosti.“

„Kdo je projekce čí schopnosti?“ zeptal jsem se.

„Nejsi nic víc než moje múza,“ prohlásila.

Chtěl jsem jí odporovat, ale neměl jsem srdce podrývat její víru ve vlastní reálnost. Ovšemže jsem mohl uvést skutečnost, o niž jí pověděli, totiž že figurativní synestesie je známou podobou její nemoci. To evidentně není pravda. Kromě toho je tu fakt, že její nepovedená kresba, ta, co ji nechala být a vzala si moji, byla založena na Schubertově Osmé, takže šlo o výplod mých znalostí skrze ni. Ale jak bych ji mohl přesvědčovat, že není skutečná? Určitě uviděla v mém pohledu váhání, protože okamžitě přešla do obrany. „Už se neuvidíme,“ oznámila mi. „Můj terapeut mi dal pilulku a tvrdí, že ta synestesii odstraní. Tady ve skutečné realitě takové prášky máme. Už to začalo působit. Už neslyším kouř z cigarety jako odkapávání z kohoutku. Zelená už mi nechutná po citronu. A když zvoní telefon, už necítím dotyk pytloviny.“

Ta pilulka, to byl poslední důkaz. Pilulky proti synestesii? „Když ten lék budeš brát, mohla by sis ublížit,“ poznamenal jsem. „Když se ode mne odpojíš, možná přestaneš existovat. Třeba jsme stvořeni, abychom byli spolu.“ Při pomyšlení na to, že Anna přijde o své zvláštní vnímání a já ztratím jediného přítele, který mě kdy doopravdy chápal, jsem ucítil trochu zděšení.

„Pan doktor Stullin tvrdí, že mi to neublíží a že budu jako všichni ostatní. Sbohem, Williame,“ řekla a odstrčila šálek s kávou.

„Stullin? Co to má znamenat?“

„To je můj terapeut,“ odpověděla, a i když jsem ji stále mohl před sebou vidět, bylo jasné, že se postupně rozplývá. Dál jsem se díval, ona složila tvář do dlaní a zdálo se, že pláče. Pak se bonbon proměnil z tenoučké placičky v pouhé sliny a já jsem polkl. Za pár vteřin zmizela Anna zcela.

Ve tři odpoledne jsem si oblékl kabát a vyrazil přes město ke Stullinově domu. Měl jsem milion otázek a nejdůležitější byla ta, zda někdy léčil dívku jménem Anna, anebo ne. Měl jsem hlavu tak plnou myšlenek na náš poslední rozhovor, že když jsem došel na chodník doktorova domu, došlo mi, že jsem si vůbec nevšiml, že zašlo slunce. Jako bych v chůzi spal a probudil se až u jeho bydliště. Na ulici nebyli vůbec žádní lidé, žádná auta; připomnělo mi to ostrov Varion. Vyšel jsem po schodech k domovním dveřím a zaklepal jsem. Uvnitř byla tma, jen v patře se svítilo, ale dveře byly na škvírku otevřené. Přišlo mi to podivné, když je nejtužší zima. Obyčejně bych se po třetím pokusu upoutat doktorovu pozornost otočil a šel bych domů, ale teď jsem toho potřeboval probrat příliš mnoho.

Vešel jsem dovnitř a zavřel za sebou. „Pane doktore!“ zavolal jsem. Nikdo se neozýval. „Doktore?“ zkoušel jsem to znovu a pak jsem prošel halou do pokoje, kde byly stoly s vysokými štosy papírů. V chabém světle pronikajícím oknem jsem našel stolní lampu a rozsvítil ji. Dál jsem volal doktora, chodil z pokoje do pokoje, rozsvěcel jsem a mířil do prosklené místnosti v zadní části domu, kde jsme se vždycky scházeli. Když jsem došel až tam, prošel jsem dveřmi a šlápl na něco živého. Ozvalo se zaječení, od něhož se mi div nezastavilo srdce, a pak jsem uviděl, jak se černobílý kocour, kterému jsem šlápl na ocas, řítí do jiné místnosti.

Bylo vcelku příjemné ocitnout se zase v té místnosti plné rostlin. Pohled na ni ve mně oživil vzpomínky na dobu, kdy jsem byl menší a kdy to bylo jediné bezpečné místo na světě. Mezi dvěma křesly postavenými proti sobě byl stolek a na popelníku na něm kupodivu dohořívala cigareta. A vedle ležela stránkami dolů otevřená kniha: Odstředivý tančící rikša. Radši bych viděl ducha než tu knihu. Pohled na ni mne zamrazil. Posadil jsem se na své obvyklé místo a díval jsem se, jak se kouř z cigarety vine vzhůru, ke skleněným tabulím. Téměř v okamžení se mě zmocnila ohromná slabost, a tak jsem zavřel oči.

Už je to několik dnů. Druhý den ráno jsem zjistil, že nemůžu otevřít dveře a odejít, ba dokonce že nemůžu ani rozbít sklo a prolézt ven, a tehdy mi došlo, co se děje. Zpočátku jsem běsnil, ale pák se mě zmocnil jakýsi poklid a já se začal smiřovat se svým osudem. Ty štosy papírů v pokoji, kterým se šlo do prosklené místnosti? Na každém listu byla krásná kresba tužkou. Prohledal jsem patro a našel tam klavír a partituru Bachovy Grosse Fugue. V salonu v patře byla černobílá fotografie paní Brithnicové a jednoho z mých rodičů, jak stojí vedle Anny, zachycené jako malá holčička.

Všechny ty salony a pokoje a chodby jsou už pryč, vypařily se. Každý den, co tu jsem uvězněn, zmizel další pokoj. Teď sedím ve Stullinově křesle, v jediném pokoji, který ještě zbyl (i ten zmizí před večerem), a skládám tohle vyprávění: svým způsobem je to fuga. Černobílý kocour sedí proti mně, přiběhl sem před mizením domu, který se kolem nás svírá. Za okny je zahrada a stromy a nebe, všechno ztratilo barvu a vypadá to jako vyvedené tuhou: s nádherným stínováním, které dodává váhu a hloubku. Totéž platí o pokoji: podlaha, skleněné tabule, křesla, rostliny, dokonce i kocourův ocas a moje boty a nohy jako by ztratily živost a staly se stínovanou skicou. Je mi jasné, že Anna se brzy zbaví svého postižení. Co se týče mne, vždy jsem se považoval za nechtěného, nemilovaného a nechápaného, teď přestanu být pouhým umělcem a stanu se místo toho uměleckým dílem, které přetrvá. Kocour hlučně zamňoukal a já ten zvuk cítím jako ruku položenou na rameni.

Obvykle u povídek neuvádím studijní materiál, ale při psaní Zmrzlinové říše jsem se zabýval náměty, které jsem dobře neznal. Pro informace o synestesii jsem se obrátil k dílu Richarda E. Cytowice Muž, který cítil chuť tvarů. Kniha Umění fugy od Alfreda Manna mi zase velmi pomohla porozumět dějinám a struktuře této nezvyklé hudební formy. Na téma synestesie jsem ještě předtím napsal krátký příspěvek pro Kapesního průvodce výstředními a zavrhovanými chorobami Thackeryho T. Lambsheada (ed. Jeff VanderMeer a Mark Roberts).

přeložil Richard Podaný

Doslov Jeffreyho Forda:

Nápad na tento příběh ve mně zrál několik let. Jeho prapůvod spočívá v mém zájmu – až posedlosti – příběhy o dvojnících a alter egech. Mými oblíbenci jsou především Dostojevského Dvojník a Poeův William Wilson, ale mimo ně existuje celá řada stejně pozoruhodných prací. Další popud k jeho napsání přišel tehdy, když jsem narazil na článek o synestezii, v němž se uvádělo, že u těch, kdo prožili tento úkaz spojený se záměnou zvuku, vůně, chutě atd. za vizuální vjem, se vždy jednalo o čistě abstraktní vzor. Začal jsem uvažovat, jaké by to bylo, kdyby tento jev vytvářel figurální obrazy lidí nebo reálných objektů. Nápad se nejdříve projevil v příběhu o jedinci, jenž vídá vlastní identickou podobu prožívající výjevy z alternativního života. V obou případech šlo o hudebníky, ovšem jeden z nich byl velmi úspěšný, zatímco ten druhý se setkal s velkým nezdarem. Tak vznikla hrubá verze povídky nazvané „Lékořicoví bratři“, ale tu jsem nakonec s lítostí odložil vědom si faktu, že již bylo napsáno tolik o mnoho lepších příběhů s obdobným tématem. Když mě Jeff VanderMeer oslovil s požadavkem o příspěvek do Lamsheadova průvodce (úsměvné hříčky na téma výstředních chorob), použil jsem motiv figurální synestezie a spolu s ním i část starší verze příběhu. Tehdy, ještě předtím, než byl Lambshead vůbec vydán, jsem se k celé zápletce v myšlenkách opět vrátil s nápadem, že by mohlo jít o milostný příběh mezi dvěma lidmi, kteří nejsou dvojníky. Poté už vznikla „Zmrzlinová říše“ velmi rychle. Vypravěč příběhu a zároveň i jeho hlavní postava je hudebník, takže když jsem přemýšlel o vhodném hudebním výtvoru, na němž by pracoval, vzpomněl jsem si na fugu. Ta mě vždy zajímala především jako spojení ústřední hudební linie, se kterou ve formě odpovědi koresponduje druhá. Nikdy jsem to vědomě nezamýšlel, ale později jsem si všiml, že struktura příběhu odpovídá konstrukci fugy, kterou se postava snaží tak usilovně vytvořit.

Ford, Jeffrey (1955 –

Americký autor fantastiky, narodil se 8. 11. 1955 v New Yorku, vyrůstal v umělecky zaměřené rodině na Long Islandu. Díky svobodné výchově se škole příliš nevěnoval, ale nakonec přece jen dokončil vyšší střední školu se zaměřením na anglický jazyk, ačkoli doktorát již nezískal; od roku 1988 se totiž začal věnovat středoškolské výuce v New Jersey, kde dodnes žije a pracuje. Jeho próza je výrazná díky bystrému a všímavému stylu, jenž ho pasoval do vůdčí role umělecké podoby fantasy žánru, která se na rozdíl od konvenční tvorby nebojí využívat svěžích a originálních námětů s přesahem až k surrealismu. Po spisovatelské kariéře toužil již od mládí, ovšem k psaní se vážněji dostal až pod vedením Johna Gardnera. Jeho první publikovanou prací byla povídka The Casket (1981) v Gardnerově literárním magazínu MSS. Krátký debutový román Vanitas (1988) je hororovým či snad barokním fantasy příběhem s příměsí surrealismu, dnes je však téměř zapomenut, zajímavý je především z pohledu postupů mnohdy přepracovaných v pozdější autorově tvorbě. Smrt se zde vrací na jeden den v roce v podobě karnevalu pořádaného v zábavním parku vytvořeném ze dřeva a parou poháněných soukolí.

Pozornost čtenářů poprvé výrazněji upoutal románem The Physiognomy (1997-World Fantasy Award), skvěle napsaným detektivním příběhem ze světa, kde jsou zásady frenologie hlavní pomůckou soudní moci, což v praxi vede k persekuci tělesně postižených občanů. Samotný děj románu sleduje pátrání po ukradeném posvátném předmětu, které je vedeno jedním z nejváženějších vyšetřovatelů vládnoucího režimu. V neméně zdařilém pokračování nazvaném Memoranda (1999) se již bývalý „fyziognomik“ Cley snaží nalézt lék na spavou nemoc rozšířenou tyranem zbaveným moci v předchozím svazku, ten se však sám stává obětí epidemie a jedinou nadějí na záchranu nemocných je tak cesta do jeho mysli, kde se ve zvláštní krajině obývané částečně nezávisle žijícími obrazy reálných osob skrývá vzorec vytouženého protijedu. Nesmělé rozpaky dychtivých čtenářů vyvolalo zakončení série v románu The Beyond (2001), v němž se hlavní protagonista celého cyklu snaží na cestě fantastickou krajinou najít spásu před trýznivou odpovědností za zločiny minulosti. Autorovi se zde v jinak velmi kvalitně napsaném díle přece jen nepodařilo uspokojivě završit jeden z nejpozoruhodnějších fantastických cyklů současnosti, jenž je mimochodem znám také pod souhrnným označením Well-Built City.

Kratší práce publikoval nejprve v malonákladových časopisech Space & Time a Aberrations, výraznější odezvy se tak dočkala až povídka The Fantasy Writer’s Assistant (F&SF 2000-nom. Nebula), titulní práce souboru The Fantasy Writer’s Assistant and Other Stories (2002-World Fantasy Award). Spolupráce s magazínem F&SF je oboustranně velmi prospěšná, což dokazuje značná pozornost věnovaná povídkám The Honeyed Knot (F&SF 2001-nom, World Fantasy Award), Creation (F&SF 2002-World Fantasy Award, nom. Hugo a Nebula) a Something by the Sea (F&SF 2002). Autor samozřejmě publikuje i jinde, jako vhodný příklad uveďme povídky The Weight of Words (Leviathan 3, ed. Jeff VanderMeer & Forrest Aguirre 2002-nom. World Fantasy Award), The Green Word (The Green Man: Tales from the Mythic Forest, ed. Ellen Datlow & Terri Windling 2002) a v neposlední řadě The Empire of Ice Cream (Sci Fiction website 2003-Nebula, nom.

Hugo a World Fantasy Award, č. Zmrzlinová říše-Trochu divné kusy/Laser 2005). Ta se má stát titulní prací připravovaného souboru The Empire of Ice Cream (přip. 2006).

Dosud poslední román The Portrait of Mrs. Charbuque (2002-nom. World Fantasy Award) je surrealistickým obrazem alternativního New Yorku 19. století, v němž se poněkud nudný život úspěšného malíře zcela změní po přijetí zakázky na portrét tajemné zákaznice. Již dokončený román The Girl in the Glass (přip. 2005) se odehrává v Americe 30. let minulého století. Skupinka podvodníků se zde živí pořádáním duchařských seancí pro zámožné truchlící. Při jednom z těchto představení dojde ke skutečnému zjevení zavražděné dívky. Pátrání po záhadě stojící za její smrtí odkryje temná tajemství překvapivě spojená s Ku Klux Klanem a eugenickou laboratoří financovanou Henry Fordem a některými prominentními bankéři.

Alexander Irvine

OBRÁZKY Z EXPEDICE

Science fiction nejsou jen dobrodružství ze vzdáleného vesmíru či ještě vzdálenější budoucnosti, velká část žánru se věnuje velmi blízké budoucnosti a rozvíjí dnes již možné scénáře. Tak je tomu i u Obrázků z expedice, v nichž se Irvine neobvykle hlubokým způsobem zamyslel nad možnými tlaky, jimž mohou být v budoucnu vystaveni potenciální účastníci mise na Mars ze strany komerčních médií. Povídka nenechala chladnými ani zástupce NASA a u čtenářů se rovněž dočkala vřelého přijetí, ostatně jako téměř celá tvorba tohoto nadějného nováčka.

Z koho si dělají prdel? Určitě tam chtěla zůstat. A určitě si sama zničila véerku. No jasně. Fakt tomu věřím.

sockpuppet446, Fórum Roda Shavera, 17. března 2012

Někteří nabádali k opatrnosti. Počkejte do roku 2014, až bude možno využít bezmotorové návratové trajektorie. Počkejte do roku 2018, kdy budou nejlepší rychlé trajektorie. Vzpomeňte si, co se stalo Apollu 13.

Jenže se psal rok 2009 a lidé letěli na Mars.

Fidelis Emuwa byl jedním z nich. Jeho dědeček byl horník zabitý ve válce v Biafře. Jeho otec se dožil toho, že se stal doktorem ve Walthamu v Massachusetts. A on měl teď vstoupit na jinou planetu.

Když se Fidelis Emuwa podíval na Argos 1, viděl pokrok.

„A Argos 1 se oddělil od Kosmické stanice. Uvidíte, jak stáčí kužely svých pomocných motorů od stanice – to je taková malá astronautská zdvořilost – než zažehne trysky, které vypraví Davida Fontenota, Jami Salterovou, Edgara Villareala, Katherine Yiovou a Fidelise Emuwu na první cestu lidstva k jiné planetě. Počkejte – právě se nám hlásí pilot David Fontenot.“

„Chtěl bych něco vzkázat svému starému profesorovi Chapmanovi: ‚Šťastný ten, kdo jako Odysseus vykonal slavnou cestu.‘“

„To je z Homéra, Davide?“

„Ne, je to nějaký francouzský básník ze šestnáctého století. Zeptejte se pana doktora. Bude…“

„Působivá slova na začátek cesty do nezmapovaných končin Sluneční soustavy. Dámy a pánové, 17. listopadu 2009 lidstvo vykročilo na velkolepou cestu ke hvězdám.“

FÓRUM RODA SHAVERA: Co pro vás znamená expedice na Mars?

cosmoOosmoc> Znamená to, že jednou a provždy vyřešíme, jestli jsme sami. Jestli není život na Marsu, není nikde.

luvjamixox> Znamená to, že Jami Salterová přiveze spóry a já chci, aby mě vcucla jako prvního.

sockpuppet446> Znamená to, že i při cestě na Mars musíme vypadat jako ansámbl ze Sezame otevři se. Vždyť se na to podívejte. Je tam černoch, je tam Asiat, je tam Hispánec. Tři chlapi a tři ženské. A Deborah Greenová je Židovka, ne? Kde zůstali Indové a Eskymáci?

luvjamxox> Sezame otevři se?

thebeaminyrown> Znamená to, že sto milionů lidí, kteří by jinak mohli dostat najíst, umře hlady.

sockpuppet446> Najdi si to.

chariot> Znamená to, že když se díváš do tváře, ta tvář se dívá na tebe.

Eileen Aufdembergeová zvedla oči k obloze. Škoda, že není noc, pomyslela si, možná bych loď uviděla, až zažehne motory. Bylo by to, jako když se probudí hvězda. Nebo jako poslední zamávání z paluby lodě, která odráží od mola. Přemohla nutkání zvednout ruku.

„Mami?“ Jared se díval do stejných míst, kam se dívala ona. „Co vidíš?“ V jeho desetileté tváři viděla zmatek. Žádná tvář nevypadá tak zmateně jako tvář zmateného chlapečka, pomyslela si.

„Vyhlížela jsem tetu Debbii.“

Chlapec se zamračil ještě víc. „Ale mami,“ ohradil se. „Teta Debbie je teď přece nad Indickým oceánem. Odsud ji nemůžeš vidět.“

Ještě že jsem nezamávala, pomyslela si Eileen.

Kurzovní sázky na Argos 1 v HotVegas, 16. listopadu 2009:

Kurz na to, že Argos 1 doletí na Mars: 1 ku 4

Kurz na to, že Argos 1 úspěšně přistane: 7 ku 5

Kurz na to, že palivový agregát a zásoby přečkají přistání: 11 ku 7

Kurz na to, že všech šest členů posádky Argosu 1 přežije expedici: 3 ku 1

„Tři chlapi a tři ženské. O co se vsadíš, že je to nějaká kosmická bejkárna?“

„Ale oni přece říkaj‘, že to prakticky nejde, opřít se do toho bez gravitace. Vážně. NASA dělala nějaký studie, a nic.“

„Ty vole, když se chce, tak to jde. Hele, já si myslím, že budou spárovaní, ještě než doletí za Měsíc.“

„Jestli už nejsou. Slyšel jsem, že kosmonauti mají takovej rituál, kterým vítaj na oběžný dráze kosmický panny a panice. Takže museli něco vymyslet.“

„Fontenot je pilot, ten dostane právo prvního výběru.“

„Jami Salterová.“

<uctivá pauza>

„Pak tam máme naše zástupce menšin. Villareal půjde s kým, s tou Číňankou nebo s Debbie Greenovou?“

„Já bych tipnul tu Číňanku, Yiovou.“

„Takže zbývá ten černoch s Greenovou. Černej a zelená. Jakou barvu asi budou mít děti?“

<smích>

<odmlka>

„Nevěřím, že vydrží nešáhnout na Jami Salterovou.“

„Ty vole, proto s sebou vzali toho,“ <bušení kotníky prstů do stolu> „černýho kance z NASA!“

<hlasitější smích>

New York Times, 30. prosince 2009

„Vzhledem ke skutečnosti, že posádka společně stráví dva roky, považovali jsme za nejlepší, aby její členové pocházeli z podobného národnostního zázemí,“ vysvětlil tiskový mluvčí Gates Aerospace Roland Threlkeld. „Ale abychom se vyhnuli přílišné homogenitě, záměrně jsme vybrali z kandidátů na potenciální marsonauty takové, kteří budou reprezentovat Ameriku jako zemi.“

Mluvčí od Gatese pak vyvrátil obvinění NASA a Cato Institute, že Gates Aerospace měl zájem spíš o fotogenickou posádku než o schopnou. „To je přece absurdní. Mohu pouze hádat, že toto házení blátem jsou ze strany NASA kyselé hrozny. Od začátku tvrdili, že expedice na Mars se nemůže uskutečnit dřív, než podle jejich harmonogramu, a my najednou letíme v předstihu pěti let. A Cato Institute by to označil za akci na podporu afrického původu lidstva.“

Nulová gravitace probouzela v Jami Salterové pocit, jako by její močový měchýř měl velikost náprstku. Nebyla to běžná astronautská reakce a ona se musela hodně snažit, aby to zatajila před uličkou psacích desek a laboratorních plášťů, jíž musela léta probíhat, aby se dostala tam, kde byla.

Meziplanetární sexsymbol, dělala si legraci sama ze sebe. Co běhá každou hodinu na záchod. Jenže dnes měla mít za posádku každodenní mediální prezentaci a nechtěla před opožděnými zraky Země bubnovat nohama o palubu. Od lidí, kteří měli u Gatese na starosti public relations, věděla, že její vystoupení mají o padesát procent vyšší sledovanost než vystoupení všech ostatních členů posádky, a třebaže věděla, že se jedná pouze o dočasné vychýlení ve skladbě publika ve prospěch mladých a nadržených mužů, měla zároveň zvláštní pocit, že musí udržet nasazenou laťku. Proto si v den, kdy na ni přišla řada umyla vlasy a místy si vypomohla makeupem. Katherine a Debbie si z ní kvůli tomu utahovaly, ale znaly čísla a Jami si myslela, že ve skutečnosti jsou trochu vděčné – alespoň neležel takový tlak na nich.

Řečená vděčnost jim však nebránila, aby jí daly přezdívku Barbarella.

To všechno mimo běžné pracovní povinnosti, když celý den pracovala pro největší soukromý kosmický podnik v dějinách lidstva. Byl: pětasedmdesát milionů kilometrů od Země a časová prodleva činila každým směrem necelé čtyři minuty. To zpoždění viselo mezi Argosem 1 a Zemí stejně jako vlastní vzdálenost. Pokaždé, když mluvila s přáteli, rodinnými příslušníky nebo (častěji) médii, čím dál víc jí připadalo, jako by mluvila do ticha, a čím dál míň, že na obou stranách spojení existují reálné lidské bytosti.

Zapsala si ta slova do deníku vázaného v kůži, který si vedla: mluvit do ticha. Bylo těžké nenapsat je znovu. A znovu.

Barbarella to nezvládá, řekla si.

Ebony Freytagová, MSNBCNN: Jami, jak se ti líbí meziplanetární prostor?

Jami Salterová: Venku jsem nebyla, takže ti můžu říct jen tolik, že vypadá prakticky stejně jako při pohledu z Měsíce. (smích)

EF: Jak velká je Země z míst, kde jste teď?

JS: Asi jako padesátina zdánlivé velikosti Měsíce ze Země a pořád se zmenšuje. A začínáme rozeznávat Mars jako kotouček.

EF: Má posádka nějaké problémy?

JS: Je až překvapivé, jak málo třecích ploch se objevilo. Všichni spolu vycházíme skvěle. Tady si člověk rozčilováním stejně moc nepomůže; nemá se kde projít, aby vychladl. Všichni si dáváme velký pozor, abychom případné nesrovnalosti prodiskutovali. Snažíme se zjistit, kde vznikají rozpory, a co se dá dělat pro řešení problémů.

EF: Ještě poslední otázka. Jak to děláš, že vypadáš tak skvěle, když jsi 75 milionů kilometrů od nejbližšího salónu krásy?

JS: Na to ti odpovědět nemůžu, Ebony. My astroholky musíme mít nějaká tajemství.

„Jak to dělám, že vypadám tak skvěle?“ zeptala se Edgara a Katherine, kteří jako obvykle seděli těsně mimo záběr kamery a rozhovor komentovali. Byli zajímavá dvojka: Edgar podsaditý, s mayskými rysy, a vedle něho Katherine, nejvyšší z týmu, až na zakulacenost ve tváři hubená jako tyčka. Jami se neubránila pocitu, že zásluhou šikmých očí a identického sestřihu na ježka vypadají jako bratranec se sestřenicí.

„Já myslím, že je to v genech. Jami vrazila peníze do plastické chirurgie a dobrého osvětlení.“ Edgar se odstrčil od stolu a skočil ke schodišťové šachtě, která vedla nahoru ke kajutám posádky. Zbožňoval nízkou gravitaci. Probouzelo to v něm opici.

„Dobré osvětlení v téhle plechovce?“ Jami se podívala na Katherine a obě se rozesmály.

Komunikátor zabzučel. „Tvoje milující publikum,“ řekla Katherine a přimhouřila oči.

„Marťanovi nekončí práce nikdy.“ Jami poklepala na obrazovku, aby aktivovala spojení.

<půlená obrazovka: na jedné straně Jami Salterová, na druhé Filomena Huxtableová. Popisek běžící v dolní části identifikuje Jami jako SPECIALISTKU ARGOSU 1 NA ELEKTRONIKU; Filomena Huxtableová je označena jako ZPRAVODAJKA STANICE KTCM PRO VĚDU A KULTURU. Za Jami je společný prostor Argosu: naleštěné skříňky, mikrovlnná trouba a živé záběry ze Sierra Nevady. Za Filomenou je vidět publikum ve studiu. >

F: Vy jste specialistka expedice na elektroniku?

J: Je to tak.

F: Co konkrétně to obnáší?

<zatímco Jami odpovídá, na obrazovce se objevují pohyblivá schémata různých systémů expedice>

J: Víte, úspěch naší expedice závisí na tom, že budeme schopni komunikovat mezi sebou a s Gatesovým řídícím střediskem v Houstonu. Mým úkolem je zajistit funkčnost komunikační techniky, navigačních a laboratorních počítačů a v podstatě všeho ostatního, co využívá elektřinu.

F: Takže když se vám pokazí fén, budete si ho umět spravit.

<smích z publika; Jamin úsměv ztuhne>

J: Všichni na lodi máme marsovský sestřih, takže si fén nikdo nevzal. Ale pokud se něco pokazí, moje práce je dát to zase do pořádku.

F: Včetně kosmických skafandrů? Slyšeli jsme, že v nich máte nejrůznější kamerovou techniku.

<zatímco Jami mluví, zvýrazňují se různé části skafandru. Kamera najíždí na detaily>

J: To je pravda. A taky monitorovací aparaturu, vysílače, systémy řízení teploty a všechno ostatní, co potřebujeme, abychom tři dny zůstali v teple a v pohodě. F: Tři dny? Doufám, že jsou taky samočisticí. <hlasitější smích z publika> Ale vážně, ty skafandry vypadají skvěle. Víte, kdo je navrhl?

J: Nevím. To už není můj obor.

< video, jak Jami, s delšími vlasy a tmavým opálením, předvádí skafandr bez přilby; dav vybuchne>

F: Ale nosit je, to už váš obor rozhodně je, zlato!

David Fontenot nestál o nálepku Slavného bílého hrdiny a cítil, že Jami je stejným způsobem nepříjemná přezdívka Miláček expedice. Přesto ji měl. Ale nechystal se pořezat si obličej nožem nebo přestat pracovat jen proto, aby ho kamery přestaly zabírat.

Obzvlášť ne teď, když měli být s Jami za šest hodin prvními lidmi, kteří vkročí na Mars. Losovali, a když vyhráli on a Jami, reakce mediálních odborníků od Gatese byla rozhodně smíšená. Fotogenický první krok byl dobrý, ale multikulturně fotogenický první krok by byl lepší. Nechce to posádka ještě jednou zvážit, vzhledem k průkopnické situaci, kdy reprezentují všechny národy a rasy a tak dál?

Všichni měli na mysli poučení z Apolla 11: každý si pamatuje Armstronga. Všichni chtěli vystoupit jako první.

Když u Gatese dostali odpověď, byla negativní. Spravedlnost musí být.

Z výpovědi Davida Fontenota před velkou porotou okresu Bexar, 11. června 2012:

Všichni jsme cítili, že čím víc se vzdalujeme od Země, tím víc se vzdalujeme jakémukoli spojení s lidskou civilizací. Ne že by se z nás stávali barbaři nebo že bychom se uchylovali ke kanibalismu; šlo prostě o to, že zhruba v době, kdy jsme opustili oběžnou dráhu Měsíce, přestalo platit všechno, co platí na Zemi. Jenom slovy se to zdaleka nedá popsat.

Kdysi jsem četl deník námořníka, kterého v osmnáctém století vysadili na pustý ostrov za zabití jednoho ze spoluplavců. Zaznamenává, jak pomalu umírá hlady, jak se snaží hledat potravu a šetří s vodou. A hodně přemýšlí o svých hříších. Čím víc se smiřuje se skutečností, že zemře, tím víc se snaží vyrovnat s tím, co udělal špatně. Nikdy si nepřizná, že toho druhého neměl zabít, ale přemýšlí o nejrůznějších jiných věcech, ze kterých by se měl kát.

Už jsem zapomněl, jak se jmenoval, ale deník se našel vedle kostry dávno po jeho smrti. Myslím, že po dobu, kterou jsme strávili na Marsu, jsme všichni měli pocit, že si duchu píšeme podobný deník.

Zvláštní bylo, že nenastala žádná katastrofa. Každý detail mise vyšel víceméně tak, jak bylo naplánováno, počínaje oddělením od Mezinárodní kosmické stanice až po navedení na oběžnou dráhu Marsu a radostné, povznesené chvíle, kdy se spustili z oblohy na planetu, jíž se ještě žádný člověk nedotkl. Návratový modul byl tam, kde měl být, recyklační agregát chrlil vodu a kyslík, kameny si přímo říkaly o odseknutí, odebrání vzorků a vydolování, aby mohly vydat nové poznatky. Ve skleníku vedle hlavní budovy stanice již bujely rostliny. Ještě žádná skupina výzkumníků nebyla tak dobře připravená.

Tak proč jsou sakra všichni tak nevrlí, divila se Katherine.

Komunikátor zabzučel. Nejspíš chtěl někdo Jami. Skoro vždycky to tak bylo.

„Měli nás zakódovat,“ zabručela.

Fidelis pokrčil rameny a pohladil si knír. „Vždycky jsem si říkal, že někdo najde způsob, jak to obejít.“

„Kruci, jsme přece na Marsu. Je to nebezpečný. Nebylo by od věci, kdyby ten komunikátor každý dvě minuty nezabzučel jenom proto, že někoho zajímá, jakou velikost podprsenky nosí Jami.“

Katherine si povzdechla. Během letu se prostě všichni viděli až příliš. Od Gatese udělali, co mohli, aby jim poskytli adekvátní životní prostor a možnosti rekreace, ale ať se na to člověk podíval z kterékoli strany, cesta na Mars pořád znamenala sedět sedm měsíců v plechovce s pěti dalšími lidmi, kteří byli úplně stejně přemotivovaní, tvrdohlaví a jistí si sami sebou jako ona.

„Myslíš, že když jsme teď tady, všichni se trochu uklidní?“ Edgar stál vedle ní a díval se na Valles Marineris. Přistáli a rozložili se na počátku soustavy velkého kaňonu, kde obrovské koryto vybíhalo z chaosu Noctis Labyrinthus. Podle jedné teorie způsobila sublimace tekuté vody sesuvy, které narušily stěny kaňonu, a satelitní průzkum předpokládal velké množství vody vázané v kůře. Argos 1 ji přišel najít a zjistit, jestli by Gates na jejím využití mohl vydělat.

Dvanáct set kilometrů severozápadním směrem se zvedaly obrovské štítové vulkány: Arsia Mons, Pavonis Mons a Ascraeus Mons. Dalších patnáct set mil za nimi Olympus Mons. Všichni, dokonce i Jami lehce tlumili hlas, když ta slova říkali: Olympus Mons. Jako by všichni tak trochu věřili, že tam opravdu žijí bohové.

Samozřejmě to byla hloupost. Nikdo z nich ve skutečnosti nebyl věřící. Ale Olympus Mons…

„Nevím, Ede,“ řekla Katherine. „doufám, že jo. Doufám, že se všichni srovnají, abychom byli schopni odvést pořádnou práci.“

Na plochy Edgarova obličeje dopadalo zvláštní marsovské světlo. Původním vzděláním byl strojní inženýr, ale při přípravě na expedici absolvoval doktorandský kurz geologie a chtěl využít tuto bezprecedentní praxi v terénu jako materiál pro svou dizertaci. Vždycky si stěžoval, že on je ten, na koho se všichni dívají, když je třeba vzít do ruky hasák. Prohlásil, že po návratu na Zemi si dodělá doktorát a do konce života se nedotkne jiného nástroje než geologického kladívka.

Hlavním geologem Argosu byla Deborah Greenová. Spolu s Edgarem a Katherine měli naplánovanou řadu expedic do kaňonů, kde měli hledat vodu a život. V tomto pořadí. Lidé od Gatese chápali, jaký rozruch by život doma způsobil, ale akcionáře zajímal víc komerční potenciál vody. Slovy Rolanda Threlkelda, styčného důstojníka pro marsovskou misi u Gatese: „Hledejte vodu. Když najdete život, bude to skvělý, ale hledejte vodu.“

Katherine se jako příslušný odborník na život snažila potlačit vztek na přehodnocení priorit. Měli na Marsu zůstat patnáct měsíců, do října příštího roku; dost času na to, aby si ověřila některé osobní tipy, aniž by o tom lidé od Gatese museli vědět, a pořád se stačila vrátit na olympiádu v New Yorku v roce 2012.

Fidelis přišel k oknu za nimi. Také s jeho obličejem dělalo světlo něco zvláštního; textura jeho pokožky v něm získávala něco, co Katherine nedokázala identifikovat. Rozhlédl se po marsovské krajině a ona mu v očích vyčetla, jak moc mu na tom záleží. „Kdy jdete ven?“

„Podle harmonogramu zítra.“

Dívala se, jak sleduje bok kaňonu, kterým další den sestoupí na počátek Valles Marineris. „Já vím, že chceš jít, Fidelisi,“ řekla.

Přikývl.

„Chtěl jsem jít zítra. Když vidím, jak to tady chodí, nemůžu se dočkat, až vypadnu ven.“

Nebylo obvyklé, aby dal najevo tolik emocí. Katherine se odmlčela. Fidelis byl hlavní lékař expedice, ale ona měla také titul doktora medicíny a oba absolvovali výcvik zaměřený na psychologii a psychiatrii. „Jsi v pořádku?“

Fidelis se na ni podíval a naklonil hlavu na stranu. „Nikdo z nás není v pořádku, Katherine,“ prohlásil. Znovu se nadlouho zadíval z okna a pak zamířil ke dveřím. „Hodně štěstí zítra.“

Z HotVegas, 7. dubna 2010:

Kurz na to, že posádka najde komerční množství vody:

8 ku 5

Kurz na to, že posádka najde důkaz zaniklých civilizací:

150 ku 1

Kurz na to, že posádka najde mikrobiální život: 3 ku 1

Kurz na to, že posádka najde mnohobuněčný život:

25 ku 1

Kurz na to, že posádka bude zabita Marťany: 175 ku 1

„Zabita Marťany?“ zeptala se nevěřícně Deborah. „Zabita Marťany!?“

„Podle mě je zázrak, že ten kurz je jenom 175 ku 1,“ poznamenal Edgar. „Hádal bych, že všichni idioti, kteří neví, kam nacpat dvacet babek, to stlačí na nějakých 10 ku 1. Bod pro racionalitu.“

Deborah si nikdy nebyla jistá, kdy by ho měla brát vážně. Stanovit pravděpodobnost zabití posádky Marťany bylo racionální? Vlastně ano. Bylo. Ale sázet…!

Prošla si některé další kurzy. „Tohle. To je zajímavé.“

Kurz na to, že mezi posádkou dojde k násilí: 1 ku 3

v důsledku sexuální žárlivosti: 2 ku 1

Kurz na to, že člen posádky bude zavražděn: 12 ku 1

Kurz na to, že zavražděným členem posádky bude

Jami Salterová: 6 ku 5

Kurz na to, že zavražděným členem posádky bude

Edgar Villareal: 3 ku 1

Kurz na to, že zavražděným členem posádky bude

Fidelis Emuwa: 7 ku 4

Kurz na to, že zavražděným členem posádky bude

David Fontenot: 8 ku 1

Kurz na to, že zavražděným členem posádky bude

Katherine Yiová: 5 ku 1

Kurz na to, že zavražděným členem posádky bude

Deborah Greenová: 2 ku 1

Kurz na to, že bude zavražděno víc členů posádky než jeden: 22 ku 1

Kurz na to, že mise Argosu skončí neúspěchem v důsledku vraždy jednoho nebo více členů posádky 35 ku 1

Kurz na to, že misi přežije všech šest členů posádky Argosu: 9 ku 4

Edgar jí nakoukl přes rameno. „Tak ty to koupíš s větší pravděpodobností než já. Cos provedla?“

„Tys to neslyšel?“ Rozjela nové prohlížecí okno a přehrála krátké video.

Ebony Freytagová: Takže vy jste spal s Deborah Greenovou.

Krásná blondýna: Mnohokrát.

EF: A to, o čem se bavíme, nebyla pyžamová párty.

KB: <mrkne> U toho nikdy nezůstalo.

EF: Ale nevypadá zrovna jako váš typ, ne?

KB: Deb? Zlato, po té jede každá.

„Páni,“ řekl Edgar. „Je hodně podobná Jami.“

„Proboha, Edgare, je o dvanáct centimetrů vyšší než Jami a má hnědé oči.“ Deborah zavřela okno a uťala rozdrážděný, jásavý ryk Ebonyina studiového publika. „Nejsem jenom lesba. Jsem lesbická děvka. Kdo je lepší kandidát na zabití, když se má někdo zabít?“

Edgar se znovu zahleděl na kurzy z HotVegas. „Ale nejsi na tom tak špatně jako Jami a Fidelis.“ Komunikátor zabzučel.

„Polovina lidí na Zemi, kteří jsou do Jami zamilovaní, by ji ráda viděla mrtvou,“ řekla Deborah. „A spousta ostatních odhaduje, že Fidelis nedokáže udržet kalhoty zapnuté.“

Edgar se zasmál. „Fidelis? Náš mnišský doktor? Zajímalo by mě, co by řekli, kdyby věděli o nás.“

Zasmála se. „Až s tebou Ebony Freytagová bude dělat rozhovor, nezapomeň jí říct, jak jsem byla šťastná, že můžu vytáhnout paty z Argosu a vrátit se na pevnou zem.“ Vzala ho za ruku a zvedla si ji k ústům. „Rozhodně jsem ráda, že jsem zase v gravitaci, která působí všechna jedním směrem.“

FÓRUM RODA SHAVERA, 30. července 2010: Je Deborah Greenová lesbička? Má něco s Katherine Yiovou? A jak do toho zapadá Edgar Villarreal?

cosmo0omsoc> Vy všichni přehlížíte tu nejdůležitější věc.

godsavenger> POČKEJTE A UVIDÍTE. VŠICHNI SE NEVRÁTÍ. BŮH SI ZJEDNÁ SPRAVEDLNOST.

luvjamixox> Spravedlnost?

godsavenger> VĚDOMĚ S SEBOU VZALI SODOMITU. KDO VÍ, KOLIK ČLENŮ POSÁDKY UŽ ZKAZILA? MYSLÍTE SI, ŽE BŮH ZŮSTANE STRANOU A DOVOLÍ, ABY SE NĚCO TAKOVÉHO DĚLO?

thebeaminyrown> Žádný opravdový křesťan už takové kecy nebere vážně.

chariot> Až se vrátí, bude úplně jedno, jestli jsou homo nebo hetero, jakou mají barvu a všechno ostatní. To, co s sebou přivezou, rozmetá všechny naše malicherné spory, rozvrátí náboženství.

godsavenger> VŠICHNI JSTE DOSTALI ŠANCI

Po době, kterou strávili pátráním po vodě, zažili skoro antiklimax, když v puklinách na slunných úbočích zářezů Valles Marineris našli lišejníky. Edgar a Deborah prováděli hydrologický průzkum několika sesuvů ve stěně kaňonu. Právě když přišel čas, aby všechno zabalili, Deborah se k němu naklonila a řekla: „To mě podrž.“

„Co je?“

„Já myslím, že tohle bude lišejník.“

Edgar se přišel podívat a jemu to taky připadalo jako lišejník, který si našel cestu do spár jednotlivých balvanů, které se odlomily od stěny kaňonu. Odebrali několik vzorků a vrátili se do vozidla. Přemýšleli, kdy jim s plnou intenzitou dojde, že jsou první lidé, kteří objevili život mimo Zemi.

V laboratoři od nich vzorky převzala Katherine a provedla několik rychlých testů. „No jasně,“ konstatovala. „Lišejník. Nasekvencuji tu řasu a pošlu ji horkou linkou na Zemi.“

Tu noc byli kolem jídelního stolu o maličko bujařejší. David načal láhev laphroiagu, kterou si šetřil pro zvláštní příležitost, a všichni si připili. „Ale co voda? Našli jsme vodu?“ prohodila Jami a trochu moc hlasitě se vlastnímu vtipu zasmála. Všichni samozřejmě věděli, že tady voda je, viděli stopy po ní všude, kam se podívali, ale důkaz života byl o dosti přesvědčivější než důkaz o existenci vody. U Gatese budou mít radost z dobrého mediálního obrazu, ale jejich očekávání směřovala spíš na dlouhodobou finanční životaschopnost. A všichni u stolu věděli, jak očekávání začínají doléhat na Jami.

Vyhledávač titulků, lnkStainedWretch. com, 30. srpna 2010:

ŽIVOT NA MARSU!

Život na Marsu

Život na Marsu zpochybňován

Kritici zpochybňují tvrzení o mimozemském životě

Odborníci říkají: počkejte a uvidíme

Podle vědců by marsovský život mohl pocházet ze Země

Biotechnologické akcie jsou po oznámení o nálezu života na Marsu v pohybu

Ebony Freytagová, MSNBCNN: Takže vy jste objevila život na jiné planetě.

Jami Salterová: Já osobně ne. Byli to Edgar a Deborah. Edgar Villareal: Byla to Deborah.

EF: Deborah Greenová, jste první člověk, který spatřil mimozemský život. Jaké to je?

Deborah Greenová: Vzrušující. A pokořující. Nejsem si jistá, jestli se s tím někdo z nás už doopravdy vyrovnal.

EF: Jami, řekněte nám, jak se to stalo?

JS: Já jsem u toho nebyla. Měla byste se ptát Eda a Debbie.

EF: Nebojte se, vědecké podrobnosti si od nich poslechneme později. Ale naše diváky zajímá, jaké to bylo. JS: Můžu vám říct, že to bylo jiné, než bych si představovala. Jistě, jsme na Marsu, v laboratoři jsme měli marsovský život, bylo to skvělé, ale… no, otevřeli jsme láhev, připili si, zatancovali kolem táboráku a šli jsme spát.

EF: Zítra vás asi čeká hodně práce, že?

JS: Vždycky. Zítra vždycky čeká hodně práce. Proto bych měla skončit a nechat vás, abyste si promluvili s Deborah a Edem.

EF: Bohužel, myslím, že už jsme vyčerpali prostor, který máme k dispozici. Vědeckou stránku získáme od agentur. Deborah Greenová a Edgar Villareal nám určitě rádi řeknou, jak to viděli oni. S vámi si popovídáme zase příště.

„Asi by nás to nemělo překvapit, že?“ řekl Edgar, když ukončili spojení.

Nerozčiluj se, napomínala se Deb. Věděla jsi, že se to stane.

Ovládla se, ale jen tak tak. Pomyslela na Eileen. Moje malá sestřička si pustí zprávy, aby se něco dozvěděla o své velké sestře, která objevila život na jiné planetě.

A uvidí Jami Salterovou.

„Promiň, Deborah,“ omlouvala se Jami, a to na tom bylo úplně nejhorší. Jami byla v podstatě slušný člověk. Byla alespoň tak slušná, že ji rozčilovalo, jaká pozornost se na ni neustále upírá. Přesto…

Bzzz.

„To nic, sakra. Proč to nevezmeš? Stejně je to pro tebe,“ řekla Deborah a neměla pocit, že by to vyštěkla. „Já objevím život na Marsu, ale oni o tom chtějí mluvit s tebou. Tak to prostě funguje. To už víme nějakou dobu.“

„Vždyť to byla jenom Ebony,“ chlácholila ji Jami. „Všechny technické stanice budou chtít vás.“ Zasmála se, krátce a trpce. „Bůh ví, že moje práce nikoho nezajímá.“

Bzzz.

Deborah si vyměnila letmý pohled s Edgarem a poznala, že oba myslí na totéž. Jami se rozčiluje, protože se jí nedostává dost uznání? Techniky nikdy nikdo neuznává, dokud nespadne most. Byla taky pilot a piloty nikdy nikdo neuznává, dokud se nehavaruje.

„Být známou osobností je opruz,“ řekl Edgar. Deborah to překvapilo. Viděla, že Jami také. Edgar že řekl opruz?

Bzzz.

Hot Vegas, 29. srpna 2010:

Kurz na to, že lišejník je nejsložitějším životem na Marsu: 175 ku 1

Kurz na to, že objev lišejníku je podvod: 1 ku 1

Kurz na to, že lišejník pochází z pozemských druhů:

4 ku 1

Kurz na to, že pozemský lišejník pochází z marsovských druhů: 5 ku 8

Kurz na to, že lidé se vyvinuli z marsovského lišejníku:

7 ku 5

Kurz na to, že všech šest členů přežije misi Argosu:

7 ku 1

FÓRUM RODA SHAVERA, 29. srpna 2010: Je to pravé? Záleží na tom?

chariot> Jasněže objevili život. Copak si někdo mohl reálně myslet, že ho neobjeví?

thebeaminyrown> Copak si někdo může reálně myslet, že by nás nechali věřit, že ho neobjevili? Kde žijete? Gates potřebuje, aby se mu ten výlet zaplatil. Jedna možnost je voda; druhá život mimozemského původu. A nezapomínejte, že Gatesovi jdou prachy ze všech reportáží, rozhovorů a dokonce i knih o celé posádce. Když D. Greenová dává rozhovor pro Scientific American, Gatesovy účty rostou. Takovou příležitost si nemohli nechat ujít.

cosmoOomsoc> Takže podle tebe nenašli nic?

chariot> Jasněže něco našli.

thebeaminyrown> Nevím, jestli našli nebo nenašli. Možný to je. Říkám jenom, že bysme se dozvěděli, že něco našli, i kdyby nenašli nic.

cosmoOomsoc> Vždyť je to jenom lišejník, vole. Žádní zelení mužíčci, velkej monolit ani nic podobnýho.

thebeaminyrown> Nevyzpytatelné a tajemné jsou cesty Gatesovy, amigos. Já říkám jenom to, že bychom měli být ve střehu.

Sekvence se vrátila z databáze Gatesů se čtyřmi krásnými slovy: NEBYL NALEZEN ODPOVÍDAJÍCÍ DRUH.

„Život na Marsu,“ hlesl Edgar. Chvíli všichni stáli kolem kontejnerů na vzorky a prohlíželi si hnědý lišejník.

Bzzz.

Bzzz.

Bzzz bzzz bzzz.

„Prohlížíme si hnědý lišejník,“ řekl za chvíli David.

Vyhledávač titulků, lnkStainedWretch. com, 31. srpna 2010:

JSME VŠICHNI MARŤANI?

Panspermie dostává v médiích novou krev

Papež tvrdí: Lidé nepocházejí z Marťanů

Společnost pro křesťanskou medicínu získává podporu pro karanténu posádky Argosu

Výsledky ohledně marsovského života stále nejsou definitivní

Lišejník: symbiotický průzkumník

Další dva měsíce byli pohlceni otázkou lišejníku: kde roste, co jej může zabít, co podporuje jeho růst, jestli má na Marsu stejnou ekologickou funkci jako na Zemi. Lidé od Gatese byli samozřejmě přesvědčeni, že většinu času hledají vodu, ale původní lišejník přece taky našli, když pátrali po vodě, takže nebylo zas tak těžké zamaskovat jednu činnost, aby vypadala jako druhá.

A našli i vodu.

A znovu se štěstí usmálo na Deborah. Na konci jedné průzkumné výpravy, vzteklá na zrnka marsovského prachu ve spodním prádle, v očích, v zubech a v ponožkách, zavrčela: „Fajn. Ještě jeden čtverec. Ať se může odškrtnout. Pak zpátky na základnu a týden mě nikdo nedostane ven. Celej zkurvenej týden. Žádná peroxidová chuť, žádnej prach v zadku. Sedm dní.“

Pod nohama jí něco zarachotilo.

Byla čtyřicet metrů od hrany kaňonu, který spadal nějakých tři sta metrů do gigantické změti skal. Edgar byl asi sto metrů od ní. Oba pustili přístroje a rozběhli se k okraji.

Deborah se vrhla na zem a rychle se plazila po břiše dopředu, až jí hlava přečnívala přes okraj strmého srázu. Pod ní vířila nad sesuvem na dně kaňonu mlha. Oxid uhličitý; to viděli každou chvíli. Dokonce viděli čas od času mlhu z vody. Ale nikdy vodu v komerčně využitelném množství. Nikdy, dokud jí dvě stě metrů pod bušícím srdcem nevytryskl ze stěny kaňonu tenhle obrovský, krásný chochol, který zakryl opar oxidu uhličitého hustou mlhou sublimující vody.

Deborah do mikrofonu křičela a křičela ještě hlasitěji, když oblak páry vystoupal až k ní a obklopil ji. Svět zbělal. Deborah otevřela ústa a zklamání, nahromaděné v uplynulých dvou měsících, vypustila za radostí, již nikdy neopakovatelnou radostí tohoto okamžiku, ze rtů přes masku do řídkého, vlhkého marsovského vzduchu.

„Deborah!“

„Ježíši, Deb!“

„Deb! Jsi tam?“

„Pojď sem, Deb!“

„Přepněte si na mě kamery!“ vykřikla. „Proboha, dívejte na tohle!“

Slyšela výkřiky, jak se podívali její kamerou. Na masce měla kapičky vody, které tam tělesné teplo chvíli udrželo, než odsublimovaly. Něco ji chytilo za ruku. Lekla se, než si uvědomila, že je to Edgar a mluví na ni na jejich soukromém kanálu. „Tak zase vy, slečno Greenová. Štěstí, že vás mám nablízku.“

Stiskla mu ruku přes objemné rukavice, které měli oba navlečené, a v tom okamžiku jí bleskla hlavou komická myšlenka: Proboha, večer se určitě musím osprchovat, nebo se navzájem rozedřeme do masa. Hlasitě se rozesmála a Edgar se k ní přidal. Přes mikrofony slyšeli, jak ostatní členové posádky pokřikují, plácají se po zádech a volají na ně, aby se vrátili a začali slavit.

HotVegas, 9. listopadu 2010:

Kurz na to, že se posádka Argosu 1 se infikuje marsovským životem: 1 ku 4

Kurz na to, že marsovská infekce zabije člena posádky

Argosu 1: 7 ku 2

Kurz na to, že posádka Argosu 1 přiveze nebezpečné mikroby zpět na Zemi: 2 ku 5

Kurz na to, že misi přežije všech šest členů posádky

Argosu: 8 ku 1

Pozdě v noci, když Edgar vedle ní už spal, si Deborah vzpomněla, jak ji při vycházení z přechodové komory stanice Bohlen napadlo, že si opravdu bude muset zjistit, proč Jami navrhla, aby stanici pojmenovali právě takto. Tvrdila, že je to postava z jedné knížky.

Na vnitřní straně dveří z přechodové komory byla Katherine. V kulaté tváři měla nechápavý výraz. „Zase,“ řekla. „Zase ty.“

Jo, chtěla říct Deborah. Zase já. Jenže výraz v Katherinině tváři byl až moc ztrápený. Tolik toužila po tom, aby objevila život na Marsu sama, nebo alespoň mohla prohlásit, že tam není, a potom ji o tu velkou chvíli připravila nějaká geoložka. Která pak taky našla vodu. Je toho na ni trochu moc, pomyslela si Deborah.

„Pamatovat si budou tvou práci,“ uklidňovala Katherine. „Ty jsi dělala sekvencování a všechno ostatní. Já jsem jenom byla na správném místě.“

„Díky,“ odvětila Katherine. „Díky, že tomu věříš.“

FÓRUM RODA SHAVERA, 8. listopadu 2010, Duchové, démoni a…?

sockpuppet446> Slyšeli jste to tady jako první: jeden z nich je už nemocný. Ututlají to, ale dávejte dobrý pozor, jestli se vrátí všichni. Nevrátí.

thebeaminyrown> Hurá, Shaverovi paranoici jsou už zase ve formě.

sockpupet446> Jak myslíš, beame. Počkej si, až se vrátí a ty to od nich chytíš.

chariot> Ať je to cokoli, nemůže to být horší než svinstva, co už máme. Vyzvu každého marsovského mikroba na deset kol s HIV3.

luvjamicox> Lezou z tebe divný sračky, chariote.

chariot> To, co s sebou přivezou, je mnohem cizejší, než si umíme představit.

Vyhledávač titulků, lnkStainedWretch. com, 9. listopadu 2010:

MOKRÝ MARS

Marsovský tým: dvě šance, dva góly

Gatesovy akcie vyskočily po oznámení vody o 37 procent

GM, Airbus a Vishnu mají připravené plány pro Mars

„Život je zajímavý, voda vydělává peníze,“ říká předseda NSF

Ebony Freytagová zažalována za video s nahou Jami – Podvrh?

Bzzz.

Tak dobré už to nikdy nebylo. Našli život a našli vodu, ale pořád jim zbývalo strávit na Marsu bezmála rok a dalších sedm měsíců si navzájem lézt na nervy cestou domů. Vědecký tým od Gatese vymyslel víc než dost experimentů a misí, aby měli co dělat, ale skutečná práce byla hotová. Dokázali, že na Marsu je jak život, tak dost vody, aby to ospravedlnilo kolonizaci. Tucet marsovských kolonií se již stěhoval od tužkových skic do reality šroubů a matek. Za deset let se Mars úplně změní.

„Měli bychom si to vychutnat, dokud můžeme,“ prohlásil David. „Kdo ví, jestli se ještě někdy vrátíme?“

„A ty bys chtěl?“

Jamina otázka ho překvapila. Prováděli poslední z nekonečné řady kontrol spojů, hadic, ložisek a těsnění – všeho, co mohly nahlodat peroxidy nebo ucpat prach. A to bylo fakticky všechno. Začali to dělat po dvojicích, a když vyšlo najevo, že si takové páry všechno odkývají (poté, co Katherine a Fidelis přehlédli těžce zkorodované těsnění, které následně prasklo a to způsobilo, že se zmrazila celá zásoba vody pro stanici), začali posílat páry, které spolu tak dobře nevycházely. To znamenalo, že na Fidelise praktický nedošlo, protože ho všichni měli rádi.

Také to znamenalo, že David a Jami budou konečně muset ven do terénu, bez ohledu na to, co mezi nimi bylo od doby, kdy si je média pomazala jako své miláčky na Argosu 1. Oba věděli, že Fidelis v to alespoň doufá.

A je to tady, pomyslel si David. „Jo,“ řekl. „Myslím, že bych chtěl.“

Jami si ho dlouho prohlížela. Slunce zapadalo a marsovská krajina přecházela ze zlatých a červených odstínů zpátky k večerním hnědým. Měla na průzoru tolik prachu, že David její výraz neviděl.

„Já ti to věřím,“ řekla nakonec.

Show Ebony Freytagové se pro posádku stala jakousi provinilou radostí. Jedno prosincové úterý se dívali, jak věnovala celý pořad náhodným věcem, které se její obecenstvo chtělo o posádce Argosu dozvědět. Zhubli ve vesmíru hodně? Věřili teď víc než při odletu? Co vlastně dělali?

A proč, zeptal se někdo, jsou všichni tak nadšení z Davida Fontenota, když Fidelis Emuwa je tak skvělý?

„Já myslím, že Fidelis vypadá docela dobře,“ řekl David.

Katherine si odfrkla. „Proč se na tyhle sračky vůbec díváme? Jenom proto, že z nás chtějí udělat vedlejší pouťovou atrakci. Proč jim to dovolíme?“

Oba seděli ve společenské místnosti. Fidelis sešel z obytné paluby. „My jsme nějaká vedlejší pouťová atrakce?“

„Kdy nám naposledy zavolali odjinud než od Gatese kvůli exobiologii nebo vodě?“

David se zvedl pro šálek čaje. Chtěl se zdržet diskuse. Po rozhovoru, který vedl několik dní předtím s Jami, se snažil víc vnímat nálady posádky a to, co dosud viděl, nebylo moc povzbudivé. Sváteční melancholie, pomyslel si. Kolem Nového roku jsme všichni trochu podráždění. Doufal, že o nic víc nejde.

Od laboratoře přišla Deborah. „Další den a další posraný revoluční objev z geologické historie Marsu. Už mi to leze krkem.“

„Možná by sis měla vzít pár dní volna,“ navrhl David, ale hned ho mrzelo, že promluvil. Kde byli Jami a Edgar? Edgar pravděpodobně něco spravoval, čistil někde kulový spoj nebo měnil akumulátory ve vozidle. Jami, kdo ví, nejspíš se někde nedaleko oddávala svým marsovsko-beduínským mystickým obřadům. Udržování staniční počítačové techniky ve funkčním a komunikativním stavu ji zaměstnávalo dostatečně, ale v poslední době se u ní objevil sklon toulat se, jakmile věci dosáhly holé minimální funkčnosti. Katherine a Deborah na to začínaly reagovat popudlivě.

HotVegas, 11. února 2011:

Kurz na to, že jeden nebo více členů posádky Argosu 1

se pokusil o sebevraždu: 4 ku 1

Kurz na to, že jeden nebo více členů posádky Argosu se pokusí o sebevraždu: 2 ku 3

Pravděpodobnost, že všech šest členů posádky Argosu misi přežije: 6 ku 1.

David shromáždil posádku Argosu ve staničním skleníku. Všichni to tam měli rádi. Bylo tam teplo, příjemně to vonělo a nebylo to hnědé. „Myslím, že bychom si měli promluvit. Všichni.“

Posadili se do nepravidelného kroužku. David se po nich rozhlédl a všiml si, že Deborah nesedí vedle Edgara a Jami je mezi Fidelisem a Katherine. Takže se neposadili podle klik. To bylo dobré. „Katherine,“ začal, „vím, že je to spíš tvoje teritorium…“

„Fidelis je psycholog víc než já,“ ozvala se. „Já jsem byla chirurg.“

Přešel přerušení bez poznámky a rovnou navázal. „Dělám si starosti o naši kolektivní pohodu, tělesnou i duševní.“

Vítr zesílil. O stěny skleníku rachotila zrnka prachu a kamínky.

„To já taky,“ prohlásil Fidelis. David se na něho díval těsně předtím, než promluvil, a všiml si, jak Fidelis rychle zalétl pohledem k Jami a pak hned uhnul. Že by si dělal starosti o Jami? napadlo ho. Nebo si Fidelis dělá starosti o sebe a Jami je důvodem?

„Myslím, že starosti si děláme všichni,“ usoudila Katherine. „Jsme na jiné planetě a máme za sebou polovinu tříleté mise. Venku je smrtonosné, nehostinné prostředí a nám už leze krkem, jak se pořád díváme jeden na druhého, takže uvnitř to není o mnoho lepší. Na to všechno nás před misí připravovali. Věděli jsme, že to tak bude.“

Edgar jí skočil do řeči. „Ale to není totéž jako poradit si s tím, když to nastane.“

„Ale předvídání problému nám dává alespoň výchozí pozici pro jeho řešení,“ podotkl klidně Fidelis.

„Tak ho pojďme řešit,“ řekl David. „Co potřebujeme? Já začnu. Potřebuju si zahrát júkr.“

„Co je to júkr?“ zeptali se všichni víceméně najednou.

„Karetní hra. Má jednoduchá pravidla. V Pettoskey jsem ji hrával s tátou a se strýčky. Zkoušel jsem ji hrát na počítači, ale není to ono. Chybí mi to.“ Podíval se doprava, kde Deborah trhala uschlé listy ze šlahounů vinné révy. Pokračovala v tom, ale viděl, že přemýšlí.

„Potřebuju, aby mě Edgar nechal chvíli na pokoji,“ řekla.

Washington Post, 13. března 2011:

ZÁJEM O MARS KLESÁ

Allen Holley

Během šesti týdnů, než Argos 1 opustil Mezinárodní kosmickou stanici, se éter vyspělého světa nehemžil ničím jiným než marsonauty. Po dobu jejich cesty k rudé planetě jsme si dělali starosti, jak spolu budou vycházet, jestli se zamilují; sázeli jsme si na možnost, že se jim to nepodaří. Trávili jsme volný čas hltáním informací o Jami, Davidovi, Deborah, Edgarovi, Katherine a Fidelisovi.

Myslel jsem, že to opadne, než tam přiletí. Po přistání se zájem samozřejmě znovu prudce zvýší, ale jinak jsem předpokládal, že s výjimkou tohoto okamžiku a dalších informačních maxim, pokud by objevili něco vzrušujícího – malé zelené mužíčky, podzemní řeky nebo žíly iridia – bude mít vtíravá vytrvalost amerických konzumentů dosti krátký dech.

Mýlil jsem se.

Byli jsme do marsonautů zbláznění mnohem déle, než bych byl tušil. Diskusní témata věnovaná sexuální orientaci Deborah Greenové zaznamenala miliony příspěvků; počet diváků talk show, na nichž se probírala Jami Salterová, překonal počet očí namířených na Světový pohár v Jižní Africe loni v létě. Žádosti o studium na almách mater marsonautů z Argosu stouply od výběru posádky o sto procent.

Ano, mýlil jsem se.

Mohu to přiznat, protože konečně začínáme zapomínat. Potřeba komunikační kapacity všech zpravodajských agentur poklesla, nebo se přinejmenším přesměrovala na kanály přenášející čínskou invazi do Indie. Ebony Freytagová má na krku žalobu. Na různých diskusních fórech, pokud nezmlkla úplně, to již nevře tak jako ve zlatých časech marsománie. A to navzdory skutečnosti, že posádka Argosu 1 skutečně objevila mimozemský život, způsobila pořádný průvan v biologii (a náboženství) a začala mapovat obrovská množství vody pod povrchem planety, což znamená, že kolonizace již najednou není otázkou jestli, ale kdy.

Dosáhli úžasných úspěchů. A my je začínáme ignorovat. Nemohu si pomoci, ale zčásti mi to přináší úlevu.

„Deborah,“ řekl Edgar. Utrhla úponek vinné révy.

„David se ptal, co potřebujeme. Já ti to říkáni. Snažila jsem se přijít na něco jiného, ale dopadlo to takhle. Potřebuju, abys mě nechal nějaký čas na pokoji.“

Edgar stál několik sekund naprosto nehybně a potom zvedl svůj opasek s nářadím.

„Edgare,“ ozval se David, než Edgar stačil odejít. „Zůstaň, prosím tě.“

Po odmlce Edgar položil opasek s nářadím zpátky na pracovní sůl uprostřed skleníku.

„Děkuji,“ řekl David, ale snažil se, aby z jeho hlasu nebyla slyšet opravdová vděčnost. Krize se velice rychle prohlubovala do netušených hloubek a on musel zajistit, že se shromáždění nerozpadne. „Katherine?“

„Chtěla bych, abys požádal Gatese, aby nám dal větší volnost při experimentování. Harmonogram je stále postavený na pátrání po životě, který jsme už našli, a já plýtvám drahocenným časem na zbytečné experimenty, protože lidé v Gatesových laboratořích si už stanovili publikování výsledků.“

David přikývl. „Fajn. Uděláme to takhle: začneš podávat zprávy mně a já pošlu výtah ze tvých výsledků Gatesovi. Vezmu to na sebe.“

„Díky,“ kývla Katherine. „Taky bych se chtěla naučit hrát júkr.“ Usmála se na něho a on jí v té chvíli málem dal pusu. Bez ohledu na její tvrzení, že pravý psycholog je Fidelis, Katherine věděla, jak tenké je lano, po němž David balancuje, a dělala všechno pro to, aby mu pomohla.

„To jsou dvě věci,“ konstatoval, „ale myslím, že jsme dost pružná posádka, abychom je zvládli obě. Jami.“

„Potřebuju, aby se na mě všichni přestali dívat, jako by se ze mě stával blázen.“

Nastalo dlouhé mlčení.

„A potřebuju, aby lidi přestali takhle umlkat, když mluvím,“ dodala Jami. „Prosím.“

Milá slečno Salterová!

Chodím do šesté třídy Základní školy Freda P. Halla v Portlandu v Maine. Chtěla bych někdy letět na Mars. Můžete mi říct, na jakou školu bych měla jít? Chci být pilot a pohlídat, aby mimozemšťani neovládli Mars a nepřiletěli na Zemi. Vezmou mě, i když musím pořád nosit brýle, protože mi máma nechce zaplatit laserovou operaci rohovek?

Vaše

Megan Machadová

„Beru na vědomí,“ řekl David. „Chápeme to. Nejsi blázen a začneme ti skákat do řeči. Fidelis?“

„Všichni jsme moc sami,“ prohlásil Fidelis. „Potřebuju, aby spolu všichni začali znovu mluvit… ne. Potřebuju, aby se všichni začali znovu poslouchat.“

Nech na Fidelisovi, aby byl tím vyrovnaným a přesným, pomyslel si David. Nosí s sebou svou sebejistotu, ohrazený uhlík chráněný před větry, jež zmítají jimi ostatními.

Anebo velice hluboká voda, která schovává všechny turbulence hluboko ve tmě.

„Slyšeli jste doktora,“ řekl David. „Začněte všichni poslouchat. Mluvíme všichni – já mluvím pořád, sakra – ale mluvíme pro sebe.“ Jaro ve skleníku, napadlo ho. Ostrůvek uprostřed toho všeho chladu a tmy. Kousíček jara, jako bylo to na Zemi, po kterém se jim všem stýskalo. „Myslím, že to potřebujeme dostat pod kontrolu,“ pokračoval. „Pokud jde o zítřek, obnovíme dávkové přenosy na Zemi. Už žádné nahrávání a ukládání, budeme posílat všechno živě.“

„Gates to nepustí dál.“

„Mně je jedno, jestli to Gates pustí dál nebo ne. Všichni potřebujeme vědět, že někdo ví, že tady jsme. Když jenom zaznamenáváme a ukládáme do zásoby, mluvíme sami se sebou. Od zítřka začneme znovu mluvit se Zemí.“

„A nejspíš zjistíme, jestli chce Země mluvit s námi,“ podotkla Jami. Její hlas byl sotva silnější než šepot.

„Proboha,“ utrhla se Katherine, „ty jsi tady ta poslední, koho by to mělo trápit.“

Jami začala přikyvovat, ještě než Katherine dokončila větu. „To je pravda, máš pravdu. Vážně to pomáhá, když vím, jak jim všem na mně tolik záleží. Jak bych mohla být osamělá, když vím, že na mně tolika lidem záleží?“ Hlas měla po celou dobu tichý a když domluvila, vstala a otevřela si dveře, které vedly zpět do stanice Bohlen.

David se za ní díval. Když se dveře zavřely, změřil si čtveřici, která před ním zůstala.

Jediný, kdo se mu podíval do očí, byla Deborah. „Ona se hroutí, Davide. Musíš něco udělat. Prokrista, vždyť pojmenovala stanici po schizofrenním technikovi z jednoho starého vědeckofantastického románu. To ti nedělá starosti?“

„Katherine?“ optal se David. „Fidelisi?“

Oba doktoři se na sebe podívali. David nepoznal, jestli se mezi nimi odehrává nějaký tajný lékařský rozhovor. Po chvíli oba pokrčili rameny. „Od začátku byla pod velkým tlakem,“ prohodil Fidelis. „Je dobré znamení, že ještě pořád dělá veškerou svou práci.“

„Ale bídně,“ skočila mu do řeči Katherine.

„To platí pro nás všechny,“ řekl Fidelis. „Žádný z nás nepracuje zdaleka tak, jak jsme pracovali v prvních několika měsících.“

David se znovu ujal slova. „Jestli Jami nebo kdokoli jiný začne nechávat kriticky důležitou práci nedodělanou, hned mi to někdo nahlaste. Budu dávat pozor, ale vodní separátor je poslední dobou práce na plný úvazek. Nikdo z nás si nemůže dovolit sesypat se. Držte pohromadě, lidi.“

Byla to vhodná chvíle pro ukončení schůzky. Okol byl téměř splněn, posádka se soustředila na nové cíle a dostala malou herdu, která by jí měla na den vydržet. A tehdy si David uvědomil, že se zapomněl zeptat Edgara, co chce on.

Edgar Villareal, rozhovor s Brucem Pandolfem ze 700Mhz, 9. června 2065:

Je zvláštní být posledním, kdo je naživu. Myslím, že když jsme letěli na Mars, všichni jsme počítali s tím, že jsme nesmrtelní. Postupně jsme zjistili, že nejsme, uvědomili jsme si, jak by bylo strašné, kdybychom byli. Jami to nedokázala zvládnout. David ano, vždycky byl na takové věci lepší. Vím, že jsem byl rád, že oba přitáhli většinu pozornosti, než se dostala ke mně. Uvědomte si, že jsem měl kurz jenom 3 ku 1, že zabitým členem posádky budu já. Jami, Fidelis a Deborah byli všichni kus přede mnou. Lidé si jich všímali víc. A Davida.

Každopádně jsem čekal, že se polovina z nás dožije stovky. Teď jsem tady, za týden mi bude devadesát, a jsem poslední. A je smutné, že tři z nás… Fidelisova nehoda byla skoro úleva po tom, co jsem vyslechl o Davidovi, Katherine a Deborah.

Tři dny nefoukal vítr. Písek a prach se nahromadily po táboře do mírných návějí. Fidelis trávil každý z těchto tří dní tak, že se pohroužil do práce a vyhýbal se oknům. Chtěl jít ven, ale nechtěl vidět, co tam nutně najde.

Foukej, větře, řekl si a cítil sílící neklid. Šílenci na mrtvé rudé hroudě, to byli. Obrnil se, aby Marsu odolal. Dokud vítr nezafouká, nepůjde Fidelis Emuwa ven. Vydrží to déle než planeta. Nenechá se zlomit.

Personifikuješ si to, napomenul se. Vidíš záměr v nahodilosti. Říká se tomu paranoia.

Nakonec to nevydržel. Oblékl si skafandr a vyšel ven, do absurdního klidu. Obloha byla zářivá a jasná. Jeho kroky vydávaly křupavý zvuk. Obešel skleník dozadu, kde před třemi dny, po Davidově shromáždění, viděl Jami, jak něco píše do písku.

Píše, maže to a píše znovu.

Slova mezi jeho nohama: mluvení do ticha.

Fidelis si klekl a smazal je.

První den, kdy nikdo nezavolal, byl krutý pro všechny. Kromě Jami.

„Čtyřiadvacet hodin bez zabzučení,“ oznámila s širokým úsměvem. „Trvalo to jenom rok a půl. Vsadím se, že jsme jejich pozornost na tak dlouho neodhadovali.“

„Asi tak o rok,“ zabručela Katherine. Edgar soudil, že je mrzutá proto, že od Gatese nedostala žádnou odpověď na svůj návrh vypravit se do lávových tunelů a porozhlédnout se po jiném životě, než byl sporý lišejník, který přežil v trhlinách na stěnách kaňonu. Chtěl to udělat taky, ale dodneška si nemyslel, že jim to Gates dovolí. Dalo se příliš mnoho ztratit. Ale teď, když se tok dat ze Země zvolnil v čúrek, si myslel, že by Gates mohl změnit názor. Hledali by něco, co oživí zájem médií. Katherine chtěla jít, ale zároveň vítala relativní klid a mír.

Pokud šlo o Edgara, všechno, co ho mohlo dostat ven ze stanice Bohlen a co nejdál od Deborah (už měsíce o ní uvažoval jako o té mrše Deborah, ale začínal se z toho dostávat) více než ospravedlňovalo veškerá možná rizika. A taky pryč od Jami, která se najednou začala chovat, jako by ji pořád snímala kamera. Jistě, všechny je pořád snímala kamera, dohoda, že prodají „nesestříhaný“ záznam z cesty, byla součástí jejich smlouvy s Gatesem. Ale Edgarovi to připadalo, že začíná hrát roli. Znovu si hrála na Barbarellu, miláčka expedice, jenže teď to nebylo pro pozemská média, ale pro kolegy.

Uvažoval, jestli zapomněla, jak být sama sebou. Jestli intenzita novinářské pozornosti pohřbila přirozenou osobnost, která existovala, než se z nich všech stali marsonauti. Edgar se ve vzpomínkách vrátil k výcviku a prvním propagačním výjezdům. Měl Jami rád. Ke všem se chovala nezaujatě, dokázala si ze sebe udělat legraci, aniž by to vypadalo, že to dělá záměrně. Kamery si našly ji a oni ostatní byli rádi, dokonce i Edgar, který kdysi chtěl být herec. Rychle přišel na to, že Jami potřebují, aby z nich snímala tlak. Kdyby to nedělala, všichni by už dávno implodovali.

„Můžeme se vrátit k tomu, že jsme anonymní objevitelé života mimo Zemi,“ prohlásil.

Jami ho odměnila širokým úsměvem. „Zaplať pánbu. Máš dnes něco v plánu?“

„Ne, dokud Katherine nedostane zelenou k prozkoumání těch tunelů.“

„Tak pojď se mnou. Měla by se zkontrolovat čidla reaktoru.“

„Pojďme na to.“ Cokoli, jen abych odsud vypadl, pomyslel si znovu Edgar.

Ukázalo se, že Tichý den, jak se mu na stanici začalo říkat, byl anomálie. Zájem lidí na Zemi zřejmě dosud trval. Ale namísto přívalu otázek od vědců a od médií, se kterým bojovali předtím, teď zjistili, že většina pošty, co k nim přichází, je od dětí, které hledají pomoc s vědeckými programy a osamělých postgraduantů, které mrzí, že místo Ann Arboru, Heidelbergu nebo Jakarty nejsou na Marsu. „Je to oficiální,“ podotkla Deborah. „Fungujeme jako útočiště.“

V den, kdy měla narozeniny, 22. srpna, si Jami vyrazila na dlouhý sólový výšlap. David ji málem nepustil, ale možnosti měl jen omezené, a tak se nakonec spokojil s tím, že se přesvědčil, jestli má zásobu kyslíku na čtyřiadvacet hodin a vyzkoušel tísňový maják. Je dospělá, řekl, a jestli se chce zabít, moc s tím nenadělám.

Čím víc ji sledoval, tím víc byl přesvědčený, že se to s ní zlepší, až se všichni vydají na cestu domů. Měl pocit, že uprostřed prázdné, rudé nesmírnosti Marsu začínají být vzpomínky na Zemi trochu abstraktní, jako něco, co člověk kdysi dělal a možná to někdy bude dělat znovu.

Když se vrátil z poslední kontroly Jamina skafandru, Deborah, Katherine a Edgar křičeli na Fidelise. Postavil se mezi ně a uklidnil situaci natolik, aby z nich dostal, co se děje. Ve stanici byla zima, něco se stalo s termostatem, a on viděl svůj dech.

„Ona něco chystá,“ řekl Edgar. „A on ví co.“

„Co chystá?“ zeptal se David. Zachytil Fidelisův pohled a vyzkoušel svou telepatii: Stalo se Edgarovi něco? Máme problém?

Fidelis od něho odvrátil zrak a řekl: „Jami je na tom špatně. To je pravda. A my jsme o tom mluvili. Má ale nárok na trochu soukromí a já nehodlám opakovat, co mi řekla, před vámi všemi.“

„Jestli kolabuje, ohrožuje to celou misi, Fidelisi,“ řekla Deborah. Edgar jí dával za pravdu přikyvováním. „Seru na její soukromí.“

„Ty víš, Fidelisi, že už několik měsíců bruslila na hraně patologického stavu,“ ozvala se Katherine. „Jestli už spadla, ty jsi ten, kdo to bude vědět, a nemůžeš to před námi tajit.“ Edgar a Deborah se začali přidávat.

„Rád bych v něčem udělal jasno,“ vyštěkl Fidelis. Ostatní zmlkli; zvýšit hlas ho slyšeli jen tehdy, když se smál, jinak nikdy. „Kdybych si myslel, že Jami ohrožuje misi, samozřejmě bych o tom řekl Davidovi. Jenom bych to neřekl každému, kdo by to chtěl vědět, a nenechám se terorizovat, protože všichni jsme nervózní. Neurážejte mě tím, že ze mě děláte práskače, a neurážejte mě naznačováním, že nezvládnu své povinnosti.“ Postupně přejel zlostným pohledem po každém z nich. Když nikdo nic neřekl, prošel mezi Katherine a Edgarem a vystoupal po schodech.

„Neříká nám všechno, co ví,“, řekla Deborah.

David si počkal, jestli k tomu Edgar nebo Katherine něco dodají za sebe. Po odmlce promluvil: „Nemusí. Slyšeli jste, co řekl. Opravdu si někdo z vás myslí, že právě Fidelis Emuwa dopustí, aby se mu do práce pletly osobní pocity? No tak.“

Znovu počkal a znovu se mu nikdo nepostavil na odpor, ale David poznal, že přesvědčení nejsou.

Záznamy vnitřní komunikace Gates Corporation, 23. srpna 2011

Vyžádáno jako důkaz v procesu s Fidelisem Emuwou, Davidem Louisem Fontenotem, Deborah Ruth Greenovou, Edgarem Carlosem Villarealem a Katherine Alexandrou Yiovou

Datum: 22. srpna 2011, 14: 35: 06 GMT

Komu: Roland Threlkeld, vedoucí projektu Argos

Od: Tammy Gulyas, styč. důstojník pro misi Argosu

Předmět: Argos má problémy?

Role, dnes se ozval David. Dělá si starosti o Jami (ještě nebo znovu) a o Edgara (znovu). Nedomnívá se, že hrozí bezprostřední krize, ale chce vědět, jaký tlak může vyvinout na Fidelise. Jami s F. mluvila a zbytek posádky si myslí, že F. jim něco zatajuje. D. si dělal starosti, že E. by se mohl uchýlit k násilí. Etické záležitosti k tobě, takže ti to přehrávám. Videozáznam Davidova hovoru je v příloze.

Příště budeme muset poslat herce. Do hajzlu s inteligencí, do hajzlu s váhovým omezením. J. možná dobře vypadá, ale je technik. Potřebujeme někoho, kdo zvládne celebritu.

TG

Datum: 22. srpna 2011, 16: 11: 53 GMT

Komu: Tammy Gulyas, styč. důst. pro misi Argosu

Od: Roland Threlkeld, vedoucí projektu Argos

Předmět: Argos má problémy?

Tammy – do startu zpátky k Zemi zbývá 58 dní. David je vystresovaný stejně jako ostatní. Jami to zvládne a Edgar taky. Fidelis je skála.

R

Na Svátek práce si všichni vzali volno. Ve skutečnosti to bylo gesto, protože si mohli vzít volno, kdykoli chtěli. Vědecké úkoly měli už dávno splněné a v situaci, kdy do startu na cestu k Zemi zbývalo necelých šest týdnů, Gates zakázal volné cestování a průzkumy. A tak často hráli júkr, prováděli předstartovní kontroly a snažili se nelézt jeden druhému na nervy.

Fidelis strávil dopoledne tím, že si ve společné místnosti četl na stolní obrazovce Dona Quijota. Jami sledoval pozorně už několik týdnů, od chvíle, kdy ji viděl, jak píše do písku. Držela se statečně, ale on viděl, že nepotřebuje mnoho, aby se rozsypala. Všichni ostatní členové posádky za ním chodili a podivovali se jejímu zářivému, chladnému úsměvu, metronomickému způsobu, který používá, když pracuje, jí, spí, koupe se a mluví. Zejména David si dělal starosti a vypadalo to, že pociťuje vinu. „Nejdřív jsem si myslel, že se srovná, až pozornost opadne. A ona se trochu srovnala, ale nebylo to doopravdy. Potom jsem si začal říkat, že s blížícím se startem a s tím, jak média začnou probírat technické překážky, se znovu chytne, protože jí budou klást technické otázky, rozumíš? Otázky z jejího oboru. Věci, o kterých se jí bude dobře mluvit.“

David se poškrábal na uchu, což dělal, když si nebyl jistý, jak dál.

„A pák ta podělaná poslední Ebony Freytagová,“ řekl po odmlce. „Dá dohromady mého pitomého bratrance a dvacetiletou Jamiinu sestru. Já zavrtím hlavou a dokážu na takový svinstvo zapomenout, chápeš? Ale myslím, že pro ni to bylo něco jako poslední kapka. Když teď vidím, jak tady chodí, mám pořád pocit, že se jednoduše rozletí. Jako by každá vráska v její kůži byla trhlina.“

„Pořád nám chodí spousty otázek,“ připomněl Fidelis.

„Já vím,“ řekl David. Pak vešel Edgar a on ztlumil hlas. „Jenže jsou od dvanáctiletých a od volů. To pro ni nic neznamená.“

„Kde je Deborah?“ zeptal se Edgar. Oholil si vousy.

Fidelis pohlédl na Davida. Oba pokrčili rameny. „Já jsem ji nevi| děl.“

„Třeba je v laboratoři,“ Edgar se otočil k odchodu.

„Edgare,“ zavolal Fidelis. „Není ti nic?“

„To nic, doktore, to nic,“ mávl rukou Edgar. „Jenom je čas si promluvit, nic víc. Chtěla, abych ji nechal na pokoji, tak jsem ji nechal na pokoji. Teď pro mě musí něco udělat – říct mi, co se sakra děje. Nedělej si starosti, nemám vztek a myslím, že ona by mi stejně nakopala prdel.“ Nejspíš to byla pravda. Edgar a Deborah byli přibližně stejně velcí, ale když na to došlo, na rozdíl od něho dovedla být podlá.

Ale Edgar tak jako tak nebyl tím, kdo dělal Fidelisovi starost. „Ty víš, že jsem se zeptat musel,“ řekl. Edgar znovu mávl rukou a odešel do laboratoře.

„Opravdu si myslíš, že nemají žádný problém?“

Fidelis zavrtěl hlavou. „Do postele se spolu nevrátí, ale nečekám ani žádné opravdové potíže. Vždycky spolu byli spíš z jakési geologické solidarity než proto, že by se měli rádi.“

David se díval ke dveřím. „Přemýšlel jsem o tom.“

Do místnosti vešla Jami. „Fidelis!“ řekla se zářivým, zoufalým úsměvem. „Přesně ten, koho jsem chtěla vidět. Pojďme se projít.“

Od: Blaine Taggart

Komu: Posádka Argosu 1

Předmět: 15 minut

Milí marsonauti! Jaký to je pocit, když víte, že vaše chvíle slávy již pominula? Můj táta byl komik. Jednou v noci v roce 1981 měl tři minuty u Johnnyho Carsona a nikdy už se přes to nepřenesl. Jenom jsem zvědavý. Mimochodem, slyšel jsem, že houba ve vašem marsovském lišejníku má společného předka s nějakou pozemskou houbou. Třikrát hurá panspermii, ne?

„Já se nevrátím.“

Věděl, že to dřív nebo později řekne, a za posledních šest nebo sedm nocí přišel o hodně spánku, jak si připravoval možné odpovědi. Žádná z nich mu teď nepřipadala vhodná. Co jí mohl říct? Že zemře? Samozřejmě že zemře. Že bude své rodině chybět? To věděla. Že bude bohatá a slavná, že ji budou slavnostně hostit v hradech a metropolích?

„Jami,“ řekl. „Víš, co s námi bude, když se nevrátíš?“

Podívala se na něho. „Ne. No tak, Fidelisi. Odvolej se na můj pocit odpovědnosti vůči vědě, na mou touhu po slávě. Jenom nechtěj, abych si ještě dělala starosti kvůli vám.“

„Myslím, že ty věci už nemáš. Kdysi jsi je měla. To všechno z tebe opadalo.“

Jami se zasmála. Ve Fidelisově mikrofonu to trochu zapraskalo. „Neměla snad být nirvána stavem beze všech tužeb? Zapomněla jsem. Už si na náboženské věci nemůžu vzpomenout. Tady je tvá bodhisattvová moudrost, Fidelisi: vy mě na zpáteční cestě s sebou nechcete.“ Začala od něho odcházet, lehce proplouvala mezi balvany k pěšině, jež vedla na dno kaňonu. „A nemyslím to osobně, tak, že by lidé z mise byli raději, kdybych zůstala. Myslím to tak, že jestli mě přinutíte, abych s vámi odletěla, žádný z vás cestu domů nepřežije.“

Podívej se na mě, pomyslel si. Musím vidět, co máš ve tváři.

Ona nepromluvila a on nemohl. Krátce nato došla na horní konec stezky a začala sestupovat do kaňonu.

HotVegas, 5. září 2011:

ZVLÁŠTNÍ NABÍDKA KE DNI PRÁCE – VSAĎTE SI 100 $ NA BEZPEČNÝ NÁVRAT ARGOSU 1 A ZÍSKÁTE ZDARMA SÁZKU NA SVĚTOVOU SÉRII V HODNOTĚ 50 $! POUZE DO 15. 9.!

Katherine nikdy v životě nebyla blíž tomu, aby se dopustila násilí, než když viděla, jak Jami vysekává elektroniku z videokamery vestavěné do přilby svého skafandru.

„Co to kurva děláš?“ udeřila na ni.

Jami ani nezvedla hlavu. „Myslím, že už jsem dělala šou dost dlouho. Mám toho dost.“

„Ale já ne. Naše smlouva ještě není naplněná. Nech toho.“

„Fajn.“ Jami odložila kladívko a dláto. „Stejně už je to hotové.“

Katherine stiskla tlačítko vnitřního telefonu u vnitřních dveří přechodové komory. „Davide,“ řekla. „Přijď sem, prosím.“

„Nějaký problém?“ ozval se z reproduktoru jeho hlas.

Katherine znovu zmáčkla tlačítko. „Neptej se a přijď sem, prosím.“

Jami dala na kameru kryt a začala jej přišroubovávat zpátky na místo. „Nech toho,“ řekla Katherine.

„Jenom uklízím, Katherine,“ prohlásila Jami. „Nic neschovávám.“ Přesto kryt položila zpátky.

David dorazil. „Co je?“

Katherine se chystala promluvit, ale vtom přišel do komory také Fidelis. Bylo tam těsno, když tam byli čtyři a na stěnách viselo osm skafandrů. „Jeho jsem nežádala, aby přišel,“ řekla Katherine a ukázala na Fidelise.

„Je to nějaký soukromý rozhovor?“ zeptal se David.

Katherine krátce zvažovala, že by se toho chytila. Ona i David věděli, že Fidelis bude Jami bránit, ať jde o cokoli. Do jisté míry to rušilo výhodu obrany. „No nic,“ řekla. „Když jsem sem přišla, Jami sabotovala nahrávací techniku ve svém skafandru.“

„Jami?“ zeptal se David.

„Vinna,“ řekla okamžitě. Špičkou boty rozhrnula kousíčky rozbité elektroniky na podlaze.

David si povzdechl. „Tak dobrá. Podívej, Jami…“

„O kolik peněz nás právě připravila?“ zeptala se Katherine. Poznala, že David se chystá zahrát to na Jami po dobrém. To ho šlechtilo. Byl jednou z hvězd expedice. Ona však byla jen členka sboru. Nikdo nebude volat po jejích memoárech nebo po její tváři na obrazovkách. Najde dobrou práci, až se vrátí, ale dobrou práci měla i před odletem. Jediným důvodem, proč vůbec chtěla letět na Mars, bylo finanční zhodnocení slávy, kterou by tím mohla získat. Vědě se mohla věnovat i doma a samotný Mars byl především prázdná, kamenitá pustina. Nebude se jí po něm stýskat.

„Nevím,“ odpověděl David. Po odmlce dodal: „Staniční kamery běží dál. Gates z toho můžou něco poskládat. Ledaže…“

„To mi připomíná,“ řekla Jami. Vstala a došla ke staničnímu telefonu. „Přijďte prosím všichni do komory,“ požádala. „Nemusíte spěchat.“ Potom aktivovala terminál vedle telefonu.

„Co to děláš?“ zeptala se Katherine.

„Vypínám automatické odesílání záznamů ze staničních kamer.“ Katherine začala protestovat, ale David zvedl ruku.

„Nic se neděje,“ řekl. „I tak se všechno nahraje. Můžeme to odeslat později.“

Všichni čtyři tam stáli a dívali se na sebe, dokud nedorazili Edgar a Deborah. Bylo zřejmé, že se milovali, příznačný pach dorazil do přechodové komory ještě dřív než oni a Katherine si pro sebe pomyslela: Ježíši Kriste.

„Fajn,“ začala Jami. „Nejdřív se chci omluvit. Neudělala jsem nic se staničními kamerami ani s těmi ve skafandrech, s výjimkou mého. U Gatese budou naštvaní, ale buďme upřímní: to, co se chystám udělat, má mnohem větší cenu než to, co by jinak bylo na mém záznamovém zařízení.“

„Jami,“ zaprosil tiše Fidelis.

„Zavři hubu, Fidelisi,“ zarazila ho Katherine. „Ať jednou odpovídá sama za sebe.“

Jami se ve tváři mihl náznak úsměvu. „Díky, Katherine. Stručná verze je tato: nevracím se na Zemi.“ Úsměv zjasněl. Bylo v něm něco, z čeho se Katherine udělalo lehce nevolno. „Tak. Jste všichni bohatí.“

„Tady nezůstaneš,“ prohlásil David.

„Nemůžete mě přinutit, abych se vrátila. Mohli byste na mě skočit a svázat mě, ale jestli to uděláte, zabiju se. Dokážete mě dalších sedm měsíců udržovat tak zfetovanou, že to neudělám?“ Zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne. Katherine? Ty jsi doktor. Fidelisi? Jaká hvězda ze mě bude, až si budu sedm měsíců slintat v minimální gravitaci do límce?“

Jediným zvukem v místnosti bylo rachocení uvolněného krytu ventilu na vnější straně komory. Po chvíli promluvil Fidelis.

„Myslím, že Katherine se mnou bude souhlasit, že by to mělo vážné dlouhodobé následky.“

„Vážné dlouhodobé následky bude mít, když zůstane tady,“ odvětila Katherine. „Jelikož jsme teď všichni upřímní, přiznám, že už mám po krk toho, jak slečně Jami Slaterové všichni posluhujeme, ale nechci ji vidět umřít. Jestli tady zůstane, umře.“

„O tom nevím,“ řekl Edgar. Deborah vypadala překvapeně.

Jami přikyvovala. „Stanice tady zůstane. Skleník tady bude taky. Reaktor bude fungovat ještě dlouho poté, co budeme všichni po smrti. Co jiného potřebuju?“

„To je absurdní,“ řekla Katherine.

„Já se na Zemi nevracím,“ prohlásila Jami. „Tak nebo tak, prostě se nevracím.“

Vyhledávač titulků, lnkStainedWretch. com, 18. října 2011:

VRACEJÍ SE!

Marsonauti letí domů!

Už jsou na cestě

Gates a ISS připravují dekontaminační procedury

Demonstranti žádají pro Argos karanténu

Marsovský lišejník označen za „hrozbu lidstvu“

Časně ráno, v poslední den jejich pobytu na Marsu, zatímco Jami prováděla předletovou kontrolu setkávacího modulu, David svolal zbytek posádky Argosu 1 do společné místnosti. „Musíme se rozhodnout,“ začal. „Další hodinu budeme v komunikačním stínu, takže to odhlasujeme teď. Nechat Jami tady, nebo ji přinutit, aby letěla s námi? Edgare, začni.“

„Je to na ní,“ řekl Edgar. „David a já můžeme na zpáteční cestě obstarat její práci. Ať zůstane.“

„Fidelisi.“

„Jestli zůstane, může přežít. Jestli ji vezmeme, nepřežije.“

„Deborah.“

„Vzít ji. Když to neuděláme, všichni půjdeme do vězení.“

„Katherine.“

„Fidelis nemá pravdu. Ani Edgar. Ona tady zemře a my nemáme v posádce dostatečné zdvojení funkcí, abychom bez ní byli bezpeční. Vezměte ji.“

David si povzdechl. „Fajn. Rozhodující míček je na mně.“ Odmlčel se. „Zůstává.“

„To si děláš srandu, kurva,“ vyjela Deborah.

„Nedělám, kurva.“ David je všechny přelétl pohledem.

„Tohle je Mars, Davide,“ naléhala Deborah. „Ne nějaký pustý ostrov. Mars. Zemře tady.“

„Bude mít všechno, co nás v uplynulých patnácti měsících drželo při životě.“

„A jestli poletí, zemře,“ dodal Fidelis. „Když ne cestou, tak krátce po ní.“

„Ohrožujete misi,“ obvinila je Katherine. „Nemluvě o životech nás všech. To nemůžete udělat.“

„Když ji přinutíme silou a něco se stane, může nás vzít s sebou všechny,“ odvětil David. „Myslím, že to nemůžeme riskovat. Za čtyři roky dorazí kolonizační mise. Nanejvýš za šest. Do té doby to v pohodě zvládne.“

„V pohodě?“ zeptala se nevěřícně Katherine. „V pohodě?“

Všichni uslyšeli, jak vnitřní přechodová komora začíná vyrovnávat tlak. Už nebylo co říct.

„Je tady opravdu krásně,“ řekla Jami. Trávila teď čím dál víc času venku a od doby, co si zničila videokameru, se jí nálada zlepšila. Vrátilo se něco ze staré, dobré, bouřlivě aktivní Jami Salterové, i když to bylo poznamenané jistou zralostí, která Fidelisovi připomínala vznešené básníky, které četl v univerzitních kurzech angličtiny. Možná Wordsworthe.

Vypnul svou videokameru a lehl si. Země byla vzdálená sto dní a Jami Salterové nemohl žádný člověk pomoci.

V poslední den na Marsu Fidelis osobně zaznamenal všechno, co se stalo po schůzce. Nedokázal odtrhnout pohled od její tváře, od lehce blaženého pohledu, kterým se dívala na něj, na zbytek posádky, na marsovskou krajinu. Sledoval ji, když jim pomáhala s letovou kontrolou orbiteru, když probudila z hibernace návratový modul, když s Edgarem probírala všechny věci, které mohl zapomenout. Všichni si do hlavy vtloukli postupy pro návrat s částečnou posádkou, a žádný z nich se reálně nebál toho, co bude nepřítomnost Jami znamenat pro úspěch mise. Jistě, opravovala a flikovala elektroniku, pilotovala, když to vyžadoval rozpis směn, a určitě bylo možné, že se na zpáteční cestě pokazí něco, co by mohla opravit pouze ona. Ta obava však byla z nějakého důvodu vzdálená – asi jako výstřední obava ze zásahu meteorem. Nic, s čím by si člověk mohl oprávněně dělat starosti.

Potom mu to došlo: Jami, která byla jejich filmová hvězda, je teď jejich průvodce. Postará se o to, aby se dostali domů.

Fidelis neplakal od narození své dcery Emily. Ten poslední den, který strávil na povrchu Marsu, znovu slzy našel, a potom i každý den, kdy se poddal vědomí, co udělali, když ji tam nechali.

Z osobního multimediálního záznamu Fidelise Emuwy, 17. října 2011

Vyžádáno jako důkaz u soudu okrsku Bexar, 14. září 2012

Chápeš to? Už to skončilo. Oni už jdou dál. Zítra Argos 1 odstartuje, vrátí se na Zemi, a všichni na něm vykročí vstříc svému zapomnění. A já si na drama nepotrpím tolik, abych si myslela, že je to nejdůležitější. I my se uchylujeme k zapomínání, nebo se stáváme lidmi, kteří nedělají nic jiného než to, že vzpomínají. To je to peklo, které jsme si stvořili, Fidelisi. Až do konce života buď budeme odpovídat na otázky o této expedici, nebo budeme chtít, aby se lidé ptali. Až se ptát přestanou, ozveme se hlasitěji, a co se stane pak?

Ne. Já ne. Barbarella odešla, Fidelisi. Já jsem jenom Jami a jenom zůstávám tady. Nemám se k čemu vrátit.

Bez nesnází se spojili s návratovým modulem a měli již za sebou první zrychlovací zážeh, když komunikátor zabzučel. Byl to bezpečnostní kód od Gatese.

„Co jste to udělali, debilové?“ vykřikl Roland Threlkeld, když David aktivoval příjem.

David musel potlačit úsměv, když si představil, jak Rol musel prskat vzteky, když nebylo možné navázat kontakt se spojovacím modulem a potom, než se zemský návratový modul dostal z komunikačního stínu Marsu. Byl to zázrak, že ho neranila mrtvice.

Ty se směješ? zeptal se sám sebe. Nechal jsi na Marsu členku posádky. Jak se můžeš smát?

Úsměv ne a ne zmizet.

Roland znovu vybuchl: „Tobě úplně přeskočilo, kurva!? Pro Ježíše Krista na dřívku od nanuku, vždyť tys nechal tu krávu Jami kurva Salterovou na tom posraným Marsu!!?“

Spojení se přerušilo.

„Co mu řekneš?“ zeptala se Deborah.

David se nad tím zamyslel. „Nic, dokud nevyladím zrychlování a nenastavím rotaci. Až to všechno bude vyřešené, něco vymyslím.“

O pětatřicet minut později praskavě vyšla z monitoru další Rolandova vulgární tiráda. O pětatřicet minut později další. A další. Nakonec, když se ZNM pohyboval tak, jak měl, a rotoval, aby měli marsovskou gravitaci, David si je všechny svolal. „Udělali jsme to,“ prohlásil, „proto to musíme umět hájit. Nemůžeme lhát a nemůžeme jen tak říct, že jsme udělali, co Jami chtěla. Musíme lidi přesvědčit, že jsme to jinak udělat nemohli. Tak. Poslouchám.“

„Všichni půjdeme do vězení,“ řekla Katherine.

„Já myslím, že ne,“ odporoval mu Edgar. „Když budeme argumentovat tím, že byla nebezpečím pro misi, udělali jsme jenom to, že jsme se zachránili.“

„Ty tomu věříš?“ zeptal se Fidelis.

Edgar zvedl bradu. „Věřím.“

„Já myslím, že jsme misi ohrozili tím, že jsme ji tam nechali,“ prohlásila Katherine. „A nejenom naši misi; přemýšlel jste někdo o tom, co to udělá s možností dalších misí k Marsu? Jakou škodu jsme tady napáchali?“

„Žádnou,“ usekl David. „Mars je větší než my; lidi se upnuli na naše tváře, ale ti, kteří to platí, už počítají s tím, že konzumenti udělají totéž s každou další skupinou marsonautů. Když nic jiného, dokázali jsme, že poslat šest lidí stovky milionů kilometrů na nehostinnou planetu je jako licence na tisk peněz. Nebudeme poslední.“

Spojení zabzučelo. „To bude zase Roland,“ řekl Fidelis.

„Asi bych měl začít vymýšlet odpověď. Ledaže by to chtěl udělat někdo z vás. Co?“ Všichni se na něho jenom dívali. Deborah a Fidelis se alespoň ušklíbli. „Ani jsem to nečekal.“

Z komunikátoru začala vylézat zpráva od Rolanda Threlkelda. Všichni se začali smát. Dokonce i Edgar, který nesnášel vulgarity, se neudržel a potlačované se rozesmál.

„Ještě jedna věc,“ řekl David. „A to není legrace. Nikdo z této posádky nebude uhýbat před tím, co jsme udělali. Všichni se postavíme, přiznáme to a taky si to odskáčeme. Žádné výmluvy. Udělali jsme, co jsme udělali.“

„Rozumná řeč,“ prohlásil Edgar. „Žádné schovávání. Udělali jsme to my. A stojíme si za tím.“

Článek z Houston Chronicle, 18. srpna 2012

POSÁDKA ARGOSU 1 ZPROŠTĚNA OBVINĚNÍ

Soudce okrskového soudu v Bexaru Fulgencio Salazar zamítl obvinění vznesené proti Davidu Fontenotovi za to, že nechal Jami Salterovou na Marsu.

S odkazem na neschopnost prokuratury poskytnout jakýkoli důkaz, že Salterové ublíží, když na Marsu zůstane, nebo že se posádka proti Salterové spikla, soudce Salazar zprostil Fontenota obvinění z hrdelního zločinu a ponechal málo pochybností, že zamítnuty budou rovněž žaloby za spiknutí a spoluvinu vznesená proti Fidelisi Emuwovi, Deborah Greenové, Edgaru Villarealovi a Katherine Yiové.

„Zatím jsem neviděl jediný přesvědčivý důkaz, že někteří z obviněných spáchali zločin,“ prohlásil dnes dopoledne v soudní síni soudce Salazar, zatímco rodinní příslušníci Salterové ohromeně seděli a příbuzní a stoupenci ostatních členů posádky si vyměňovali široké úsměvy.

Právní zástupkyně rodiny Salterové Michelle Braunschwiegová mimo soudní síň sdělila, že rodina zváží další možnosti. Zástupci Emuwy, Greenové, Villareala a Yiové odmítli věc komentovat. Britt Kirschner, právní zástupce Davida Fontenota, sdělil novinářům, že jednání jeho klienta je tímto podle jeho názoru zcela ospravedlněno. „Nikdo, kdo nebyl s Davidem Fontenotem a posádkou Argosu 1 na Marsu, by je neměl soudit za to, co tam udělali. Nikdo z nás zatím nezažil nic takového jako oni. Já osobně zcela věřím, že David jednal v nejlepším zájmu posádky, v nejlepším zájmu mise a v nejlepším zájmu Jami Salterové.“

Tak jako to dělal po celou dobu projednávání případu, Kirschner přisoudil vinu za situaci kultuře nenasytného ždímání celebrit, kterou pěstují komerční zpravodajské agentury. „Já i David ze srdce doufáme, že z budoucích marsovských posádek a kolonistů se nestane potrava pro mlýnek na celebrity,“ řekl.

Připravované budoucí mise k Marsu momentálně zahrnují hydrologické průzkumy sponzorované firmami Merck, Johnson Co a Werner GmbH. Každá z těchto misí byla požádána, aby zjistila místo pobytu a zdravotní stav Jami Salterové. Plánovaná záchranná/soudní a vyšetřovací mise financovaná Gatesem je podle všeho zatím pozastavena.

Eileen Aufdembergeová se podívala na svou sestru Deb. Přísně se na ni podívala. Od doby, co se Deb vrátila z Marsu, se příliš často neviděly a dnes, v zahradě za domem, odkud se před třemi lety snažila zahlédnout Argos 1, když byl na opačné straně zeměkoule, se Eileen chtěla pokusit znovu svou sestru poznat.

Z domu vyšel Jared. Od poslední Debiny návštěvy se vytáhl do puberty. Desetiletého, který věděl o tetě Deb všechno, vystřídal třináctiletý, který se tvářil, že ho to nezajímá. Došel k Deb a podal jí lahvičku. Stálo na ní VLASY Z MARSU.

„Prý jsou v tom nějaké chemikálie z Marsu, takže to vlasy odbarví, ale nevysuší je to. Holky ve škole si to nemůžou vynachválit.“

„To myslíš vážně?“ zeptala se Deb. Eileen se dívala, jak lahvičku otočila a přečetla si složení obsahu. Pak ji podala zpátky Jaredovi. „Řekni jim, že peroxidy jsou peroxidy. Jestli to odbarví a nevysuší, nemá to s Marsem nic společného.“

„Dík, teto Deb,“ zaradoval se Jared. Vyhodil lahvičku do vzduchu a chytil ji za zády. „Vydělala jsi mi deset babek.“

Dveře se síťkou proti hmyzu se za ním zavřely. Eileen seděla na terase za domem u Knoxvillu, který koupila s Derekem a nechala si ho, když pak Derek odešel se ženou, která mu prodala jeho nové auto. Nechala si i Jareda, ale byla ráda, že auto odjelo; byl to jeden z těch nápadně sportovních modelů, kterým Deb vždycky říkala „nástavce penisu.“

Svátek práce byl další pondělí a Deb si udělala dlouhý víkend bez neustálých konferencí a veřejných vystoupení, aby si mohla na zahradě u sestry lehnout do trávy a dohnat uplynulé tři roky – vlastně skoro čtyři, když se započítaly všechny předstartovní přípravy.

Kde začít?

„Tak mi o tom všechno pověz,“ vybídla ji Eileen.

„Všechno o čem?“ zeptala se Deb a obě se usmály. Deb si propletla prsty za hlavou a zadívala se do jasně modré oblohy nad Tennessee. „Sama ještě nevím, jak o tom mám mluvit.“

„Vypadá to, že nic jiného neděláš.“

„Ale nevím, jestli to dělám dobře, jestli to podávám tak, jak to bylo.“ Deb otočila hlavu k Eileen, která seděla na schodech terasy se sklenicí ledového čaje. „Zajímalo by mě, jestli měl tenhle problém Erik Rudý.

Lidi si sázeli, jestli přežijeme. Lidi, které jsem neznala, vystupovali v mezinárodních médiích a tvrdili, že se mnou spali. Jsem první člověk, který objevil život někde jinde než na Zemi, ale když jsme poslali výsledky, všichni o tom chtěli mluvit s Jami.“

„Jaké to bylo? Myslím objevit život.“ Eileen se rychle opravila, nechtěla, aby Deb zabředla do žvanění o Jami Slaterové. Sama ještě neměla jasno v tom, jak se má dívat na to, že Jami opustili. Tušila, že posádka věděla, co dělá, ale sestra chtěla Jami odvézt zpátky a Eileen Debiiným soudům vždycky věřila. Jen jednou ne: Derek Aufdemberge se Deb nelíbil.

„Bylo to, bylo to, bylo to,“ Deb se zaklonila, aby se podívala na oblohu, „tak obyčejné. Probíráš se kamením na dně obrovského skalního sesuvu, na dně kaňonu, vedle kterého vypadá Grand Canyon jako odvodňovací příkop. Obrátíš kámen a hele, je tam nějaký lišejník. Je mrtvý, zřejmě žil za příznivějších podmínek, ale je to lišejník. Chceš se dozvědět něco zajímavého? Neumím to tak vyprávět, když se mě někdo zeptá veřejně. Mám nutkání přikrášlovat to, bojím se, že by je to jinak nezajímalo. Objevila jsem život na Marsu a mám strach, že se lidi budou nudit, protože jim to vyprávím já a ne Jami Salterová. Proboha.“

Obě chvíli mlčely. V Jaredově pokoji začala hrát hudba.

„A co Jami, Deb?“

„Jak to myslíš?“

„Ty víš, jak to myslím.“

Další odmlka.

„Taky mám v té věci malé tajemství,“ řekla nakonec Deb. „I když mi lezlo krkem, jak ji všichni zbožňovali, všichni s ní chtěli mluvit a mě ignorovali, protože jsem nebyla ona, musím uznat, že na sebe vzala ten tlak za nás za všechny. Lidi chtěli miláčka expedice a rozhodli se – ze zjevných důvodů – že jím bude Jami. Bylo jí to nepříjemné, ale dělala to.“

„Myslíš, že chtěla zůstat na Marsu?“

„Jo, myslím, že chtěla. Pořád si myslím, že jsme ji tam neměli nechat, ale jako obvykle chlapi prosadili svou.“

To se opakovaně zdůrazňovalo v médiích, z různých pohledů. Eileen uvažovala, jak k tomu přistoupit. „Neměli ji rádi? Báli se jí?“

Deb zavrtěla hlavou. „Nic takového. Myslím, že všichni hlasovali přesně podle toho, co považovali za nejlepší. Ale přesto, všichni muži hlasovali pro to, abychom ji tam nechali.“

Hudba v Jaredově pokoji se změnila v zesílenou verzi písně, kterou si Eileen pamatovala z vlastní puberty.

„Stejně to není fér,“ navázala Deb. „Není fér, že ji uznávali o tolik víc než nás ostatní. Zůstala a já si někdy myslím, že to od ní bylo poslední gesto, aby měla poslední trumf, kterým nás všechny přebije. Tomu se nikdy nevyrovnáme. Jak bychom mohli?“

Eileen vstala a šla si lehnout na trávu vedle sestry. „Kdo by se chtěl vyrovnat? Čemu vyrovnat? Ty jsi objevila život na Marsu. Ona se pomátla a nedokázala odletět domů. Tomu se chceš vyrovnat?“

Deb vrtěla hlavou, ale uchopila Eileen za ruku a stiskla ji. „Tak jednoduché to není. Ona se jenom nepomátla; byla zlomená. Myslím, že nikdo by nedokázal jenom tak proplout tím, co se jí stalo.“

„Právě jsi řekla, že jsi zažila totéž.“

„Totéž ne.“

„Ano, je to totéž,“ trvala na svém Eileen. „Lidi si na tobě našli, co bylo nápadné, a nafoukli to do obludných rozměrů. Totéž udělali s ní. A s ostatními, kromě Davida.“

„David je typ, který neudělá velký dojem,“ řekla Deb. „Dobrý chytrý chlap, ale nedá se říct, že by člověku utkvěl v paměti. Edgar mě požádal o ruku.“

„Cože? Proboha.“

„Já vím. Mám strach.“

„Co uděláš?“

Deb vrtěla hlavou. Eileen si všimla, kolik šedi jí Mars vetkal do vlasů. „Otrhám korunní plátky z kopretiny. Nechám si číst z dlaně. Poradím se s koulí Magic 8. Vážně nevím. Ježíši, já to chci, Eileen. Myslím na něho každou sekundu celého dne, chci ho mít vedle sebe. Jestli ne blíž.“ Vesele se na Eileen ušklíbla. „To jo, v posteli je dobrej.“

Eileen v první chvíli chtěla říct: Derek taky nebyl špatný, ale spolkla to. Nebyla vhodná chvíle na zmínku o Derekovi. Místo toho řekla: „Myslíš, že vám to bude klapat i potom, až nebudete v kurzu?“

„To je problém,“ uznala Deborah. Vypadala teď smutně a unaveně. „Hlasoval, abychom tam Jami nechali. To je problém.“

Slyšení před Senátním podvýborem pro vesmír a kolonizaci,

7. září 2012:

Senátor Joshua Lindvahl: Jami Salterová měla všechny důvody se vrátit. Byla slavná, byla by bohatá, udělala si jméno v oboru. Pro obyvatele Minnesoty, které mám tu Čest zastupovat, pro celou zemi a pro svět byla hrdina. Doktore Emuwo, proč proboha by se rozhodla, že se nevrátí?

Fidelis Emuwa: Protože sedmdesát tři miliony lidí si na HotVegas vsadilo, jestli bude nebo nebude zabita ve výbuchu sexuální žárlivosti.

Přednáška na bostonské univerzitě se povedla, uvažoval Fidelis, a bylo příjemné být zpátky v Massachusetts. Přednášel po celé zemi, ve Švýcarsku, v Itálii a v Japonsku o psychologických stresech dlouhých vesmírných letů. Lidé na jeho tichou autoritu reagovali všude a on měl ve chvílích optimismu pocit, že snad přispívá maličkým dílkem k dosažení určité změny. Nebude možné vyhnout se komerčnímu sponzorování kosmického výzkumu; za této situace považoval za klíčové, aby kosmonauti byli chráněni lépe než posádka Argosu 1. Měl své kritiky, ale jelikož Katherine říkala v podstatě totéž – svým typickým, víc konfrontačním způsobem – Fidelis si byl rezervovaně jistý, že budoucí posádky nebudou zbožím do takové míry, jak se jím stali on, Jami a ostatní.

Stál před obchodní akademií a sledoval provoz na Commonwealth Avenue. Zemská tíže připadala jeho stehenním svalům stále dost velká. Možná by se mohl projít po Comm Avenue na Kenmore Square si koupit nějakou knihu a burrito, přejít po mostě přes Mass Pike do Fenway Parku. Sox jako obvykle neměli šanci na pohár, ale vypadalo to, že je to poslední sezóna Nomara Garciaparra na spojce a Fidelis ho tam chtěl ještě jednou vidět hrát.

„Promiňte, jste doktor Emuwa?“

Fidelis pohlédl na mladého muže, který promluvil. Už nasazoval úsměv, který používal při jednání s veřejností. „Ano?“

„Jmenuji se Brad Reynolds, doktore Emuwo. Studuji tady a chtěl jsem vám říct, že mě to mrzí.“

„Co vás mrzí?“ Fidelis si tohoto Brada Reynoldse prohlédl pozorněji. Obyčejný mladý muž. Červené skvrnky na tváři, jako jediný šperk prsten studentského spolku. Měl ten vojensky ostrý vzhled, jaký si studenti ekonomie po 2. světové válce zvolili.

„Vsadil jsem čtyři sta dolarů, že vás během mise zabijí.“ Brad Reynolds sklopil oči a pak znovu vzhlédl k Fidelisově obličeji. Sbírá odvahu, pomyslel si Fidelis. „Myslel jsem, že se všichni nějakým způsobem pobijete o Jami Salterovou a David s Edgarem mi připadali tvrdší než vy.“

„V tom jste měl pravdu,“ potvrdil Fidelis.

„Neměl jsem to dělat,“ pokračoval Reynolds. „Byl to vtip, celé to byl vtip.“ Reynolds se podíval na Fidelise úkosem. „Nikdo z vás nebyl opravdový.“

„To je pravda,“ přitakal Fidelis. „Nikdo z nás nebyl.“

Svatba Deborah Greenové a Edgara Villareala se konala 24. září 2012 v Zahradě bohů u Colorado Springs. Zúčastnilo se jí čtyřicet sedm lidí a půl tuctu létajících kamerových automatů, které poslaly zpravodajské agentury, které si víc potrpěly na klepy. Nevěsta byla v bílém. Její závoj byl posázený perlami. Ženich měl dopolední společenský oblek a byl pyšný, že si kravatu zavázal sám.

Slib si napsali sami a obřad byl krátký. Jediný rozruch nastal ve chvíli, kdy Edgarův bratranec Gerardo „nechtěně“ rozehnal zpravodajské automaty tím, že mezi ně začal pálit ze staré F-4, kterou si půjčil z Letecké akademie, kterou před mnoha a mnoha lety Edgar i Deborah absolvovali. Novomanželé pak zasedli do čela slavnostní hostiny v hotelu Broadmoor, načež naskočili do Edgarova rekonstruovaného Bel Airu z roku 1959 a odjeli na svatební cestu na čtyřech kolech do západních Skalistých hor.

Mezi pozvanými nebyl nikdo z posádky. Argosu 1.

Slyšení před Senátním podvýborem pro vesmír a kolonizaci,

14. ledna 2013:

David Fontenot: Našli jsme sedmnáct druhů mimozemského života. Našli jsme dost vody, aby to zajistilo, že kolonizace Marsu může být z dlouhodobého hlediska přínosná a produktivní. Ale většinu lidí zajímalo zfalšované pornografické video naší techničky a záložní pilotky a já myslím, že do toho se Jami nedokázala vrátit. Myslím si, že ji to přemohlo a myslím si, že my ostatní jsme to přežili jedině proto, že ona vzala tlak veškerého toho voyeurství na sebe.

To je všechno, co k tomu chci říct, páni senátoři.

přeložil Petr Kotrle

Doslov Alexe Irvina:

Nápad na tuto povídku vzešel ze sledování jedné z epizod seriálu Survivor a já si přitom znechuceně pomyslel, že jestli se přece jen jednou podíváme na Mars, bude to zachyceno podobně velkolepým způsobem, jakým je vytvořen tento seriál. Potom jsem si řekl: Na tom možná něco je.

Pokud jde o Českou republiku, bohužel mé znalosti jsou omezeny pouze na atletiku, kopanou a mnou sledované hokejové týmy. Slyšel jsem skvělé příběhy o cestách do této země, ale bohužel osobně jsem v Evropě dosud nebyl. Přesto doufám, že příběh osloví i evropské čtenáře, kteří možná ještě nejsou tak nasyceni sebestřednou kulturou televizních reality pořadů, která se tak rozbujela ve Spojených státech.

Irvine, Alexander C (hristian) (1968 –

Americký autor fantastiky, narozen 22. 3. 1969 v Ann Arbor ve státě Michigan, vyrůstal v tamním Ypsilanti. Vystudoval dramatické umění a anglický jazyk, z něhož si v současné době dělá dokonce doktorát. Dnes žije se svou rodinou v Portlandu ve státě Maine. Má rád kopanou, trampování, hru na kytaru a kulečník. Do žánru vstoupil povídkou Rossetti Song (2000) v magazínu F&SF, podle níž později získal své jméno soubor Rossetti Song (2002). Již od začátku vzbudil kratšími pracemi slušnou pozornost, jmenujme především tituly Chichen Itza (F&SF 2002), Vandoise and the Bone Monster (F&SF 2003), Pictures from an Expedition (F&SF 2003, č. Obrázky z expedice-Trochu divné kusy/Laser 2005) a Gus Dreams of Biting the Mail Man (Trampoline, ed. Kelly Link 2003). Rozsáhlejší sbírkou povídek je kniha Unintended Consequences (2003), jmenujme však i samostatně vydanou Down in the Fog-shrouded City (2002) či připravovaný soubor dvou kratších prací The Life of Riley (dosud nevyšlo). U nás známe také povídku The Sea Wind Offers Little Relief (Starlight 3, ed. Patrick Nielsen Hayden 2001, č. Vítr od moře nenese útěchu-Ikarie 12/2004).

S nadšeným přijetím se setkal románový debut A Scattering of Jades (2002-Locus a Cena Williama L. Crawforda, č. Hrsti jadeitu/připravuje Polaris 2005), román o tajné historii světa a střetu „věku rozumu“ s magií, jak je označován na obálce. Jde o příběh z 19. století, kdy se dosud spokojeně žijící obyvatel z předměstí New Yorku musí po velkém požáru smířit se ztrátou domova i manželky a nastoupit na cestu za záchranou nezvěstné dcery v boji proti prastaré magické bytosti a jejím plánům na zničení lidského druhu. Často bývá přirovnáván hlavně k románu Brány Anubisovy od Tima Powerse. Do světa robotů vytvořených Isaacem Asimovem se vydal v románu Have Robot, Will Travel (2004), v nichž se dvojice odborníků na robotiku pokouší obhájit svá stanoviska proti sílící antipatii vůči robotům i v případě vraždy, jejichž pachatelem je pravděpodobně právě jeden z umělých pomocníků člověka.

V románu One King, One Soldier (2004) je zraněný veterán z Korejské války pokládán za Krále Rybáře, člověka, vyvoleného k nalezení samotného Svatého grálu, dlouho ztracené součásti mýtické Archy úmluvy. Při hledání grálu však brzy zjišťuje, že není jediným zájemcem o legendární artefakt, jeho soupeři si navíc v cestě za vytčeným cílem neváhají ušpinit ruce lidskou krví. Chystaný román The Narrows (2005) zobrazuje americký Detroit jako zbrojnici demokracie v obraně proti nacistickým hrůzám 2. světové války. V tajných vládních projektech jsou zde připravovány zbraně velmi rozmanitého charakteru a jednou z nich je i tajemství výroby golema, kterou Američanům poskytl z Evropy uprchlý rabín. Součástí románu je rovněž povídka The Golems of Detroit (F&SF 2005). Alex Irvine patří mezi velké naděje současné americké fantastiky. Sympatické je, že se i jako úspěšný romanopisec nadále čile a s úspěchem věnuje tvorbě kratších prací; jde o známku vzácně vyrovnané literární úrovně a bohaté invence, podobných autorů je dnes až příliš málo.

ROK V LINEÁRNÍM MĚSTĚ

Paul Di Filippo

Nominace na ceny Hugo a WFA

Science fiction si někdy vystačí s představením dostatečně nezvyklého prostředí, které lze oživit v podstatě každodenními příběhy jeho obyvatel. Tak tomu je i v případě osudů úspěšného tvůrce fantastických příběhů, jenž žije v bizarním městě vzniklém z bohaté představivosti Paula Di Filippa, v současnosti jistě jednoho z nejlepších povídkářů žánru. Novela je jakýmsi černým koněm naší antologie a podle našeho soudu také tím nejlepším, co jsme vám tentokrát schopni nabídnout. Jen doufáme, že alespoň někteří z vás s námi budou v tomto směru souhlasit.

„/Bylo to/ výsledkem jejich vize (…) Ameriky jako obludné tančírny, jež se rozkládá od pobřeží k pobřeží, jejíž střechou je bezhvězdná noc a kde jazzbandy pohánějí tisíce osamělých párů se stále zrychlující, sobotně večerní naléhavostí.“

John Clellon Holmes: Jde se (1952)

1.

Děs z Býkoní

Byl únor – a jeho otec dokázal mluvit jen o své blížící se smrti; vztekle se dušoval, že viděl hejna Býkoní, jak se shlukují přímo pro něj, skvrny s orvanými křídly, co poletují jako smítka popela v kroutících se a blýskavých pruzích dýmu na severním okraji světa. Tatík, ta studená dušička v prochladlém bytě v Přítratí/Tratičelí, při těch nepravidelných příležitostech, kdy se Diego Flastter zdráhavě přinutil k synovské návštěvě, bezuzdně fantazíroval, jako by si schraňoval všechny obavy a obvinění až do příchodu svého jediného dítěte. Diego se tomu sice dost divil, ale věrně to odpovídalo tatíkově charakteru: měl pocit, že v otcových vyděšených urážkách nachází podtón prudké pýchy, jako by údajné množství Býkoní, jež bude nezbytné k tomu, aby byl stařičký hříšník odvlečen ke svému posmrtnému osudu, zasluhovalo nějaký zvrácený aplaus.

Ten měsíc už Roční slunce úplně zmizelo z oblohy a ve škarpách na Široké se hromadila sněhová břečka, jako kdyby tam vyvrhly svůj obsah všechny srpnové zmrzlinářské vozíky, jak z Přítratí, tak z Přířečí. (Opravdu je to tak, že vzdálené, víceméně nepostřehnutelné teplo od Špatné strany Trati mírně rozpustí břečku na své straně ulice a chladivé mlhy Protějšího břehu přimrazí břečku naproti do pevnějšího stavu? Možná, ale možná taky ne. Pravda, obyvatelé domů v Přítratí tvrdí, že v létě se paří víc než jejich sousedé z protější strany Široké, ale zato v zimě si mohou patřičně stáhnout termostat. A právě tak je pravda, že lidé z Přířečí se v zimě o trošku víc klepou, avšak pyšní se chládkem v obydlích, když pod stoupajícím Ročním sluncem uhodí psí vedra. Diego ale dával přednost ingeniálské racionalitě a měl sklon domnívat se, že ani jeden účinek protilehlých krajů není skutečný a že jde o pouhé psychosomatické reakce na blízkost Trati a Řeky.) Jít za tatíkem na návštěvu, to byla i za nejpěknějšího počasí otravná povinnost, takže v tomhle ročním období to bylo o to únavnější.

Diego bydlel v Obvodu Krutodrt. Počet obyvatel: 100 000 nebo tak nějak, rozloženo do stovky Bloků; současný starosta: hlučný a neústupný Jobo Oczelptack; prostředí: navzdory pochmurnému jménu Obvodu poměrně kultivované a přátelské. Diegův privátek: třídočelní byteček V 10 3948 50tém Bloku na Široké třídě, nad obchodem s ovocem a zeleninou, který se jmenuje U Chumilla. (Jeho otec bydlí jenom o pár Bloků dál.) Kamenná budova, jež hostí Diega a jeho sousedy, zabírá přířeční stranu Široké.

Přířečí i Třídočelí, jedno jako druhé: bezva. (Ale nebylo to tak vždycky. Diego se často ušklíbal, když si vzpomněl na nepěkné dny svého dětství a na strašidelné noci trávené v tomtéž bytě, kde nyní sídlí umírající Gaddis Flastter. Podprahově šeptající vzdálené plameny ze Spatné strany Trati vrhaly skotačivé stíny na stěny ložnice mladého Diega, ať se před spaním snažil jakkoli pevně přimáčknout roletu z voskovaného plátna na okenní sklo. A pravidelné rachocení odměstských vlaků tatáž skla roztřásalo. To, čemu se nyní Diego těší, si zasloužil vlastním přičiněním, ne díky bezpracnému dědictví.)

Toho zamračeného zimního rána se Diego líně povaloval v posteli a zjišťoval, že je mu opravdu zatěžko se úplně probrat. Tah s přáteli se vlekl pozdě do noci a patřilo k němu až moc cigaret, přehnaně výstřední rozjařenost a neustávající přísun silného piva značky Rudé Bravo ze sousedního Obvodu Tmavoles; a tohle si dle očekávání vybralo svou daň. Diego byl zavrtaný pod propocenými lůžkovinami a náladu měl tak nakyslou, že mohl brát v úvahu pouze početné nespravedlnosti, kterými ho stíhá existence, a nevšímat si úspěchů, jež mu to vynahrazují. Proto se při parádemarši jeho myšlenek objevovali především takovíhle účinkující:

ubožácký a paličatý pan domácí, Wellekrall Vlyss, kterému se nedaří, a to už po celé měsíce, najmout třeba jen ingeniálského učedníka za účelem opravy radiátoru v Diegově bytě, kteréžto selhání je o to více k vzteku, že hlavní topný rozvod je zdarma a vede pode všemi Bloky jako součást nedozírné infrastruktury Lineárního města.

Nejlepší přítel, vznětlivý a mazaný Zohar Kush, jenž objevil tu hospodu v 10 395 001ním Bloku na Široké, které se říkalo U Dvojčátek a kde se Rudé Bravo valilo jako tekutá sebevražda, a jenž trval na pijácké soutěži s několika místními z Tmavolesa.

Kushova nejnovější milenka, rozmarná Milagra Avantyrová, která si v jisté fázi prochlastaného, rozmazaného večírku svádivě sedla Diegovi na klín a tím vyvolala hádku s Diegovou vlastní milenkou, báječnou Volusií Kyssellovou.

Pak si pro svou porci unylých myšlených výčitek přišla i sama Volusie, protože si Diego vzpomněl, jak proložila žárlivá obvinění i jednou vzteklou ranou, ranou, jež (naštěstí – vzhledem k porovnání Volusiiných tělesných proporcí s těmi Milagřinými) nenašla cíl, zřejmě kvůli opilecké nepřesnosti vnímání. Jisté ďábelsky přitažlivé ženy ale mají prudkou povahu!

A z katalogu nehorázností samozřejmě nelze vynechat Yala Tympanna, kolegu spisovatele. Yale sice není zastáncem KF a nepíše ji, a tak patří k soupeřícímu literárnímu táboru, přesto jej pozvali na včerejší mejdan. Jediným Tympannovým výkonem za celý večer však bylo, že se ukázal být zcela neschopen strávit víc než pět pint Rudého Brava, aniž by začal dělat nemravné návrhy manželce surového vyhazovače od Dvojčátek, čímž zavinil, že celou partu bez rozdílu vykopli do tmavolesské sněhové břečky, jež se ani co by se za nehet vešlo nelišila od břečky, jaká leží sto padesát Bloků doměstským směrem.

Když si Diego vzpomněl na napuchlinu kolem Yalova levého oka, která se začala pěkně zabarvovat, už když jeli všichni Podzemkou domů, trochu ho to rozveselilo, a tak opatrně vysunul zpod deky pár prstů na noze a zkoušel vzduch. Kdepak, moc studí. Třeba je nakonec kousek pravdy na tvrzení, že přířeční budovy jsou vystaveny účinkům Protějšího břehu…

Možná by bodla muzika. Diego sáhl hubenou nahou rukou po rádiu na nočním stolku. Jakmile se přístroj zahřál, ozvaly se skvělé tóny trubky s nezaměnitelným frázováním, vzdouvající se jako sbor Ryboženek, a Diegovo srdce okamžitě pookřálo.

Chrabrum Praha byl génius, možná jediný génius, kterého Diego znal osobně. Černý muzikant se vždycky nehybným výrazem souchotinářského obličeje za tmavými brýlemi s onyxovými skly a v neodmyslitelných, elegantních gabardénových kalhotách a plandavých hedvábných košilích ztělesňoval Diegovi vše, čeho je možné v umění dosáhnout.

Diego dobře věděl, že jeho vlastní próza bývá nejpodařenější, když se nechává inspirovat a podněcovat nepředvídatelnými a plynulými přechody Prahových lyrických skladeb.

Písnička skončila a ozval se moderátor. „Slyšeli jste skladbu ‚Cesta jde pořád dál a dál‘. Chrabrum Praha, trubka. Lydie Kinčová, saxofon. Hadder Holokiel, klavír. Luzern Zlomklatzeck, basa. Hotoff Gdeelu, bicí. Z šelakdesky Hořící fontány, vydané v Drsnolese, katalogové číslo ŠLP4039. Na řadě je skladba Percivala Raglahna ‚Aióta‘. Nejdříve ale zprávy o desáté.“

Diego zaskučel. Deset hodin! Pokud má do doby mezi touhle chvílí a svou večeří s Volusií Kyssellovou narvat jak návštěvu u otce, tak nějaké to psaní, nemá už ani chvíli nazbyt. Stálo však před ním dilema: jak to nejlépe seřadit. Kdyby začal okamžitě psát, mohl by potom makat v kreativním transu, nevědět o čase a ztratit jakoukoli šanci, že se k Gaddisi Flastterovi dostane. Když půjde nejdřív za otcem, téměř jistě opustí dům svého dětství tak nabit silnými city, že to další dnešní tvorbu poskvrní.

Po kratičkém váhání v Diegovi zvítězila věrnost vlastní krvi. Koneckonců je spisovatel z povolání. Určitě dovede potlačit cokoli, co by jej při výkonu řemesla rozptylovalo. Zkysne snad Chrabrumovi Prahoví kvůli nějakému hypotetickému vzteklému otci nátisk? Ani omylem!

Diego vyskočil z postele jen ve slipech a nátělníku. Po teplé sprše (aspoň tahle vymoženost stále odolává neschopnosti Wellekralle Vlysse) se cítil napůl zase člověkem. Hodil na sebe oblíbené zimní oblečení, tvídové kalhoty, keprovou košili, vlněnou vestu a plandavou černou bundu a naznal, že mu žaludek možná dá pardon za včerejší hýření a povolí mu se najíst. Jenomže rychlá prohlídka lednice jej ujistila, že tu nenajde nic, co by se hodilo k lidské konzumaci, a tak se rozhodl, že si něco dá cestou k tátovi. Nasoukal se do odřených střevíců a opustil byt s tesklivým pohledem na rozbordelený psací stůl.

Zvesela poskakoval po schodišti dolů na ulici, důvěrně známé zábradlí ho hladilo do dlaní, kovové pásky zatesané do dřevěných podstupnic schodů mu nabízely pevnou oporu, zažrané kuchyňské pachy mu líčily vše o stravovacích návycích sousedů. Diego si uvědomil, že si v duchu střídavě předříkává další pasáž rozpracované povídky a pak se zase snaží dát dohromady nějakou konverzační taktiku, která by mohla vyhodit otce z navyklých paranoidních kolejí.

Jakmile byl v davu na chodníku, okamžitě potkal Lyla Chumilla, který zrovna na venkovních pultech urovnával ty druhy ovoce a zeleniny, které snášejí chlad, brambory, tuříny, jablíčka a tak dál, aby připoutal co nejvíc zájmu u kypící masy chodců. Urostlý obchodník s ustupujícím čelem měl na tváři jako vždycky zárodek strniště, se kterým vypadal ušmudlaně, ale Diega pozdravil přátelsky.

„Flasttere! Jdeš si koupit pár čerstvých banánů? Poslední Vlaky přivezly obzvlášť pěknou várku. Kdo ví, kdy zase uvidíme tak pěkné banány.“

„Jasně, Lyle. Schovej mi pár zelenějších, vyzvednu si je někdy později.“

Diego si ohrnul límec bundy a chystal se jít, ale Chumill mu položil ruku na loket a zadržel ho. Hokynář se k němu spiklenecky přiklonil a povídá: „Byla by možnost, že ty a tví kámoši brzy budete mít víc těchhle kousků?“

Zpod bryndáčku špinavé bílé zástěry vylovil Chumill divný medailonek. Na kožené šňůrce protažené vyvrtanou dírkou visela silná, duhově lesklá plazí šupina, velká jako pořádný bramborový lupínek, a s chromatickou nejistotou projížděla v odlescích většinou spektra.

Diego sebou při pohledu na ni cukl. Špatné vzpomínky na mizerné časy, kdy mu štěstí nepřálo a kdy byl ochoten jít i do rizika, jež se mu teď zdá nepřijatelné, se vymotaly ze zapadlých šuplíků paměti, ačkoli si myslel, že je tam má bezpečně uskladněné.

„Já totiž… když chceš víc šupin, musíš si promluvit se Zoharem Kushem.“

„Fajn, dobrý, oba sem zaskočte někdy večer, až budu mít zavřeno. Dám vám za ně dobrou cenu, protože jich můžu prodat, kolik jich seženete. Lidi vždycky potřebujou trochu toho štěstíčka. Tumáš, vem si jabko, Diego.“

Diego jablko přijal a odspěchal. Jakmile ale byl z Chumillova dohledu, svěřil ovoce strouze, ačkoli měl hlad, a jablko si dřepělo ve špinavé ledové zimní suspenzi jako letargický sirotek po podzimu.

Námrazou kluzký povrch Široké třídy hostil obvyklou hojnost vozíků a cyklistů, kteří se pachtili v husté a lepivé břečce, a také sem tam i výstřední elektrickou bryčku, kterou sesmolil nějaký cestovánímilovný ingeniál, ať už pro vlastní užití, nebo pro nějakého zákazníka. (Ta jedinečná vozidla byla různá, od maličkých čtyřkoláků pro jednoho, které nebyly o moc větší než gauč na kolech z bicyklu, až po elegantní autokar, který vytvořil Tolkan Sinsalida a který patřil starostovi Oczepltackovi.) Diego mířil doměstským směrem a cítil, jak mu Denní slunce, stejnoměrně stoupající na oblohu, vyhřívá ramena a sune se pravidelně a pomalu přes Širokou od odměstského ranního východu k doměstskému večernímu západu. Přestal mít napjaté svaly a teprve teď si překvapeně uvědomil, že je měl našponované. Nerudné otcovo umírání a Chumillovy nenažrané a znepokojivé požadavky: oba ty ostny se do něj asi pěkně zaťaly a zakroutily se.

Zpozoroval novinový stánek, kam chodíval, nabitý barevnými žurnály, a najednou si uvědomil, že dneska má vyjít nové číslo jeho oblíbeného časopisu, Zrcadlových světů. A co víc, v řečeném čísle je nová povídka od nikoho menšího než od Diega Flasttera, jejž čtenáři ZS zvolili za svého nejoblíbenějšího autora dva minulé měsíce za sebou! Diego přidal do kroku a přispěchal ke stánku, kde jej přivítal Yezelen Chuff.

Chuff na sobě měl spoustu vrstev odění proti chladu, včetně několika šál, dvou párů špinavých bezprstých rukavic a nejrůznějších košil a kalhot, jejichž potrhlé vzory se divoce tloukly. Stával ve svém přecpaném stánku za každého počasí, začínal dávno před východem Denního slunce a končil, když se už domů hrnuli lidi z divadel. Diego si představoval, že ten pomenší, dobromyslný prodavač nejistého věku snad i spí kdesi v té pevné, ač nouzové stavbičce, a i přes veškeré své nemalé profesní nadání zjistil, že je neschopen si ho představit v jakémkoli jiném prostředí.

„Diego, přítelíčku!“ zavolal Chuff a při řeči zdatně vydával zákazníkům žádané noviny a časopisy. „Mám tu čerstvý číslo tvýho časáčku! Už jsem dneska tři kousky prodal, určitě kvůli tvýmu jménu na obálce. A ta nová povídka vypadá fakt na bombu!“

Diego se zazubil a zrudl o odstínek víc, než by v chladném vzduchu měl. „Díky, Yezelene. Tak to ti zdvojnásobím prodej. Dej mi tři kousky, prosím tě.“

Chuff si otřel smrkanec od nosu jedním obzvláště sukovitým prstem, pak vytáhl tři výtisky Zrcadlových světů z přihrádky, kde macatá elastická páska držela další dvě nebo snad i čtyři desítky jiných KF časopisů. „Tři bejci, šest telat, vosum špetek. Anebo dvě ženky, deset děcek a dvanáct špetek.“

Diego zašmátral v kapsách a konečně vylovil tři staré ženky, jejichž zlatavá patina ztmavla časem a přílišným oběhem natolik, že portréty Ryboženek naklánějících se přes oblak skoro nebyly vidět. „Býci šli dneska dolů.“

„To rozhodně! Jo, bejci a ženky nejsou dneska v paritě! To jsem moc rád, že jdou ženky nahoru. Určitě si pamatuješ, že za Oczelptackova prvního období ve funkci nikdy nespadly ženky pod dvě ku jedný za bejka a v Krutodrtu jsme se měli jako stoprsťák uprostřed davu bezrukejch, který svědí v zadku.“

Diego si uložil časopisy do objemné boční kapsy. „Bohužel, to jsem tu ještě nebyl. Tak ty jsi rozený Přířečák? To já ani nevěděl.“

Chuff se zadíval do nejbližší krátké Příčné ulice, u Bloku Krutodrt848, k široké Řece, poseté čluny a Loděmi a občas i s nějakou tou zbloudilou krou. „Jo, Vlaky, to nejni nic pro Yezelena. Krámy jedny špinavý, je mi jedno, kolik pěknejch a potřebnejch věcí přivážej. Já proti tý hrubiánský Trati vždycky hlasuju pro čistou Řeku.“

Diego se tomu odhalení dosud netušené stránky Chuffovy povahy usmál. „Kdy sis naposled dopřál vyjížďku po Řece, Yezelene?“

Chuff se zamyslel, a to nahlas: „No, to máme… Tehdá byla starostkou Olympie Barriosová a moje sestra támhle v Salátově zrovna měla svý třetí děcko. Teď je kluk v důchodu, je mu pětačtyřicet a má fajn penzi vod masnýho průmyslu. Gdoul Holman pořádal víkendový plavby až k jezu na Krutodrtu-748 a já tehdá běhal za holkou jménem Fatu Fiesslová. Měla bráchu jménem Rhynton, co jednou jel na nárazníku až do Saparaeudu, jen aby ušetřil za lístek do Podzemky…“

Diego začínal ztrácet trpělivost a to žvanění zarazil. „Takže je to dost dávno. Nebylo by na čase, aby sis vzal volno a zase si trochu udělal radost?“

Obyčejně nepohnutelný Chuff se zatvářil ohromeně. „A kdo by se staral vo stánek, když já bych si někde poletoval? Kdo by vám prodával ty vaše báječný plátky a časáky? Udělat si radost! Vyloučený, Flasttere! Vyloučený!“

Diego s úsměvem odešel; s úsměvem a přátelským zamáváním.

U Bloku Krotodrt-845 mu kynula Kernerova jídelna, a tak tam zaskočil a okamžitě jej na přivítanou obalil zatuchlý vzduch poskládaný z tuku ze slaniny, vařící se kávy a kuchařova potu. Posadil se na stoličku před mramorovým pultem a poručil si sendvič z pšeničného chleba s vajíčky, k tomu kousek zeleninové sekané, pomerančový džus a dvojité džamoke. Než mu jídlo přinesou, vyndal si jeden exemplář Zrcadlových světů a otevřel na stránce, kde začínala jeho povídka.

Hmmm, tentokrát není ilustrace špatná. Povídka se jmenovala „Velký svět a malý svět“ a kreslíř přesně zachytil Diegovy popisy. Základem Diegovy myšlenky pro tohle dílko byla představa, že by mohl existovat svět, kde podmínky dovolují existenci ještě jednoho, menšího, průvodcovského, který by byl vidět na nebi toho většího světa. Diego pro tento nezvyklý „sesterský“ přívěsek vymyslel jméno Sesterie. Kreslíř, byl to Gropius Ketrnach, který už minulý měsíc odvedl dobrou práci na ilustracích k jiné Diegově povídce, zachytil fantastickou nebeskou Loď, jak vzlétá k Sesterii, kterou tu zastupoval vzdálený válcovitý tvar s nejasně načrtnutými topografickými prvky.

Diego dostal jídlo, roztržitě se do něj pustil a u toho si četl se směsí potěšení a úzkosti svá vlastní slova. U několika překlepů sebou cukl, u třetího se zařekl, že přiměje redaktora, Winslowa Kabella, aby si vyslechl jeho stížnost na neschopnost korektorů pracujících pro ZS.

Dorazil najednou snídani i povídku, zaplatil, koukl na hodinky, nadskočil, když uviděl, jak výstražně blízko jsou ručičky k jedenácté, a odspěchal.

Diego přešel Širokou u Bloku Krutodrt-842 a spatřil otcovu budovu na Přířečí, měl k ní už jen pár desítek metrů. (Vážně je najednou o chlup tepleji? Diego si shrnul límec.) V téhle čtvrti byly chodníky staromódně kostkové, šlo o dědictví po jistém podnikavém starostovi, který tu vládl dlouho před Diegovým narozením, a po nepředvídané hojnosti kamene, kterou vyvrhl nějaký Vlak nebo Loď. Na cínově šedých kostkách se odehrálo celé Diegovo dětství, aspoň měl ten pocit. Dlouhá utkání v klackované a kruholetu, otlučená kolena, vítězné povykování a ubrečené popotahování. Jak ty vzpomínky z dětství vždycky číhají mělko pod povrchem, připravené prorocky vybobtnat!

Diego se zastavil před jedním majestátním domem se spoustou sloupů a klenutých oken: odbočka Krutodrtské soustavy veřejných knihoven. Tady se útulně choulil za všech ročních dob, od léta, kdy popel a prach od Trati vál do oken a pokrýval římsy a šaty, až po zimu, kdy led částečky znečištění tmelil dohromady a poskytoval vítanou úlevu. Tady se Diego krčil nad jednou knihou po druhé a dozvídal se, co z něj bude.

Otřel se o něj spěchající chodec a probral jej z úvah; Diego vykročil dál.

Všehovšudy dva domy od otcova jej přemohla touha po cigaretě: Diego si otráveně připustil, že je docela možné, že jde o podprahovou zdržovací taktiku. Vrazil do Anisynovic obchodu se smíšeným zbožím.

Stísněný, udržovaný a zbožím nabitý obchůdek se od Diegova dětství moc nezměnil. Za pultem stál člověk, který s přesností stroje doplňoval regály: Prosper Anisyn, živá bečka s plešatým vrškem hlavy. A za pokladnou s ruční pákou jeho žena, Esmin, dvakrát menší než on a myšovitá jak barvou, tak chováním.

„Dobrý den, Prospere, zdravím, Esmin. Jak jde obchod?“

„Jde to,“ odpověděl plešoun dřív, než jeho žena stihla otevřít ústa. „Copak to bude dneska, pane?“

„Jedny seragliosky, prosím, a taky sirky.“

Prosper mu žádané zboží vydal za pomoci několika vrcholně úsporných pohybů a Esmin to odcinkla na pokladně. Diegův pohled padl na novou loterní desku vedle pokladny, a tak řekl: „Taky zkusím štěstí.“

„Deset špetek,“ pípla Esmin. Diego jí dal mince a dostal za ně nástroj podobný krátkému a tenkému šídlu s hranatou rukojetí.

Na stojací a zářivými litografiemi pokryté loterní desce, asi tak půl na tři čtvrtě metru a pět čísel hluboké, byly skoro po celém povrchu stovky maličkých dírek potažených fólií. Jen horní čtvrtina desky byla vyhrazena podbízivé reklamě na loterii: byla tam křiklavě barevná kresba dívky ve spodním prádle, jak leží na posteli a očumuje ji smečka vypoulených šmíráků, a pod tím pak pár uřvaných vět o výhrách, šancích na výhru, vítězných kombinacích a o vzájemném vzrušení voyeurů a exhibicionistů.

Diego sevřel šídlo, náhodně si vybral dírku a nástroj do ní vrazil. Když šídlo vytáhl, zůstala na něm zachycená pevná rolička papíru. Diego ji stáhl a rozložil. „Bota, hvězda, klobouk, srdce, blesk.“

„Bohužel, žádná výhra,“ ohlásil okamžitě Prosper.

„Můžu se podívat sám?“

Prosper pevně stiskl rty, ale odpověděl: „Jak je libo.“

Diego si prohlédl desku a potvrdil hokynářovo rozhodnutí. „No nic, snad příště.“

U východu Diego málem vrazil do tělnaté starší paní v chatrném kožíšku a s kloboukem podobným nevykynuté bábovce. Nadávala a vláčela dva veliké papírové sáčky s nákupem.

„Paní Nanucková? Ukažte, vezmu vám to.“

Žena se podívala přes rameno, poznala Diega, usmála se a povídá chraplavě: „Á, mladej pan Flastter. Tys byl vždycky hodnej chlapec.“

Venku se Diegovi povedlo díky tomu, že si oba sáčky narval do jedné ruky, vytáhnout seragliosku. Bafal ten sladký kouř a doprovodil paní Nanuckovou k jejímu bytu, bydlela totiž ve stejném domě jako Gaddis Flastter.

„Jak se má tvůj táta? Už vůbec nevychází ven z bytu.“

„A mám strach, že ani vycházet nebude, paní Nanucková. Umírá. Rakovina žaludku. Není na tom vlastně až tak zle, aspoň fyzicky, ale ta nemoc ho zlomila. Není s to dělat nic než sedět a dívat se na Špatnou stranu trati.“

„Ha, bojí se, že ho brzy budou mít Býkoně. Měl by ses ho pokusit přesvědčit, že nikdo z nás neví, který Funesové si pro nás v poslední hodince přijdou. Zrovna tak dobře ho může v tý těžký chvíli obklopit partička krásnejch Ryboženek. No jen se podívej nahoru. Nejsou hejna Bejků i Ženek stejně velký?“

Diego zaklonil hlavu a prohlédl si oblohu. Trvalo mu nějakou chvilku, než očima našel stálé obyvatele atmosféry, tak byl zvyklý si jich nevšímat.

Vysoko nad budovami, tak daleko odměstsky i doměstsky, kam Diego dohlédl, kroužil umírněný, ale ne zanedbatelný počet Býkoní a Ryboženek, vzorů síly a půvabu, ale v téhle obvyklé letové výšce je od sebe nešlo rozeznat. Tu a tam bylo vidět, že některý ten tvor s kožnatými nebo pernatými křídly sletěl prudce dolů, jako šipka zamířil k místu, kde jeho zákazník čelil faktu vlastní smrtelnosti, a v rychlém pohybu byla rozmazaně vidět jeho podoba. Další Funesové pak nesli svá neprotestující břemena vzhůru, vydávali se na cestu bez návratu a mířili buď na Špatnou stranu Trati, anebo na Protější břeh, a nahrazovali je jejich kolegové s prázdnýma rukama.

Diego zase sklonil hlavu a pokrčil rameny; byl tomu obyčejnému pohledu uvyklý. „Samozřejmě, že je to tak. Ale on se pořád jenom obviňuje a nedokáže to vidět jinak.“

„Pořád si myslí, že může za smrt tvojí mámy?“

Diego neodpověděl, zastavil se a prohlížel si silný, i když už věkem sešlý strom, který rostl ve čtverci zeminy po kostce vytržené z chodníku.

„Pořád tahle stará mrcha každé jaro kvete?“

„Nikdy nevynechá,“ kývla paní Nanucková.

Diego mlčel a kouřil. Došli na dobře známý práh. Na otázku, kterou mu předtím někdejší sousedka položila, odpověděl, až když už byli v prvním patře, před jejím bytem.

„Nejenom že si to nikdy nepřestal vyčítat, navíc mě do toho svýho kanálu viny chce stáhnout s sebou.“

Mizerně osvětlená chodba ve třetím patře domu Diegova dětství se vyznačovala kromě nepříjemného chladu také pěknou sbírkou smradů: levné doutníky, rozbryndané pivo, špinavé koberce, insekticidy. Všechno to moc dobře znal. U dveří otcova bytu Diego nejdřív zaklepal a potom křikl: „Tati, to jsem já.“

Protože se nikdo neozval, odemkl si klíčem.

K vnějším pachům se přidal ještě pach tělesného rozkladu, proložený smradem sraženého mléka (Gaddis měl dietu, která připouštěla jen takové výživné nápoje). Diegův zrak se okamžitě přizpůsobil od minula nezměněnému prostředí: generaci starý čalouněný nábytek s dečkami proti umaštění, které ale kryly spíš díry v látce, rachitický dřevěný stůl nakloněný na pravobok, zarámované sentimentální obrázky, například „Ryboženky vedou dítka přes Propast“ anebo „Starostenský ples v Otrawě“. Dohromady to působilo dojmem muzea zchátralosti.

Gaddis Flastter spal v křesle otočeném k otevřenému oknu, takže ode dveří byl vidět jenom týl nakrátko ostříhané hlavy. Radiátory rachtaly a jalově bojovaly proti návalu vzduchu zvenčí. Diego došel z boku k otci. Gaddis byl zamotaný v ručně pleteném přehozu a jako by se od poslední návštěvy ještě víc propadl do hloubi svého vlastního postiženého těla. Nemoc vyhladila starcovy rysy, takže vzniklo cosi jako lidská obdoba toho, co vidíme, když parta ingeniálů zvedne poklop a odhalí skryté struktury Města: mašinérii schovanou pod povrchem a určenou k ošklivosti a funkčnosti, poznamenanou opotřebováním a ztrestanou samotným časem.

Diego narovnal otci na ramenou deku a pak tiše zavřel okno. Posadil se vedle nemocného, zapálil si druhou seragliosku a zamyšleně pokuřoval.

Po čtvrthodině se Gaddis vzbudil, snad ho k tomu přiměl tabákový dým. Neochotně ostřil, ale jakmile rozpoznal Diega, nabyl nové energie, i když plynoucí víc ze zlomyslnosti než z radosti.

„Už bylo na čase, aby ses stavil! Přines mi trochu mlíka! A ohřej ho!“

Diego mu beze slova vyhověl. Gaddis si vzal hrnek do sukovité ruky a upíjel. Mléko mu bryndalo na bradu porostlou strništěm. Třaslavě odložil hrnek na stolek, skoro desku minul, ale než došlo k nejhoršímu, vzpamatoval se.

Diego nasadil zahajovací poznámku, u které doufal, že bude dost nekonfliktní. „Byl tu už dneska doktor Prudda?“

Gaddis si odfrkl. „Ten mastičkář! Co by pro mě tak moh udělat?“

„Dává ti pořád léky proti bolesti, ne?“

„Podívej se sám.“ Gaddis ukázal hlavou vlevo a Diego spatřil štos stříkaček s opiáty. „Beru to tak málo, jak to jenom jde. Musím být při vědomí, až přijdou Funesové. Mě si bez rvačky neodnesou!“

„Tati… nechtěl by sis to rozmyslet s tou nemocnicí? Firzaudova na osm pět nula deváté je docela příjemná a…“

„Pcha! To tak moc toužíš po tom, abych tvoje ubohý dědictví rozházel za něco tak zbytečnýho? Moji diagnózu znáš, ne? Nulová naděje! Proč zabírat postel někomu, komu to může pomoct? A není ten špitál na Přířečí? Proč bych měl Bejkům třeba jenom minimálně usnadňovat hledání, až přijde můj čas? Taková drzost by určitě jenom zvětšila tu porci bolesti, co mi určil osud.“

Diego pomalu ztrácel trpělivost. „Tak za prvé, tati, nemůžeš vědět jistě, kteří Funesové tě přijmou. To ti řekne každý, kdo má za mák rozumu. Tak například paní Nanucková to tvrdí taky a…“

„Tys o mně mluvil s tou babiznou? Laskavě si příště podobný drby ušetři a pověz jí, ať se stará o svoje! Já vím naprosto jistě, že jsem jasná potrava pro Bejky.“

„Tati, tohle říkat, to je praštěné přehnané sebevědomí obrácené naruby! Nikdo nemůže zvážit vlastní duši. Kvůli čemu soudíš, že skončíš právě u nich? Jen kvůli sebelítosti a pohrdání sebou samým. A ví vůbec někdo doopravdy, co nás čeká po smrti v té nebo druhé říši? Neví, jasně že neví.“

Gaddis dál mlčel, jeho horoucí oči si nevšímaly syna, vracely se k nepřerušované hlídce a mířily ke Trati. V tu chvíli prorachotil Vlak a jeho uklidňující hrdelní lomoz proměnil okenní sklo v primitivní buben.

Diego se odvážil otevřít nevyslovitelné téma. „Tati, je to tím, co se stalo mámě? Pořád za to nějak cítíš vinu? Tak už se toho příšerného břemene zbav, shoď ho z duše! Prosím! To nebyla tvoje chyba!“

Obvykle popudlivý Gaddis kupodivu hned neskočil Diegovi po krku. Stařec jako by se před tím, než promluví, pár minut probíral vlastní myslí, a i potom byl jeho hlas nezvykle klidný a vyrovnaný.

„Vzpomínám si na ten den, jako by to bylo včera. Nikdy jsem to nepřestal prožívat pořád dokola. Nevinná vyjížďka na Řeku… ta zkurvená Řeka! Loďka, hezká manželka a tříletý syn. Sluníčko a smích, něco na zub a jeden mizerný idiot s kytarou. Pak se přivalila mlha, hustá jako žužu, a připlula velká Loď, vodní obluda, která kašle na to, kolik přejede střevlí. A než jsem stačil mrknout, byli jsme všichni ve vodě a plavat jsem uměl jenom já. Ty ses mě držel jako mrňavá pijavice, chtěl jsi zachránit jenom vlastní kůži, tak jak jsem se mohl potopit pro tu ubohou, ubohou Fonecii? Určitě by ses byl utopil. A tak se místo toho utopila ona. A v tu chvíli tam byly, čtyři Ryboženky, potopily se do vody a vytáhly její mokré tělo a nesly ho pryč na Protější břeh. Čtyři Ženky, slyšels dobře! Tak těžká byla její duše, samá ctnost! Vzaly ji do říše, kterou já určitě nikdy neuvidím, když uvážím všechny svoje hříchy z nedbalosti a všechna špatná rozhodnutí, co nebyla vlastně vůbec žádná rozhodnutí!“

Diego na to smutné, jednostranné a staré vyprávění nezareagoval žádnou poznámkou ani obviněním. On sám se smířil s matčiným skonem už dávno – jak by asi tak tříleté dítě mohlo nést odpovědnost za takovou tragédii? –, ale jednoduše jej nenapadalo, jak podobné usmíření vštípit i do otcova scvrklého srdce.

Po další odmlce Diego vstal.

„Můžu ti něco přinést?“

„Ne. Jenom mě tu nech Býkům.“

Diego si zapnul bundu a ucítil v jedné kapse tíhu.

„Mám tu svoji poslední vydanou povídku.“

„Dej ji k ostatním.“

Diego přiložil časopis na zaprášenou a nakloněnou hromádku k ostatním, pak vyšel ven a zamkl za sebou.

Když byl na chodníku, na chvilku se znovu zastavil u starého stromu. Domácí meta, bezpečná základna, bidýlko a užitečná pozorovatelna při pozorování vybájených pirátských Lodí, které připlouvají po Široké. Teď zima strom oholila a křehké větve jako by popíraly možnost, že zas jednou rozkvete.

Pevný a spolehlivý starý psací stroj Konzole, typ Vestálka, Diegovi nabídl hladké slonovinové plošky kláves jako vábivé prsty milenky, dychtivé sát z bříšek jeho vlastních prstů všechnu bolest, jež vznikla po návštěvě u otce, a kouzlem ji přeměnit v krásu. Diego šel k psacímu stolu okamžitě, hned po návratu domů. Probíral se stránkami rukopisu, který načal včera, a okamžitě se ocitl zase po uši v nejnovějším světě své představivosti, okamžitě byl znovu hotov přiložit ruku k dílu a jak nejlépe umí, napomoct tomu, aby byla pevná loďka žánru známého jako kosmogonická fikce popohnána o něco dál.

Posadil se ke stroji, jen si hned vedle postavil hranaté a tikající natahovací hodiny, aby mu připomínaly blížící se schůzku s Volusií Kyssellovou, a začal tvořit. Pořád měl na sobě bundu, protože v pokoji byla zima jako v chladicím vagonu, který po Trati přiváží hovězí půlky. (Cestou zpátky Diego marně bušil na dveře Wellekrallovi Vlyssovi v naději, že mu bude moct vyčinit kvůli nefungujícím radiátorům.) Ve chvílích, kdy nečinně váhal, si zahříval ruce nad šálkem horkého čaje. Z rádia se linuly skvělé tóny Chrabruma Prahy a muzikantova zpěvavá a důstojná trubka vršila notu za notou v elegantní stavbu skladby „Starosta z Panenských Břežan“. Po nějaké době se začalo zdát, že ťukání stroje se téměř napojilo na rytmus hudby.

Novela, na které Diego právě pracoval, se jmenovala „Prostředníci smrti“ a odehrávala se ve vymyšleném světě, kde bylo umírání ještě větší záhadou než v realitě. Ve vesmíru, který se zrodil v Diegově hlavě, nebyli žádní Býkoně ani Ryboženky! Jediný, hluboce invenční nápad, a z něho logicky plynulo všechno další.

Protože obyvatelé toho světa postrádali pohřební služby Funesů, museli se co nejlépe vypořádávat s tělesnými ostatky svých spoluobyvatel. Mrtvoly byly v té podivné říši páleny, nebo zatěžovány a házeny do vody. K tomuto nepříjemnému úkolu vznikl sbor Prostředníků smrti, kteří si samozřejmě za své služby účtovali poplatky. Chudoba však často nutila spodní třídy, aby se zbavovaly mrtvol nezákonně; buď je lidé prostě někde pohodili, anebo je potají dávali do obdoby Vlaků či Lodí na tom cizím světě.

A co víc, protože nebylo nic známo o konečném cíli pouti duší, objevila se parazitní třída šarlatánů, mystiků, kteří prosazovali různé protiřečící si teorie o posmrtném osudu člověka. Protože neměli možnost ani toho nejprostšího a třebas i mlhavého nahlédnutí do Špatné strany Trati nebo na Protější břeh, obyčejní lidé se zoufalství hledali jistotu a uklidnění v rafinovaných a fantastických vizích těchto šejdířů.

Diego dospěl k radikálnímu rozhodnutí, že hrdinou novely učiní jednoho z těchto nemorálních podvodníků. Věděl, že riskuje, a že když napíše protagonistu tak nesympatického, mohl by i ztratit čtenáře. Avšak popsat mysl tak cizí, to byla výzva, jíž nedokázal odolat. A pokud se mu zdaří zachytit jak vypravěče, tak celou společnost dost přesvědčivě, mohou „Prostředníci smrti“ opravdu čtenáře ohromit. Není ani nemožné, že díky nim získá Diego příští rok nominaci na nějakou cenu. Koneckonců v minulosti k tomu jeho dílka měla už mučivě blízko.

Diego dlouhé hodiny psal a zapomínal dokonce i kouřit. Čaj mu vychladl, místo Prahovy hudby poslouchal méně dokonalé melodie jeho kolegů, Denní slunce se kousek po kousku sunulo k doměstí, ke svému večernímu kotvišti. Tuctové zvuky ze Široké, téměř neslyšitelně prokládané houkáním lodních mlhových sirén i vlakových píšťal, nemohly nijak proniknout jeho soustředěním.

Když se rozezněl budík, drnčení Diega vylekalo tak, že div nevyletěl z kůže. Zuřivě bušil do kláves, dopsal odstavec, vytáhl papír ze sevření Vestálky a položil jej na uspokojivě velký štůsek. Z háčku na vnitřní straně dveří sundal pomačkanou kravatu a začal si ji uvazovat. Když si do kapsy strkal seragliosky, objevil tam dva zbývající výtisky Zrcadlových světů. Jeden vyndal a hodil na stůl. Druhý tam nechal pro Volusii.

Diego vyletěl z domu a za chvilku byl na zimní ulici.

Cíl: restaurace Josse Diomeda. Odměna za celodenní námahu: příjemná večeře s pekelně přitažlivou přítelkyní.

Recepční v Diomedově podniku si Diega pamatoval z předchozích návštěv, ale spisovatel si ani v nejdivočejší fantazii nepředstavoval, že by za to snad vděčil své literární slávě. Kdepak, to bude výhradně díky Volusii, která svým působivým zjevem okamžitě zanechává nesmazatelnou stopu v mysli všech mužů; jedině díky ní si její společník vysloužil místečko v paměti recepčního. Potvrdila to hned jeho příští slova:

„Bude s vámi dnes večeřet ta… eee… energická mladá dáma, pane?“

„Ta a žádná jiná, Wetzele.“

„V tom případě, když dovolíte, vás zavedu k tomu stolu, se kterým minule vyjádřila jistou spokojenost.“

Diego se posadil, prolétl si jídelníček a blahopřál si, že na tohle rande nepřišel pozdě. Psaní mu často udělalo čáru přes rozpočet a nabouralo nejupřímnější úmysl přijít za Volusií včas. Pýcha nad vlastní dochvilností ale brzy odtála jako sníh, když půl hodiny čekal, a proměnila se v nevrlost a uraženost, protože tentokrát se ukázala nebýt na výši domluveného času Volusie.

O tři frťany později – dnes večer Diegovi zachutnalo Arkánum, mocná a módní směska pálenky, rumu, limetového džusu, vaječného bílku, sodovky a kapky mandlové tresti – už všechnu nedočkavost nahradil iracionální vztek podobný tomu roztrpčení, které se jej zmocnilo dnes ráno po probuzení. Aby se té nálady zbavil, zapálil si další seragliosku a poručil si čtvrté Arkánum. Při čekání si vyndal z kapsy zápisník a tužku a začal drásat na papír zlomky nápadů, které se zrodily z koktejlu.

Svět, kde existuje spousta zvířat, ne jenom ryby, holubi, švábi a potkani. Některá zv. žijí s lidmi doma. Říká se jim „přítelíčci“.

Paralelní města, oddělená někde mezi SST a PB. Jak by komunikovala?

Cestování ovládly Nebeské Lodi. Hrdinou pov. Kapitán.

Ingeniálové, kteří „objevují“ nové věci, místo aby je jenom opravovali a rýpali se v nich.

Supiny levné jako šmejdstvo… zdroj?

Možnost vidění na dálku.

Od poznámek Diega vytrhl až rozruch u Wetzelova stanoviště poblíž vchodu. Dav lokajů v bílých zástěrách obklopil ženu vyšší než kterýkoli z nich. Zaměstnanci se ženě snažili zabránit ve vstupu do restaurace, ale ona na jejich řečičky nedbala. Rozháněla bezmocné číšníky a sběrače nádobí rozmáchlými pohyby paží a mířila přímo do hlavní jídelny, rovnou k Diegovi. Ohromené pohledy všech hostů ji sledovaly, jako by byla nahá.

Takový prohřešek Volusie nespáchala: byla však oblečená do pracovního oděvu a její úbor ještě nesl stopy po nejnovějším úkolu, který si vyžádalo náročné povolání.

Volusie Kyssellová patřila k požárcům, byla členkou Zvláštní jednotky Esmonda Casterlina, jednoho z deseti hasičských spolků v Krutodrtu. Její odění se skládalo z purpurové přilby násypkovitého tvaru ozdobené zlatými znaky, vulkanizovaného pláště dlouhého po kotníky a posíleného obrovskými mosaznými sponami, dvojřadové šmolkově modré vlněné vesty s mosaznými knoflíky, s ní ladících pumpek a z gumových bot až k pasu, jež držely šle zdobené po celé své elastické délce mnoha odznaky. Respirátor se jí na špagátu houpal kolem krku až na prsa.

Volusie nebojácně kráčela místností, za chůze se zbavovala svrchních částí oděvu a odevzdávala je ohromenému číšníkovi. Na stejnokroji bylo poznat, že se právě vrátila z boje. Kůže na vysokých botách se leskla vodou a boty samy při každém kroku slyšitelně čvachtaly. Na vršku přilby zela hluboká promáčklina. Spálené místo na plášti očividně nedávno hořelo a bylo uhašeno. A už z dálky z ní Diego cítil hutný pach kouře.

U ženy méně působivé by podobný stav a odění možná vyvolaly soucit. Volusie však nebyla typickou představitelkou svého pohlaví. Měřila metr devadesát a byla o dvacet kilo těžší než Diego… ne že by ale šlo třeba jen deko jejího rozlehlého, medově zlatého těla označit za tuk. Rozměrnému poprsí byly protiváhou plodné boky, silné ruce skoro skrývaly topůrko požárnické sekyry, když je sevřela vedle sebe. Volusie se tyčila nad většinou žen – a nad mnoha muži – jako statný zápasník na sjezdu liliputánů.

Diegova přítelkyně se přihnala ke stolu. Zahlédla výtisk Zrcadlových světů, který položil jako překvapení na její židli.

„Nová povídka! To je ta nejpěknější věc, co jsem za celý den viděla! Ukaž, dám ti pusu!“

Volusie neměla od slov daleko k činu, a tak se sehnula, chytila Diega a vlepila mu velikou vlhkou pusu na většinu úst a ještě kus krku. Do nozder se mu vhrnul pach kouře, kterým měla načichlé vlasy. Narovnala se a řekla: „Tak, a teď dáš jednu ty mně, abys mi dokázal, že se nezlobíš za ten pozdní příchod!“ A než stačil Diego jakkoli zareagovat, políbení zopakovala.

Diegovi se točila hlava; měl pocit, že ostatní hosté mají sto chuti začít tleskat, ale čistě ze slušnosti se drží.

Volusie si se smíchem sundala přilbu. Na ramena se jako vodopád vyhrnul možná metr kaštanových vlasů. Odhodila přilbu lehkovážně na stůl, takže prázdná vinná sklenice sletěla a rozbila se, a pak ztěžka dopadla na židli, přímo na ten časopis, nad kterým před chvílí nadšeně povykovala, ale na který teď v nevázanosti a veselí zapomněla.

„U všech ryboženčích prdelí, já mám ale hlad! Číšník! Jídelníčky sem!“

Vrchní k nim spěchal a Diego si prohlížel Volusiiny živé rysy: husté obočí jako stříšky nad tmavýma očima, nos spíš plebejský než rafinovaný, který se nijak neomlouvá za svou pánovitost, a také široká ústa s plnými rty, za nimiž se skrývají pozoruhodně bílé zuby, jejichž vizuální výraznosti ještě více dodává její pleť a večerní atmosféra.

Jako celková kompozice se Volusiin obličej vyznačuje krásou, jakou Diego ještě u žádné ženy neviděl; znovu užasl, že ho má tahle žena ráda.

„Dám si haldu krevet, zelený salát a půlkilový stejk, a když říkám půl kila, tak myslím půl kila po smažení! Jo, a taky dvě pečené brambory a porci cibulových kroužků. Co to piješ, Di? Arkánum? Tfuj! Přineste mi půllitr čepovaného Novopramene, prosím.“

Diego připojil k Volusiině svou vlastní objednávku. „Eee… vepřová žebírka s rýží, prosím. Žebírka víc propečená.“

Volusie si olízla rty. „Holubí sračky! Ale ty nejspíš před tím svým pitomým strojem nespálíš víc než deset kalorií denně. Nic proti, výsledky jsou báječné. Ale práce se tomu dá říkat jenom sotva.“

Koktejl, který měl Diego v sobě, odpověď zbytečně přiostřil, protože podobné hravé popichování měl na talíři dost často. „Jasně, za skutečnou práci se nejspíš počítá, jenom když si někdo pořád maniakálně hraje s hadicí a žebříkem jako věčný puberťák.“

Volusiin smích se rozezněl po místnosti jako hromobití. „Zachraňovat životy a hlídat Krutodrt, aby se neproměnil v Ghettoblok, to vážně je jediná opravdová práce, Di! Uznávám ale, že moje ušlechtilé povolání má i jistou hravou stránku. Tak například: jestlipak víš, co mě ještě před pár minutami zaměstnávalo? Požár u Stallerové!“

Diega ta novinka rozveselila. „A podle tvého tónu nebylo tak zle, řekl bych. Doufám, že nikdo nepřišel k úrazu. Ale… povíš mi, koho jsi tam viděla?“

Volusii přinesli pivo, a tak jedním hltem půlku vytáhla a vyrobila si smetanový knírek. „Koho jiného než našeho slavného pana starostu! Když jsem vylezla do druhého patra, byl tam, baculatý a nahatý jako palec, a u něj byly tři nejdražší Stallerové holčičky a mačkaly se k němu a ječely jako o život. A než se zeptáš, jasně, viděla jsem Oczelptackova ocelovýho ptáka!“ Volusiin smích se valil sem a tam jako peřeje a cinkal jako zvonkohra. „Prostě jsem je všechny dostala dolů po zadním schodišti a starostu jsem nacpala do jeho autokaru dřív, než fotoreportéři stačili udělat jedinou fotku. A to k té uslintané bandě patřil i Zednick Pernick, a víš, jak často si nechá něco utéct. Nikdy! Jo, myslím, že pan starosta bude muset být do budoucna slečně Kyssellové moc vděčný. Konkrétněji vyjádřeno, myslím, že moje dlouho odkládané povýšení se teď dá očekávat o moc dřív.“

„To je skvělé,“ řekl Diego nevýrazně. „Zasloužíš si to.“

„Nepřežeň to s tím nadšením. Co se děje? Aha, tvoje povídka!“ Volusie nadzvedla jednu půlku a časopis vysvobodila. Obálka byla mokrá a pomačkaná. „Jejda, promiň, miláčku! Ale… podívej, tvoje jméno na obálce jde dobře přečíst a vnitřek je v pořádku. A ilustroval to Ketrnach! Nádhera! Slibuju, že dneska večer si to přečtu.“

„Ale já myslel, že si půjdeme zatancovat. Praha hraje v tanečním sále Wintour…“

„Nikdy! Už sis snad mohl všimnout, že to, co mám na sobě, nejsou tak docela taneční šaty. A kromě toho, v tom bordelu jsem viděla pár obrazů, co mi poskytly nové nápady, a ty potřebuju okamžité uvést do praxe.“

„Volusie, prosím tě!“

Volusie se hbitě naklonila přes stůl a začala Diegovi šeptem svěřovat popisy a návrhy tak složité, že i přes svou autorskou zdatnost by je stěží posuzoval na bázi čistě lingvistické, tak byly výrazné na hormonální úrovni.

Když odcházeli z restaurace, Volusie se zastavila u loterní desky, koupila si šídlo a vyhrála.

„Šest býků! Dám to na Nadaci pro vdovy a sirotky. Anebo možná koupím Oczelptackovi veletucet kondomů!“

2.

Šupinolovci

Květen přivedl Roční slunce o mnoho Bloků blíž k občanům Krutodrtu, až konečně ta výkonná, menší a níž umístěná oběžnice byla ve svém denním zenitu téměř přímo nad Obvodem a přinášela s sebou mírnější čas, lehčí oblečení a jinou úlevu.

Roční slunce, stejně jako to Denní, bylo lze každý rok, jen co se poprvé objevilo, vidět velmi nízko na nebi odměstským směrem. Na rozdíl od svého stálejšího společníka pak Roční slunce nevyšlo proto, aby dokončilo dráhu, jež by je vedla přes celou Širokou třídu, v jediném dnu. Místo toho se Roční slunce pohybovalo v pravých úhlech ke svému nebeskému druhovi, vycházelo nad Protějším břehem a zapadalo za Špatnou stranou Trati, to vše ve stejném období jako denní dárce světla. Následkem toho bývalo v pozdním podzimu Roční slunce často zakryto vycházejícím Denním sluncem, a když je Denní slunce předběhlo, bylo vidět jen jako matná a stěží se pohybující tečka dál nad Širokou, která právě rozdává teplo jiným Obvodům. Jak pokračovalo jaro, oblouková dráha Ročního slunce byla stále viditelnější, vyšší, a průměr kotouče rostl. Posléze se Roční slunce stalo nedílnou součástí nebes nad Krutodrtem a místo jeho východu se každý den posouvalo podél Řeky dál.

Léto oficiálně začínalo, když Roční slunce vycházelo přímo nad ústředními Bloky Obvodu, a když ono i Denní slunce byly v poledne na nebi na chvilku přímo na sobě.

Sestup ke druhé polovině roku opakoval tento proces obráceně: Roční slunce se sunulo stále víc doměstským směrem a v prosinci konečně zmizelo.

Tím se křížovitý nebeský program kruhem uzavíral.

Květen přinesl pár novinek i do života Diega Flasttera, některé radostné a jásavé, jiné nechutné a únavné.

Z druhé kategorie snad těmi nejznepokojivějšími byly podivné změny v chování Diegova nejlepšího přítele, Zohara Kushe.

Diego a Zohar vyrostli v jednom Bloku, chodili na Základní školu Heyduba Pallichucka a po čase přešli na SŠ 5, kde Diego poprvé vyzkoušel autorské síly jako redaktor školního časopisu. Zohar tehdy plně rozvíjel svou osobitou, nemorální povahu. Stal se z něj divoch, pro kterého nebyla žádná lotrovina či vylomenina dost ostudná, a předváděl pronikavý intelekt, jenž ovšem odmítal dát do služeb jakéhokoli společností schvalovaného cíle. (Rodiče se jeho výchovy téměř neúčastnili. Tatík Kush byl vcelku milý ochmelka, který zůstal až do důchodu a předčasného skonu stále jen učedníkem na ingeniála, a máti Kushová se do úmoru dřela v zapařené prádelně, ze které se každý den vypotácela stejně pomačkaná a zdrchaná jako špinavé prádlo v pytlích, se kterým tam pracovala.)

Sotva měl Zohar za sebou maturitu, už upadl do bezuzdného životního stylu a opatřoval si býky a ženky nezbytné ke své ubohé, ale svobodné existenci různými způsoby, z nichž jen málokteré snesly denní světlo. (Ovšem když byl Zohar v balíku, všichni od Diega až po náhodné známé z baru těžili z jeho štědrosti.) Zohar a policajti z Krutodrtu se navzájem znali jako falešné pětky a Diegův přítel z dětství si párkrát poseděl v místní base. Nikdy ale dlouho a vždycky jen pro drobné delikty.

Všechno zkrátka šlo jako na drátkách… z valné části. Napínavý, ba roztomile nezřízený život dokonale vyhovoval Zoharově nátuře a v zásadě nikomu moc neškodil. Diego jaktěživ neměl strach o přítelovo blaho.

Poslední dny ale Diego zjistil, že Zoharův pravděpodobný další osud už tak nadějeplně nahlížet nedovede. Zohar mnoho týdnů vynechával jejich obvyklé výpady a Diego pojal podezření, že kamarád má zaděláno na těžký malér a možná se řítí k nervovému zhroucení. A tento stav se datoval přesně od té doby, co začal chodit s Milagrou Avantyrovou.

Když se toho květnového dne ozvalo zaklepání, Diego vmžiku intuitivně vycítil, že za tím zoufalým ťukáním na dveře jeho bytu je Zohar Kush a že není v dobré formě. Když otevřel dveře, tento jasnovidný odhad se ukázal být správným.

Zohar měl na sobě bílou košili, kdysi drahou a módní, nyní však ozdobenou různými fleky a odřeným límečkem. Keprové kalhoty líčily příběh o drsném opotřebování, na jednom koleni trhlina, jedna kapsa visela napůl odtržená. Pytlovinový kabát byl celý ukoptěný. Špinavé nohy bez ponožek vězely v nazouvacích lodnických škrpálech.

Korunou Zoharovy tělesné krásy vždycky byly vlasy, zacuchaná změť černých kudrlinek, které se leskly stejně přirozeně jako olej vylitý na makadamu Široké. Nejedna dívka na SŠ 5 si nechala líbit kdejakou důvěrnost, jen aby mohla prsty projet tím sexy mopem. Nyní ale Zohar měl jako doplněk toho číra porost i na tváři, totiž knír a mušku. A jeho vzhled připomínal mladickou šlachovitost, kterou kdysi proslul.

Ovšem přes deset let drsného a bezcílného života proměnilo ostré rysy jeho obličeje ve ztrýzněnou mapu nenaplněných juvenilních ctižádostí.

Jen co vkročil dovnitř, popadl Zohar Diega za loket a zabodl do něj pohled žadonících modrých očí. „Potřebuju pomoct, Di. Zoufale. Nejde o mě, je to kvůli Milagře.“

Diego se ze sevření osvobodil, ne křečovitě, ale přesto rázně. „U bejčích koulí, Zohare, ty ale smrdíš! Kde ses poslední měsíce tahal? Neviděl jsem tě od toho mejdanu v únoru.“

Zohar si dovolil mírný úsměv. „Jo, to byl parádní tah! Ještě pořád cítím pěnu z prvního Rudého Brava a slyším toho sráče Tympanna, jak se ptá té nejhorší ženské, jakou si k tomu moh vybrat, jestli by si s ním nechtěla něco začít. A pořád vidím, jak se ksichtil, když si v Podzemce v zrcadle na hajzlu prohlížel ty modřiny! To jsme se rozšoupli, viď, Di? Tak co, pomůžeš svýmu starýmu kamarádovi teď, když je na tom bídně?“

„Samozřejmě, jistě, pomůžu, to je bez debaty. Ale ty na první pohled potřebuješ hlavně strávit den v Diggoryho parní lázni, dát si pořádnou manikúru, pak si zajít zautrácet ke Kopekovi a pořídit si nové hadry, a nakonec si sehnat pohodlné zaměstnání v Oczelptackově kanceláři. A já pochybuju, že z toho všeho bych ti mohl dát víc než zálohu na skříňku u Diggoryho.“

„Na to, jak vypadám, se vykašli, sakra! Přece ti povídám, že tě dneska otravuju jenom proto, že je na tom bledě Milagra.“

„A co se jí stalo? Nedokážeš ji uspokojit v posteli? Tak nějak se mi vybavuje, že ke mně tehdy večer pořád dolejzala pro útěchu…“

„Jen si ze mě utahuj. Vtipy sem nebo tam, Milagra je teď závislá na fetu a nešlehla si už fůru dní.“

Diego se bezvládně zhroutil do křesla. „Ne. A jak… jak k tomu došlo?“

Zohar fatalisticky pokrčil rameny. „Jak k tomu kdy u koho dojde? Okusila to, zachutnalo jí to, za chvíli zjistila, že bez toho nemůže žít.“

„Já… já nevím, co na to říct. Nikdy jsem neznal nikoho, kdo by heroin vůbec jenom zkusil.“

„No vidíš, tak už ho znáš. A můžeš mi věřit, že moc velká krása to není.“

„Ty bereš taky?“

„Ne, díky Ženkám za to. Ale mám dojem, že se pleteš, když tvrdíš, že žádný další hadráky neznáš. Stýkáš se přece s tím muzikantem, Prahou, no ne?“

„Ano. Chceš snad říct…“

„Můj dodavatel mi to tvrdil. Doufám, že mě k němu zavedeš a že on mi prodá dost fetu, aby to Milagru na pár dnů uklidnilo.“

Diego naklonil hlavu a drbal se, jako by tím napomohl lepšímu zpracování té nové informace, a pak se zeptal: „No a… proč už nic nemáš od toho svého dodavatele?“

„Fet sem vozej na Lodích nebo Vlakem, ale už týdny nepřišla žádná dodávka.“

„A to si prostě nemůžeš zajet Podzemkou až ke zdroji těch dodávek, ať je, kde je?“

Zohar se trpce a skřípavě zasmál. „Ke zdroji! No jasně, ale kde je? V kterým Obvodu? Kolik milionů Bloků daleko? Já přece neznám zdroj toho fetu o nic víc, než ty víš, odkud máš papír na psaní! Kdo vyrábí šaty, ve kterým Bloku žije dobytek a ovce a kuřata, který Obvod vyrábí zeleninu a víno, boty a rtěnky? Všechno zboží přichází Lodí nebo Vlakem a my ho spokojeně přijímáme; když je nakrátko něčeho nedostatek, rádi se s tím smiřujeme výměnou za to, že máme pohodlíčko a nic nemusíme vyrábět tady a sami. Jenže ten systém nás vydává neznámým dodavatelům na milost. A jejich rozmar teď zrovna div nezabíjí moji holku.“

Diego vstal. „Tak dobře, dobře, už dost té makroekonomické přednášky. Jsem profesionální autor kosmogonické fikce! Vím, jak šílený náš svět je a kolik se v něm skrývá nerozřešených záhad. A denně ti před snídaní navymýšlím tucet ještě trhlejších světů! Tak jdeme, navštívíme Chrabruma Prahu.“

Zabralo jim celé odpoledne, než obrazili všechny muzikantovy obvyklé bary a hospody. A v rozhlasovém studiu, kde často vznikaly Prahovy živé nahrávky, si je odchytil nadšený mladý ingeniál, který jim začal vykládat o nějakém novém vylepšení přístrojů, díky kterému stanice překoná jakési nejasné atmosférické překážky či co a její dosah se rozšíří na víc než sto Bloků. Diegovi a Zoharovi dalo náramnou práci, než žvanění toho prudila unikli a mohli zamířit jinam: do Hrubbosrazovy kulečníkové herny, kde Praha často předváděl svou zručnost s tágem. Pak do baru Corcovado s jeho exotickými falešnými hráči, do trumpetistova bytu v Krutodrtu-875, nad lahůdkářstvím Legranda Bosefuse… nikde nebylo po hudebníkovi ani stopy.

Na poslední zastávce si oba zašli k Bosefusovi na už velmi potřebnou večeři: teplé sendviče s mletým hovězím a kysaným zelím, platil to Diego. Nebyli s to nepolapitelného černého umělce dostihnout, a tak mohli jen usoudit, že trpí absťákem stejně jako Milagra a buď sám brousí někde po Krutodrtu, anebo nasadil své dokonalejší znalosti a vědomosti a navštívil jiný Obvod, bůhvíjak vzdálený, kde mají větší zásoby heroinu.

Přátelé si přiznali porážku, když už se Denní i Roční slunce vezly po nejnižších čtvrtinách svých neviditelných kolejí.

Zoharovy nervy byly napjaty k prasknutí; něco takového Diego u svého normálně ledově klidného přítele nezažil nikdy.

„Co budeme dělat, co jenom budeme dělat? Ona brzy umře, vím to určitě. Nemá dost síly, aby to rozdejchala. A paže už má tak zrasovaný…“

„Uklidni se, uklidni se!“ Diego horečně dumal a byl odměněn poslední, zoufalou nadějí. Nad tím, co se chystal navrhnout, sebou málem škubl, studem mu bylo skoro zle, ale pak křehkou rovnováhu mezi dvěma póly smyslu pro povinnost převážil Zoharův žalostný výraz.

„Pojď se mnou. Podnikneme zdvořilostní návštěvu u mého otce. Neptej se proč, prostě pojď.“

Zohar s Diegem byli daleko odměstským směrem od bytu Gaddise Flasttera, a tak si vlezli do nejbližšího vstupu do Podzemky na Přítratí (vchody se tyčily každých pět Bloků) a sešli na peron, odkud jezdily doměstské soupravy a který se podobal dlouhému, dlážděnému pásu zaprášené nudy. Čekali na jeden z hojně jezdících expresů a stáli mlčky, dokud ticho nepřerušil Zohar.

„Pamatuješ se, jak jsem se pokoušel zjistit dýlku Města?“

„Jasně, vzpomínám si.“

„Přišel jsem sem ve tři ráno s plechovkou barvy a štětkou. Poznačil jsem si poslední vagon tak, aby to řidič nemohl vidět, napsal jsem tam svoje jméno půlmetrovými písmeny. Pak jsem se uvelebil na lavičce a čekal jsem. Vždycky, když do stanice dorachtala další souprava, jsem se díval, jestli na posledním voze není můj nápis. Krmil jsem se sladkejma tyčinkama a sodovkou z automatů. Tys mi pak pár dnů nosil sendviče a horký džamoke. Mezi vlakama jsem si zdřímnul, ale když souprava přijela, vždycky jsem se probral. Vím určitě, že mi neušel ani jeden expres. Pamatuješ se, jak dlouho jsem to vydržel?“

„Dva týdny.“

„Správně. Dva týdny, ale svoji značku jsem stejně neviděl.“

„Mohli to smazat údržbáři. Anebo zrovna ten vagon vyřadili z provozu. Anebo ho někde na konečné přeřadili do provozu v odměstském směru, takže byla značka obrácená od tebe.“

Zohar se unaveně pousmál. „Takhle ses mi to pokoušel vysvětlovat už tehdy, ale já ti to nežral. Kdepak, ta souprava se pořád, celé ty dva týdny, řítila doměstským směrem skrz to naše nepochopitelný Město. Vím to jistě. To mě taky fakt vyděsilo. Málem mě porazilo, jak je naše příšerná existence obrovská. Od té doby jsem se změnil. Sice jsem ukazoval pěknou fasádu, ale něco uvnitř mě se ten den zlomilo.“

Vtom přijel jejich expres a oni si nastoupili a napáskovali se do stáda spolucestujících – dělníků, obchodníků, hospodyněk a dětí – jako třešně do bublaniny.

„Víš,“ povídá Zohar, „někdy se probudím a cítím, že to moje namalovaný jméno pořád ještě frčí po kolejích a že ho znova uvidím, teprve až umřu.“

Strom před domem Diegových chlapeckých let byl hojně oděn zelenými listy, ale nijak neprozrazoval, že by na jaře kvetl, nikde žádná semínka nebo lusky. Diegovi se dařilo odkládat návštěvu u otce po celý měsíc, cítil z toho najednou provinilost i úlevu, a tak prošvihl květy, pokud jaké byly.

Přede dveřmi otcova bytu Diego řekl: „Snaž se starouše zabavit hovorem, já zatím vezmu, co potřebujeme. Pak můžeme brzy odejít.“

Vypadalo to, že Zohara perspektiva setkání s Flastterem starším vyvádí z míry. „Já si pamatuju tvýho otce tak pěkně, když byl ještě při síle. Náramně silný a plný života. Zahořklý, to ano. Ale stejně proti tomu našemu věčně nacucanému tátovi jenom zářil. Je teď vážně tak na dně?“

„No, když jsem ho viděl posledně, vypadal vlastně trošku líp. Třeba ta jeho choroba ustupuje.“

Diego tomu samozřejmě nevěřil. Věděl, že jakýkoli stín síly je u jeho otce pouhým odpočívadlem na strmém skluzu ke smrti. Ale pokud taková neškodná lež Zohara potěší, Diego mu ji rád poskytne, stejně jako prodává jiné své sny.

Dveře zaskřípaly a otevřely se do sešeřelého bytu.

„Kdo je?“ zavolal Gaddis Flastter pevným hlasem. „Jestli jste to vy, paní Nanucková, tak kuřecí polívky už mám tolik, že by na ni mohli spustit Loď, krucinál!“

„To jsem já, tati. A jeden můj kamarád.“

Gaddis Flastter byl jako obvykle v hnízdečku, v promáčklém a špinavém křesle postaveném proti oknu otevřenému jako pozvánka pro smrt, ale trošku se pokusil narovnat a mžoural na ně. „Tohle bude ten mizera Kushovic, ne? Ať mě Bejk přefikne! Kde ses schovával, Zohare? Určitě pořád běháš za sukněma, co?“

Zohar si vzal židli, došoural se ke Gaddisovi a posadil se. „Kdepak, ani jeden už nejsme, co jsme bejvali, pane Flastter. Já dneska visím na jedný jediný ženský. Je moc krásná, to zase jo, ale… tak nějak mi všechny další zálety zatrhla.“

„Tak mi o ní něco pověz, Zohare.“

Diego mírně nazlobeně žasl nad tím, jak lehounce plyne hovor mezi Zoharem a jeho otcem, jak přirozeně a nenucené se otec rozhodl chovat. Nebyl ale tak úzkoprsý, aby mu to vyčítal, zvlášť vzhledem k tomu, co se právě chystal provést.

Vedle štůsku nepřečtených časopisů, které sem Diego ukládal po měsíce, se tyčila i další kupka: desítka koženkových pouzder plných nepoužitých stříkaček s léky proti bolesti. Doktor Prudda analgetiky nešetřil – anebo si možná Gaddis schválně hromadí prostředky k sebevraždě.

Diego vzal dvě pouzdra, ověřil si, že jsou plná, a zasunul je do objemných kapes u kalhot.

Vrátil se k Zoharovi a vpadl doprostřed konverzace, těšil se otcovým nezvyklým veselím a také byl rád, že i Zohara to odvedlo od jeho potíží. Ještě skočil do kuchyně, našel láhev sladkého vína, uznal je za snesitelné a vrátil se s lahví a dvěma sklenkami.

Utekla půlhodina, než začal Diego naznačovat, že by už měli jít. Zohar se sebral a rozpomněl se, jaké má zodpovědné poslání a povinnost.

„A příště se víc odvaž, Kushi!“

„Jasně, pane. Tak se opatrujte.“

„Žádný strach, Kushi. Ještě zdaleka není dobojováno.“

Venku Diego ukázal Zoharovi, co štípl.

„No ne, to je přímo mana nebeská, Di! Skoro dva týdny záchrany pro moji Milagru. A navíc je to o moc čistší zboží než to, co brala. A já dohlídnu, aby si rozumně rozložila dávky. Fakt jsi mi zachránil život, kamaráde.“

Zohar impulzivně a prudce Diega objal, pak se odtáhl, díval se na něj na délku paží, obdivně si jej prohlížel a znovu ho zmáčkl.

Diego se ještě cítil trapně a styděl se, a tak dokázal jen zažertovat: „Vypadá to, že jsem kromě Milagry neodolatelný i pro tebe.“

„Ať ti to poví sama. Pojď se mnou.“

Podzemka je dovezla patnáct Bloků doměstským směrem, skoro až k neviditelným, avšak skutečným hranicím mezi Krutodrtem a sousedním Obvodem, Pergolou. Znovu se vynořili na čerstvý vzduch Široké třídy někde mezi holičstvím, květinářstvím a tabákem, a zabočili ke Trati, do příčné ulice s cedulkou Krutodrt-835.

Všechny budovy v Lineárním městě měly průčelí obrácená na Širokou a vedly podél ní buď na straně ke Trati, nebo k Řece. Žádné další budovy nestály ani hlouběji v příčných ulicích a sousední domy nespojovaly žádné můstky nebo průchody, jen úzké větrací trubky. Ale samozřejmě že z každé příčné ulice, jež znamenala kraj Bloku, byly vidět boční stěny krajních budov. Tyto stěny, polepené plakáty a letáky, byly hlavní reklamní plochou Města. Všechny příčné ulice vypadaly jako skluzavka ze slov a obrazů, jako vír lákavých výjevů a proseb.

V Krutodrtu-835 byly vedlejší budovy středně vysoké, asi tak pětipatrové, a stěny v přízemích a části prvních pater překypovaly starými volebními plakáty, reklamami na zaručené léky, divadelními poutači a lákadly různých vydavatelů a nakladatelů, výrobců prádla a prodejců nábytku. I když sem zrovna klesající Denní slunce nepronikalo, zrovna tak zapadající Roční bylo přímo nad nimi a stále je osvětlovalo, takže měli jediné, osobní stíny, v protikladu ke dvojímu stínu, jaký mívali v jinou dobu každého dne.

Po příčné ulici se, tak jako po mnoha na Přítratí, ploužilo pět šest vyběračů odpadků, kteří tlačili ploché vozíky s velikými koly a plaňkovými boky, naplněné všelijakým smetím, co Město zahodilo.

Smeťáci měli na sobě stejnokrojům podobné montérky z těžké šedohnědé látky a po kolena vysoké galoše. (Při pohledu na jejich křusky si Diego vzpomněl na Volusiinu uniformu.) Ve vozících měli všemožné krámy, od zbytků jídel přes rozbité lampičky po zmačkané noviny, mrtvé holuby, rozbité nádobí a potkany se zlomeným vazem. Jako jeden muž se táhli ke Trati.

Diego srovnal s tím mlčícím procesím krok a zjistil, že mu slova váznou v hrdle. Jako by se omylem připletl k pohřební pouti kohosi neznámého. Nicméně Zohara jejich spoluchodci nijak neznepokojovali.

„Za chvilku jsme doma, Di. Už je to jenom kousek.“

Příčná ulice končila, jako všechny na Přítratí, pásem mastné škváry, drti a hranatých kamenů. Kousek od nich už vedla samotná Trať. Zadní stěny mnoha obchodních budov byly vlastně vykládacími plošinami, natahujícími se od širokých dveří, aby se z vagonů snadno překládalo zboží.

Na tomhle místě se mohly vozíky snadno dostat dál, protože mírně svažitá dřevěná rampa vedla až ke Trati, aniž by se jí ale dotýkala; byla vlastně trojdílná a pokračovala mezi kolejemi a za nimi. Smeťáci se rozhlédli do dáli doměstským směrem, jestli nejede nějaký Vlak, a přes mezery předrncali s vozíky přes koleje dozadu.

Teď byli prakticky vzato na Špatné straně Trati. Avšak říše Býkoní, neznámý kraj Funesů ležel mnohem dál, za holou plání, oddělen čímsi mnohem víc než jen pouhou zeměpisnou vzdáleností.

Zohar rychle prošel kolem pomalých vozíků a dostal se na rozlehlé smetiště, jehož nízké, doutnající kupky se táhly, kam až oko dohlédlo. Diego spěchal ve varovně se blížícím soumraku za ním.

Prosmýkali se tím špinavým bludištěm, až se konečně za jednou zákrutou objevila chatrč. Kůlna postavená z ohromujícího množství různých materiálů se podobala výplodu opileckého snu.

Zohar to zhodnotil rozpačitě, ale i smířeně. „Není to zrovna nejpěknější hnízdo, co jsem kdy měl, ale je tu nízký nájem. Chápej, Milagřin návyk nám bere dost velkou část příjmů. Přesněji řečeno skoro všechno.“

Dveře byly plechové a visely na závěsech z kožených popruhů. Zohar tu překážku odstrčil a vlezl dovnitř. Diego sklonil hlavu a šel za ním.

Petrolejová lampa zablikala a jantarově se probrala k životu. Diego přejel vnitřek kůlny pohledem: dvě nízké stoličky, místo stolu bedna (a na ní feťácké nádobíčko), police s otrhanými knihami a časopisy (nezahlédl i výtisk Zrcadlových světů?), umyvadlo a džber, tenké a nakysle smrdící bavlněné lůžko, taky postavené na bednách. A na lůžku Milagra Avantyrová.

Bolestně hubená dívka se té rozverné krásce z února podobala asi jako hrábě kytaře. Měla propadlá prsa, vystouplé klouby, vyzáblé tváře, modřiny od vpichů. Jen dlouhé černavé vlasy, jemné jako u batolete, připomínaly někdejší vzhled.

Jak se lampa rozzářila, Milagra se začala vrtět a sténat. Otevřela oči, ale jako by jimi neviděla nic. „Mopsíku, to bolí, to bolí! A ty krýšové! Jsou všude! Mám dojem, že mi jeden vlezl i do břicha. Mopsíku, prosím tě, potřebuju dávku! Anebo aspoň magorák!“

„To mluví takhle z cesty kvůli absťáku?“ zeptal se Diego.

Zohar se svalil na udusanou zem vedle lůžka a už vyndával z balení stříkačku. „Nemluví z cesty. Milagra se narodila a vyrostla v Mlékově. A ten Obvod leží tisíc Bloků odsud. Používají tam spoustu slov, co my neznáme. Krýš je potkan. A magorák znamená chlast.“ Zohar podvázal Milagře levý biceps, našel poničenou žílu a vstříkl jí do ní jen polovinu obsahu. Zhluboka a úlevně vydechla a téměř okamžitě se bezvládně zhroutila a ztratila vědomí.

Kolem proburácel Vlak, až se od stropu snesly kousíčky rzi. Taky Zohar supěl úlevou a konečně se narovnal a srdnatě se usmál. „Nabídnul bych ti něco na zub, Di, ale jak vidíš, zrovna nemáme ve špajzu ani kaviár, ani šampáňo.“

„Zo, takhle dál žít nemůžete! To jsou prostě otřesné podmínky!“

„Ale jdi, Di, to víš, že se mi nechce žít v takovým srabu. Ale copak mám na vybranou? I když pomine ten nedostatek drog, pořád nám budou scházet prachy na všechno ostatní.“

Diego dobrou půlminutu sváděl urputný vnitřní boj, ale potom soucit zvítězil nad pudem sebezáchovy a on ze sebe vysoukal: „Chumill chce další šupiny.“

„Diego! Vážně? Tím se všechno řeší!“

Sklad v zadní části Chumillova obchodu zaváněl cibulí a zelím, banány a petrželí a chladil jako Vlyssův radiátor. Takhle po půlnoci sem z obchodu skrze těžké dveře nepronikaly žádné zvuky od klevetících a nakupujících hospodyněk; obchod byl zavřený a byla v něm tma. Chumill poletoval kolem svých dvou oblíbených akvizitorů, jako by to byly dva kousky exotického ovoce, jehož cenu se snaží určit. Ukazoval jim medailonek se šupinou a naposledy opakoval, co že to potřebuje.

„Pokud mi přinesete celé šupiny v téhle velikosti a kvalitě, budu maximálně spokojený. Za takové kousky vám můžu nabídnout deset býků nebo sedm ženek od kusu. Za šupiny nižší kvality ovšem patřičně menší cenu.“

Zohar si zamyšleně přehazoval z ruky do ruky velikou baterku. „A vaše přirážka dělá…“

Chumill se skrblicky ušklíbl. „To se vás nijak netýká, Kushi. Nabízím poctivou cenu.“

„Ale co když vás prostě vynecháme a zkusíme prodat šupiny sami?“

Chumillův protivný úšklebek se rozšířil do odporných rozměrů. „A máte stejně nezákonné vztahy s úslužnou, ale pomstychtivou policií, jaké já jsem si pracně pěstoval po dlouhé roky? Je vám jasné, jaký trest je za sbírání šupin? Pět až deset let. Jestli se dozvím, že se pokoušíte prodávat mně za zádama… inu, pak bude prostě mou občanskou povinností vás oba nahlásit.“

Diego si pospíšil s ujištěním, že nic takového v úmyslu neměli, ale Zohar ho předběhl. „My ostatně pohrdáme takovým příštipkářstvím, takovými hokynářskými praktikami. Jsme oba velkorysí umělci a dobrodruzi a tento zábavný rituál provozujeme pouze sem a tam a jedině z důvodů estetických. Peníze, které nám platíte, jdou na výstavbu nového patra Van Srpova muzea krásných umění. Na… jaksi, na maloobchodní cenu šupin jsem se vyptával výhradně proto, abych z ní mohl soudit na stav krutodrtské ekonomiky.“

„Hlavně že si rozumíme. Dál. Budete něco potřebovat?“

„Díky, šlechetná to nabídka, ale našemu vybavení ničeho nechybí.“ Zohar kopl do batohu, který mu ležel u nohou. „Provazy, krumpáče, páčidla, lopaty, otrávená návnada… máme všechno.“

„Výborně, tak to se vám můžu konečně podívat na záda, aspoň dokud se nevrátíte se zbožím. Vozík najdete venku.“

Nato Chumill oba přátele propustil hlavním vchodem ven. Na Široké hodili batohy na vozík a přikryli to plachtou. Chytili oba držadlo a vyrazili odměstským směrem. Diego zachytil pach Řeky, smaženého jídla a levných doutníků. Nějaký domovník vychrstl do škarpy na Široké kbelík mydlinkové vody. Pouliční prodavač – ač to bylo neskutečné – se ještě v tuto dobu pokoušel udat nějaké ponožky a punčochy z podnosu navlečeného na řemenu na krku; jako kdyby vestoje spal. Ryšavá šlapka se malátně opírala o stěnu levného hotelu.

Na nebi vykreslovaly noční a lesklé siluety Býkoní a Ryboženek dráhy smrtelnosti, míhaly se po obloze křížem kráž a Diego se Zoharem se plahočili od svítilny ke svítilně, od kaluže světla k další, a napodobovali probírače odpadků, za kterými šli před pouhými dvěma dny.

„Říkal osm šest nula pět, ne?“ ověřoval si Zohar.

„Ano. Tu starou díru na osm čtyři nula podle všeho daly úřady zadělat.“

„Tak to bude jiný segment Městotvora. Pěkné, čerstvé vnější šupiny a nejdřív žádná vroucí krev. Ale taky neznámý bludiště infrastruktury.“

Diego neodpověděl a raději se snažil zabránit srdci, aby mu neovladatelně nevyletělo až do krku.

U přířečního vchodu do Podzemky v Krutodrtu-865 šupinolovci přivázali káru na řetěz a vzali si batohy. Na obě strany vrhali opatrné pohledy. V tuhle hodinu bude provoz v Podzemce nejslabší, a proto taky jezdí nejméně expresů. Bát se musejí leda náhodné policejní hlídky, co by chodila po odměstském peronu.

Když se ale dostali dolů, mohli si úlevně oddechnout: dlouhé nástupiště bylo až na pár cestujících prázdné. A zdálo se, že jejich objemných zavazadel si všímá jediný z nich, vousatý chlapík v šatech, jaké je v tomhle Obvodu vídat zřídka. Když šli kolem něj, prohodil: „Dobrovatý pídění, chlapínci. Vy lamináři býte mocně fazónní.“

Diego ho odměnil úsměvem a přívětivým pokývnutím. Když byli dost daleko, zeptal se kamaráda: „Slyšel jsi někdy někoho takhle mluvit?“

„Kdepak. A to jsem si myslel, jak příšernou patlaninou nemluví Milagra. Mimochodem, sbírá se fakt bezvadně, Di, a moc tě pozdravuje.“

„Hm? Tak to jsem za vás za oba rád. Ale musíš si uvědomit, že tohle je moje definitivně poslední šupinolovná výprava. Ta práce mě příšerně děsí. Nemluvě o právních následcích, anebo o tom, že se stávám komplicem toho debila Chumilla. Kromě toho teď udám víc povídek, takže nepotřebuju peníze tolik jako před pár lety.“

Zoharovu tvář oživil mazaný úsměv. „Rozumím, parde. Nepotřebuji nic víc než slušnej balík, abysme se s Milagrou zase postavili na nohy. Jakmile budu mít lepší bydlení a dám se do pucu, najde si moje maličkost výnosnej a legální flek. Třeba mě pak potkáš za pultem v Lammergayerově vinotéce, jak se zákaznictvem znalecky klábosím o posledním ročníku hryzlinku nebo frantovky.“

Teď stáli na konci peronu. Shodili batohy a Zohar seskočil do kolejiště. Diego mu náklad rychle podal, potom se spustil dolů i on.

„Musím ti do tvého ne už zcela nepolíbeného ouška špitnout slova ‚třetí kolej‘?“

„To je další věc, kterou na téhle práci naprosto nenávidím!“

Poskakující fleky světla z baterek postupovaly před nimi a oni svižně šli tunelem a úzkostně naslouchali, jestli se neblíží expres. Štěstí jim ale vydrželo, takže se dostali k cíli, aniž by potkali jediného z těch dopravních molochů.

Na nýtovaných a rezavých dveřích byl křídou načmárán křížek. Vchod zdánlivě zajišťoval obrovitánský visací zámek s řetězem, ale útroby zámku byly vykuchané a spona se při prvním zakroucení uvolnila.

Za dveřmi zdobily opocené trubky a svazky kabelů cihlovou chodbu jen na ramena širokou a na omlácení hlavy vysokou. Nevětraný vzduch byl cítit ozonem a párou.

Diego položil ruku na nějaký svazek kabelů. „Když tohle vidím, dostávám nápad na povídku. Co kdyby šlo místo samotné elektřiny po takovéhle síti přenášet třeba i hlasy?“

„Něco jako rádio po drátě?“

„Ne tak docela. Já měl na mysli spojení jen mezi dvěma účastníky, při kterém bych doma mluvil přes přístroj a došlo by to k tobě ze tvého přístroje. Pak by mohli komunikovat lidé z různých částí Města. Neznamenalo by to revoluční změny naší existence?“

„Asi. Ale co bych si asi tak mohl povídat se svým protějškem někde v Kormorosu? Jaký tam máte dneska počasí? Kolik u vás stojí pár bot?“

Diego zklamaně spustil ruku z kabelů. „Asi je to vážně blbý nápad. Ale v naší branži jich člověk musí hodit za hlavu spoustu…“

O pár set metrů dál jim ve světle baterek do zorného pole vplul kanálový kryt na dně obslužné chodby. Za pomoci páčidel jej zvedli, upevnili k úvazníku na kabely lano a sestupovali.

Stoky pod Krutodrtem vypadaly starobyleji než ve kterékoli jiné části Města, i když jistě musely vzniknout zároveň s výstavbou valné většiny budov na Široké. (Zkázu nějaké budovy mohl přinést nejvýš tak požár; stavba náhradního domu naopak závisela na sporadickém přísunu potřebných materiálů, takže sem tam po léta zela nějaká proluka jako vyražený zub ve věčném úsměvu Města.) Masivní kvádry hrubě tesaného kamene, kluzké plísní, se jim tyčily nad hlavami a táhly pod nohama a jen neširoká římsa po obou stranách vydutého dna stoky jim umožní vyhnout se splaškům, sajrajtu, odpadní vodě a sračkám, které mířily kamsi do neznáma, vstříc jímce nebo snad recirkulaci.

Kolem proplaval řácký potkan a čumák vystrkoval do smradlavého vzduchu jako periskop. „Než hodíme otrávenou návnadu,“ povídá Zohar, „popojdeme kus dál od výlezu.“

Došli kus od visících lan opačným směrem, než kam se chtěli vydat, a uchystali smrtící hostinu pro potkany. Doufali, že tím špinavé obyvatelstvo kanalizace odlákají pryč z těch míst, kde se hodlali věnovat šupinolovu.

Zohar se zasmál. „Dejte si do nosu, krýšové! Tentokrát dostanete ponaučení, že i gáblík zdarma něco stojí!“

Diego a Zohar se nějakou chvíli opatrně šourali dál a pak našli další orientační bod: úsek stěny, který podryla záplava, takže se zhroutil. Do špinavého proudu se zřítily tři čtyři rozměrné kvádry. Za pomoci krumpáčů pak přířeční díru rozšířili tak, aby se jí mohli procpat dál.

Plesnivý a zatuchlý kraj za stokou nejevil sebemenší známky, že by se na něm člověk podepsal. Jen pocit, že někde v dálce je ohrada, jim náznakem dodával povědomí o tom, jak je ten prostor obrovský, jinak ale jejich žalostná světýlka neodhalovala žádné stěny ani strop, jakkoli vzdálené, a rozhodně také žádné nebe nebo hvězdy.

„Kde je Řeka?“ nechápal Diego, za svou šupinoloveckou kariéru vůbec ne poprvé. Je možné, že jsou pod řečištěm? To se nezdálo být možné, protože od Podzemky sestoupili s bídou o dva metry a Řeka je mnohem hlubší. Diegovi najednou bleskla hlavou představa tužky ležící na desce jeho psacího stolu: že by celé jejich Město, s Řekou a Tratí a se vším, bylo jen jakási izolovaná konstrukce položená na nepředstavitelně rozlehlejší planině? Dokonce i mozek profesionálního autora kosmogonické fikce jako by při té představě zavrávoral.

Dno toho nového kraje jim začínalo jen kousek pod nohama, aby mohla stoka projít skrz. Pod jejich vyvýšeným stanovištěm se rozkládala plocha vyložená mrtvými, zakalenými šupinami zbavenými lesku a všech vlastností, jež jim pověry připisují, vlastností, které stojí za deset býků nebo sedm ženek od kusu.

„Co myslíš, jak daleko začínají ty živé?“

„To se dá zjistit jediným způsobem.“

Seskočili dolů, povrch odpružil jejich váhu s pozoruhodnou houževnatostí; pak vyrazili.

Po nepočítaném množství kroků světlo z Diegovy baterky dopadlo na čerstvé šupiny: duhové, překrývající se kamínky mozaiky, kterou nevytvořila ruka žádného člověka.

„Tak fajn, jde se na to.“ Zohar přešel od slov k činu, sehnul se a stiskl volný konec jedné šupiny. Pak zatáhl, jako když trhá okvětní plátek z květu. Šupina povolila dost lehce, ale hned se objevila nadouvající se kapka oranžové a červené krve, která na vzduchu začala okamžitě vřít a pobublávat, aniž by se vytrácela. Po ní brzy druhá kapka, třetí, čtvrtá, takže Zohar musel pro další svatokrádež před tou ohavnou tekutinou ucouvnout.

Diego zatím držel baterku v levici a i on sklízel šupiny, házel je do batohu a opatrně se vyhýbal leptavé, sladce zapáchající krvi, která se v loužičkách hromadila na podlaze na každém místě, kde se dopustil lupu.

Oba usilovně pracovali a při hledání čerstvých míst se tak nutně sunuli dál od sebe. Diego se stále snažil zachovat si vědomí, kde leží jejich východ. Představa, že bude muset bloudit po téhle jednotvárné, nerozlišitelné planině, dokud nezemře žízní, nelahodila ani té trošce romantismu a melancholie v jeho nitru.

A kdyby tady umřel, jak by Funesové našli jeho duši? Už jen to samotné pomyšlení stačilo, aby byl strachy bez sebe.

Konečně měli naloženo a zase se sešli. Jezírko klokotající krve se teď táhlo asi tak na šířku Bloku. Vytvořili u kořenů svého světa vroucí karmínovou bažinu, znak svého plenitelství. Žádný div, že úřady tenhle supí přečin potírají.

Zohar se sice choval rozverně, ale stejně jako Diego musel mít chmurné myšlenky, protože se najednou ozval: „Di, slyšel jsi někdy tu legendu o šupinolovci, který tohle živé podloží vzal víc šturmem? Ať ho k tomu vedlo, co chtělo, anebo ať už vůbec měl nějaký důvod, prostě zabořil krumpáč hluboko do tohohle krvavého trávníku. Říká se, že záškuby Městotvora obrátily v několika vteřinách milion Bloků v sutiny.“

Diego se otřásl, ale cítil jako svou povinnost tu povídačku zpochybnit. „A kde a kdy k té katastrofě došlo? A pročpak není jediný záznam třeba jenom o maličkém následném otřesu v análech Krutodrtu?“

„Cože? Kde a kdy, to ti nepovím. Ale na to proč je lehko odpovědět.“

Zohar se odmlčel a přinutil tím Diega, aby mu přihrál:

„Vážně?“

„Vážně. Podívej, stalo se to tak daleko a tak nedávno, že otřesy ještě pořád míří k nám, po nezjistitelné délce města. Očekávám, že dorazí každý den.“

Diega racionalismus přinutil na toto tvrzení reagovat. „A jak ses tedy o té katastrofě dozvěděl už před samotnými otřesy? Jak mohla informace putovat rychleji než samotná událost?“

„Já se o tom zapomněl zmínit? To je tím tvým hypotetickým systémem komunikace po drátě. Už existuje, ale slouží jenom elitě.“

Diego si měřil přítelův výraz. Ale i když znal Zohara celý život, pořád nebyl s to určit, jestli si dělá legraci, anebo ne.

3.

Soaré a sebevražda

V srpnu už bylo na osudech Zohara Kushe a Milagry Avantyrové patrno hned několik jasných zlepšení. Díky penězům, které Chumill zaplatil Zoharovi za jeho podíl na šupinách – odpovídalo to asi čtvrtletní mzdě průměrného občana – se ten pár přesunul do civilizovanějších končin, konkrétně do bytečku nad Bermovou prádelnou v Krutodrtu-841, jenž měl tři pokoje v řadě za sebou, které byly bez ustání cítit mýdlem a škrobem. A jako by blízkost prádelny změnila jejich vnímání, i oba milenci se pozoruhodně sebrali. V Zoharově případě byla proměna snadná, postačila koupel a nové šaty, jak to už dřív předepsal Diego. Milagra však potřebovala i jinou výživu a lékařský dohled a Zohar na oboje dohlédl s péčí až dojemnou. Nyní byla dívka sice stále poměrně hubená, ale už nevypadala jako na smrtelném loži a do jisté míry se vrátila k někdejší přitažlivosti.

Jakmile skončil nedostatek heroinu, tedy jakmile Vlaky začaly nelegální látku znovu dovážet a zaměstnanci dráhy nenápadně rozdělovali balíčky místním dealerům spolu s vykládkou nevinnějšího zboží, Milagra přešla na jakýsi umírněný dávkový režim a dávala si jen tolik drogy, aby ji to udržovalo v chodu, ale aniž by k tomu patřily ztráty vědomí a sebedestruktivní záchvaty.

„Samozřejmě by ráda víc,“ svěřil se Diegovi Zohar, „ale já jí to nedovolím. Mam pěkně v tlapce všechny provázky, a protože vydělávám jenom já, nemá do toho co mluvit.“

Diego se zdržel a nezmínil se o ohavných možnostech, kterými by Milagra mohla vydělávat peníze, aby to Zohar nevěděl.

Zohara jeho nové zaměstnání nepřivedlo, jak rozmarně předvídal, do Lammergayerovy vinotéky, ale do herny Čajová zahrada. Zohar měl na sobě pruhatou zástěru plnou našitých špetek a rozměňoval hráčům papírové peníze a dával jim za výhry ve skibalu laciné ceny, zametal podlahu a staral se o výdejní automaty na žužu a praženou kukuřici, a taky obsluhoval loterní desku.

„Di, můžeš mi říkat impresário nedospělosti. Maestro laciných vášní.“

Zohar a Milagra teď byli ve srovnání s dřívějškem tak počestní, že Volusie Kyssellová dokonce nic nenamítala, když Diego navrhl, aby se ve čtyřech sešli a oslavili Volusiino povýšení. Nově jmenovaná kapitánka Zvláštní jednotky Esmonda Casterlina byla tak nadšená a její přirozená veselost byla ještě natolik posílena myšlenkou na povýšení, že Diego by býval mohl pozvat třeba i rotu otrapů ze zapadáku, stejně by mu nic nevyčetla.

Ten pátek večer se všichni sešli v restauraci Famagusta, proslulé výbornými plody moře, kde bylo poměrně draho a kde Diego ještě nikdy nebyl. Oni s Volusií přišli první a požárkyně se vedla se spisovatelem za rámě. Diego měl pocit, že ještě nikdy nevypadala víc sexy. Hustá hříva vlasů, ještě vlhká od sprchy po milování, byla stažená dozadu a upevněná hedvábným šátkem. Šifonové šaty s květinovým vzorem jí přiléhaly ke svalnatému tělu jako omítka k cihlám a opěrný pilíř jejích bohatých ňader vynikl jako architektonický prvek z rukou mistra stavitele. Přišla naboso v hnědých střevících s jehlovým podpatkem; díky tomu převyšovala Diega ještě o dalších pět čísel. Ústa zvýrazněná rtěnkou sváděla k rozmazání. Když vešla, obrátily se k ní pohledy celého podniku.

„Maxi! Kde je ten línej vyloupávač škeblí? To neví, jak řídit vlastní putyku? Dneska večer má významné hosty a my chceme nejlepší stůl v podniku!“

Maxwell Famagusta vyšel z kuchyně zjistit zdroj toho hromování. Tělnatý plešatící obr měl na obou předloktích vytetované kotvy a jeho vitalita se vyrovnala té Volusiině. Jak se zdálo, přímo ho nadchlo, že se na něj veřejně a tak urážlivě rozkřikla.

„Ty zatracená hasičská hadice! Já tě s čistou tváří nepoznal! Kde máš všechen ten popel a saze jako normálně? A co to s sebou máš za mlíčný štěně? Neměli jsme dneska mít my dva rande?“

„To si myslíš, že bych nezmákla dva chlapy? Ale obávám se, že jsi úplně mimo mísu, Maxi. Poslední dobou beru jenom na umělce. Jsou mnohem kreativnější v posteli. A Diego píchá stejně jako píše… což znamená skvěle!“

Pokořený Diego ještě musel od Famagusty strpět zemětřasný stisk ruky a vřelé plácnutí po zádech, které mu div neoddělilo páteř od žeber. „Máš kliku, chlapče! A aby tahle ženská byla pořád spokojená, taky ji budeš potřebovat!“

Famagustův podnik se nacházel na přířečním konci příčné ulice Krutodrt-905. Budova sahala k vodě a byla v ní kuchyně a vnitřní jídelna. Ale restaurace přesahovala až na dlouhé betonové molo, které předělali z hrubšího účelu na restaurační použití, například tím, že dostalo dřevěnou podlahu a mezi podpěrami byly natažené sametové provazy. A za takového nádherného letního večera byla poptávka po venkovních stolech pod baldachýny největší. Max Famagusta však provedl Diega a Volusii kolem mrzutě zahlížející fronty hladových hostů a usadil je k nejlepšímu stolu až na samotném konci mola.

„Čekáme ještě dva hosty, Maxi.“

„Okamžitě je vám sem přepravím.“

Diego už měl menu v ruce, ale ještě chvilku čekal a pozoroval večerní scenérii. Řeka, o několik řádových hodnot širší než Široká třída, se donekonečna táhla doleva a doprava. Poklidný povrch vod brázdila plavidla různých rozměrů, se zelenými, modrými, bílými a jantarově žlutými světly, houkaly píšťaly a sirény. Všechna se ale držela v plavebním kanálu, který končil v půlce řeky: za tou neviditelnou hranicí začínala vlnící se mlha, která zahalovala Protější břeh.

„Kolik humrů podle tebe zdlabu, kocourku?“

„Správná otázka zní, kolik si jich můžeme dovolit.“

„Držgrešle! To bys takhle zkrátka držel svou vyhladovělou přítelkyni? Nakonec je to jenom jídlo. Co kdybych měla ráda kožichy a diamanty? A vůbec, dneska platím já. Zrovna jsem dostala první kapitánskou výplatu. Dokonce zvu i ty tvoje nuzné přátele.“

„Když na tom trváš… ale Zohar už přísně vzato není chudý.“

„Leda duchem. A dohodli jsme se na tom, co je zač, zrovna včas, protože támhle jdou!“

Po molu kráčeli Zohar Kush a Milagra Avantyrová. On měl na sobě letní plátěný oblek a působivá pýchavka jeho vlasů povívala ve větru. Jeho Společnice si vybrala černou hedvábnou košili s dlouhým rukávem, inkoustově černé keprové kalhoty a veliké brzdařské holínky. Když se k tomu přidaly její tmavé vlasy, vypadala v tom ohozu jako funebrákova nevěsta. Navíc měla tmavé brýle.

Diego vstal, Volusia také, aby se mohli políbit a poobjímat. Když se všichni čtyři usadili, Zohar si okamžitě vysloužil Diegovu nevyslovenou pochvalu, protože řekl: „Volusie, ty jsi určitě nejkrásnější kapitánka v celých dějinách požárního sboru v Krutodrtu. Gratuluju!“

Milagra orýpávala natržený růžek jídelníčku a aniž by zvedla zraky, přidala se: „Jo, moc pěkný džiro, kotě.“

„A za to vděčím našemu slavnému panu starostovi! Jak jsem ho jednou držela za flígr, všechno šlo hladce! Ale přání přijmu, teprve až budeme mít v rukou sklenice. Číšníku! Číšníku! Láhev nejlepšího Mocamba, prosím!“

Šampaňské svižně dorazilo a za chvilku si už připíjeli nejen na Volusiino povýšení, ale i na kdejaké, třeba drobné úspěchy, co je napadly.

„A teď na toho usmrkaného kujóna, co jsem mu dneska úspěšně vyndal zaseknutej prst z automatu!“

„Ať mu slouží!“

Když si objednali jídlo a měli ho na stole – talíře kouřících se slávek, mísy s hustou smetanovou rybí polévkou, hory zlatavých a křupavých cibulkových kroužků –, už trestali třetí láhev. Volusiin ničím nebrzděný smích soupeřil s lodními sirénami.

„Mimochodem,“ nadhodila Volusie s humřím klepetem ve zdvižené ruce, „pozvali nás s Diegem na fakt nóbl mejdan do starostovy vily.“

Diego si olizoval máslíčko z prstů. „Vážně?“

„Ano. Dneska mi přišla pozvánka. Je to ples na počest návštěvy starosty z Palmodolu. Ode dneška za týden.“

„No to je prostě nádhera, Vol. Vy prostě po tom společenským žebříčku nahoru jenom svištíte.“

Milagra sice držela krok v pití šampaňského, ale ve srovnání s ostatními jedla jen málo. Teď mrzutě a nevychovaně hodila skoro nedotčeného humra do Řeky. „Mě bys mezi takový uvkusný kašpary a nafoukaný chlopky nedostala ani za peníze.“

Než se mohla Volusie urazit, Diego zasáhl s novou zprávou, kterou si zatím schovával.

„Zítra mám schůzku se svým redaktorem. Rozhodli se udělat sbírku mých povídek a vydat je knižně.“

Granát vybuchl s kýženým účinkem. Volusie hned několikrát hlučně a triumfálně zavýskla a stiskla Diega v náruči. Zohar pak spontánně objal své přátele oba najednou. Jen Milagra dál seděla a nevšímala si jejich radosti.

Zbytek večera se proměnil v šampaňským poháněný karneval, k jehož kouzlu zůstala lhostejná jen Milagra, kterou každá sklenka spíš nořila ještě hlouběji do melancholie a chandry, což Diegovi neznámo proč připomnělo jezírko zpěněné krve u kořenů Města.

Omšelá, leč milovaná redakce Zrcadlových světů se nacházela v jednom rohu druhého patra budovy, kde sídlilo i nakladatelství a vydavatelství Mladá forma. Ve stejném domě, v suterénu byly i tiskařské stroje, jež chrlily Diegův oblíbený časopis a další mladoformovské publikace; následkem toho kdo vešel do titánské budovy zabírající celý Blok, okamžitě byl zaplaven chvějivou zvukovou vlnou od nikdy neusínajících obludných rotaček. V Mladé formě se dalo hierarchické postavení pracovníka snadno určit podle toho, jak daleko od hluku měl kancelář. Winslow Kabell sídlil sice nad poměrně tiššími linotypickými stroji, ale zato přímo nad nimi, takže se jeho kancelář jako znak příliš vysokého postavení brát nedala. Což byla nemalá potupa, vzhledem k tomu, že Zrcadlové světy, jak Kabell často žoviálně opakoval, vydělávaly Mladé formě víc než kterýkoli jiný časopis.

„Kdepak!“ říkal však tělnatý, neupravený a brýlatý redaktor pokaždé, když byl dotázán, zda mu ten rozpor vadí. „Jak by mohla taková triviálnost snižovat význam literárního díla, kterému se tu věnujeme: Kosmogonická fikce je nejvýznamnější spisovatelský projekt pod slunci. Pcha, řídil bych klidně práci i ze Špatné strany Trati, kdyby to bylo potřeba!“

Diego s úsměvem vešel do přijímací kanceláře ZS a vybavoval si minulé podnětné rozhovory s tvrdohlavým Kabellem; už se na setkání těšil. Každá návštěva u neporovnatelného redaktora slibovala nepředvídatelné radosti a výzvy.

Za psacím stolem v předpokoji seděla Kabellova sekretářka, škrobená a sardonická Vizza Loudallová, která měla jako vždy vlasy svázané do pevného drdůlku a které jako by rachocení procházející podlahou v nejmenším nevadilo. Ukázala na Diega propiskou, jako když otrávený strážný namíří kopím, a řekla: „Má tam Fischla, ale asi běžte dál. Říďa vás chce oba vidět co nejdřív, a kdybych Winnieho nepřerušila, nejspíš by Fischla prudil celé dopoledne.“

Loudallová byla jediná, kdo si mohl dovolit říkat Kabellovi Winnie, aniž by tím na sebe přivolal plameny hněvu. Diego se usmál, poděkoval jí a vešel do redakce.

Kufi Fischl seděl na krajíčku židle před Kabellovým stolem, velkoryse posetým horami papírů. Dychtivý výraz mladého autora a jeho snědá tvář kontrastovaly s růžovoučkými lícemi a sebevědomým výrazem slavného redaktora. Kabell měl na sobě svou neodmyslitelnou kostkovanou vestu, i když kancelář neměla okno a panovalo v ní srpnové vedro, které ještě zdola přiživovaly stroje. Zrovna Fischlovi dělal kulometným tempem řeči přednášku a rychlopalně se z něj sypaly nápady, jejichž logika nebyla vždy zcela jasná.

„Podívejte, Fischle, ono už nestačí psát o toroidních světech. Samozřejmě, svého času to byla převratná myšlenka, ale teď musíme dostat věci dál než jen k tomu, co už je zavedené. Zvážil jste někdy, co by se stalo, kdyby byl nějaký svět ve tvaru Möbiovy smyčky?“

„Úplně nechápu, co…“

„Koukněte, sakra, je to přeci jasné!“ Kabell urval proužek papíru z rukopisu nějakého nebohého autora. „Když spojíme konce papíru, který nám zastupuje náš svět nebo jemu podobný, dostaneme torus. Prostý válec. Docela dobře je možné, že to je minimálně energeticky náročná konfigurace našeho vlastního světa. Městotvor, který kouše vlastní ocas! Jenže když se chcete dostat na jakýkoli bod na povrchu, musíte cestovat ve dvou prostorových rozměrech. Ovšem co když papír před přiložením konců k sobě překroutíme?“

Kabell to hned udělal a pak zvedl mezi prsty sevřenou Möbiovu smyčku.

„Jediný planetární povrch, neexistuje žádný vnitřek ani vnějšek.

Představte si, že by se cestovalo třetím rozměrem, klesalo do hloubi toho světa, procházelo přímo jeho středem, že pak by šlo se vynořit na druhé, obyvatelné straně! Samozřejmě že v praxi by šlo stále o stejnou stranu, odkud jsme vyrazili, ale vlastně by to bylo místo nesmírně vzdálené od toho původního! Čili bychom dostali zkratku v čase i prostoru.“

Ve Fischlově představivosti jako by se vznítila jiskřička. „Už to chápu! To je ale divočina! Samozřejmě by se zdvojnásobil obyvatelný povrch, protože se tím odstraňuje nepoužitelná část uvnitř válce.“

„Bravo! Tak teď mažte domů k psacímu stroji a přineste mi pak novou verzi ‚Obkrouženého Města‘, která příští měsíc srazí čtenáře na kolena!“

Fischl odešel a div se za ním netáhla oblaka nadcházející slávy. Kabell jej nicméně pustil z hlavy, ještě než autor prošel dveřmi; hned cloumal Diegovi srdečně rukou.

„Velký den, Flasttere, velký den! Vaše první povídková sbírka! Než zajdeme k šéfovi, mrkněte se na seznam povídek, který jsem pro Světy na požádání sestavil. Shodneme se doufám na tom, že tohle jsou vaše nejlepší povídky.“

Diego si obsah prolétl, na chvilku se zakousl do jazyka a potom se přece jen ozval: „V podstatě bych vybral právě tyhle, ale s jedinou výjimkou. Jde o ‚Etické ingeniály‘.“

Kabell mu seznam vyškubl. „Co to? Taháte mě za nohu, synku? To je jedna z vašich nejlepších povídek.“

„Taky to byla třetí povídka, co jsem vůbec někde udal. A od té doby jsem napsal fůru lepšího a zralejšího materiálu.“

Kabell schválně otálel se zapalováním cigarety, aby Diega pěkně vycukal. Pak se na svého chráněnce zadíval skrze brejličky s obroučkami z rohoviny a jeho pohled byl jako hrot vrtáku. „Zralejšího? V jakém smyslu? Myšlenka Etických ingeniálů je významná a zásadní a revoluční, a to víc než u většiny vydaných prací všech dob. Copak jste už úplně propadl tak nepodstatným záležitostem, jako je pouhý styl, Flasttere? Nestává se mi z vás zastánce denního proudu, že ne? Abyste mi za chvilku nepřišel hlásit, že posíláte povídku o milostném vztahu svého zubaře do Krutodrtské múzy.“

„Ne, to samozřejmě ne. Ale styl přece nemůžete zavrhnout úplně, Winslowe.“

„Ovšemže ne. Nejsem takové dřevo jako třeba Mallika Hawwarka z toho plátku Simulakron, no ne? Dovoluji vám, abyste se vyjadřoval, jak uznáte za vhodné, a stylové elegance vaší prózy si vážím. Ale když jde o souboj styl proti pocitu cizosti, poezie proti myšlence, pak fandím bezvýhradně cizosti a myšlenkám. A když mi jich povídka dodá dost, na stylu mi tak či onak moc nezáleží.“

Diego měl pocit, že se snad zcvokne. Kabell na něj takhle působil nejméně jednou měsíčně, ale ještě nikdy se nedotkli tohoto konkrétního, citlivého tématu. Diego začínal být nazlobený. „Jenže ty dvě věci se nedají oddělit, Winslowe! Jsou propojené, jedna je produktem druhé a naopak!“

Kabell to zakončil dobře známou větou. „Myslím, že tohle téma si zaslouží úvodník, Flasttere. Takže to ukončíme. Tak co, pojmeme tam dotyčnou povídku, anebo ne? Uvědomte si, že to je jenom jeden ze spousty trumfů.“

Diego ochabl a kapituloval. „Ale ano. Proč ne?“

„Skvělé! Tak půjdeme vyplašit Zasteru v jeho luxusním pelíšku, ano?“

Nejvyšší patro Mladé formy by klidně mohlo být v jiné části města, ve čtvrti luxusnější a exotičtější, tak se atmosférou a vybavením lišilo od Kabellovy ošuntělé říše. Diega s Kabellem prohnali přes několik asistentek, až se konečně ocitli v kanceláři veliké jako stanice Podzemky, s kobercem, zařízené jako výstavní místnost u předního návrháře nábytku. Diego byl nervózní a zpocený a pokoušel se potlačit pocit, že je bezvýznamná nicka, který mu tohle hogo fogo prostředí vnukalo. Kabell se choval přímočaře jako vždy a kancelář jako by na něj nepůsobila ani zbla.

Shpin Zastera, ředitel a majitel Mladé formy, vypadal za obrovským stolem jako trpaslík. Scvrklý postarší mužíček v obleku, který jistě stál víc, než Diego vydělá za rok, se podobal homunkulovi z vosku na nerezové armatuře. Zastera právě ukončoval debatu s jiným autorem a Diego v tom chlapovi překvapeně poznal Yala Tympanna.

Ten vstal, natáhl se přes stůl a potřásl nakladateli rukou. „Výtečně, Shpine, padesát tisíc mi vyhovuje. Neuvidíme se večer v klubu? Ano? Výborně!“

Tympann se otočil, sjel Diega pohledem a vykročil k němu s projevy nelíčené radosti. Byl štíhlý, opečovaný, bezvadně oděný a opálený od mnoha hodin u střešních bazénů a od veslování na Řece. Vypadal jako blonďaté ztělesnění živosti a sebevědomí.

„Diego! To je ale radost! Od té drobné oslavy tehdy večer jsme se věky neviděli! Hrozná doba. Slyšel jsem, že ti chystají první knížku. Moc pěkný debuteček. Kam máš namířeno pak?“

„Doměstským směrem.“

„Báječné. Počkám momentíček venku a pak se spolu pár Bloků projdeme.“

Tympann rozjařeně odešel a Diego s Kabellem se přisunuli blíž k Zasterovi.

Takhle zblízka vypadal stařičký nakladatel míň živě než nějaký mechanický šachista vyrobený ingeniálem, nemrkal a držel se důstojně.

Že to tak není, prozrazovaly jen drobky v koutcích úst a čárka od potu na límečku košile.

„Jak se daří, pane Flasttere? Můj kolega pan Kabell za vás srdnatě bojoval, abychom vás dostali do edičního plánu.“

Diego přijal a s radostí stiskl ruku strnulou a suchou jako loterní deska. Zasterova rozvláčná slova jej na chvilku zneklidněla, a tak nedokázal patřičně odpovědět. „Eee… děkuji, pane. Moje kniha… no ovšem, moje kniha. Jsem velice vděčný, že Mladá forma podporuje tak výrazně kosmogonickou fikci.“

„Ovšem, ovšem, samozřejmě. Jsme ovšem vydavatelství se širokým záběrem, nabízíme kvalitní beletrii pro elitu i rozličné druhy masové zábavy. Tyhle věci o jiných světech zřejmě jdou na odbyt, takže cítíme povinnost je vydávat. Nemůžeme nechat všechen zisk konkurenci, že? Nedovolíme, aby nám ubírala trh nějaká druhořadá firma, řekněme Soycca a Woshoot. Kdepak, váš titul nám báječně zapadá do edičních záměrů.“

Kabell mu podal seznam povídek. „Tady je první náčrt obsahu, pane.“

Zastera pracně vylovil z náprsní kapsy ušmudlané brýle na čtení, rozložil je, nasadil si je a pak obsahu věnoval deset vteřin. „Všechno jistě výtečné kousky svého druhu, Kabelle. Však víte, že v tomto prapodivném žánru zcela dám na váš úsudek.“

Diego nahlédl, že by bylo dobře projevit věcnost, či přinejmenším trochu zájmu o obchodní záležitosti. „Pane Zastero, s dovolením, mohu se zeptat na podmínky smlouvy?“

„Hm? Myslím, že v tomto případě postačí naše standardní smlouva. Tisíc býků záloha, deset procent podíl na zisku. Ve smluvním oddělení vám to jistě vysvětlí podrobněji.“

Diego měl chuť se o té hubené nabídce dohadovat a pohledem vyhledal podporu u Kabella. Redaktor mu však jemným pokynem naznačil, ať nabídku nezpochybňuje.

„Kdy moje kniha vyjde?“

„Který to máme měsíc? Srpen? Upřímně řečeno, jakmile bude hotová sazba a dáme dohromady nějakou slušnou obálku, bude se s tiskem prostě čekat na vzácnou chvíli, kdy rotačky nejsou zaměstnány něčím jiným. Těch vašich asi tak pět tisíc výtisků, což je maximum, v němž vydáváme i všechny ty ostatní věci o jiných světech, jim nezabere dlouho. Nuže, vaše kniha by mohla být na pultech nejdříve tak v prosinci, nejpozději ovšem na jaře.“

V Diegovi se svářily poryvy protichůdných myšlenek. Na jednu stranu cítil hrdost nad tím, že za pár měsíců bude opravdu držet v ruce výtisk své první knihy, ale také ho štvalo, že s jeho duchovním dítkem se tu nezachází zrovna ideálně. Rád by se přeptal i na mnoho dalších podrobností projektu, na propagaci, recenze, podporu prodeje, ale vycítil, že Zasterova trpělivost se chýlí ke konci. A tak na závěr prostě jen pronesl: „Je čest být součástí edičního programu Mladé formy, pane.“

„Ovšem, to je, mladý muži. Jen se hlavně držte svého kopyta a jistě si najdete pěkné místečko mezi sobě podobnými autory.“

V tom nejvzdálenějším ze Zasterových předpokojů našli čekajícího Tympanna, jak klábosí s pěknou rusovlasou sekretářkou, která je celá zardělá. Kabell na odchodnou Diegovi stiskl ruku, ještě jednou vynesl do nebe jeho přednosti a slibnou kariéru, požádal o něco nového pro říjnové číslo Zrcadlových světů a pak se s ním rozžehnal.

Široká třída byla srpnově rozpařená. Děti si ve spodním prádle hrály před stříkajícím požárním hydrantem. Prodavači se drželi nehybně ve stínu slunečníků nad vozíky. Do měknoucího asfaltu se zahořovaly kdejaké krámy, zátky od flašek, sirky, kousky novin. Diego si sundal kravatu. Tympann si tu svou ani nepovolil, ale přesto byl nadále jako ze škatulky.

„Tak co, jak to se staroušem Shpinem šlo? Přidržel jsi mu nohy nad ohněm, aby ti dal takové podmínky, jaké chceš?“

„Ani ne, prostě jsem vzal, co nabídl.“

„Hlavu vzhůru, Di! S tím se netrap. Vzpomínám si na svoji první knihu. Byly to myslím Korunky pro milence. S bídou deset tisíc záloha a pro druhé vydání jsem dokonce neměl ani zaručené vyšší procento! Byl jsem prostě neotrkaný, to je to! Ale brzy si zjistíš, jak tahat za provázky.“

Následující věty z Diega přímo vytryskly. „Yale, jak můžeš psát jenom obyčejný denní proud? Jsi přece dost chytrý. To tě nezajímají velká témata?“

Tympann rozmáchlým gestem ukázal na celou scenérii ležící před nimi. „Co by mohlo být zajímavějšího než tahle bohatá společenská tapiserie, která se před námi rozkládá? Nekonečný náhrdelník zborcených snů a nebetyčných ctižádostí. Měřím hlubiny lidského srdce, Diego. O tom chtějí lidi číst. O každodenních starostech. Jak si vydělat, získat přátele, oženit se, o umírání. Smiř se s tím: většinu lidí ty tvoje absurdní rozlety fantazie nezajímají. Ukaž jim, co mají přímo pod nosem, ale v jiném světle, zušlechtěné a posílené. V tom je klíč k úspěchu.“

„Ale jen se podívej kolem sebe! Náš svět je jedna obrovská záhada! Jak vznikl, jak jsme se sem dostali, co obsahuje zbytek vesmíru? Jak by mohlo sejít na něčem jiném kromě těchto kosmických tajů?“

„Takové otázky jsou příjemná duševní potrava pro studenty prvního ročníku filozofie, Diego. Ale po čase člověk vyzraje a začne se zabývat tím, co je opravdu podstatné. Ty sis to ještě nepřipustil, ty i ostatní ti kosmičtí šílenci jste uvízli v pubertálních výmyslech. Ale to je nejspíš ideální místo pro někoho s tvou povahou a schopnostmi. Kdyby ses snažil o denní proud, byl bys ztracen.“

Tyto urážky se přidaly na hromádku k nezdvořilému zacházení od Zastery, takže Diego sevřel pěst a vybavil se mu monokl, který si Tympann opatřil, když se viděli naposled. Přinutil se však dlaň zase rozevřít a jen se s Tympannem ledabyle rozloučil.

„Odsud jedu Podzemkou, Yale. Snad se zase někdy potkáme.“

„Určitě. Pozdravuj ode mě prosím svou bouřlivou a dobře osvalenou přítelkyni. A jak se vůbec má Kush?“

„Všem se vede dobře. Na shledanou.“

Diego vyšel z Podzemky poblíž novinového stánku Yezelena Chuffa. Neznámo z jakého popudu se zastavil. Chuff stál za pultíkem ve špinavé košili s krátkým rukávem, která odhalovala propadlou hruď; na vychrtlých nohách měl plátěné šortky.

„Yezelene, prosím tě, co za lidi si kupuje Zrcadlové světy?“

„Ale, samý trhlý a báječný lidičky. Ani dva nejsou stejný a jeden divnější než druhej. Samozřejmě, hodně z nich musí sesbírat pěkně špetičky, aby si mohli časák dovolit. Ale ty podnětný debaty, co s touhle skupinou zákazníků vedu – lepší než s tuctem univerzitních profesorů.“

Diego vzal do ruky číslo Krutodrtské múzy. „A co průměrný čtenář tohohle?“

„Většinou nafoukanej snob. Hodně jich chodí, jako by měli v prdeli násadu od koštěte. Ale často mi nechaj drobný. Nemůžu říct, že bych je nějak dobře znal, protože většinou si s takovejma jako já nepovídaj.“

Diegovi se vmžiku zlepšila nálada. „Yezelene, náramně jsi mi pomohl. Připomněl jsi mi, jaký je rozdíl mezi rodinou a klikou.“

„Pro tebe všechno, Diego. Ty, poslechni, v tý tvojí poslední povídce, jak ten hlavní hrdina musí obléct mrtvolu svý sestry, co měla mor a zabil ji ten zlej mystik… odkud se ti tohle vzalo v hlavě?“

„Jak vypadám?“

Stáli před starostenskou vilou, hejna lidí se v neonově zbarveném večeru hnala kolem nich na párty a Diego se podíval na Volusii s úžasem a hlubokým uznáním. Měla na sobě černé sametové šaty bez ramínek a jehlové střevíčky bez špiček, vlasy si stáhla lesklými bižuterními sponkami a vypadala, jako by vystoupila z obrazu, snad z veliké nástěnné malby zachycující čajový dýchánek, který pořádá nějaký kmen přívětivých obrů.

„Kdyby se krása dodávala v balíčkách jako prášek na praní, tak ty bys byla Super rodinné balení s Extra bělící silou.“

„Přesně tenhle poetický účinek jsem chtěla. Trulante! Slib mi, že se budeš držet těch svých kosmogonických věcí a nikdy nezkusíš psát milostný příběh.“

„Přesně stejný slib ze mě tuhle páčil Yale Tympann.“

„Tak doufám, žes dobře poslouchal. Moc chytrý chlapík, ten Yale, i když krapet suchar. Pojď, jdeme dovnitř. Nemůžu se dočkat!“

Obrovský plesový sál s křišťálovými lustry, bohatým zlacením a výbavou zabíral celé třetí patro budovy v Krutodrtu-851, která se táhla od Široké až ke Trati. Pokud vůbec měla nějaká okna na straně ke vždy mírně znepokojivé, i když dobře známé Spatné straně Trati, pak je zakrývala zřasená drapérie od stropu k podlaze, která sloužila také jako pozadí malého jeviště. Dnes na jevišti seděli u stolků s lněnými ubrusy pan starosta Jobo Oczelptack, jeho ctěný host, pan starosta Moacyr Paterche z Palmodolu a dále hrstka oblíbených hodnostářů, přátel, příbuzných a finančníků z obou stran. Vlevo od jeviště bylo menší kulaté pódium s pětičlennou kapelou. Muzikanti se už scházeli a rozcvičovali. Diego s příjemným překvapením poznal současný soubor Chrabruma Prahy: byli tam Lydie Kinčová, Hadder Holokiel, Luzern Zlomklatzeck a Hotoff Gdeelu. Sám trumpetista se nicméně ještě neobjevil.

Podél doměstské stěny se táhl velikánský bufet: krevety na ledu, pečené hovězí, šunčička s ananasem, smažená kuřecí křidélka, a ovšem i mnoho salátů a punče. Výkonní a družní barmani spravovali volný bar, kde se míchala Arkána, Bzučáky, Kosmopolitány a další koktejly. U obou stěn bylo několik skládacích židlí, většina hostů stála, brala si talířky a sklenice a kolovala od jednoho rozmlouvajícího hloučku ke druhému. Taneční parket uprostřed byl dosud prázdný a prozatím jej vymezovaly sametové provazy natažené mezi mosaznými stojany s plochými podstavci.

„Mám hlad jako vlk!“ ohlásila Volusie celému sálu. „Diego, víš ty vůbec, že mě dneska od oběda vyrušil požár nějakého zboží v bednách na Molu-833? Sotvaže jsem měla čas se osprchovat a načančat, než jsem šla za tebou. Něco si dáme!“

Diego se nechal odvléct k jídlu. V půjčeném smokinku mu nebylo dobře po těle a necítil se na to, aby balancoval najednou talířkem i sklenicí. Proto se spokojil s hrnkem ovocného punče, ačkoli měl stejný hlad jako Volusie. Ta si nakládala vrchovatě talířek masem a roládičkami, on se ale spokojil s tím, že si stoupl vedle tácu plného jednohubek, a vždycky, když měl dojem, že se nikdo nedívá, jednu uchvátil. Čestní hosté na jevišti zatím baštili lepší stravu a obsluhoval je nepřerušovaný proud číšníků.

Volusie se vrátila k němu a polykala sendvič ze tří vrstev masa a stejně tolika krajíců chleba.

„Vol, já tady nikoho neznám! Musíš mi udělat menší výklad.“

Volusie hlučně polykala a začala mu napůl snědeným sendvičem ukazovat. „Támhle je Tolkan Sinsalida, Oczelptackův Mistr ingeniál. Ten obtloustlý frajírek kousek vlevo od něj je Čhumack Klowan, král loterie. Ten s foťákem je samozřejmě Zednick Pernick, a ten s vypoulenýma očima v bílém obleku je jeho šéf, majitel deníku Palaš, Ludik Rukenheim. Koho ti ještě mám identifikovat?“

„Zatím to víc než stačí. Jak to, že tak moc z těch lidí znáš?“

„Však jsem ti to říkala. Od té doby, co jsem toho zvadlíka starostu zachránila, jsem jeho oblíbený projekt, jeho ‚spojka s průměrnými voliči‘. Bere mě teď na oficiální příležitosti pořád. Tak jsem se poznala s většinou těch paňáců.“

Diego ohromeně potřásal hlavou. Nikdy ho nepřestane udivovat, jak nonšalantně dokáže Volusie přijímat cokoli, co jí život hodí do cesty.

Pak se mu zazdálo, že na protějším konci sálu zahlédl známou tvář: hrubé a utahané rysy Chrabruma Prahy. Pohled na něj Diegovi vylepšil náladu.

„Vol, támhle jsem zahlíd Chrabruma. Zajdu si s ním popovídat o něčem, co mi vrtá hlavou.“

„Jen se bav. Já asi nasadím chůzi modelky a zajdu si utahovat z Oczelptackova zástupce, Lishacka Podeywoddy. Je do mě trochu zamilovaný, víš.“

Jenže to už byl Diego pryč.

Co nejšetrněji se prodíral hordami klábosících lidí a ztratil Prahu z dohledu. Zastavil, rozhlížel se po svém cíli a zjistil, že ze všech lidí musí stát přímo proti svému nakladateli.

Křehký, ale přesto pánovitý Shpin Zastera byl zavěšen do nádherné brunetky, která tu evidentně byla dnes s ním, ba dokonce to klidně mohla být i jeho žena. Vykládal něco o umění a politice a nejdřív si Diega nevšiml. Diego tomu byl z duše rád a pokusil se vyklouznout, ale pozdravil jej Yale Tympann, takže musel do houfce.

Zastera mu vlídně pokynul. „Á, pan Flastter, jaké to příjemné překvapení, potkat vás na tomhle večírku. Dámy a pánové, tohle je jeden z našich spisovatelů, Diego Flastter. Zaměřuje se na antifaktické příběhy.“

„Ty věci o jiných světech,“ pospíšil si Tympann.

Po tomto odhalení následovalo stěží skrývané odfrkování a hihňání, a tak Diego okamžitě zrudl a bylo mu horko. „Zcela správně. Mám dojem, že moji kolegové a já vyděláváme panu Zasterovi valnou část peněz. Tak například za moje povídky má tyhle zlaté manžetové knoflíčky. Když dovolíte, rád bych teď vyhledal svého feťackého kamaráda, toho muzikanta, co ho znám od kulečníku.“

Diego opustil vytřeštěné hýřily s pocitem nekonečného zadostiučinění promíšeného lítostí.

Klika, že si už byl vybrat zálohu v hotovosti.

Nicméně Chrabruma Prahu nikde nemohl najít. Představil si, že si někde na záchodě šlehá před vystoupením dávku. A přirozeně se k tomu obrázku ihned přidaly myšlenky na Zohara Kushe a Milagru Avantyrovou.

Volusii netrvalo dlouho, než si Diega zase odchytila. Svůdné průčelí jejího šatu teď neslo drobnou skvrnku od hořčice.

„Honem, Diego, za chvíli se začne tancovat! Přece nechceš, aby se mi do programu zapsali jenom Podeywodda a jeho kumpáni, co?“

„To rozhodně ne.“ Diego jí nabídl rámě. „Smím prosit?“

Došli k provazům právě včas, zrovna je odstraňovali. Diego s Volusii se donesli na parket a postavili se tvářemi ke kapele. Muzikanti ladili a čekali na svého kapelníka. Zanedlouho vkráčel na pódium Chrabrum Praha, zosobněné pohrdání, nezájem a přehlížení za tmavými brýlemi. Přivítal ho spontánní potlesk. Pozvedl trubku k ústům (byla jasně, kovově rudá, jako krev Městotvora, a měla zlaté dusítko) a hovor potichl.

Hned první tóny jako by prorazily do srdcí posluchačů díru. Byly pronikavé jako smrt, sladké jako první láska, pomíjivé jako obě ty věci, zaplnily sál zvukovými girlandami, zaplétaly se samy do sebe, narůstaly do neskutečného crescenda, slábly k sotva slyšitelnému šepotu. To, že hudba vycházela z takového monolitu s nehybným, bolestným a otráveným výrazem, jí jen dodávalo na síle. Po několika taktech se přidali i ostatní hudebníci, jemnými údery do bubnů, hlazením strun basy, laskáním saxofonu, žalobnými úhozy do kláves.

Volusie chytila Diega, jako by měla strach, že ho ztratí navždycky, a dali se do tance.

Po tomhle kousku a po dvou dalších, stejně naříkavých a dojímavých, Diego ucítil poklepání na rameno.

Starosta Jobo Oczelptack byl sportovec ve výslužbě, ale ve své holohlavé nádheře vypadal pořád působivě. Než se dal na politiku, hrával košíkovou za Krutodrtské Topiče, teprve později jeho výšku obalily špeky.

„Volusie, kočičko moje! Tenhle šťastlivec je tvůj milý? Představ nás, prosím tě!“

„Tohle je Diego Flastter, nejlepší spisovatel v Krutodrtu, pane starosto. Každou chvíli má vyjít jeho první kniha, která ho určitě proslaví!“

„Volusie, to je trochu přehna…“

Starosta vypadal poněkud zklamán Diegovým povoláním, jako by si někdo s takovou prací podle něj nezasloužil Volusiiny city. „Nejspíš taky píšete o všech těch všedních kravinách, co? Nevěrné ženy, chudoba, svět reklamy.“

„Ani v nejmenším! Píšu kosmogonickou fikci!“

„Tak moment… nenapsal jste ‚Stín inkvizitora‘? Ta povídka se mi hrozně líbila!“

„Vy čtete KF?“

„A nic jiného. To je mi skvělé! Dokonale to zapadá do plánu, který chci dnes večer ohlásit. Ale nejdřív trvám na jednom dvou tancích se svou nejoblíbenější obvodní zaměstnankyní. Pokud nic nenamítáte, Diego…“

„Ale ne, ovšemže ne, jen do toho.“

Diego vycouval z parketu a se směsí pýchy a žárlivosti je pozoroval. Oczelptack a Volusie vypadali jako pár pěkně. Konečně se starosta vydal za výboji k jiným ženám a on dostal partnerku zpátky.

Po nějakém čase se Volusie tance nabažila. „Upadnou mi nohy! Zbytek toho Prahova kňourání už asi prosedíme!“

Diegovi přestávka přišla vhod, a tak se vydali k volným židlím.

Když muzikanti udělali první pauzu (Praha dokonce ucedil kratičké „Díky“), vystoupil starosta na hlavní jeviště a nechal si podat mikrofon.

„Prosím o pozornost! Mám důležité oznámení.“ Pokynul starostovi z Palmodolu, tichému, hubenému a důstojnému chlapíkovi, ať jde k němu. „Oplátkou za laskavou návštěvu mého dobrého přítele, pana starosty Paterche, vyšle Krutodrt do Palmodolu kulturní poselstvo. Delegace se bude skládat z těch nejlepších a nejnadanějších z nás, a to za všech oborů, a povedu ji já osobně. Účelem výpravy bude posílit svazky mezi našimi dvěma krásnými Obvody. Vyrazíme někdy v příštích týdnech, aby měli naši vyslanci dost času si uspořádat záležitosti pro svou několikaměsíční nepřítomnost. Poplujeme na velmi luxusním parníku jménem Yannova doba. Dále. Mnozí z členů této expedice jsou tu dnes mezi námi, takže budu vyvolávat jejich jména a rád bych je pozval sem na jeviště, aby se vám uklonili a poslechli si váš potlesk.

Chrabrum Praha.

Zednick Pernick.

Lishack Podeywoddu.

Euplé Babajanová.

Volusie Kyssellová.

Diego Flastter.“

Poté, co zaregistroval vlastní jméno, už samozřejmě jména dalších členů výpravy k Diegovu mozku nepronikla. Rozzářená Volusie ho vlekla na jeviště a on jen mžoural ve snovém úžasů na davy blahopřejných tváří, které si prohlížejí jej i jeho nové druhy.

Nebyl ale natolik mimo, aby si patřičně nevychutnal všechnu závist a nevěřícnost na hezkém, ale nyní poněkud nakyslém obličeji Yala Tympanna.

„Di, to je prostě báječná novina!“

Zohar Kush se od Diega odvrátil jen na chvilku, než jednomu mladému návštěvníku herny vyměnil drobné. Přátelé museli při všem tom cinkání, zvonění a třískání kovových kuliček a dřevěných koulí o zarážky mluvit dost nahlas, aby se slyšeli. Bylo to hned nazítří po starostenském plesu a Diego byl ještě pořád na výsostech z těch nepředvídaných událostí.

„Teď budeš mít pro knížku publicitu jako hrom! Články v Palaši! Fotky od Pernicka! Bude o tobě vědět každý!“

„Starosta říká, že jenom autor KF může patřičně vylíčit naši cestu.“

„Takovou úctu a přístup sis zasloužil dávno, Di. Mimochodem, jak vlastně je Palmodol daleko?“

„Skoro dvě stě padesát tisíc Bloků. Dva a půl tisíce Obvodů! Yann dělá asi tak sto Bloků za hodinu, takže cesta zabere zhruba dva týdny. Zpátky proti proudu o trochu víc. Samozřejmě že Podzemkou bychom tam byli mnohem dřív, ale Oczelptack by pak svůj průvod mohl stěží patřičně hostit a ubytovat. A dovedeš si představit, jak by nás zdeptalo tak dlouho se držet za tyč? Kdepak, my budeme cestovat stylově!“

„Určitě máš před vyplutím spoustu práce.“

„Ani ne. Moc si toho nebalím a Kabell má pár mých povídek v zásobě, takže jedno dvě čísla to vydrží. Na výrobě knihy se rozhodně nijak nepodílím, takže mě nebude potřebovat ani Shpin Zastera. Celkem budeme pryč asi dva měsíce. Jenom se musím rozloučit s otcem a domluvit si, že za ním budou paní Nanucková a doktor Prudda pravidelně chodit. A doufám, že ty bys za ním mohl čas od času skočit taky.“

„To si piš.“ Před dalším dotazem Zohar chvilku váhal. „Nemáš strach, že umře, než se vrátíš?“

„Doktor Prudda mu dává víc času. A upřímně řečeno si myslím, že schválně vydrží, dokud nebudu zpátky, aby mi mohl pěkně vynadat a zahrát na city. Kromě toho je ten výlet šance, jaká přijde jednou za život. Nemůžu si dovolit to nechat plavat.“

„To bez debaty. No fajn, takže zřejmě máš fůru volného času na pár hlučných oslav s přáteli. Začneme hned dneska večer, co ty na to? Za půl hodiny mi končí směna. Tumáš pár žetonů. Jednou dvakrát si zahraj, pak vyzvedneme Milagru a Volusii a začneme obrážet bary. U Bielostandy je dneska dámská volenka a hraje Negroswar.“

„S Mnaurodem u bicích?“

„S kým jiným.“

„Tak to jdu!“

Když vylezli na Širokou, obě Slunce byla pořád slušně vysoko. Cestou k Zoharovu bytu si přátelé vesele povídali o kdečem. Diego měl pocit, jako by dny, co leží před ním i Zoharem, byly zlatem dlážděné.

Zohar otočil klíčem a vešel. „Milagro! Tohle si musíš poslechnout! Úplně úžasná novina!“

Diego čekal v předním pokoji, Zohar zašel dozadu a volal jméno své milé. Pak ticho. Když kudrnatý mladík zase vyšel, obličej měl popelavě bledý jako mrtvé šupiny.

„Je pryč. A konečně našla všechny naše úspory. Měl jsem to ve vydlabané knížce. Byla ostatně od Tympanna.“ Zohar se pokusil o ubohý úsměv. „Napadlo mě, že jeho tvorba si o vykuchání zrovna koleduje. A ona stejně nikdy nečte…“

„Propána, Zohare! Proč jsi to nedal na účet?“

„Co? Když mě v žádné bance v Krutodrtu nevidí rádi, víš, Di? Kvůli jistým drobným nedorozuměním z minulosti.“

„Kam tak mohla jít?“

„Kam asi! Za dealerem. Dělej! Třeba je ještě čas…“

Zběsilá jízda Podzemkou, která pak následovala, se zdála být naráz úděsně zdlouhavá i sevřená do pár vteřin. Diego horečně přemítal, zvažoval možnosti a alternativy, dumal, jak pomoct Zoharovi a chuděrce Milagře. Nakonec ale musel uznat, že nic neví a nic nemůže.

Ke kovovým dveřím v boční stěně jedné budovy v půli Bloku se dalo přijít jedině po škvárové cestě rovnoběžné s Tratí. Ze dveří padaly na betonové stěny šmouhy rzi. Kolem rychle prosvištěl Vlak, až rozhýbal horký smradlavý vzduch, a Zohar začal bušit na dveře. Zapadající Roční slunce vrhalo na hrbolatou betonovou stěnu sinalé nachové světlo. Konečně se panel odsunul stranou a objevily se dvě krví podlité oči.

„Lioneli! Je tu Milagra?“

„Když já nevím, brácho…“

„Tak otevři, já se podívám.“

Hadrák měl tak zpomalené reflexy, že odemknout a otevřít dveře mu trvalo trýznivě dlouho, ale konečně se dostali dovnitř.

Opiové doupě, mizerně osvětlené několika žárovkami, bylo zařízené jako levný hotel, všude samé palandy, matrace a polní lůžka. Na každé rovné ploše, kde se neválelo něčí tělo, například na bednách a lavicích, se hromadilo feťácké nádobíčko. Skoro tu nebylo k hnutí, ale Zohar stejně poskakoval od snící trosky ke komatóznímu spáči a hledal obličej své milované. Diego také, ale opatrněji, nechtěl se o něco píchnout.

Milagru našli v nakysle smrdícím koutě v suterénu, vedle tří prázdných injekcí. Sliny jí tekly na tváře a bradu, dýchala skoro nepostřehnutelně a jen občas.

Zohar ji vzal do náručí. „Tři dávky! Šlehla si tři dávky, to už neudělala celý měsíce! Diego, prosím tě, pomoz mi. Musíme ji dostat do nemocnice a…“

Diego chytil Milagřiny nohy.

A vtom přišli Funesové.

Ryboženky proletěly stěnou suterénu, jako by byla ze vzduchu, zářily a bylo jich pět a místnost se zaplnila vůní slaného láku. Ženky byly oproti člověku poloviční, všechny jednobarevně perlové a zahalené do zvlněné drapérie, která vypadala spíš na prodloužení jejich těl než na nějaký oděv. Veliká nepravidelná křídla podobná blanám se rozkládala a pronikala všemi nehybnými překážkami, stěnami, stropem i nábytkem. Melodické podprahové hučení, kterému téměř bylo rozumět, zaplnilo lidem uši. Z Funesů padaly v chladném světle rozpouštějící se špetky jako vločky. Sesterské tváře, každá jiná a všechny obyčejné, neprozrazovaly nijaké city.

„Ne!“ zaskučel Zohar.

Jakýkoli odpor nebo nesouhlas ale byly marné.

Ryboženky Milagru obklopily a uloupily ji Zoharovu objetí tak snadno, jako matka sebere dítěti z hrsti ostrý předmět. A pak začaly stoupat skrz trámy stropu a mrtvé lidské tělo s nimi proklouzávalo skrytými mezerami ve hmotě stejně snadno, jako to dokázaly jeho průvodkyně na Protější břeh.

Zohar se zhroutil a vzlykal. Diego padl na zem vedle něj. Deky, na kterých Milagra ležela, byly ještě teplé. Příznačná mořská vůně Ženek se postupně vytrácela.

Po dlouhé době přestal Zohar plakat. Pomohli s Diegem jeden druhému vstát. Diego si všiml Milagřiny kabelky, sebral ji a oba vyšli ven.

Už se stmívalo. Než došli na Širokou, noc se ozdobila světly lamp.

Šli, sami nevěděli kam, a pěkných pár Bloků si neřekli jediné slovo. Pak se ozval Zohar.

„Diego, tenhle smutný, utahaný Obvod bez srdce už pro mě není. Odjedu.“ Malátně si od Diega vzal kabelku, vysypal z ní peníze, ledabyle si je nacpal do kapsy a pak tu památku na Milagru upustil do škarpy.

„Kdy? A kam pojedeš?“

„Tak daleko, jak to půjde. Odměstsky, a klidně i dál.“

4.

Světy na požádání

Pár dnů před vyplutím Yannu se šel rozloučit s otcem – a přineslo to jak očekávané, tak nečekané mrazení.

Jako vždy zjistil, že ubíjí čas v Anisynovic obchodu se smíšeným zbožím. Poručil si u věčně zaražené paní Esmin láhev celerové limonády a zkusil to s nejnovější loterní deskou, tentokrát se sportovním námětem a obrázkem Krutodrtských Topičů. Kupodivu opravdu vyhrál pár špetek, které mu Prosper Anisyn nevrle vyplatil. Diego to vzal jako dobré znamení a se spokojeným pohvizdováním vyšel ven.

Byl konec září a listy dobře známého stromu před prahem otcova domu už v očekávání podzimu krabatěly. Chodník byl samá popadaná tobolka. Diega napadlo, jestli napřesrok strom uvidí kvést.

V tmavém a provlhlém otcově doupěti Diego oznámil, co má v úmyslu. Otec kupodivu proti výletu do Palmodolu nic sobecky nenamítal a nijak ho neodsuzoval. Ba co víc, přátelsky ho odsouhlasil a potřásl Diegovi rukou. Ohromený Diego sevřel otcovu suchou a vrásčitou ruku a s poněkud trapným pocitem se vyhnul jeho pohledu. Udiveně si všiml, že na stolku leží otevřený výtisk Zrcadlových světů, jako kdyby si Gaddis opravdu četl nějakou jeho povídku.

„Poslechni,“ ozval se Gaddis, „a jak se má tvůj kamarád Zohar Kush?“

Diego sebou škubl. „Nic moc. Vlastně spíš bídně.“ Pověděl mu o smrti Milagry Avantyrové a o Zoharově šíleném a zoufalém útěku z Krutodrtu.

„Ale nepředávkovala se tím, co jsi mi odsud štípnul, že ne?“

Diego zrudl hanbou a než odpověděl, musel polknout bolestný knedlík viny. „Ne, tati. To jsme použili jenom na její záchranu. Umřela proto, že se dostala k jiným, tvrdším drogám. Snad chápeš…“

Gaddis Flastter velkomyslně máchl rukou. „Jasně, jasně. Nejsem úplná naivka. Zamlada jsem se něco nalítal po Městě, synku. Ale až zase něco bude potřeba, tak se mě radši nejdřív zeptej, ano?“

„Dobře.“

Když se Diego s otcem rozloučil a slíbil mu, že se u něj staví okamžitě po návratu, ucítil, že se v nich obou přesunuly nějaké staré vnitřní polarity.

Toho chladného a větrného dne, kdy odplouvali, zrovna propukla krize se šampaňským. Vlaky a Lodi, které se zastavovaly v jejich Obvodu, nepřivezly to luxusní zboží už celé týdny a všechny starší zásoby byly dávno pryč. Jásající davy na břehu i nadšení cestující na palubě proto mohli přihlížet, jak starostův zástupce Oblouck Trnvrch rázně rozbil o příď Yannu láhev s jablečným džusem. Za pár minut po tomto rituálu už je kapitán Vigo Zutoku dovezl doprostřed Řeky a zamířil doměstským směrem. Slunce jiskřilo na stříbřitých vlnkách.

Prvních pár dnů na vodě připadalo Diegovi značně idylických. Měl pokoj od všech starostí a povinností a naopak mu plavba poskytovala vše, co měl rád: dobré jídlo, silné pití, podnětnou konverzaci a skotačivé noci s neporovnatelnou Volusií Kyssellovou, které trávili stulení v kajutě jako dvě hrdličky v hnízdečku. Jediné jeho povinnosti: pravidelně sepsat několikastránkovou reportáž, která pak pokaždé, když Yann přirazil k Molu v nějakém Obvodu, aby nabral uhlí a jiné zboží, putovala Podzemkou domů.

Neustále se měnící, ale v zásadě stejný výhled na Město se míhal kolem jejich plavidla jako nekonečné cykloráma. Asi tak každou hodinu, pravidelně vpravdě jako hodiny, ohlašoval kapitán Zutoku do lodního rozhlasu jména Obvodů, k nimž se přiblížili: „Pergola… Laskavice… Mouster… Shiloh… Chodvíkův Brod… Merkosur… Oudville… Městovodí… Kašetín… Woskowitz… Novákov… Gavrankapetanovičburg…“ Postupně začala ta táhlá litanie vytvářet jakýsi hypnotický pocit odcizení. Jejich cesta je provede kolem dvou a půl tisíce různých jmen! Už po prvních pár desítkách se domov začal zdát neuvěřitelně vzdálený.

Přeryv v jednolitosti krajiny nastal někde u 10 224 001. Bloku, ale nebyla to moc příjemná změna. Cestující zhlédli nejhorší myslitelný Ghettoblok: požár proměnil celý Obvod v ohořelé trosky: neobydlené, zlověstné a varovné. Viděli skrz trosky přímo na Spatnou stranu Trati a ten volný průhled mezi ní a Protějším břehem se jim zdál být znepokojivou anomálií. Kapitán Zutoku zarecitoval jméno Obvodu slavnostním tónem („Mudřeřicha“) a i když trosky brzy byly za nimi, strašlivá podívaná jim uvízla v duších na mnohem delší dobu.

Zdravější rozptýlení poskytovalo počasí. V chladných a neproniknutelných mlhách Protějšího břehu se rodily bouře, které postupovaly napříč přes Řeku a pak dopadaly na Město. Když taková vřící a rachotivá turbulence přešla přes Yann, posádka se dala zběsile do práce a cestující se stáhli do podpalubí, kde se v pohodlí věnovali hovoru a občerstvení.

Diego zjistil, že jeho společníci tvoří dost zajímavou partičku. Vůdce, starosta Jobo Oczelptack, se projevil jako mnohem víc než jen ten bouřlivý, samolibý chlap, co kdekomu potřásá rukou, jak se často stavěl na veřejnosti. Někdejší sportovec měl nefalšovaný zájem o veřejné blaho svého Obvodu a hodně čekal i od téhle cesty: nová umělecká díla, nové zboží, nové pohledy na svět. Navíc dobře znal KF a hojně Diegovi poskytoval ten typ debat, které měj autor nejradši, totiž o fantazijních tématech. Hádali se o kvalitu různých spisovatelů a jejich povídek někdy celé hodiny.

Také Tolkan Sinsalida, starostův Mistr ingeniál, Diega velmi zaujal. Měl jiskrný pohled, byl malý a hubený a na šošolce hlavy mu svítila pleška obkroužená komickým šedivým lemem. Výtečně se vyznal jak v praktických, tak teoretických stránkách svého oboru. Diega si získal dlouhými debatami o nehybnosti technologie ve Městě a o možnostech změn a pokroku.

„To umělé prostředí, ve kterém žijeme, jsme nepostavili, jen zdědili, nebo aspoň se to záznamy zdají naznačovat. Proto jsme v postavení dětí, které dostaly staré rádio, ať si ho rozeberou, ale pak je někdo požádá, aby ho z jednotlivých a nepopsaných součástek zase složily. Teoretické podklady k většině reality Města nám scházejí. Nemáme ani nástroje k výrobě nástrojů k výrobě nástrojů, které bychom potřebovali!“

Diego cítil, že se mu obzory po každém rozhovoru se Sinsalidou rozšiřují, a už teď se těšil, jak některé z takto získaných znalostí uplatní po návratu ve své próze.

Zednick Pernick, proslulý fotograf z deníku Palaš, pořádal pro společnost prosté, ale zábavné hry, většinou za pomoci karet, zpěvu a chlastu. Pernick byl sice ostříleným veteránem, který zachytil uděšené obličeje svědků už tisíce vražd a sebevražd, ale přesto si uměl užít základních radostí života.

Euplé Babajanová Diega poněkud děsila. Asexuální a kamenná profesorka filozofie z Krutodrtské univerzity se zdála zcela bez citů, jako chladný rozumářský stroj, se kterým nepohnou žádné vnější podmínky. A její úvahy uměly rozhodit až k závrati dokonce i Diegův profesionální mozek.

„Věříte na Blok Nula, Flasttere?“

„Co? Jak to myslíte?“

„Krutodrt má číslování na deseti milionech, takže hypoteticky to někde musí začínat. Cestou do Palmodolu chceme projet asi tak dvě procenta z toho počtu Bloků. Ale co kdybychom jeli pořád dál? Je nějaký Blok Nula? Anebo je to naše číslování jenom fasáda? A pokud Blok Nula existuje, co by člověk spatřil za ním?“

Diego měl najednou svázaný jazyk i mozek. Omluvil se a odešel a potom se už Euplé Babajanové svědomitě vyhýbal.

Dokonce i slizký Lishack Podeywodda, ačkoli pořád obtěžoval roztomile přezíravou Volusii kluzkým flirtováním, Diega občas pobavil některým ze své obrovské zásobárny sprostých vtipů.

Díky těmto i dalším rodákům, kteří byli výtečnými zástupci svého oboru, cesta ubíhala rychle.

Ze všech těch příležitostí ale nejvítanější byla možnost strávit nějaký čas s Chrabrumem Prahou.

Neproniknutelně uhlazený hudebník trávil hodně času ve své kajutě a Diego jej podezříval, že dlouhé hodiny prospí v objetí heroinu. Nicméně jej do kajuty také chodila zabavit spousta žen z posádky. Když si vyšel popovídat s ostatními, byl jako magnet šarmu. Nijak se nesnažil vynikat a moc nemluvil, ale přesto se stával zásadní součástí mnoha debat. A konečně se Diegovi povedlo přimět jej k rozhovoru mezi čtyřma očima a probrat s ním některé jemnůstky uměleckého stylu, právě ty znepokojivé otázky, které před něj tak nepříjemně postavil jeho redaktor Winslow Kabell.

Praha trpělivě naslouchal Diegovým obavám a pak jen lehce předklonil hlavu, takže se nad horním okrajem tmavých brýlí objevily dva půlměsíčky krví podlitých očí. A prostě jen kultivovaně zavrčel: „Je to v tobě, synku, a musí to ven. A jak to vyleze ven, tomu se říká styl. Jenže styl vzniká ze všeho, co jsi kdy viděl nebo dělal nebo si myslel. Svýmu stylu nemůžeš utéct, svůj styl nemůžeš zničit, i kdyby ses snažil. Přinejlepším mu můžeš vědomě nějak přileštit moc ostrý hrany. Jen si ho pěstuj, brácho.“

Diego ucítil, jak mu z ramenou padá obrovská tíže, kterou tam bezděky nosil. Ten večer poslouchal Prahu, který cvičil sám na palubě (nepozvané obecenstvo se shluklo ve tmě, v uctivé vzdálenosti od trumpetisty, dopřálo mu samotu, ale nenechalo si ujít jediný krásně přiškrcený tón, který se vznesl do vlhkého vzduchu), a uvědomil si, že jeho vlastní tiché opakování Prahovy teorie je ještě názornější než sama ta slova.

Jedinou výjimku v tom žoviálním prostředí tvořil starosta Moacyr Paterche a jeho skupinka přátel. Čtyři pět obyvatel Palmodolu v podivných oděvech, kteří se rozhodli s lidmi z Krutodrtu nedružit. Jedli sami. Mluvili zdvořile s podivným dialektem a se zvláštním přízvukem a odpověděli každému, kdo je oslovil, ale sami hovor nezačali nikdy. A rozhodně nehráli poker, hádanky ani Dvacet otázek.

Když se Diego svého starosty zeptal na jejich odtažitost, Oczelptack jen pokrčil rameny. „V Palmodolu dělají všechno jinak. Jiný kraj, jiný mrav, jiné vztahy: Ale věř mi, bavil jsem se s Paterchem dost, abych měl jistotu, že s námi velice chtějí jednat. Koneckonců, k čemu by bylo urazit takovou dálku, kdyby tam čekali lidi úplně stejní, jako jsme my?“

V půlce října začalo napětí na palubě Yanna růst. Palmodol byl už jen pár tisíc Bloků daleko. Brzy přistanou v kraji, kde ještě nikdy nebyli.

Noc před zamýšleným příjezdem předvedl Chrabrum Praha improvizaci, sérii zdobných, vykořeněných tónů, které dusil z krvavě rudé trubky a vrhal do cizího vzduchu, takže všem připomněl jejich nepopiratelnou odtrženost od kořenů, trpkosladký pocit, zároveň mrazivý i vzrušující.

Volusie vleže na palandě stiskla přemítajícího Diega ze spaní tak silně, až cítil, že snad praskne, ale také se cítil být pod ochranou její lásky.

* * *

První týden v Palmodolu utekl jako voda. Jednoho jako víno hustého říjnového rána se vylodili a na Molu Palmodol-35 je okamžitě vítal dav s hudbou a křikem a tleskáním, a pak návštěva z oslav vlastně nevyšla, jen tonula v luxusu, a místní brali každé jejich slovo jako něco nevyhnutelně velmi zajímavého.

Krutodrtské zavedli do tříhvězdičkového hotelu Paví erb a před večerní recepcí je nechali odpočinout. Volusie a Diego se nadšeně svalili na měkkou postel a smáli se té neskutečné věci, že jsou tady, tak daleko od domova.

„Požárkyně a pisálek! Vážně jsme oblafli celý svět!“

„Mluv za sebe, Di. Já jenom konečně dostávám patřičnou odměnu za svoje přirozené nadání.“

Byli rádi, že jsou bez ostatních, protože stísněné prostory Yanna začaly ke konci poněkud ztrácet své kouzlo, a dopřáli si dlouhou společnou sprchu a potom si u hotelové služby objednali pořádný oběd. Nato usnuli a probudilo je až zavolání z ústředny asi kolem páté, které jim připomnělo, že večer mají společenské povinnosti. Oblékli se do svátečního a v recepci se sešli s ostatními vyslanci. Diegovi připadalo, že Volusiin šifonový obleček je úchvatný – a Podeywoddovi podle vypoulených očí taktéž. Zavedli je ke koloně různých divných vozidel a odvezli odměstským směrem k rezidenci starosty.

Jakmile se ocitli ve velikém a hustě zaplněném plesovém sále, Diega se zmocnilo nepřekonatelné, ale přitom jaksi posunuté déjá vu. Scéna se tak živě, i když s mnoha výraznými zkresleními, podobala té události doma, při níž byl jmenován na tuhle cestu, že Diegova mysl jako by se rozpoltila. Anebo spíš měl dojem, že jeho vzpomínky se posunuly a přítomnost dosáhla do minulosti a změnila ji.

Palmodol byl ve většině ohledů odlišný, i když třeba jen mírně, od toho, co znal z Krutodrtu. Novátorské architektonické ozdoby měnily interiéry i vnějšky budov v cosi nenormálního. Součástí písma, jak je viděl na reklamách, bylo několik nečitelných znaků. Dalším disonantním tónem byla nezvyklá móda.

Nejvýrazněji ale Diega rozrušovala řeč Palmodolských. Mluvil zatím s místními jen málo a vždy hovor plynul klidně, jen tak asi každých pět šest slov narazil na překážku v navigaci. Někdy se ten jazykový balvan dal obeplout díky kontextu, jindy vytvořil barikádu neporozumění.

A teď, když palmodolský starosta povstal k projevu, se už ten problém nedal bagatelizovat.

Diego stěží rozuměl půlce toho, co slyší.

„Kvintové a kvinty, jsem plavně slíben, že stojím dnes večer před tolika najemnými barpoty a mohu našim novým flešným štítníkům prodat bližný náchod. Těším se na dlouhé a ovocné jaujau mezi dvěma štírnými Obvody, humlající sílením obchodu a podnětnými novými feši a uzličnými chytrohledy…“

Diego se chvíli silou mocí snažil projev sledovat, ale pak to vzdal a přikyvoval a usmíval se a jen doufal, že opravdu slyší řeč o vděčnosti a přátelství mezi kulturami a ne jen blábolení veselého idiota. Ostatní jeho rodáci nasadili stejnou taktiku – až na Euplé Babajanovou, která si dělala poznámky na ubrousek.

Po zbytek Paterchova řečnění si Diego promýšlel novou povídku o hrdinovi, který se jednoho rána probudí a zjistí, že nerozumí řeči ostatních.

Následující dny, to byl jeden neustávající vír činorodosti. Krutodrtští se hromadně i jednotlivě setkávali se svými profesními protějšky z Palmodolu. Diego zjistil, že jeho milovaný žánr má zapálené stádečko fanoušků i tady, čtvrt milionu Bloků od jeho domova. Debatoval s desítkami autorů kosmogonické fikce, nasbíral znepokojivé nápady a doufejme jich i pár rozdal. A čím víc hovorů vedl, tím mu byla hantýrka občanů Palmodolu jasnější.

Volusia byla nadšená ze svých setkání s palmodolskými požárci. „Di, tomu nebudeš věřit! Používají tady báječnou otočnou spojku, která brání zamotávání hadic!“

Zdálo se, že podobné profesní nadšení vládne i mezi ostatními. Soudě například podle takových projektů, jako bylo Prahovo společné improvizované vystoupení s kvartetem palmodolských hudebníků, kterému vládly podivné rytmy, nesla kulturní výprava sladké a šťavnaté plody.

Ale i když byly tyto hovory podnětné, vybíraly si svou daň na Diegově energii a debatérském nadšení. A tak když jej jednoho večera oslovil Jobo Oczelptack a šeptem mu nabídl krátkou přestávku mezi povinnostmi, Diego bez váhání přijal a jen maličko provinile si vzpomněl na Volusii.

Diego šlapal po lampami ozářené Široké třídě uprostřed smečky rodáků z Krutodrtu, do jednoho pohlaví mužského, a byl divně rozrušen. Dělal si starosti, co by řekla Volusie, kdyby zjistila pravdu o téhle večerní výpravě. (Nalhali ženám, že jdou do parních lázní, kam mají vstup povolen jenom muži.) Možná by pořád mohl vyklouznout…

Pak mu ale na rameni přistála veliká ruka Joba Oczelptacka s košíkářskou dlaní a on byl neodvratně spojen se skupinkou prostopášníků.

„Pěkné číslo s cizí ženskou nám všem udělá dobře, co, Flasttere? Nic proti té tvojí, určitě je krásná a zamilovaná, ale i dokonalost po čase unaví.“

Zednick Pernick se přidal: „Navíc ne všichni máme to štěstí, že bychom s sebou měli své polovičky. Já už byl tak nadržený, že jsem začal pokukovat dokonce i po Babajanové. To byla totiž jediná ženská, kterou si nezabral tady Praha.“

Muzikant s ukrytýma očima zavrčel a odsekl: „Dámy mají rády chlapa, kterej ví, co s pyskama.“

Lishack Podeywodda si přičísl ulízané vlasy. „To mi připomnělo jeden vtip. To se vám jedna nadržená ingeniálka takhle ocitla sama s hasákem a…“

„Prosím,“ řekl se smíchem Sinsalida, „žádné bezdůvodné očerňování mojí profese!“

Asi desítka poživačníků se od srdce rozesmála. Žerty pak poletovaly vzduchem dalších pár Bloků a palmodolští chodci si tu rozjařenou partu prohlíželi se zájmem, ale bez nepřátelství.

„Tady!“ vybafl Oczelptack. „To je ta adresa, kterou mi řekli. Povedu útok osobně!“

Starosta vzal vstupní schodiště po třech schodech najednou a už byl na verandě a cloumal zvonkem. Uvnitř někdo odhrnul závěs a pak se dveře otevřely.

Prsatá ženská s nalakovanou ofinou, která je přišla přivítat, byla podle všeho bordelmamá. Diego si řekl, že se podobá nohaté tanečnici ze sboru, která šla na odpočinek, nabrala váhu a stala se šéfkuchařkou.

„Á, naši vlízní návštěvníci! Vítejte, kulhoni, vítejte v nejlepším erosínu v Palmodolu! Jen dál, tady si brzy vysušíte líbezníce!“

Oczelptack i ostatní se nahrnuli dovnitř.

Diego se rozhlížel a srdce mu bušilo.

Veliký salon byl vyzdoben karmínovou tapetou a byla v něm spousta kurev, v plynovém osvětlení všechny vypadaly krásně a všechny byly spoře oděné. Nějaký klavírista zemdleně šimral klávesy pianina. (Praha dal dočasně přednost umění před žádostmi těla, došoural se k tomu otrávenému chlapíkovi a dal se s ním do hovoru.) Než se Diego stačil vzpamatovat, Oczelptack už svíral dvě ženské, padl na kanape s plnou náručí vyhřátého mladého masíčka a začal se hlučně dovolávat pití.

Diego měl najednou na krku malou blondýnku a v ruce sklenici. Prokoktával se rozhovorem, kterému stěží rozuměl, protože ta holka měla ještě cizejší přízvuk i slovník.

„Vy… ty nejsi z Palmodolu?“

„Nej, v tom švírným bintu klek Ansatz.“

Když Diego dopil, starobylé osvětlení jako by už pokrývalo celou místnost zlatavým mihotáním. Líbal se s malou blondýnkou, ale vtom se rozezněl křik.

Diego honem vyskočil.

Oczelptackovy dvě šlapky se zmítaly a snažily se vymanit z jeho přátelského objetí. Starosta měl napůl rozepnutou košili, takže na prsou bylo vidět velikou duhovou šupinu. Tvář už měl poškrábanou do krve a tvářil se naprosto zděšeně.

„Děvčata, no tak děvčata, copak se děje?“

„Šupník! Šupník! Je to šupník!“

Nevysvětlitelné obvinění se rozeznělo i z úst ostatních děvek po celém bordelu. Ze všech koutů se sbíhali kunčofti i prostitutky, řvali, nadávali, křičeli rozkazy.

Než mohl Diego a jeho rodáci zasáhnout, dva urostlí a polonazí muži chytili starostu tak, že se nemohl ani hnout. Ostatní Krutodrtští dopadli podobně a nemohli svému společníkovi pomoct.

Oczelptack sebou zmítal a na rozškrábaném obličeji měl ublížený a nechápavý výraz. „Přátelé, přátelé, urazil jsem vás snad nějak? Vysvětlete mi to a já…“

Jeho bezradné námitky rázem utichly, protože mu jedna vzteklá, kudrnatá štětka vrazila do prsou nůž na otvírání dopisů až po jílec.

Vytryskla krev. Oczelptack hrdelně zachroptěl a složil se na podlahu.

Na nevyslovené pozvání smrti patřičně zareagovali všudypřítomní tvorové. Funesové s cihlovou kůží proletěli stěnami: pár Býkoní s kožnatými křidly, o něco červenějšími než jejich svalnaté lidské trupy. Strážci smrti se zvířecími hlavami naplnili síň svým pachem: kdyby rozpálený dlážděný chodník ožil a začal se nakysle potit, mohl by se vyrovnat pachu Býků.

Diego hrůzou ztuhl a dokázal si jen bezmocně vzpomínat na příjemnější vůni Ryboženek, jak ji cítil, když si přišly pro Milagru.

Býkoni stiskli starostovu mrtvolu něžně, jako když matka chová dítě, začali křídly mocně tepat vzduch a vznesli se s proměněným mrtvým mužem stropem ven.

Příchod a odchod Funesů poněkud ochladil krvežíznivou náladu Palmodolských. Přesto se na Diega a ostatní nijak nezapomnělo. Zákazníci a ženské je dál hrubě drželi, a tak se Krutodrtští dostali z domu až v želízkách a v policejním antonu.

Diego cestou do vězení přemýšlel o tom, že Volusie mu nejspíš časem odpustí.

Ale odpustí si taky on sám?

Diego by byl přísahal, že v Oczelptackově šupině poznal jeden pozoruhodný exemplář, který osobně vytrhl z patřičného místa.

Úřady se ke Krutodrtským chovaly, jako by přenášeli nějakou nakažlivou nemoc: celou skupinu včetně žen izolovali v obrovské vazební věznici na policejním okrsku Palmodol-40. Podmínky tu byly bídné, ale nikoli kruté: palandy nad sebou, jediný nijak nezakrytý záchod a umyvadlo, rozsvíceno ve dne v noci. Po týdnu věznění ale stejně všichni začali být na nervy.

Za zástupce obviněných byli vzhledem ke svým funkcím vybráni Lishack Podeywodda a kapitán Vigo Zutoku. Ve skutečnosti ale neměli skoro nic na práci. Po tom maléru v nevěstinci nenásledovaly žádné výslechy, žádná obvinění, žádná slyšení ani soud. Bylo jasné, že jejich „zločin“ je nevyvratitelný, evidentní a neprominutelný.

Zbývalo už jen, aby se dozvěděli, jaký dostanou zasloužený trest.

Všichni Krutodrtští u sebe šupiny neměli. Těm, kdo je nosili, ale jejich štěstíčka surově servali z krku.

Debaty mezi vězni se přirozeně točily hlavně kolem té polízanice. Objevilo se několik teorií vysvětlujících fanatickou úctu jejich hostitelů k šupinám Městotvora. Krutodrtským dělalo veliké potíže vůbec si takové. „uctívání“ představit. Nakonec jim nezbylo než se smířit s vysvětlením Euplé Babajanové.

„Tihle naši sousedi jsou bezpochyby neproniknutelně provinční. To jsme ale i my, jak dokazuje naše nezamýšlená urážka. Spirituální mapa Města je prostě nejen větší, než jsme si představovali, ale větší, než si vůbec představit dokážeme.“

Diego měl chuť to mínění zpochybnit, třeba jen z profesní cti, ale nakonec musel uznat, že ani on sám ty události v nejmenším nepředvídal.

Únavně nudné dny se vlekly jako voda ve škarpě. Dva týdny, tři týdny… emoce pracovaly, někteří vězni začínali být nerudní, jiní agresivní. Postavili si nouzové přepážky z dek, aby získali aspoň náznak soukromí. Diego si dělal starosti o Volusii: její povaha vyžadovala hodně svobody, a tak ji zajetí vyčerpávalo víc než ostatní.

Pátý týden se zajatci dozvěděli, že mohou odejít. Tu novinu jim přišel ohlásit sám pan starosta Moacyr Paterche. Stál za mřížemi, jež je věznily, a díval se na dychtivé tváře Krutodrtských, jako by před sebou měl bednu plnou odchycených kanibalských krys.

„Váš zástupce starosty vyhověl našim žádostem o náhradu za vaše zločiny. Peníze a písemná omluva dorazily dnes Podzemkou. Nyní jste ovědřeni a svoboděni. Odejdete přímo na Molo, nalodíte se a nikdy se nevrátíte.“

„A co náš majetek?“ zeptal se Podeywodda.

„Všechno jsme při usmiřovacích obřadech spálili.“

Zednick Pernick zděšeně zahuhlal něco o svých negativech. Chrabrum Praha sebou cukl, jako kdyby dostal ránu do břicha, a Diego si představil rudou trubku uprostřed plamenů. Neměli se ale proti té nestoudnosti jak bránit.

Loď Yannova doba odrazila od Mola v Palmodolu a z opatrnosti se ke břehu přiblížila až druhý den, pěkných pár Obvodů daleko. Tam se obrátili na Meziobvodní dobročinnou organizaci Pomoc cestovatelům, dostali šaty a zásoby na zpáteční cestu a také poukázky pro další úřadovny PC v jiných Obvodech.

Chrabrum Praha triumfálně třímal otřískanou trubku, kterou objevil mezi dary pro PC. Tu noc zahrál ohnivý žalozpěv za Oczelptacka a jako by povolával jeho ducha kaskádami melancholických tónů, velikých jako starosta sám.

Diego se choulil v chladu počátku prosince ve staré zalátané vlněné bundě, stál u zábradlí na přídi Yannovy doby a díval se, jak se za ztemnělou vodou přibližuje jeho rodný Obvod, zastíněný šikmo k doměstí zapadajícím Denním sluncem; Roční slunce už dávno zmizelo za jejich denní obzor a zahřívalo zrovna jiné části Města. Dobře známé, Širokou třídou vejpůl přeťaté šiky budov, kterým Diego říkal domov, vypadaly jako srovnané šachové figurky před partií.

Volusie stála vedle něj a choulila se kvůli rozmarům pozdní roční doby do lodní deky. Od těch posledních trýznivých dnů v Palmodolu byla náladová a náchylná k záchvatům třesavky, kdy se prostě nedokázala zahřát. Diego jí stěží mohl tu reakci na tragédii vyčítat. On sám byl po smutném vyvrcholení jejich „kulturní expedice“ neklidný a mimo.

„Hrozně ráda vystoupím na zem v tom milém, báječném Krutodrtu,“ ozvala se Volusie. „Je mi fuk, jestli už nikdy nebudu cestovat.“

„Já taky. Mně taky.“

„Je vážně děsná ostuda, že ty naše vzletné naděje musely skončit takhle.“

„Buďme hlavně rádi, že jsme naživu.“

Stáli krátce před půlnocí před zavřeným Chumillovým obchodem a Diego tiskl Volusii ruku. Obrázky a zvuky a pachy Krutodrtu v něm probudily silnou nostalgii a vděk, který mu svíral srdce. Nálada se mu lepšila a už málem viděl, jak se mu ohavné zbytky nedávné noční můry vypařují z duše.

„Diego, já nechci být přes noc sama.“

„Samozřejmě. Zůstaneme u mě. A ráno zajdeme navštívit otce.“

„Fajn. Pojď, jdeme nahoru.“

V bytě páchlo zatuchlinou a Diego otevřel okno. Otočil na doraz termostatem, aby přiměl radiátory k pořádnému výkonu. I po půlhodině však zůstala železná žebra stejně studená jako jindy. Diego vztekle seběhl k bytu domácího a tloukl mu na dveře. Wellekrall Vlyss se mu ale neukázal, a tak Diego uznal porážku a ustoupil.

„Zajdeme k tobě domů, Vol. Tady je jako v morně. Hned zítra se z té díry odstěhuju.“

„Ne, na to jsem moc ubitá. Přihoď pár dek, ono to půjde.“

Diego jí vyhověl a oba si vklouzli pod horu peřin a pokrývek. Spánek se jich zmocnil dřív, než si vůbec něco stačili uvědomit.

Jenže asi tak ve tři sebou Diego trhl a probudil se.

V pokoji s nimi někdo byl, někdo tu šeptal.

„Di, Di, slyšíš mě?“

Diego zkusmo odpověděl: „Kdo je to? Co mi chcete?“

„No konečně, nádhera! Přece jenom jsem tě po všech těch marných pokusech našel! Di, to jsem já, Zohar!“

Volusie dál spala jako dřevo. Diego vstal a došel k rádiu. Vypadalo vypnuté, stupnice nesvítila, ale přesto se z něj linul hlas Zohara Kushe.

„Nemůžu mluvit dlouho, Di. Dneska v noci je hrozný provoz. Tak jenom poslouchej. Jsem teď desítky milionů Bloků odměstským směrem od tebe. Úžasná výprava! Prostě krása! Našel jsem soupravu se svým jménem, po těch všech letech, považ! A to pivo! Proti zdejšímu chutná Rudé Bravo jako chcanky! Jsem šťastný, Di. A můžu ti potvrdit, že naše město je divnější, než jsme si kdy pomysleli. Pevnou víru, příteli! Všechno je na nejlepší cestě.“

„Zo, Zo, řekni mi víc!“

Jenže zázračné rádio neodpovědělo a Diegovi nezbylo než se odpotácet zpátky do postele.

Přišlo jiskřivé ráno. Diego otevřel oči kolem deváté a vylezl z postele, aniž by vzbudil Volusii.

Ten zvláštní zážitek z noci… byl to jenom sen? Záchvat náměsíčnosti? Neurotická příhoda zaviněná zbožným přáním a autohypnózou?

Ať už se stalo co se stalo, Diego jen věděl, že nemožné spojení se ztraceným přítelem ho upokojilo a zbavilo úzkosti.

Spisovatel se začal probírat věcmi v bytě. Na stolku ležela pošta za dva měsíce: aspoň tohle Vlyss pro svého nájemníka udělal. Diego se shora prohraboval kupkou dopisů a pak narazil na tlustou obálku se zpáteční adresou Mladé formy.

Rozlomil pečeť, roztrhl papír a balíček vydal výtisk Světů na požádání.

Na přebalu byl jeden z nejpěknějších obrázků, jaké kdy Gropius Ketrnach namaloval. Asi desítka pochvalných citací tvrdila, že ten neznámý pan Diego Flastter bude novou jasnou hvězdou na nebesklonu kosmogonické fikce.

A v knížce byl papír s hlavičkou Zrcadlových světů a na něm přípis od Winslowa Kabella: Myslíte si, že můžete odpočívat na vavřínech, Flasttere? Tůdle! Hybaj do práce!

Diego se smál od ucha k uchu, takže když probudil Volusii, začala se usmívat taky. Konečně se zase vyspala v posteli, kterou zná, a vypadalo to, že jí to hodně pomohlo zvednout morálku. Když uviděla knihu, vypískla, vytrhla mu ji a přitiskla si ji na prsa.

„Ty můj mladý génie! Pojď pomuckat svou největší fanynku!“

Po nějaké době se vydali na snídani do Kernerovy restaurace a Diego tiskl v té dlani, kterou nedržel za ruku Volusii, svou knihu. Prošli kolem stánku Yezelena Chuffa.

„Diego, mám tu štos tvých knih, co chtějí zákazníci od tebe podepsat!“

„Hned, Yezelene, nejdřív musím navštívit otce a ukázat mu ji!“

Volusie se zastavila před zimně holým stromem, který střežil dům Gaddise Flasttera.

„Koukej, jak má nalité pupeny, Di! Na jaře pokvete jako blázen!“

Když byli v chodbě, pár kroků ode dveří bytu, kde Diego prožil dětství, uslyšeli zakvílení a úder, jako by někdo dostal ránu a svalil se na podlahu.

Diego třaslavě strkal klíč do zámku tak dlouho, až Volusie radši vyrazila dveře ramenem a vyhodila zámek z prohnilého futra.

Trůn Gaddise Flasttera byl překocený a prázdný. Diego se rozběhl k otevřenému oknu. Funesové samozřejmě jako vždy poletovali po celém nebi, někteří nesli břemena, jiní nijak nenaznačovali, že zastupují to vše, co leží mimo dosah lidského chápání.

A v celém bytě bylo cítit slaný lák.

přeložil Richard Podaný

Doslov Paula Di Filippa:

Cesta do nekonečna

Ten román se měl jmenovat Na Západní třídě. Mělo jít o téměř naturalistické dílo, příklad ashcanského realismu, tedy něco jako to, co Will Eisner udělal s grafickým románem. Obydlen obyčejnými lidmi s jejich malými dramaty skládajícími se z vítězství a proher, lásky a nenávisti, tužeb a beznaděje, měl být naprosto mimetickým dílem.

Podstatný aspekt byl však zachován.

Západní třída, místo mého příběhu, je ulicí neurčité délky. Aniž bych to někdy otevřeně potvrdil, zamýšlel jsem jemnými náznaky vyjádřit skutečnost, že jde o ulici napínající se jako ve snách přes celý kontinent. Podobně jako žlutá cesta v zemi Oz, na níž se mohou odehrávat nekonečná dobrodružství.

Nikdy jsem si nepředstavil, co leží na druhé straně Západní třídy. Pravděpodobně jsem předpokládal, že jde o další městské Bloky nebo o nedotčenou krajinu.

Je zbytečné říct, že román Na Západní třídě nikdy nevznikl. Došel jsem k názoru, že skrytý podtext by byl příliš zvláštní pro mainstreamového čtenáře – a nedostatečně podivný k tomu, aby zaujal čtenáře fantastiky.

Ale něco mě k té zárodečné myšlence neustále poutalo.

A tak jsem nakonec spíše než snahu být konvenční zvolil mnohem podivnější formu.

A není to vlastně věc, kterou sám od sebe očekávám? Kterou každý skutečný SF autor cítí hluboko ve své krvi? Kdy jsem si vlastně zvolil umírněnější cestu?

Proč nevytvořit svět jako neskutečně umělý výtvor, jediný městský blok protažený až na neurčito? Jak by se postavy tímto pásem pohybovaly? Stejným způsobem jako je tomu u nás: vlakem, podzemkou, lodí i pěšky. Ale jak ohraničit okraje tohoto pásu a odradit postavy od jeho překročení? Proč nestanovit literární podobu nebes a pekla na každé z těch stran?

Poté, co jsem vytvořil jakousi laboratoř stvořenou k činům – pod vlivem Světa Řeky od Philipa José Farmera, jak také jinak, a rovněž pod vlivem Konfluence od Paula McAuleyho, Nádraží Perdido od Chiny Miévilla a s drobnou úklonou ke skvělé povídce The Concentration City od J. G. Ballarda – musel jsem vyřešit výzvu, jak toto prostředí zalidnit.

Zde se znovu částečně vynořila původní koncepce románu Na Západní třídě.

Proč nevyplnit vysněné ulice, přinejmenším zčásti, „obyčejnými“ postavami, lidmi formovanými kulturou a dějinami, lidmi připomínajícími průměrné obyvatele poloviny 20. století? Mělo by jít o kosmopolitní, jednoznačně městské typy. Rozpor mezi bizarním prostředím a domáckými charaktery mohl příběhu dodat žádaný pocit mrazivé nepatřičnosti. Samozřejmě, na rozdíl od Farmerových vzkříšených, moje postavy v Lineárním městě vyrostly, jejich duch byl vždy neodmyslitelně spjat a formován daným prostředím a jeho historií. Věci, které bychom my považovali za šílené, jsou pro ně přirozené, a naopak věci, které by oni považovali za nepřijatelné, jsou pro nás zcela běžné.

A proč jsem za hlavní postavu zvolil spisovatele? Tedy, činím tak málokdy, a je to pro mne vždy výzva. Pravda, moje sbírka Lost Pages představuje spisovatele jako protagonistu každé z uvedených prací. Ovšem tyto příběhy mají spíše životopisný charakter, vždyť jejich hrdinové jsou všeobecně známými z obecných dějin literatury. Do té doby jsem ještě nikdy nevytvořil postavu spisovatele od samého základu a neoživil poté jeho mysl. Tak vznikl Diego Flastter, jehož iniciály D. F. jsou samozřejmě zkráceninou mého příjmení (pozn. překl. – tady jsem se dopustil drobné změny textu, v originále se totiž hlavní postava jmenuje Diego Patchen a její iniciály D. P. jsou převrácenou podobou těch autorových). Udělal jsem z něho autora kosmogonické fikce, což je v Lineárním městě obdoba science fiction. A obdařil jsem ho rozvíjející se kariérou, přičemž jeho hlavní snahou je zaplnit volné místo v časopisech, zatímco publikovat knihu je pro něj něco nemyslitelného – nezdolatelný vrcholek.

Jeho přítelkyně Volusie Kyssellová není vytvořena podle obrazu mé vlastní partnerky Deborah Newtonové (která se mnou sdílela téměř třicet let mého psaní). Snad až na to, že obě jsou vydatnými jedlíky a bezstarostnými bytostmi pokud jde o zásady „dobrého“ chování.

Ostatní postavy kolem Diega se z mé mysli vynořily podle požadavků příběhu. Jednoduše jsem je pojal jako o něco větší než jejich životy – v dickensovském či kerouackovském smyslu – a současně zcela přirozené. Jedinou další postavou s reálnou předlohou je jazzový muzikant Chrabrum Praha, zde nejde samozřejmě o nikoho jiného než o Milese Davise, hudebníka, jehož práci považuji za jeden z vrcholů uměleckých snah dvacátého století. Užil jsem si představu jeho postavy mého příběhu. (pozn. překl. – ovšem není jen mým názorem, že Diegův redaktor Winslow Kabell značně připomíná historky vyprávěné o nejslavnějším redaktorovi Zlatého věku SF Johnu W. Campbellovi.)

Ponechal jsem tolik záhad vztažených k povaze svého světa, kolik by byl čtenář schopen tolerovat, ačkoli místo a dění je popsáno zcela jasným způsobem, doufaje, že otázky proč, nač a jak zůstanou navždy nezodpovězeny. A vyhradil jsem si prostor k pokračování v tomto duchu, či snad k zodpovězení některých otázek vztahujících se ke konstrukci Lineárního města v potenciálních pokračováních, z nichž jedno je již na samém začátku pod pracovním názvem Princezna z Lineární džungle.

Něco z mého výtvoru se dotklo velkého množství čtenářů. Knize se dostalo prozatím největšího počtu různých nominací ze všech mých dosavadních prací, ačkoli žádná z nich nebyla proměněna a já jsem znovu nedokázal získat žádnou z cen. Přesto jsem velmi vděčen za takové přijetí i za překlad, určený českým Čtenářům. Možná tato práce může oběhnout svět, spojit jeho města do jednoho metafyzického Lineárního města, v němž se každému z nás dostane potvrzení vlastní duchovní blízkosti s ostatními.

Pochybuji, že by se Na Západní třídě mohlo kdy stát tak vynikajícím dílem.

Di Filippo, Paul (1954 –

Americký autor fantastiky, narozen 29. 10. 1954 ve Woonsocketu na americkém Rhode Islandu, dnes žije v tamním Providence. Studium nikdy nedokončil, spisovatelem z povolání je dle svých slov již od roku 1982, ale téměř vždy si finančně vypomáhal vedlejším zaměstnáním. Nejprve publikoval povídku Falling Expectations (1977) v magazínu Unearth, ale první prodanou a profesionálně vydanou prací se stala až Rescuing Andy (1985) z Twilight Zone. Od té doby publikoval řadu kvalitních prací v magazínech F&SF, Interzone, Amazing, Asimov’s SF, New Pathways či SF Age. Uveďme z nich především tituly Stone Lives (F&SF 1985, č. Stone žije-F&SF 1/98 a Zrcadlovky/Laser 2000), Kid Charlemagne (Amazing 1987-nom. Nebula), Lennon Spex (Amazing 1987-nom. Nebula), The Double Helix (Interzone 1994-BSFA), Karuna, Inc. (Fantastic Stories of the Imagination 2001-nom. WFA) či samostatně vydanou novelu A Year in the Linear City (2002-nom. Hugo a WFA, č. Rok v Lineárním městě-Trochu divné kusy/Laser 2005).

Alternativní 19. století zobrazil s využitím reálných historických postav v novelách sbírky The Steampunk Trilogy (1995). Ve sbírce Ribofunk (1996) shromáždil práce zařazené do bio-kyberpunkové budoucnosti, kde lidem slouží genově upravené inteligentní bytosti zvířecího původu, u nás tento cyklus známe díky povídce Streetlife (New Worlds 3, ed. David S. Garnett 1993, č. Život na ulici-Živel 19/2001). Zajímavým projektem je sbírka Lost Pages (1998), jejíž příběhy zachycují většinou osudy, skutečně žijících autorů v alternativních světech, chronologicky řazených podle časového rozmezí od 20. až do 60. let tohoto století, kdy SF žánr v zde popsaném prostředí již zcela vymizí. Rozmanité možnosti evoluce člověka prozkoumal v příbězích ze souboru Babylon Sisters and Other Posthumans (2002). Dále vydal soubory Destroy All Brains! (1996), Fractal Paisleys (1997nom. WFA), Strange Trades (2001), Little Doors (2002) a Neutrino Drag (2004).

Tajnou historii 60. let zachycuje debutový román Ciphers: A PostShannon Rock-n-Roll Mystery (1998), jehož nepříliš fantastický děj si všímá zejména soudobého výzkumu DNA. Pod společným pseudonymem Philip Lawson napsal ve spolupráci s Michaelem Bishopem dvojici detektivních románů Would It Kill You to Smile? (1998) a Muskrat Courage (2000). Následující román Joe’s Liver (2000) rovněž do fantastiky nespadá. Hrdinka erotickými prvky obohaceného románu A Mouthful of Tongues: Her Totipotent Tropicanalia (2002) získá téměř božské schopnosti, které jí dovolují cestovat mezi paralelními časovými liniemi. Podobnou dovednost si osvojí také prodavač knih z románu Fuzzy Dice (2003), jenž může vstupovat do alternativních světů vytvořených podle pravidel jeho vlastní představivosti.

Satirický SF román Spondulix (čas. SF Age 1995, kn. rozš. 2003) je příběhem, v němž se obyčejné sendviče stanou alternativní měnou zcela nahrazující běžná platidla. Prozatím poslední román Harp, Pipe, and Symphony (2004) je autorovým prvním vstupem do fantasy žánru v příběhu mladíka, jenž se na cestě známými i neznámými krajinami snaží překonat nástrahy Královny říše kouzel. V současnosti pracuje na komiksovém scénáři k sérii Top 10: Beyond the Farthest Precinct (dosud nepublikováno), která má navazovat na známé dílo komiksového mága Alana Moora. K vydání se chystá rovněž povídková sbírka The Emperor of Gondwanaland (dosud nepublikováno). Paul Di Filippo je autorem s bohatou fantazií a invencí, jeho próza má často experimentální či kontroverzní obsah. Prozatím se mu daří spíše v oblasti kratších prací, kde však dnes bezesporu patří k nejplodnějším a nejkvalitnějším zástupcům žánru, ačkoli významná ocenění se mu dosud bohužel vyhýbají.

Andy Duncan

CECH KATŮ

Nominace na cenu Nebula

Trochu divné kusy mají být antologií s co nejširším záběrem a neměly by se vyhýbat rovněž závažným tématům. K těm jistě nejdiskutovanějším patří otázka o oprávněnosti, funkčnosti a etice soudního systému s možností uložit trest smrti. Jde o téma, jež se pro svou důležitost objevuje v řadě science fiction prací již po celé desítky let a bude tomu i nadále, tedy alespoň dokud se bude trest smrti v pozemské justici vyskytovat. Ať už s jeho existencí souhlasíte či ne, v každém případě je Duncanova novela skvělou výzvou k zamyšlení.

Když do obchodu manželů Blackburnových onoho pátku vstoupil cizinec, nebyli uvnitř žádní další lidé, pokud nepočítáte Stumpyho Turlise, kterého paní Blackburnová, jež si potrpěla na jistou úroveň, rozhodně nepočítala. Když cizinec otevřel, nade dveřmi se rozezněl kravský zvonec, paní Blackburnová však nevzhlédla. Předpokládala, že to jen odchází, či přesněji oddupává, nejmladší Cooperovic děcko s dlaní plnou už rozpatlané lékořice. Peníz od dítěte, překvapivě čistý, ještě stále ležel na pultě, kam ho holčička nataženou rukou položila. Paní Blackburnová chtěla nechat minci trochu oschnout, než ji uloží do pokladny. Mezitím se vrátila ke své původní práci – krájení nového kola sýra, což byla vždy delikátní operace, se kterou se zároveň nemohlo otálet až do poledne, kdy se dovnitř začnou valit zákazníci pro sendviče, nacpou se k pultu, mluví všichni najednou a chtějí všechno hned, a to ani nemají dost slušnosti, aby si umyli ruce od koňského potu a mazadla na stroje a krmiva pro slepice předtím, než rozbalí voskovaný papír a zakousnou se do sendvičů se sýrem a bůhví s čím ještě, které by, jak paní Blackburnová tušila, nebyly hotové, kdyby měla celé dopoledne skákat kolem každého bílého vagabunda ve městě. Vypadám snad jako nějaká stará negerská mamá? ptala se někdy po večerech pana Blackburna. Nechci být zlá, ale prostě to jen chci vědět, protože pokud to tak je, pokud jsem skutečně nejponíženějším služka každého žebráckého sběrače v okrese, tak bych měla jít na místo, které mi náleží, sebrat svůj skrovný majetek, opustit tuto postel, kterou znesvěcuji už jen svou přítomností, a jít spát do stáje s dalšími němými tvory z říše našeho Pána, a poté, co toto řekla, paní Blackburnová si osušila oči cípem zástěry a těšila se, čím ji pan Blackburn uklidní. Paní Blackburnová si pomyslela (a zuby zakousla do rtu, když nejostřejší nůž, co měla doma, začal pronikat od voskového obalu), že všechno to dup dup dup zní, jako by se to dítě snažilo udělat do podlahy díry pro telegrafní tyče, a to je zrovna teď vyleštěná, až oči přecházejí, a to jen po dobrém měsíci naléhání na pana Blackburna, a protože byla v zajetí těchto úvah, umožnila Stumpymu Turlisovi, aby se stal prvním člověkem v Andalusii, stát Mississippi, který promluví s cizincem, což bylo ponížení takového řádu, že ji mělo pronásledovat až do hrobu.

„Brýjitro,“ řekl Stumpy Turlis.

„Dobré ráno,“ řekl cizinec a paní Blackburnová poplašeně vzhlédla. „Nepřekážím vám, nebo jo?“ zeptal se Stumpy Turlis.

„Ani v nejmenším.“

„Protože kdyby jo, tak vám uhnu. Nechci dělat žádný potíže. Můžu se natáhnout někde jinde.“

„To je v pořádku. Skutečně mi to vůbec nevadí. Zůstaňte, prosím, kde jste.“

Stumpy Turlis ležel, jako obvykle, natažený na pultě oddělení se železářským zbožím, klobouk na hrudi, ruce svěšené podél boků. V pravé ruce držel cigaretu, v levé ruce, přestože na ni momentálně nebylo za pultem vidět, bezpochyby třímal načatou láhev Coca Coly. Na dýnku klobouku měl zmačkaný papírový obal, který prozrazoval, jaký lék na bolení hlavy si vzal, když přišel.

Nad Stumpym, zády k pultu s potravinami a paní Blackburnové, stál vysoký, bělovlasý muž se širokými rameny, v tvrdém klobouku, šedých proužkovaných kalhotách a černém kabátě po kolena. V pravé ruce nesl šedý kufr. Asi cesťák s novou kolekcí kartáčů, usoudila paní Blackburnová, nebo s mazáním, nebo s pilulkami. No, jen ať mluví s tím starým bláznem Turlisem a pro změnu zabírá jeho čas. Musím být pěkně hluchá, pomyslela si paní Blackburnová, když pokládala další plátek sýra na rostoucí hromadu na krájecím prkýnku, je to velký chlap a já, ho ani neslyšela přijít. To je zimní kabát? Když zametala verandu v devět hodin, teploměr Royal Crown už ukazoval třicet stupňů.

„Já tady jenom čekam, až mi zaberou ty goody’s,“ řekl Stumpy Turlis. „Bolí vás často hlava, pane?“

„To nemohu říct.“

„To buďte rád. Já to mam furt. Trvá to tejden. Víte proč?“

„Ne, to nevím.“

„Septum. To mi řekli v Meridianu, mám septum, deviaci nosní přepážky. Víte, co to je?“

„Bohužel ne.“

„Způsobuje to bolení hlavy. Jako by vás někdo praštil mezi voči koncem desky, ale horší. Praštili vás někdy mezi voči deskou, pane?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Tak se modlete, aby se vám to nikdy nestalo. Je to hrozný, fakt hrozný, ale neni to tak špatný jako deviace nosní přepážky, božemuj. Ste šťastnej chlap, to vám můžu říct.“

Paní Blackburnová se ptala sama sebe, odkud může cizinec být. Mluvil příliš dobře, jako by se naučil anglicky z knížky. Pořád čekala, že se buď otočí, nebo odejde, nebo se alespoň pohne nebo přešlápne, ale ne, on tam jen stál, bez hnutí, s hlavou lehce skloněnou jako starý přítel truchlící nad nataženým tělem Stumpyho Turlise. Odloupla z nože malinký vláčný kousek sýra a snědla ho, dávajíc pozor, aby se prsty nedotkla úst. Sýr byl na jazyku měkký a jemný. Koukala na cesťákova záda a cítila, jak ji líně obtéká studený dech nejbližšího ventilátoru, čechrá jí vlasy a převrací listy meridianských novin, které ležely na stojanu vedle pokladny.

Stumpy Turlis se zeptal: „Chcete něco koupit, pane?“

„Ne, já jen…“

„Protože já tady nepracuju. Já tu nic neprodávám. Pokavaď něco chcete, musíte…“ Ztišil hlas a přešel do spikleneckého šepotu. „Musíte říct jí.“

Přesto se stále ještě neobrátil. Ventilátor ztratil zájem a odklonil se jinam a ponechal pot na jejím krku, ať dělá, co umí, a po tomto náhlém připomenutí horka paní Blackburnová nabrala dech a nahlas řekla: „Přejete si?“ Jak to řekla, odložila nůž a utřela si ruce o vnitřek zástěry.

Cesťák se otočil, pokýval hlavou a dotkl se klobouku. „Dobré ráno, paní. Děkuji pěkně, já se jen dívám.“ Mohlo mu být šedesát, ale mohlo mu být také osmdesát, s těmi těžkými brýlemi s černými obroučkami a napuchlou papulnatou tváří se to dalo jen těžko odhadnout. Přes celý obchod mohla paní Blackburnová vidět, že jeho oči, zvětšené čočkami o síle dna od půllitru, jsou snad ty nejsmutnější oči, co kdy viděla.

Přestože to neměla v úmyslu – vždyť nakonec může cesťákovi ukázat dveře, aniž udělá jediný krok – paní Blackburnová se začala přemisťovat k pultu se železářským zbožím. Tak jako vždycky, šla tou delší cestou, kolem pultů rozmístěných do tvaru písmene U, kolem potravin a textilu, prohlubní, kterou do podlahy vyšlapali v devatenáctém století její příbuzní z manželovy strany a jejich rodiče. Paní Blackburnová pohrdala jakoukoli kratší cestou přes obchod.

„Pánbůh ví, že nic dalšího na prodej nepotřebujeme,“ řekla paní Blackburnová, když procházela kolem ubrusů a zástěr. Uvědomila si, že si při chůzi stále utírá ruce, a nechala cíp zástěry volně viset. „Máme teď dost starostí prodat, co máme, je mi jedno, co říká pan Roosevelt o tom, že čtyřicátá léta jsou lepší, čtyřicátá léta sem do Andalusie ještě nedorazila.“

„Nic neprodávám,“ řekl cizinec s mírným úsměvem, pokládaje na zem kufr a roztahuje ruce. Krátce se obrátil na Stumpyho Turlise, jako by od něj čekal potvrzení svých slov. „Jenom si krátím čas. Přišel jsem se podívat sem dovnitř, do chládku.“

„Jsou i studenější místa, než je tohle,“ řekla paní Blackburnová, když si stoupla za pult se železářským zbožím a založila ruce. Ale nemyslela to tak. Starý muž vypadal nejen smutně, ale taky unaveně, a navíc měl na sobě to absurdní zimní oblečení. Zvláštní bylo, že se nezdálo, že by se potil. Dívali se na sebe přes pult. Mezi nimi ležel Stumpy Turlis, který zíral na paní Blackburnovou a přitáhl si téměř prázdnou láhev Coca Coly blíž k sobě, aby na ni nedosáhla.

„Nepřekážím nikomu, nebo jo?“ zeptal se třaslavě. „Protože kdyby jo, tak můžu jít jinam. Nechci dělat žádný potíže.“

„Ztichni,“ sykla paní Blackburnová a udeřila dlaní do pultu poblíž Stumpyho ucha. „Co vás přivádí do města, pane?“

Věděla, že to je neslušné, a napůl čekala, že jí vůbec neodpoví, ale její zvědavost rostla a navíc cítila, že by měla obrátit pozornost od Stumpyho Turlise zpátky na sebe. Čí to je ostatně obchod? No dobrá, manželův, ale nejsou snad manžel a manželka podle božího zákona jednou osobou?

Cizinec bez známky pobouření řekl: „Jsem tu kvůli jednomu setkání. S kolegou. On taky není odtud,“ pronesl s přízvukem, který nebyl místní. „Musíme ale probrat nějaké záležitosti a tohle vypadalo jako… příhodné místo.“ Usmál se na ni i na Stumpyho Turlise, spojil ruce na břiše a dodal: „Je to krásné městečko. Lesy jsou mnohem kopcovitější, než jsem čekal. Vlastně jsou přímo hornaté. Bývá tu hodně sněhu?“

„Pokud já vim, tak ne,“ připojil se Stumpy Turlis. „A já tady bydlim vod roku 1904. Pracuju na pile. Tam jsem taky dostal do hlavy tou fošnou.“ Po chvilce připojil přesnější vysvětlení: „Na pile. Vy ste nikdy nedostal fošnou do hlavy, pane? Aha,“ pod pohledem paní Blackburnové, který začínal věštit bouřku, zkrotí. „Řek bych, že už sem se vás na to ptal, co?“

„Z toho si nic nedělejte,“ řekl cizinec a učinil neobvyklou věc: natáhl paži a poklepal Stumpyho Turlise po rameni. „Vidím, že už máte skoro vypitou kolu. Mám vám koupit další?“ Paní Blackburnová zírala na cizince s údivem. „Máte tady někde lednici, mrazák, že? Á, už to vidím: Není obvyklé,“ říkal, zatímco zvedal víko a nořil ruku mezi ledové kostky, „když vás v neznámém městě přivítají přátelským slovem. Není to vůbec obvyklé.“ Za zvuků připomínajících postupující lavinu vytáhl novou Coca Colu, lesklou, zářící, ze které odkapávaly kapky. Jeden kousek ledu se svezl po láhvi do jejího nejužšího místa. „Tady to je. A vy, paní? Vy si dáte nějaké pití? Ne? Tak dobře.“ Vytáhl ještě jednu láhev, pominul otvírák na zdi, otevřel láhev o hranu pultu a zachytil víčko druhou rukou a strčil si ho do kapsy tak rychle, že paní Blackburnová skoro nezaznamenala, kam se podělo. Stumpy Turlis se ani nenamáhal posadit, s grácií získanou lety praxe natáhl ruku kousek za hlavu pro otvírák, odstranil víčko, pak bez rozlití jediné kapičky vsunul hrdlo láhve mezi rty a začal hltat pěnu. On i cizinec vydávali při pití spokojené zvuky. Nechutné, pomyslela si paní Blackburnová. Cizinec vytáhl z kapsy hrst mincí, na které se zadíval.

„To bude stačit,“ řekla paní Blackburnová a sáhla pro deseticent. Ten vlídný starý muž v obleku ji znervózňoval a ona chtěla, aby odešel.

On se místo toho však jen pousmál a řekl: „Děkuji.“

Stumpy Turlis se mezitím hrozně šklebil, zcela zjevně s pocitem, že získal přítele na celý život. Dal si nohu přes nohu a pohupoval s ní. „Teda pane, vy ste dobrej,“ řekl. „Víte co, řek bych, že ta hlava je o něco lepší, když o tom mluvíte. Ne úplně,“ dodal a šlehl pohledem k paní Blackburnové, „ještě ne, ale je to lepší. Jsem vám zavázanej, pane.“

Nástěnné hodiny ukazovaly, že na takové blázniviny už není čas, paní Blackburnová však přesto nechtěla nechat cizince samotného v oddělení smíšeného zboží – samotného, protože Stumpy Turlis se samozřejmě nepočítal. „Jste si jistej, že se nechcete na nic podívat?“ zeptala se.

„Tedy,“ řekl cizinec. „Když o tom mluvíte.“ Ukázal na zeď za její hlavou. „Mohl bych se podívat, jak dlouhý je támhleten provaz?“

Zdálo se jí, že se mu třese prst?

„Jasná věc,“ odpověděla paní Blackburnová s předstíranou živostí. Obrátila se ke kotoučům dvacet stop dlouhého provazu, které v řadách visely ze starobylých hřebíků. Vzadu v obchodě byly samozřejmě i delší provazy a také jedno obrovské kolo, ze kterého bylo možné odvinout kus jakékoli délky, ale ty kratší provazy většině lidí v téhle době vyhovovaly, když už se jich tolik rozhodlo, že jsou příliš nóbl na to, aby si drželi koně nebo muly. Natáhla se, sundala kotouč provazu a obrátila se, aby ho položila na pult, ale cizinec ji předběhl, vzal jí provaz z rukou, přenesl ho přes nataženého Stumpyho Turlise a položil jej na pult u podrážek Stumpyho bot. Odmotal několik stop, zkusil, jak se provaz ohýbá, a pak na něm zavázal uzel tak rychle, až paní Blackburnová zamrkala – byl to palec široký, ve velkoobchodě kupovaný provaz, který nebyl ani trochu poddajný, a přestože otec paní Blackburnovou o uzlech naučil dost, nepoznala ten, který cizinec právě uvázal, ani ten, který se chystal uvázat nyní.

„Dobrý provaz,“ zamumlal cizinec, více sám sobě než komukoli jinému. „Ne nejlepší, ale dobrý.“

Něco na těch ohebných, tančících prstech a provaze, který mezi nimi proklouzával, paní Blackburnové připomnělo tu noc, když byla malá a následovala tátu a ještě pár dalších chlapů do lesa a divila se, kam to jdou se všemi těmi provazy. Silou vůle se vrátila do přítomnosti, do obchodu, k cizinci a horku a ventilátorům, co si mohly ukroutit hlavu, a k novinám poletujícím v umělém vánku, a vzpomněla si na titulky, na které se dívala celé dopoledne, titulky, podle nichž se dalo předpokládat, že tentokrát přijde na oběd ještě víc lidí než obvykle, a pak, jak jen jí to stažené hrdlo dovolilo, hlasem jen o málo silnějším než šepotem, se jí podařilo vypravit:

„Withie.“

Pan Blackburn, který nebyl zvyklý slýchat své křestní jméno, se v místnosti vzadu, kterou nazýval kanceláří, okamžitě dal do pohybu. Židle po dědečkovi zavrzala, když ji odsunul od stolu. Paní Blackburnová zaslechla, jak se odhrnul závěs, a pak už slyšela manžela halasit do obchodu, kde si povytáhl kalhoty, v jejichž kapsách mu zachrastily mince. Stál vedle ní, hlasitě dýchal a jeho tabákem načichlý pot byl sice odporný, ale uklidňující. Blackburnovi se podívali na sebe a pak na cizince, který opakovaně napínal a uvolňoval provaz, který držel v rukou.

„Pane,“ řekl pan Blackburn. „Haló, pane.“

Cizinec zvedl zrak a zamrkal, jako by se snažil prohlédnout mlhou. Paní Blackburnová byla připravena na cokoli, ale ne na ten uhlazený, klidný pohled, který cizince neopouštěl po celou dobu. „Ano?“ zeptal se. Podíval se na oba dva. „Omlouvám se. Děje se něco?“

„Ne, ještě ne,“ opáčil pan Blackburn. „Poslechněte, pane, nechceme tady teď o víkendu žádné potíže, rozumíte? Chci říct, víme, že se sem budou sjíždět lidi z různých koutů, aby se tu sešli s přáteli a pobavili se, podívali se na to všechno, ale pokud jde o –, no, pokud jde o tu samotnou věc, tak to je záležitost okresu a šerifa, toho si okres najal. Rozumíte?“

Cizincova tvář potemněla. Vypadalo to, jako by se mu rozšířila ramena. Provaz mu vyklouzl z rukou. Několik stop se odmotalo na podlahu, pak se odvíjení zpomalilo a zastavilo; větší část kotouče zůstala stále na pultě.

Pan Blackburn pokračoval: „Podívejte, někdo si myslí, že to tak je správně, někdo, že to správně není. Ale já sám sedím v okresní radě a můžu vám říct, že si myslím, že to je pro dobro věci. Ale ať už se nám to líbí nebo ne, tak k tomu dojde u soudu a lidi z města u toho vůbec nebudou, kromě pár svědků a lidí odjinud, ale oni s tím taky nebudou mít co dělat. Jak jsem řekl, je to práce pro šerifa.“ Sám si svá slova odsouhlasil pokývnutím hlavy a znovu si povytáhl kalhoty. „Tak si tedy myslím, že ten provaz nebudete potřebovat, pane. Rozumíte?“

Cizinec neřekl nic. Rty se mu třásly. Paní Blackburnová se začala děsit, že se ten starý muž možná rozpláče. Místo toho se otočil a pomalu, těžkopádně se vydal ke svému kufru – je to vážně velký chlap, pomyslela si, byly by opravdu potíže, kdyby – pak kufr zvedl a přešel ke dveřím, zastavil se, otevřel je, Čímž rozhoupal kravský zvonec, a podíval se na všechny tři přítomné. S velkou formálností a důstojností řekl: „Nejsem žádný vrah. Nejsem ani žádný amatér. Hezký den.“ Zavřel za sebou dveře, odbelhal se přes verandu a zmizel. Malá blonďatá holčička na nástěnných hodinách ukazovala namazaným krajícem, že je 11: 05.

Šerif ucítil jídlo ještě předtím, než uslyšel slečnu Esther, bez přestání lamentující k Bohu a svým předkům, stoupat do schodů. Když se mu v zorném poli objevily květiny na jejím slamáku, čekal na odpočívadle.

„Dobrej den, slečno Esther. Ukažte, já vám s tím pomůžu.“

„Děkuju pěkně, šerife.“

Byla to ta nejdrobnější, nejvysušeněji vyhlížející barevná ženuška, jakou jste kdy viděli, a, jak sama s oblibou říkávala, jen Bůh věděl, kolik je jí let. Šerifa proto překvapilo, když jí vzal z rukou košík.

„Božemuj, slečno Esther. Co tam všechno máte? To jste přibalila i plotnu, na které jste to vařila?“ Začala se chichotat a on jí přidržel dveře.

„To je moje největší pánev,“ vysvětlila. „Chtěla jsem udělat smaženou kuřecí směs…“

„Pane jo,“ ulevil si šerif, když odklopil proutěné víko. Hooper a Nat, kteří se shlukli kolem košíku, vydávali neartikulované pochvalné zvuky.

„… a pak jsem si vzpomněla, že jsem nechala největší servírovací mísu na faře. Minulej tejden bylo shromáždění. Tak jsem si řekla, že to přitáhnu v pánvi. Slila jsem omastek.“

„Já mám omastek rád,“ zahuhlal Nat, který už se ládoval kuřecím stehnem. „Namáčím si do něj suchary.“ Šerif kývl na Hoopera, který začal přendávat jídlo z těžkých pánví a kameninových nádob slečny Esther na plechové talíře z vězeňského příborníku.

„Šerife, kdyby vám to nevadilo…“

„Nebojte, slečno Esther. My mu to tam vezmem. Nemusíte se k němu vůbec přiblížit.“

Slečně Esther se zlomil hlas. Zírala přes brýle na šerifa a svírala si šaty na hrudi. „Nikdy se mnou nikdo nemluvil jako ten chlap, šerife.“

„To doufám, slečno Esther, bylo to hnusný.“

„Dokonce ani ta pakáž, co žije venku, a už vůbec ne žádnej barevnej chlap.“

„Pro to neexistuje žádná omluva, slečno Esther. Nemusíte se vůbec rozčilovat. Už nikdy k němu nemusíte jít.“

Slečna Esther pohlédla k zamřížovaným dveřím, které vedly k celám, zavřela oči a otřásla se. „Modlila jsem se za toho člověka,“ řekla, „modlila jsem se za jeho pokání, protože i on je stejně jako my všichni boží stvoření.“ Hlas se jí třásl. „Ale šerife, teď jsem řekla ostatním dámám ve sboru, že za něj musejí modlit místo mě.“

Nat už byl u druhého kuřecího stehna a díval se na slečnu Esther jako na pohyblivou hračku, kterou někdo natáhl pro jeho potěšení. Šerif se ji snažil nasměrovat ke schodům. Pane jo, tahle stará děvčata dokážou rozpoutat melodrama, když chtějí. Zrovna jako jeho máma – i když ta by na místě omdlela, kdyby slyšela, že ji přirovnává k barevné ženě.

„Nebojte se, slečno Esther. Hooper vám zanese zpátky košík. Ještě jednou vám děkujeme.“ Druzí dva poslušně zopakovali své díky, byť Nat poněkud zastřeně kvůli kuřeti v puse.

Na odpočívadle se slečna Esther otočila, najednou bez náznaku pláče, a tichým hlasem se zeptala: „Ten náklaďák přijede dneska?“

„Ano, slečno, každou chvílí.“

„To je dobře,“ řekla. „Pro tamtoho už je stejně pozdě.“ Zašeptala: „Není to nic než negr,“ a pak si přikryla ústa rukou.

Šerif se donutil k úšklebku. „Ještě jednou vám děkujeme za oběd,“ řekl. „Děkujeme pěkně.“

Slečnu Esther platili jednou měsíčně z vězeňského rozpočtu a nedávno obnovila smlouvu s radnicí, ale s šerifem o takovýchto nepříjemných věcech nikdy nemluvili.

„Dělám to ráda, šerife,“ řekla a scházela ze schodů potřásajíc květinami. „Dělá mi dobře na duši, když vím, že dobře jíte. Bože můj, tyhle schody, pokaždý když přijdu, tak jich je víc, ale Ježíš jde tam, kam jde Esther, a nohy Esther jsou Jeho nohy a ruce Esther jsou Jeho ruce…“ Odešla. Šerif zašel zpátky dovnitř a sebral svůj obušek a trochu sebou přitom trhl – koneckonců, nebyl to šerif Langley.

„Jdeme, Hoopere. Nate, ty měj uši nastražené. A mohl bys nám taky nechat trochu toho kuřete,“ dodal.

Nat protáhl obličej a začal žvýkat o něco pomaleji. „Měl jsem jenom dvě stehna.“

„Většina kuřat jich víc nemá,“ namítl šerif, odemkl a odsunul dveře do chodby. Hooper, který nesl oběd, šel napřed kolem tří prázdných cel nalevo a tří prázdných cel napravo. Šerif znovu poděkoval Bohu za to, že vězení bylo jinak prázdné. Dokonce i městští opilci se drželi v posledních pár týdnech na uzdě. Když přišla vlna veder, tak se celé město uklidnilo jako pes u kamen. Na konci chodby bylo malé zamřížované okno do dvora, komora s věcmi napravo a konečně větší cela nalevo. Muži se před ní zastavili. Než šerif začal odemykat dveře, zadíval se na jejího obyvatele.

Stejně jako vždy seděl šlachovitý černoch s vysokým vybouleným čelem na pryčně zády do kouta, s koleny nahoře, nohy v ponožkách na matraci a díval se ven z okna na nebe a na to, co bylo možné vidět ze Zednářského domu. Paže měl složené na břiše a prsty mu visely k zemi. Nejevil žádné známky energie, dokud pomalu neotočil hlavu a neupřel na muže jasné oči.

„Zůstaňte v klidu, Childressi,“ přikázal šerif, který otevřel dveře jen natolik, aby Hooper mohl vejít dovnitř, položit jídlo na stolek s otočnými nohami a vyjít ven. Vězeň se nepohnul. Šerif s nepříjemným mrazením zavřel dveře, zamkl je, zatáhl za ně a otočil se k odchodu.

„Už dorazil pan Simpson?“ zeptal se Childress. Mluvil, jako když cvrliká ptáček.

„Dneska odpoledne,“ odpověděl šerif s pohledem stále upřeným na vzdálený konec chodby.

„Musim mu totiž něco říct.“

„Budete mít možnost,“ kývl šerif. To říkal vždy. Childress se už ptal dva týdny.

Pak se Childress zeptal: „Kde je ta svině?“

Šerif se podíval na Childresse, jehož tvář byla až na planoucí oči bez výrazu. Ještě stále se nepohnul. Pokud vůbec něco, tak mu poklesla ramena a vypadal ještě mátožněji, jako by veškerou energii spotřebovala jeho slova a jeho oči.

„Ta stará svině,“ vysvětlil Childress. „Už se nemůžu dočkat, až se jí trochu podívám na prdel. Trochu jí vočíhnu. Se starou to neni nejlepší, ale neni to ani k zahození. Myslíte, že by mi podržela, kdybyste se nedívali? Nemám, kam jinam bych to strčil, tak bych možná fakt něco šoupnul…“

„Buďte zticha,“ okřikl ho šerif a rukou pevně sevřel obušek.

„No jenom abyste se hnedka nezvencnuli,“ řekl Childress. „Já to neudělam, dokud to budete dělat vy. Řek bych, že tam je celkem dost místa, ale ne dost pro nás voba.“

Hooper nezřetelně zaklel. Šerif ho bez jediného pohledu popadl za paži.

„Jenom klid,“ řekl.

„Je mi jedno, že pudu na řadu až poslední,“ pokračoval Childress. „Vím, kam negři patřej. Chci jen malej flíček někde v koutku. Chachááá!“ Nebyl to ani tak smích jako spíš zaskučení a vězňova tvář sebou při tom zvuku škubla, jako by šlo o něco, co nemohl potlačit.

„Childressi,“ řekl šerif, „můžete se klidně přestat snažit nás naštvat. My žádnou blbost neuděláme. Nejedná s váma Cooter Langley. Prostě budete sedět tam, kde sedíte, dokud nepřijde váš čas.“ Zatímco šerif hovořil, Childress se znovu zahleděl z okna a potichu hýbal rty, jako by v nich převaloval slova. „A provede se to podle zákona, rozumíte? Starý časy jsou pryč, Childressi.“

„Jasná zpráva, bílej,“ zamumlal vězeň. „Cejtim se čím dál míň jako negr.“

„Podle zákona,“ zopakoval šerif. Nabral zhluboka dech. Protože byl vychován jako metodista, dodal: „V časech, jako je tento, by člověk měl rozmýšlet o setkání s Bohem.“

Childress vyprskl smíchy a s rozesmátou tváří se otočil zpět na šerifa. „Tyhle náboženský sračky,“ utrousil. „Vy jste jedinej Bůh, jakýho negr v tomhle městě potřebuje. Budete na mě čekat taky na druhý straně?“

„Ježíši,“ zaklel šerif a prudce škubl Hooperovým loktem. „Jdeme.“

„Třeba si vylezete na tu židli a vodjedete se mnou, ne? A to bude ňáká jízda.“

„Řekl jsem, že jdeme.“

Teď, s tváří už opět obrácenou k oknu, Childress mluvil jako ve snách, jako by recitoval polozapomenutá slova: „Seru na vaši bílou prdel, seru na vaše bílý zákony a seru na vašeho bílýho Boha.“

Šerif postrkoval Hoopera před sebou a probíral se klíči. Když za sebou zabouchl a zamkl dveře na chodbu, Nat mu podal talíř. „Tady to máte, šerife.“

Šerif se podíval na kuře, rýži, tuřín a suchary a ucítil, jak se mu zvedá žaludek. „Můžeš sníst i moje,“ zamumlal a odkráčel z kanceláře. Na vzduch, pomyslel si, když sestupoval ze schodů, potřebuji trochu na vzduch. V hale přešel za zvuku podpatků klapajících o nové dlaždice k fontánce, opláchl si obličej teplou, rezavou vodou a začal se cítit o něco uvolněněji. Říkal si, jako už mnohokrát, jestli je voda ve fontánce pro barevné o něco lepší. Pochyboval o tom. Už jen necelý den, opakoval si neustále. Už jen necelý den a bude to.

Náklaďák přihrčel do města v poledne ne od Meridianu, odkud přijížděla do Andalusie většina dopravy, ale od severu; tím překvapil desítky těch, kteří čekali na náměstí před soudem jen proto, aby vyhlíželi náklaďák. Většina lidí, jak místních tak cizinců, se s nevyřčeným společným přesvědčením shromáždila u jižní části soudní budovy. Nejen, že odtud měli jasný výhled na Tyburn Street, z níž se nakonec stávala hlavní cesta do Meridianu, ale byli tam také ve stínu díky dubům vysázeným za Konfederace. Skupiny mužů a žen, ale většinou mužů, seděly na lavičkách nebo na mramorových schodech nebo se opíraly o kořeny stromů anebo prostě pomalu přecházely tam a zpátky, ovívaly se a utíraly si tváře kapesníky, sledovaly Tyburn Street a hovořily spolu tlumenými hlasy. Bylo tam také hodně dětí, překvapivě hodně, protože ty obvykle věděly o chladnějších místech na hraní a doma je měl čekat oběd. Ale byly tam hloučky dětí, chlapci i dívky, běhali a křičeli a hráli si na honěnou mezi pouličními lampami a dělali takový kravál, že být normální všední den, prodavači by si stěžovali; ale normální všední den samozřejmě nebyl. I samotní prodavači stáli ve dveřích a dávali pozor, protože měli strach, aby něco nepropásli. Většina dospělých byla tajně ráda, že ty děti tak povykují a hlučí, protože dospělí byli o dost zamlklejší než jindy, dokonce i lidé, kteří se normálně hlasitě zdravili přes ulici, dnes jen tiše pokývli a podívali se jinam, a bez dětí by na náměstí padlo takové ticho, že by to nešlo vydržet.

Náměstí bylo ještě v jednom ohledu jiné: v dohledu nebyli žádní negři. Ti, kteří pracovali v obchodech na náměstí, buď měli dost práce s něčím v zadních místnostech, nebo zavolali, že jsou nemocní. Služky a kuchaři těch nemnoha bohatých obyvatel města, kteří by normálně přicházeli na náměstí za denními nákupy, dnes měli objednáno zboží i s dodávkou. Starý Paul, který každý den čistil boty pod největším dubem, nebyl v dohledu. Pokud si bílí všimli toho, že tam není, nebo toho, že tam nejsou ani jiní negři, nemluvili o tom.

První, kdo spatřil náklaďák, byl nejmladší syn Woodhamových, Joshua. Navzdory posměškům svých kamarádů byl na cestě domů, protože věděl, že máma by ho přetrhla vejpůl, kdyby před 12: 05 neseděl s lokty na voskovaném plátně a neodříkával požehnání. Když si Joshua zkracoval cestu přes severní trávník u soudní budovy, uviděl úhlednou červenomodrobílou tabuli, na které byl holohlavý orel. Na tabuli stálo: „Nešlapte na trávu.“ Joshua tabuli prostudoval, usoudil, že to je nějaká federální pitomost, a pokračoval v chůzi. Šel kolem památníku Konfederace, který byl dokonce ještě vyšší než Joshuův otec, ale ne tak široký, aby Joshua nemohl doufat, že ho jednoho dne obejme a spojí ruce na druhé straně. Zastavil se, přitiskl se k pilíři a učinil další z nesčíslných pokusů, ne proto, že by si skutečně myslel, že mu za poslední půlhodinu vyrostly paže, ale proto, že mramor, o který opíral tvář, byl studený a starobylý a z této blízkosti a takto z boku vypadala vyrytá jména mrtvých mužů jako tajný kód, který dokáže rozluštit jen Joshua. Stál opřený o mramor, když uslyšel něco, co znělo, jako když se náklaďák od pily snaží zdolat kopec. Odstoupil od památníku a obešel ho, přičemž po celou dobu jel po mramoru bříšky prstů, než mu kámen vyklouzl, a najednou uviděl náklaďák, který s rachotem přehazoval rychlosti a sjížděl po Rose Avenue na náměstí. Lidé po celé ulici vycházeli z obchodů, aby se na něj podívali.

Joshuu zaujalo, že náklaďák nemá na boku lebku a zkřížené hnáty, jak tvrdil Eddie Dunn, a ani nemá na kapotě přivázané kostry s rozevřenými pusami, jak říkala dvojčata Derrickova. Stejně těmhle povídačkám věřil jenom tak napůl. Joshua poznal, že tohle je ten správný náklaďák, protože na dveřích měl znak státu Mississippi, protože všechno na korbě bylo přikryto povlávající zelenou plachtou a protože řidič na rohu zastavil, vystrčil hlavu z okýnka a zahulákal na Joshuu: „Jestli tohle není Andalusia, tak to už fakt nevím, kde jsem.“

„Tohle je docela určitě Andalusia,“ zahulákal na něj Joshua. „Pokud teda vim,“ dodal. Joshua se od dospělých své rodiny naučil téměř každé své prohlášení zmírnit.

„Skvělý,“ pochválil si řidič. Podíval se doleva, pak doprava, znovu doleva, přestože všechny automobily v dohledu byly zaparkovány, a pak s oběma rukama sevřenýma na volantu zatočil na náměstí. Kapota vibrovala jako plechová střecha v krupobití a motor řval jako raněné zvíře. Po další potyčce s volantem řidič vyrovnal náklaďák podél obrubníku, zašlápl brzdu a vypnul motor. Joshua ho sledoval, jak otvírá vrzající dvířka a vysedá. Byl vysoký, i když ne tak vysoký jako jeho táta, a hubený, ale pod vyhrnutými rukávy mu byly vidět svaly a taky jizvy, jedna se na paži vyjímala jako železniční trať, a další, menší, se táhla přes čelist ke koutku úst, takže to vypadalo, jako by se usmíval. Pak Joshua zjistil, že se opravdu usmívá. „Jak se dneska vede, kolego?“ zeptal se muž Joshuy, dal si ruce v bok a protáhl se.

Purdie Newallová, která zrovna minulý týden Joshuovi dovolila, aby ji políbil, a možná mu to dovolí zase, říkala, že řidič náklaďáku bude mít na sobě dlouhý černý plášť s tesáky. Tohle byla jediná ze zkazek o náklaďáku, o které Joshua doufal, že bude pravdivá. Aby ale nebyl nezdvořilý, odpověděl, stejně, jako by to udělal jeho táta: „Vede se mi dobře, řekl bych. Co vy?“

Několik lidí přicházelo po Rose Street a další se začínali objevovat u soudní budovy.

„Jsem úplně domlácenej z řízení,“ řekl muž. „Ty asi ještě nemůžeš řídit, nebo jo?“

„Ne, pane.“

„Tak s tím nikdy ani nezačínej. Stejnak není moc věcí, který stojí za to, abys k nim jezdil, to mi věř.“

Dospělí se kolem nich mezitím začali v tichosti srocovat a Joshua cítil, že si s řidičem už dlouho povídat nebude. Snažil se tuto dobu prodloužit tím, že přemýšlel o nějakých dospělých řečech.

„Pitomá kára, vytřese mi všechny zuby,“ pokračoval řidič, zašklebil se a odhalil dvě nebo tři mezery. Teď už stál kolem nejméně tucet lidí, ale řidič se choval, jako by tam byl stále jen Joshua. „A nevím, kdo kreslil tu mapu, ale jsem rád, že to zvládnul, protože musel bejt slepej a slabej a na podpoře. A nejmíň třicet mil nenarazíš na žádný značky. Dokonce ani na značku, na který by bylo napsaný Andalusia. Klidně by se to tady mohlo jmenovat Rotary nebo Barmský střih nebo Usmiřtesesbohem.“

„Odtamtaď nikdy nikdo nejezdí,“ řekl Joshua.

„To se ani nedivím,“ opáčil muž. „Doufám, že na druhý straně soudu je něco, kde se dá najíst. Jinak se totiž rozpláču. Pomož mi utáhnout tu plachtu, kolego. Už nejmíň hodinu je uvolněná.“

Joshua si nakrátko vzpomněl na oběd, stejně rychle na něj zase zapomněl a odklusal s řidičem k zadní části náklaďáku, kde si šeptem povídalo několik mužů, kteří se tvářili, jako by od nich pomoc čekat neměl. Odvrátili se od řidiče, který se stále choval tak, jako by byl s Joshuou sám. Joshua vyšplhal na výklopné zadní dveře, posadil se a klátil bosýma nohama, zatímco se řidič potýkal s uzly.

„Nikdy mi vázání uzlů nešlo,“ řekl řidič. „A tobě asi taky ne. Koukám, že ti spadly boty.“

„Žádný boty jsem si dneska nebral.“

„Jak to?“

Joshua pocítil vůči tomu člověku záchvěv lítosti. „Vždyť je léto,“ vysvětlil.

„Aha,“ řidič na to. „To pak není divu, že je tak horko. Vobčas se mi to trochu poplete. Dobrý, myslím, že teď už by měla držet.“ Joshua seskočil a postavil se vedle řidiče. Oba se zadívali na ohromnou zelenou hromadu na korbě. Zafoukal osamocený větřík a plachta se v jednom místě mírně nadmula, jako by ji někdo zevnitř trochu popostrčil.

S pohledem upřeným na náklaďák, zády k davu a s tím, jak k jeho uším doléhaly kroky a přerušované, umlkající hlasy, to jak se k davu přidávali další lidé a byli utišováni, měl Joshua pocit, který někdy zažíval v kostele v přední lavici s ostatními dětmi. Cítil, jak ho mlčení všech za ním tlačí do zátylku, popichuje ho k tomu, aby ticho prolomil, vyskočil a něco řekl.

„Co tam máte, pane?“ zeptal se.

„Elektrické křeslo,“ odpověděl muž.

Kdykoli Joshua nebo někdo jiný řekli něco ošklivého, jeho babička Nellie nasála vzduch, jako by chtěla ta slova ze vzduchu stáhnout a schovat je. Když řidič řekl „elektrické křeslo,“ všichni dospělí kolem udělali zvuk jako babička Nellie.

Joshua věděl, že většina dospělých, kteří kolem jezdí s elektrickými křesly na korbě, by to dítěti nepřiznala. Joshua se rozhodl, že zkusí, co ještě dalšího ten člověk přizná. „Na co?“ zeptal se.

„Na zabíjení lidí,“ odpověděl muž. Z davu se ozval další zvuk jako od babičky Nellie.

Joshuovi se ten člověk líbil stále víc a víc. „Proč to děláte?“ zeptal se, přestože na to také znal odpověď.

Řidič se podíval na Joshuu, najednou vypadal mnohem starší, a Joshua viděl, že ona jizva na tváři, které si všiml jako první, není zdaleka jediná. Řidič vypadal stejně smutně jako Joshuův táta na pohřbu tety Sofie. Řidič natáhl ruku a podrbal Joshuu na hlavě, což Joshua odjakživa nenáviděl, ale tentokrát se rozhodl, že to vydrží.

„Někdo to dělat musí,“ řekl. „To je zákon.“

„Můžu se do něj posadit?“ zeptal se Joshua a všichni kolem se začali smát, jako by to byla ta nejsměšnější věc, kterou kdy slyšeli. Všichni spolu začali mluvit, opakovali, co Joshua řekl, povykovali a dávali to dál, a Joshua cítil, jak mu hoří tváře, a přál si, aby všichni zmlkli a odešli pryč, všichni ti dospělí, co si myslí, že děti jsou tak legrační. Řidič se ale nesmál. Pokud vůbec něco, tak vypadal ještě smutnější. Stále ještě nebral ostatní na vědomí, přidřepl si, aby viděl Joshuovi do tváře, a řekl: „To ti nemůžu dovolit, kamaráde. Nejsi dost velkej mizera, abys seděl v tomhle křesle.“

Joshua si umanul, že nezačne brečet, ale když začal mluvit, znechutilo ho, jak slabý, titěrný, dětský hlásek uslyšel. „Vsadím se, že vy se do něj posadit můžete, když chcete.“

Teď se řidič rozesmál, ale nebylo to chytrácké zasmání a Joshua se na něj na oplátku zašklebil a cítil se lépe. Řidič řekl: „Povím ti tajemství, kolego. Řeknu ti něco, co jsem nikdy nikomu neřek‘.“

Na řidičově rameni se objevila velká ruka s chlupy na kloubech prstů a sevřela ho, ne drsně, ale pevně, a Joshua se podíval vzhůru a pak ještě výš. Šerif byl tak vysoký a velký, měl tak obrovskou hlavu a oči posazené tak hluboko pod obočím, že si někteří Joshuovi kamarádi mysleli, že je to strašák, ale Joshuovi připadal spíš jako John C. Calhoun z obrázku v knížce dějepisu v kapitole Válka a agrese Severu. A jak by mohl být špatný někdo, kdo vypadal jako John C. Calhoun?

„Jimmy Simpson?“ zeptal se šerif. Jeho hlas duněl jako voda v mlýnském náhonu.

„Ano, pane, to jsem já,“ řekl řidič a vzpřímil se. Ani on nevypadal polekaně, jen na něm byl patrný respekt. Joshua se zaškaredil. Teď už se nikdy tajemství nedozví. Soustředil veškerou nenávist, kterou cítil k davu, na samotného šerifa, ale ten si toho nevšiml.

„Já jsem šerif Davis.“ Oba muži si potřásli rukama.

„Těší mě, že vás poznávám, pane.“

„Vítejte v Andalusii. Myslím, že tu budete mít veškeré pohodlí. Mám pro vás místnost u slečny Pearsové a to je vyhlášená kuchařka.“

„Děkuji vám.“

„Tak pojďte dál a promluvíme si o tom, jak se tu zařídíte. Pak zajdeme do kavárny a dáme si něco k jídlu, na účet okresu. Mí zástupci vám pohlídají náklaďák a vůbec všechno.“

„To zní dobře, šerife.“

Joshua se rozhodl, že se nenechá odbýt, a když se oba muži začali prodírat davem, přilepil se řidičovi na paty. Ještě nikdy neviděl na náměstí tolik lidí. Viděl spoustu farmářských bot se zaschlým blátem, které pokryl prach, lemující rovněž každou prasklinu a záhyb na kůži, viděl ale také spoustu lepších bot a také mnoho střevíců na podpatcích. Lidé se stahovali ke schodům do soudní budovy a šerif hlubokým, citlivým hlasem promlouval k náhle hlučnému davu, stejně jako Joshuův táta mluvil ke kravám. „No tak, lidi. Nechte nás projít. Běžte si po svém. Vrať se do obchodu, Bille. Tady není nic k vidění. Ne, bohužel ne, paní Burchettová. Všechno se koná až zítra. Nic vám neuteče, když půjdete domů. To je ale krásný velký chlapec! Kolík že mu je? Tři měsíce? No jo. Ano, paní, jen jděte klidně domů. To bude nejlepší. Pozor, lidi. Uvolněte cestu, prosím. Pane Simpsone?“

Řidič se zastavil u prvního schodu, aby se rozhlédl. Joshua, celý rozrušený, ho rychle zatahal za džíny. Řidič k němu shlédl a usmál se. „Moment, šerife,“ požádal. Podřepí, podíval se Joshuovi do tváře, vzal ho za ramena a zašeptal: „Nikomu to neříkej.“

„Neřeknu.“

„Někdy, když tak jezdím po venkově úplně sám…“

„Hmm…“

„… a přijedu na nějaký hezký osamělý místo, kde silnice vede podél řeky nebo nějakým údolím…“

„Ano?“

„… zastavím náklaďák, vystoupím, vyhrnu plachtu, vylezu na korbu, sednu si do toho velkýho starýho křesla a sním si v něm svačinu.“

Joshua si pomyslel, že to je snad nejhloupější tajemství, jaké kdy slyšel, chtěl ale být slušný a tak se usmál.

„Sedí se v tom docela dobře,“ poznamenal řidič, „a z tý výšky je vidět hodně, hodně daleko.“ Stiskl Joshuovi paže, pokýval hlavou a napřímil se. „V pořádku, šerife, můžeme jít.“

Šerifův zástupce otevřel dveře a šerif se zeptal: „To je váš asistent?“ Řidič odpověděl něco, co Joshua neslyšel, oba muži se pak rozesmáli a vešli dovnitř. Před Joshuu se postavil pár velkých nohou navlečených v khaki, a když se podíval nahoru, spatřil šerifova zástupce se žvýkačkou v puse, jak stojí se založenýma rukama a dívá se na něj.

„Tam radši nechoď, kolego,“ varoval zástupce.

Stejně tak mu říkal i řidič. Všichni dospělí jsou stejní. Když se Joshua obrátil k odchodu, zástupce se ještě zeptal: „Hele, nejsi ty nejmenší kluk Jacka Woodhama? Jo, no jasně. Kolik že ti bude? Jsi bezva chlapík.“

Joshua se na zástupce podíval s největším opovržením, jaké kdy k dospělému pocítil, pak se zadíval zpátky na zem a k vlastnímu velkému překvapení řekl „doprdele“ stejně procítěně, jako to říkal jeho táta. Otočil se a začal se prodírat lesem nohou k volnému kusu trávníku, kde postávali jeho kamarádi.

„Tys s ním mluvil, že jo?“

„O čem jste mluvili?“

„Co říkal?“

„Ukáže nám to křeslo?“

„O čem jste mluvili?“

„Řeknu vám to později,“ řekl Joshua, aniž zpomalil. Něco si vymyslí, ale teď se mu do toho zrovna nechtělo. Měl hlad. „Musím domů,“ dodal a zrychlil krok. Ostatní zůstávali pozadu a vykřikovali nadávky. Přes rameno zavolal: „Řekněte Purdii, že mu chybí pár tesáků.“ Všichni za ním začali přetřásat tuto novou informaci. Když Joshua procházel kolem památníku Konfederace, nakopl ho.

„Můžu ti nějak pomoci?“ zeptal se cizí hlas, který zněl úplně jinak než všechny ostatní hlasy, se kterými Joshua vyrůstal. Zněl jako Orson Welles v rádiu. Rozhlédl se.

Na trávníku stál osamoceně, s kufrem vedle nohou, starý vysoký muž s brýlemi, oblečený celý v černém. Byl tam už předtím? Joshua musel projít prakticky skrz něj. Stál s rukama založenýma před sebou jako duchovní.

„Vypadáš rozrušeně,“ oslovil Joshuu. „Něco se stalo?“

Aspoň se nechoval, jako by hovořil k malému dítěti.

„Nic,“ odpověděl Joshua. „Jenom jsem si ten náklaďák představoval úplně jinak, to je všechno.“

Starý muž se usmál. „Já také,“ řekl a pohlédl směrem k davu.

Joshua se na něj zadíval pozorněji a zeptal se: „Není vám v tom kabátě horko, pane?“

Starý muž se na něj podíval. Vypadal úplně stejně smutně jako ten řidič. „Je mi spíš trochu zima,“ řekl a podíval se zpátky na dav. „Tobě ne?“

Joshua se znechuceně otočil a vyrazil domů. Všichni dospělí jsou blázni. Už musí být kolem 12: 30. Máma ho určitě roztrhne jak hada. Doufal, že ještě zbyl nějaký křupavý chleba a šunkové koleno a melasa. Posadí se do křesla, kdy se mu zachce. Doprdele. „Doprdele,“ pronesl Joshua nahlas, pro zvýraznění efektu protahoval samohlásky a opakoval to celou cestu domů.

Tenhle Simpson se dovedl vypořádat s jídlem. Zatímco si šerif pohrával s šálkem zvětralé kávy a kouskem jablkového koláče – na který Doris vždycky položila kus tvarohu bez ohledu na to, kolikrát ho šerif nechal okorávat s drobky na talíři –, jeho společník snědl dva cheeseburgery a hromadu hranolků, a to byly prosím Dorisiny hranolky, tlusté jako železniční pražce a skoro stejně těžké.

„Chcete ještě čaj, zlato?“ zeptala se Doris s bradou v dlaních a lokty položenými na pultě. Šerifova káva už dávno vystydla, ale ani on ani Doris na to nedbali. Doris však v uplynulé půlhodině nenechala klesnout hladinu čaje v Simpsonově sklenici víc než palec pod okraj. Jistě, kavárna nebyla takhle uprostřed odpoledne zrovna nacpaná, ale tohle bylo trochu moc i na Doris, která byla po celém okrese známá svou rychlou obsluhou.

„Ne, děkuji,“ odmítl Simpson a nabral poslední zbytek kečupu posledním hranolkem. Ten zatracený talíř nebude potřeba umývat, pomyslel si šerif. „Všechno to ale bylo moc dobrý.“

„Jsem ráda, že vám chutnalo,“ řekla Doris. „Jsem ráda, když se mi lidi vracejí, pokud to jde. Jak dlouho jste říkal, že budete ve městě?“

Šerif si odkašlal, čímž na sebe konečně upoutal Dorisinu váhavou pozornost, a řekl: „Podívej, Doris, zástupce Stewart už je pěknou chvíli na tom horku.“ Pokývl hlavou k venkovnímu oknu kavárny, za nímž bylo vidět Stewartovu paži přehozenou přes opěradlo lavičky. „Co takhle se ho zeptat, jestli nechce trochu čaje a možná i kousek koláče?“

Doris se na šerifa podívala s roztaženými koutky úst; nenechala se napálit, ale ani úplně odradit. „Cokoli řeknete, šerife,“ řekla a narovnala se. K Simpsonovi prohodila: „Nenechte tohohle tvrďáka, aby vám zabral všechen čas.“ Když procházela kolem, stiskla mu paži.

„Kdepak, paní,“ řekl Simpson, otočil se a díval se, jak odchází. Podíval se zpátky na šerifa a zakřenil se. „Bože, smiluj se.“

Šerif zamručel. Nahlédl do poznámkového bloku na těch pár poznámek, které si zapsal, podtrhl a zakroužkoval. Sebral tužku. Teď je ještě odškrtne. „Tak pět hodin bude vyhovovat?“

„Pět ráno, ano, pane.“

„A ve sklepě to je nejlepší, říkáte.“

„Ano, správně. Je skoro zvukotěsný, dobře se hlídá, spousta zásuvek. A náklaďák stojí přímo tam, takže vykládání bude o něco snazší. Lítačky jsou dostatečně široké. Budu ale potřebovat, aby mi někdo pomohl dostat tu věc dovnitř.“

„To zařídím. Chcete to tedy podniknout dnes v noci, je to tak?“

„Ano, pane, kolem půlnoci na to bude dost času. Nechci to dělat, když jsou všichni venku a motají se kolem. Vězeň nás neuvidí, nebo ano?“

„Jeho okno vede na druhou stranu.“

„To je dobře. Není potřeba ho ještě víc rozrušovat.“

„Dohodnuto,“ kývl šerif a znovu zauvažoval, co by měl Simpsonovi říci o Childressově postoji. Věděl, že tahle opatrnost je směšná; chlap, který zmáčkne vypínač, nemusí být chráněn před tím, co sedí v křesle. Simpson na něj ale udělal dojem. Šerif dokázal prohlédnout, když někdo předstíral klid, asi tak jako ho teď předstíral on sám, ale Jimmy Simpson byl doopravdy klidný. Člověk by si myslel, že do města přijel na zednářské shromáždění. Jakkoli to byla bizarní myšlenka, šerif si přál, aby mohl do Simpsonových rukou vydat někoho významnějšího. No, možná příště. „A ještě jednou to proberu se svědky,“ pokračoval šerif. „Aby věděli přesně, co se po nich chce a že jsou ochotni to udělat.“

„Kolik jich bude?“

„Tři podle zákona tohohle okresu,“ odpověděl šerif hrdě; tohle byl jeden z novějších zákonů. „Navíc lékař, já, zástupci, kdyby něco. Neočekáváme žádné potíže. Většina lidí si myslí, že k tomu dojde v pravé poledne, nebo o půlnoci nebo podobné nesmysly. Zástupci tam budou, aby vám pomohli, kdybyste potřeboval.“

„Myslím, že ne,“ řekl Simpson. „Budete jíst ten koláč?“

„Vezměte si ho,“ Šerif mu talířek přisunul přes stůl.

„Děkuji, Ještě jsem nikdy pomocníka nepotřeboval.“ Usmál se, pokýval hlavou a na vteřinu to vypadalo, že mu jizvy zmizely, jeho tvář vypadala téměř chlapecky. „Upřímně řečeno, šerife, jenom mezi náma, ono to vypadá působivě, ale ve skutečnosti to tak složitej stroj není. Za deset minut bych vás mohl naučit jak na to, abyste to mohl dělat sám.“

Šerif se zasmál, možná až příliš hlasitě. „Myslím, že to nechám na vás, děkuji.“

„Fajn,“ Simpson se stále šklebil. „Řekl bych, že jednou si tu práci sám vymluvím. Ale nestěžuju si. Jsem za tu práci rád a vím taky, že je spousta jinejch, který by ji rádi dělali.“

Šerif se chtěl ujistit ještě o jedné věci.

„Když budeme mít štěstí, tak bude po všem a náklaďák zase naložený dřív, než se město pořádně probudí.“

„Dostat to dolů je vždycky jednodušší než to připravit,“ namítl Simpson. „Potom vás čeká těžká dřina.“

„To mi povídejte,“ potvrdil šerif. Zatímco Simpson vydával spokojené zvuky při konzumaci koláče, šerif znovu přehlédl svůj seznam:

sanitka (připomenout panu Craddockovi)

pohřební ústav (vzít peníze)

formuláře pro ohledání mrtvoly (zeptat se Hoopera)

RODINA???

auto z medicíny 10 hodin ráno chleba mléko krém na holení Goody’s

„Nebude žádnej problém dostat peníze hotově?“ zeptal se Simpson.

„Ne, pane,“ odpověděl šerif. „Budu je pro vás mít, jakmile budete s prací hotov.“

„Skvělé,“ zaradoval se Simpson. „S penězma je cestování a podobný věci vždycky snazší,“

„Rozumím.“

„Odtud mě ženou do Corinthu a pak až dolů do Pascagouly, Bože můj. To musel někdo dlouho plánovat, to vám řeknu. To je panečku koordinace. Jaký si myslí, že máme v Mississippi silnice?“

Šerif se díval na Doris, která venku klábosila se zástupcem Stewartem. Zrovna zase předstírala, že ji bolí záda, takže se zakláněla víc a víc, ruce na bocích, pánev vystrčenou skoro až k zástupcově tváři. Ta záda ji ale musejí bolet. Šerif poklepával tužkou na stůl a snažil se, aby jeho hlas zněl co nejobyčejněji, bez špetky snahy o vlichocení. „Potřebujete nějakou zálohu? Tím myslím na dnešek.“

„Neé,“ řekl Simpson, a když s břinknutím upustil blýskavou vidličku do blýskavého talíře, natáhl se pro zubní párátko. Na prsteníčku měl zlatý kroužek, do kterého byl vsazen malý prázdný obdélník. „Mám moc práce. Musím přichystat papíry, zkontrolovat zařízení, sundat ho z náklaďáku, připravit ho, zkontrolovat zapojení. Možná mi vyjde pár hodin času na spánek, ale už ve čtyři zase musím být vzhůru a všechno ještě jednou zkontrolovat.“

„Myslel jsem, že jste říkal, že to není složité.“

„To taky není,“ pokrčil Simpson rameny. „Ale člověk stejnak nechce, aby něco nevyšlo.“

Šerif položil tužku, s povzdechem se opřel, krátce zavadil pohledem o své dlaně, kterými pak pleskl do stolu, a zeptal se: „Můžu pro vás ještě něco udělat?“

„Víte, šerife, jsem zvědavej.“ Simpson se uvelebil, jednu nohu na sedadle, a opřel se do rohu. „Byl bych rád, kdybyste mi o něm mohl říct pár věcí, kdyby vám to nevadilo.“

„O kom?“

„O mém klientovi,“ zasmál se Simpson. „Teda, to asi není to správný slovo, že jo? Vy jste můj klient, vy a okres. Ale to je slovo, které my… slovo, které používám sám pro sebe. Myslím toho vězně.“

„Jo toho.“ Šerif zabubnoval na desku stolu. „No, je to mizera. To je všechno, co můžu říct. Vy jste nedostal hlášení?“

Simpson vytáhl z kapsičky u košile špinavý, potrhaný čtvereček papíru. Vypadal, jako by ho někdo mnohokrát rozkládal a zase skládal. „Jediný, co jsem dostal, je obyčejná zpráva z Parchmanu.“ Zašilhal na strojem napsaný text a nahlas přečetl: „Věc: informace o popravě. Vážený pane, na pátek večer či sobotu ráno, dvacátého třetího nebo dvacátého čtvrtého června, roku devatenáct set čtyřicet jedna, je plánována jedna poprava v Andalusii, stát Mississippi, pod dozorem Šerifa Edwina Davise, přesný čas bude dohodnut mezi vámi a šerifem, v případě vraha Williama Childresse, a Vy a mobilní zařízení byste měli na místo dorazit nejpozději v poledne předchozího dne. Potvrďte, prosím, převzetí tohoto dopisu telegramem. S pozdravem, a tak dále a tak dále.“ Simpson papír opět složil a pohlédl na šerifa. „Stát má za to, že víc toho vědět nepotřebuju, ale jsem zvědavej. Myslím, že bych měl znát fakta o případu, když už mám bejt na jeho konci.“

Šerif přikývl. „To chápu. No, jak říkám, je to mizera. Divný na tom je, že dřív nebyl. Celou dobu, co jsem ho znal, to byl ten nejpokornější barevnej chlap, jakýho si můžete představit. Máslo by se mu v ústech nerozpustilo. To bylo pořád ano, pane, ano, paní, a dobré jitro a večer přeji, a skloněná hlava, a ustupování z chodníku, a smekání klobouku, i když kolem šly jen bílé děti.“ Zasmál se, když si najednou na něco vzpomněl. „Kruci, občas jsem ho najímal, aby mi prosekával křoví na poli a takový věci. Nikdy neměl s nikým potíže.“

„Žádný problémy se zákonem?“

„Ale to jo, hergot, koneckonců to byl barevnej chlap, ale neměl ženskou ani děti, co by ho usměrňovaly. Trochu pil, trochu sázel, přichomejtl se k pár rvačkám, ale nic velkýho. Nic, o čem by si lidi vyprávěli.“ Šerif, rozohněn vyprávěním a také přítomností nového publika, se naklonil přes stůl a snížil hlas. „Pak se jeden z jeho kámošů z pokeru, jeden z těch bílých drbanů, co se motají kolem Millville Way, zaplet se ženskou, kolem který se motal taky Childress, a když to Childress zjistil, šel hnedka do salónu k panu Georgeovi, kde se nechávají stříhat barevný, vešel dovnitř, sebral břitvu a zmizel, bez pozdravu, bez toho, že by řek, kam chce jít nebo cokoli jinýho, a než jsme se k němu dostali, tak toho chlápka podřízl jako podsvinče a seděl na verandě a čekal, až ta ženská přijde domů, aby jí mohl udělat to samý. Díval se na mraky, opíral se o sloup, celej malátnej a jako ve snách, vůbec se s náma nepral. Prostě se nechal dovést do auta a krev toho kluka mu celou dobu kapala z montérek do prachu.“ Uvědomil si, že se napůl usmívá, jako by vygradoval příběh způsobem, na který může být hrdý. Odkašlal si, pokusil se vypadat víc zasmušile a připadal si trapně.

Simpson, aniž dal najevo nějaké emoce, se zeptal: „To je to, co vás na něm tak děsí? To, co udělal?“

Dalo to tedy lehce poznat. Šerif si povzdychl a svěsil ramena. V prstech jedné ruky žmoulal maličký kousek papíru, který utrhl z ubrousku. Odhodil ho na ubrus. „Ne, kruci,“ řekl. „Chci říct, bylo to hrozný, ale v ničem se to nelišilo od desítky dalších hroznejch věcí, co jsem viděl. Strašný je to, co se s ním stalo potom.“

„Po tom zabití.“

„Po procesu,“ upřesnil šerif. „Teda, po vynesení rozsudku. Byl potichu a celou dobu se choval klidně. Neřekl ani slovo. Ale pak, když zjistil, že rozsudek je… no prostě co je, tak se, pane, Willie Childress v soudní síni postavil a začal soudci a všem okolo říkat, co přesně si myslí, a pokračoval v tom, i když jsme ho vlekli pryč, a takový slova jste nikdy neslyšel, Bůh chraň. Pokaždé, když otevře pusu, vypadne z ní něco hnusného. Chudák stará barevná ženská, která pro nás pracuje ve vězení, ta od něj jednou utekla v slzách. Už se na něj skoro nemůžu ani podívat.“

Teď se přes stůl naklonil Simpson. „Jaký věci říká?“

„Ne, ne. Nebudu to opakovat. Jsem křesťan. Bohužel to brzy zjistíte sám.“

Simpson přikývl a pak usrkl čaje. Pak usrkl znovu a nakonec se dlouze, vydatně napil. Podržel sklenici, nakláněl ji ze strany na stranu a díval se, jak v ní cinká led. „Já vám nevím, šerife,“ řekl. „Nedělám tuhle práci dlouho, ale ještě jsem neviděl mizeru, kterej by zůstal mizera po celou dobu. Víte, co myslím? Když člověk uvidí, co na něj čeká, vyrazí to z něj veškerou sprostotu.“

„Doufám, že máte pravdu,“ řekl šerif. Najednou byl k smrti unavený a dal by si čerstvé kafe. „Nejenom kvůli němu, ale kvůli všem. To prostě není správný, to jak se chová. Neví snad, kde je? Neví snad, co ho čeká? Nikdy jsem o nikom takovém neslyšel.“

Simpson si přiložil vlhkou skleničku od čaje na tvář.

„Poslyšte, šerife. Chtěl bych vás požádat o něco, co vám možná připadne divný.“

Šerif pokrčil rameny. „No, máte divnou práci – bez urážky. Poslouchám.“

„Chtěl bych se s ním setkat. Dnes odpoledne, pokud by to šlo.“

„Proč?“

„To se těžko vysvětluje.“ Simpson položil skleničku, znovu ji zvedl, znovu položil. Zadíval se na zeď za šerifovou hlavou, kde, jak šerif věděl, visel kalendář s fotografií dívky v krátké sukni, která sedí na dobytčí ohradě a odfukuje z hlavně pistole neexistující kouř. Simpson si podle všeho kalendáře nevšiml. „Zkuste si představit, jak na tom jsem, šerife. Tohle je vaše město. Znáte každýho, kdo projde vaším vězením. Možná ty lidi nemáte rád, ale znáte je. I ty špatný, i ty, co posíláte k potrestání, je to jako… je to prostě něco jako obecní, něco jako rodinná věc.“ Pohlédl znovu na šerifa. „Vnímáte to pak nějak správnějc. Rozumíte mi?“

„Doufám.“

„No, a já sem teď přijedu se svým nádobíčkem, sem do tohohle města, nevím o něm nic a neznám tu nikoho a mám poskytnout kompletní servis úplně neznámýmu člověku. Já vím, že stát rozhodl, že tohle je nejlepší způsob, jak provádět popravy, když už nikdo nechtěl věšet a nikdo nechtěl ustoupit ohledně toho, kde by křeslo mělo zůstat natrvalo…“

Šerif zdvihl prst. „A my šerifové jsme chtěli mít kontrolu nad popravami ve vlastních okresech. Na to nezapomínejte.“

„Ano, pane, tomu rozumím – ale když už to děláme takhle, tak jedna věc, po který se cítím o něco líp je, když se můžu sejít s klientem, chci říct s vězněm, představit se, potřást mu rukou, říct mu, že to provedu nejlíp, jak umím, zeptat se ho, jestli pro něj můžu něco udělat.

Dát mu vědět, že jsem tu, abych mu pomohl, ne abych mu ublížil. Rozumíte?“

„Vy jste tady proto,“ řekl konečně šerif, „abyste ho zabil.“

„No, to jo, ale ne nějak podle. Chci to vždycky provést otevřeně a s odkrytými kartami. Aby v tom nebylo nic záhadnýho nebo nekalýho nebo nejasnýho. Dává to nějakej smysl?“

Šerif si přejížděl rukou po obličeji. „Jo, řekl bych, že dává. Budu k vám upřímný, pane Simpsone. Popravy v tomhle okrese… no, nedělaly se vždycky takhle na očích, jestli víte, co myslím.“

„Rozumím.“

„Já jsem nikdy nic takovýho neudělal, ale můj předchůdce šerif, kéž mu dá Pán klidné spočinutí, tak ten si nikdy moc nelámal hlavu s – řekněme – drobnými odchylkami od zákona, nebo s tím, co si mysleli v Jacksonu nebo v Niggertownu.“

„Vím, co myslíte. To je složitá věc.“

„Ano, to je. Ale od té doby, co jsem to převzal já – a v tomhle za mnou stojí radnice, rozumíte, každej na radnici a kazatelé taky –, dělám spoustu věcí jinak a jinak taky zůstanou. To, co říkáte o tom, že všechno, co děláte, děláte otevřeně a s odkrytejma kartama, tak to mně vyhovuje. A těší mě, že to říkáte.“

„To jsem rád.“

„A víte co, já vám asi řeknu ještě něco, co jsem původně ani nechtěl zmiňovat, když se Childress chová jako pitomec a vůbec. On by se s vámi taky chtěl setkat.“

Simpson se zasmál a nečekaně odhalil díry mezi zuby. „Vážně?“

„Ptá se po vás dobrý dva týdny a každej den nám říká, že až přijedete, tak vám musí něco říct. To zní, jako byste si měli o čem povídat.“

„Taky myslím. Řekl byste, že by to dnes odpoledne mohlo jít?“

„Co třeba ve tři hodiny,“ navrhl Šerif. Natáhl se pro klobouk. „Ne, ve tři třicet. Musím vyřídit šíleně věcí a chci vás tam vzít osobně. Doufám, že mě na chvíli omluvíte.“

„Jasná věc, šerife. Je mi jasný, že chcete, aby to proběhlo bez potíží.“

„To sakra chci,“ potvrdil šerif, vstal a napřáhl ruku. „Můžu se na vás spolehnout, pane Simpsone?“

„Můžete, šerife,“ utvrdil ho Simpson. Potřásli si rukama a Simpson učinil pohyb, jako by se chtěl vysoukat zpoza lavice.

„Ne, ne, zůstaňte sedět. Zůstaňte tady, kde je chladno. Nechám u dveří zástupce Stewarta, kdyby vás chtěl někdo obtěžovat, ale myslím, že se to nestane. Možná budete muset rozdat pár autogramů.“ Zachytil triumfální pohled Doris, která se se založenýma rukama opírala o pokladnu. „Můžete si dát ještě trochu čaje, nebo třeba něco sladkého? Je to na účet okresu. Zástupce Stewart vás doprovodí k paní Pearceové, kdybyste chtěl, nebo zpátky do vězení. Uvidíme se ve tři třicet.“

„Tisíceré díky, šerife. Na shledanou.“

„Fajn. Nashle, Doris.“

„Nashle, šerife.“

Když kráčel kolem ní, zašeptala: „Váš zástupce říkal, že ode mě žádný koláč nechce.“

„Je to silný chlap,“ řekl šerif a zamrkal.

Doris už držela v rukou džbán s čajem a byla ráda, že konečně může sama zapracovat na tom kovbojovi v zadním boxu. Ze džbánu stékaly kapky; vypadal, jako že se potí. Při chůzi ho utírala a pak si mokrým prstem nakroutila přes čelo pár loken. Mrkla na sebe do dlouhého zrcadla: ano, Joan Crawfordová, přesně jako Joan Crawfordová, vůbec nestárne. Když se přiblížila, úsměv jí znejistěl a krok se zpomalil. Doprdele práce, pomyslela si, úplný Gary Cooper, a pořád se kolem něj motá jeho fanklub. Vysoký starý muž, který se teď blížil ke kovbojově boxu, strávil poslední půlhodinu na stoličce u pokladny, kde usrkával čokoládový koktejl a znovu a znovu pročítal jídelní lístek, jako by nikdy předtím žádný neviděl. Jak se tam dozadu dostal tak rychle? Vůbec si nevšimla, že vstal. No, určitě s kovbojem nebude mluvit dlouho. Doris tyhle věci znala, vždyť si dobře všímala cvrkotu, když dělala v bistru na autobusovém nádraží v Meridianu, a teď si pomyslela: zapomeň na to, taťko, ten se s tebou nebude zahazovat, to se pozná. V tom okamžiku však kovboj vzhlédl, uviděl, jak se nad ním starý muž sklání, a vyskočil, jako by sám usedl na elektrické křeslo.

„Pane Ellisi!“ zvolal.

„Dobrý den, Jimmy,“ odpověděl taťka. „Mohu si přisednout?“

Doris se zastavila. Když se taťka soukal do boxu, tvářil se zatraceně samolibě. Černý kabát se mu kolem ramen nadouval; vypadal jako káně, které se chystá k obědu někde u silnice. Kovboj bleskově otočil hlavu, rozhlédl se po celém lokále, pak se otočil zpátky k tomu starochovi a začal mu něco strašně rychle šeptat. Na Doris jeho oči nespočinuly ani na půl sekundy; kdyby byla automat na limonádu, bylo by to stejné. Otočila se na patě a odkráčela zpátky s pokladně, ke sklenici od čokoládového koktejlu starého muže, která teď byla prázdná až na hnědou pěnu a pomačkané brčko. K čertu s ním, pomyslela si Doris. V tomhle městě o skutečné chlapy nouze není. Ať si ti teplouši přijdou pro čaj sami.

Když Jimmy kráčel vedle pana Ellise po hlavní andalusijské ulici, uvědomoval si všechny své nedostatky. Novou spáleninu od cigarety na pomačkané košili. Pracovní kalhoty ze silné, vybledlé džínoviny. Jizvy a boule a vzdělání, které mu uteklo. Jazykem stále narážel na mezery mezi zuby. Dokázal jimi prohánět vzduch tak rychle, že to pískalo jako policejní píšťalka, a on na to byl často hrdý, ale dnes ne. Pan Ellis ani tak nechodil, jako spíš klouzal s rukama spojenýma za zády a hlavou vystrčenou kupředu jako lodní příď. A vedle něj se ulicí valil starý dobrý Jimmy s nohama do O jako ten pitomec Pepek námořník.

„Nedokážu ani vyjádřit, Jimmy, jak jsem potěšen, že jsme se konečně setkali.“

„Potěšení je i na mé straně, pane Ellisi. Moc jsem toho o vás slyšel.“

„A já o vás, Jimmy.“

Kolemjdoucí na ně zírali. Děti se jim obloukem vyhýbaly; muži občas pokývali hlavou tím bezúsměvným, jižanským způsobem, kterým si dávají najevo, že se setkali s dalším mužem, který však není ani radostný, ani přívětivý; ženy tak daleko nezacházely. Možná to bylo proto, že byli cizinci, nebo proto, že oděv staršího muže byl tak nepatřičný vzhledem k ročnímu období, ale Jimmy si to nemyslel.

Snažil se soustředit na konverzaci. Koneckonců, pan Ellis byl – svým způsobem – jeho šéf a Jimmy cítil potřebu zanechat dobrý dojem. Vkročil na drolící se okraj chodníku a málem upadl. Když se zapotácel, řekl:

„Věděl jsem, že vás někdy potkám, a těšil jsem se na to. Ale řeknu vám, nikdy by mě nenapadlo, že to bude v Mississippi. Myslel jsem, že to bude na nějakém tom setkání, možná v New Yorku nebo v Chicagu. Někde blíž Kanadě.“

Pan Ellis se dotkl prsty klobouku na pozdrav skupině školaček, které se k sobě přimkly a přitiskly si učebnice k hrudníkům. „Setkání je nyní pramálo. Já to připisuji na vrub telefonu. Členové cechu se rozhodně potřebují jako vždycky. Vždycky se budou vyskytovat technické problémy, debaty o cenách. Nikdy nevyjde z módy mít přítele, který si vás vyslechne. Naše záležitosti se však stále častěji vyřizují přes elektrické linky. Pročítám všechny zprávy a jsem si jistý, že všechny potřeby cechu jsou uspokojeny. Ale co se samotou? Co si počít s pocitem osamělosti při práci? Jak jej může zmírnit telefon?“

„Já jsem se nijak zvlášť osaměle necítil, pane Ellisi. Já sám to zvládám docela dobře.“

„Dobrá, dobrá.“ Pan Ellis se zastavil a pozoroval fordku model T, která se zastavila uprostřed ulice. Povozy a náklaďáky ji objížděly a mladá dívka s vyčesanými vlasy a sukní dost nad kolena mávala na projíždějící řidiče. Dva farmáři v montérkách zapřahali před automobil muly, ale dělali to pomalu a polovinu času se dívali na dívku. To vše pozoroval se zaťatými zuby muž ve slamáku a obleku z lehkého proužkovaného materiálu, který svůj nenávistný pohled spravedlivě rozděloval mezi dívku, auto, muly, farmáře, jasně červené kašovité bahno a kolemjdoucí lidi, včetně Jimmyho.

„Najdi si něco jinýho ke koukání, kámo,“ zavolal přes ulici. I tím znovu odpoutal pozornost farmářů. Stáli v mokrém jílu a s řetězy plandajícími z rukou zírali, jak Jimmy a pan Ellis odcházejí.

„Řekl bych, že ji brzo sveze někdo jiný,“ odtušil Jimmy.

„Další stroje,“ řekl pan Ellis. „Telefony. Automobily. Nemám stroje rád. Žádný stroj nemůže vykonávat lidskou práci a žádný člověk by neměl svoji práci svěřovat stroji.“

„Ne, pane,“ řekl Jimmy, kterému se nelíbilo, jakým směrem se hovor ubírá.

„Ne tak úplně, ne ve všech případech,“ dodal pan Ellis s úsměvem.

„Ne, pane,“ řekl znovu Jimmy. Zdálo se to nejbezpečnější.

„Když mohu, radši vyřizuji cechovní záležitosti osobně. A tou nejdůležitější cechovní záležitostí je potkávat nováčky. Tak, aby měl každý pocit, že je vítán, že je potřebný a že se o něj někdo stará. Vyžaduje to trochu cestování, ale já cestuji rád, rozšiřuje to obzory. To byste měl vědět lépe než kdokoli z nás, Jimmy.“

Jimmy se zasmál. „Pokud cestování rozšiřuje obzory, pane Ellisi, tak než půjdu do důchodu, tak je budu mít širší než kdokoli v cechu. Budu je mít široký jako…“ zaváhal a pak vyhrkl: „Jako stodolu.“

„To bych řekl,“ souhlasil pan Ellis a podrbal se na tváři. Jimmy si opět všiml zlatého prstenu na levé ruce pana Ellise.

Jimmy si se svým vlastním prstenem pohrával už celé odpoledne, od chvíle, kdy si pan Ellis přisedl k němu do boxu. Někdy si Jimmy na prsten vzpomněl a vzal si ho, jindy si nevzpomněl a někdy se rozhodl, že si ho prostě nevezme. Nikdy o šperky nedbal, dokonce ani v dobách, kdy dělal léčitelská představení a jeho kolegové mu říkali, že prsteny, přívěsky, náhrdelníky nebo dokonce náušnice dodávají dobrému představení hypnotizéra důvěryhodnost. Jimmy měl dny, kdy byl doktorem Yogim (nebo doktorem Zoggem nebo profesorem Stingareem) dávno za sebou, alespoň tedy doufal, a nikdy od té doby šperky nenosil, než se dostal na výplatní listinu státu Mississippi. Se zaměstnáním přišlo i členství v cechu a s cechem přišla spousta věcí, včetně prstenu, a Jimmy byl velmi rád, že si ho dnes náhodou vzal.

Prst pana Ellise byl po obou okrajích prstenu nateklý, jako by ho pan Ellis nikdy nesundával. Pan Ellis natáhl ruku s prstenem a poklepal Jimmymu na rameno; tím ho řádně vylekal.

„Jste poměrně těžko k zastižení,“ řekl pan Ellis. „Psal jsem, abych ohlásil svoji návštěvu, ale vidím, že jste dopis nedostal. Nejsem si jistý, zda má cech vaši současnou adresu.“

„Tak současnou, jak jen to jde, pane Ellisi. Řekl bych, že pár posledních měsíců jsem žil většinou v náklaďáku. Měl jsem dost napilno.

Dvakrát více zakázek, než se odhadovalo, když mě přijímali.“ Jimmy očekával nějakou reakci, žádná nepřišla, a tak pokračoval. „Já si nestěžuju, to ne, peníze i zkušenosti se sejdou, ale občas si říkám, jestli to lidi v okresech moc nepřehánějí a netlačí na pilu, jen aby viděli, jak ten náklaďák vypadá.“

„Kolik jste měl zakázek?“

„Devět od doby, kdy jsem v říjnu začal. Jednou to byl ale dvoják.“

„Jak prosím?“

„Dvakrát za jedno dopoledne.“

„Rozumím.“

Na rohu ulice se shromáždil hlouček lidí kolem kazatele, pravděpodobně velmi malého, protože posluchači ho zcela zakryli, jako by tvořili zeď. Kazatelův hlas, slabý a pisklavý, se nesl po celé ulici: „Až k tomu všemu dojde, bratři a sestry, můžete si být jisti, že království Boží je nadosah. Je nadosah, přátelé, je nadosah, blízko, a prudce se řítí dolů!“

„Byla to dvojčata,“ pokračoval Jimmy. „Nechápu, jak se z někoho může stát takovýhle ničema v patnácti.“ Jimmy sám utekl z domova v patnácti, aby se přidal ke Gardě, ale nebyla v tom žádná podlost. Když za ním máma poslala policajty, ani s nimi nebojoval. Povzdychl si. „Ale chápat to nemám v popisu práce, že ne, pane Ellisi?“

„To rozhodně ne.“

„Tím pádem je to vlastně deset, ale polovina z toho byla teď v létě a léto ještě není u konce. Pěkně mě prohánějí, to vám povím.“

„Vaše reputace zřejmě stoupá,“ usoudil pan Ellis. Skupinka starých mužů na lavičce před holičstvím náhle ztichla a zírala na kolemjdoucí. Jediný, kdo pokračoval v hovoru, byl muž s bílým knírem a naslouchátkem zastrčeným do ucha, od něhož vedl drát ke košili, který halasil: „Tak to je on, támhle! Nechte mě mluvit! Jestli mě slyší na tuhle vzdálenost, tak si spletl povolání, protože by měl dělat pro tajnou službu.“ Když Jimmy a pan Ellis přešli, staříci se opět rozhovořili, tentokrát s novým nábojem vzrušení, a toho nejhlasitějšího znovu pohltil všeobecný povyk. „Vy jste v podstatě něco jako celebrita,“ řekl pan Ellis. „Máte dokonce osobního strážce. Klobouk dolů.“

„Osobního strážce?“ Jimmy se rozhlédl. Zástupce Stewart byl asi půl bloku za nimi, ruce v bok, lokty zabíral celý chodník, pouzdra na pistole mu plácala o stehna. Jimmy mu u restaurace řekl, aby se o něj nestaral, že se sejdou v soudní budově. Musel je sledovat celou dobu. Když zachytil Jimmyho pohled, zástupce pokývl hlavou a usmál se. „No ne,“ řekl Jimmy. „To je popravdě řečeno trochu trapné.“ Jimmy přešel do šepotu, přestože zástupce byl dost daleko a na ulici bylo rušno. „Ten místní šerif je vyplašenější než jankovitá kobyla.“

„Skutečně?“ Pan Ellis se otočil a zamával na zástupce, který už chtěl zamávat v odpověď, ale zarazil se a místo toho znovu kývl hlavou.

Jimmy se zasmál. „Jsem rád, že jste tady, pane Ellisi.“

„Jsem rád, že tady jsem, Jimmy.“

„Ten šerif. To vám řeknu. Měl jste ho vidět, jak si tužkou dělal poznámky. Má strach, že mu nabourám všechny jeho báječný plány. Kruci, on by to celý udělal sám beze mě, kdyby mohl.“

„To ale nemůže,“ poznamenal pan Ellis s nádechem uspokojení.

„To ne, pane.“

Několik žen se na ně zadívalo z výlohy obchodu s oblečením. Jejich tváře mezi krajkami a krinolínami byly napjaté.

„Víte, Jimmy, že někteří členové cechu chtěli svolat setkání zrovna minulý rok?“

„Opravdu?“

„Ano. Vyvstalo něco, co u některých členů vyvolalo velké znepokojení. Měli za to, že cech by měl vydat veřejné prohlášení – a veřejné prohlášení je pro cech něco velmi neobvyklého, skutečně velmi neobvyklého.“

„Ano, pane.“

„My v radě jsme však usoudili, že pro tuto chvíli bude moudřejší jen sledovat situaci. Víte, proč vám o tom říkám?“

„Ne, pane, to nevím.“

„To, co cech tolik znepokojilo, Jimmy, jste byl vy.“

Jimmy zůstal jako přimrazený, kdežto pan Ellis pokračoval v chůzi. „Já?!“

Starší muž se otočil a usmál se. „Omlouvám se. Nevyjádřil jsem se přesně. Nešlo o vás osobně. Vaše jméno jsme v té době ani neznali.“ Počkal, až ho Jimmy dohoní. „Ne, Jimmy, cech znepokojovala vaše práce.“

„Nerozumím.“

„Představitelé cechu mají předplacenu opravdu vynikající výstřižkovou službu. Stejnou, jakou používá váš pan Mencken. Když legislativa státu Mississippi debatovala o zakoupení mobilního elektrického křesla a o zaměstnání cestujícího popravčího, který by křeslo obsluhoval a prováděl údržbu, sledovali jsme to s velkou pozorností. Debaty probíhaly nejen na veřejnosti, ale i v soukromí, mezi členy cechu. Nikoli o samotném elektrickém křesle – ta debata byla ukončena už před více než čtyřiceti lety. Ale o mobilním křesle, které bude převáženo z města do města… Našli se tací, kteří považovali vaši práci za obrovský krok zpět, návrat do doby, kdy popravy byly veřejnou podívanou. Ať by tu práci dělal kdokoli, stal by se terčem takové pozornosti, jaké byli členové cechu ušetřeni padesát let, a stal by se z něj, ať by chtěl nebo nechtěl, symbol, mluvčí naší celé unikátní profese. Rozumíte našim obavám, Jimmy?“

„Ano, myslím, že rozumí. Říkal jste ale, že jste se rozhodli, že nebudete zasahovat.“

Došli k severozápadnímu cípu náměstí se soudní budovou. Kolem náklaďáku s plachtou na korbě se shromáždilo asi dvacet obyvatel města, většinou starších mužů, ale také několik dětí, a hovořili se dvěma zástupci šerifa, kteří byli na hlídce. Jeden ze zástupců se posadil na přední nárazník a ovíval se kloboukem. Trávník před soudní budovou byl posetý ženami, které seděly na trávě a obstarávaly kojence a malé děti. Několik mladých mužů s vyhrnutými rukávy košil se opíralo o památník Konfederace a kouřilo. Jimmy pozoroval, jak pan Ellis tohle všechno vstřebává. Za chvilku si starší muž povzdychl.

„Lepší riskovat jednu celebritu, rozhodla rada, než nechat celý cech vláčet novinami.“ Vrhl na Jimmyho teskný pohled. „Noviny k našim členům jen málokdy přistupují s úctou.“

Jimmy přikývl. To byla pravda. Aspoň, že jeho máma neviděla články v jacksonských novinách ani ten v American Mercury, ten, ve kterém se psalo, že Jimmymu museli po skončení práce „pomáhat z jednoho baru do druhého“. Doprdele. Vychytralej reportér ze severu, ani to tenkrát nezatáhl.

„Když můj předchůdce, dej mu Pánbůh spočinutí, zemřel vlastní rukou,“ pokračoval pan Ellis, „noviny v Kanadě k celé záležitosti přistoupily hanebně, Jimmy. Hanebně.“

Jimmy o tom něco slyšel. „Podříznul si krk, ne?“

Pan Ellis se sevřenými rty přikývl. Spíš než přikývnutí to bylo prudké škubnutí hlavou. „Zaživa si pan Ellis úzkostlivě střežil své soukromí, ale po smrti byl celý jeho život, každá slabůstka a lidské pochybení, propíráno na veřejnosti, prozkoumáváno, jako by se prozkoumávaly mozkové závity šílence. Takové odměny se dočkal po desítkách let oddané služby veřejnosti. Tak, tak.“ Pan Ellis se zahleděl k náklaďáku.

„Pan Ellis?“ vyhrkl zmateně Jimmy.

„Hmm?“

„Říkal jste pan Ellis,“ zopakoval jemně Jimmy.

„Ach ano,“ odpověděl, pohlédl na Jimmyho, jako by se mrkáním vracel do přítomnosti, a usmál se. „To jméno je spojeno s funkcí. Spíš než jméno je to určitý titul. Jeho předchůdcem byl pan Ellis. A tak dál a tak dál. V Kanadě to je zvykem, víte?“

„Rozumím,“ přitakal Jimmy, ačkoli si vůbec nebyl jist, že opravdu rozumí. Snažil se představit si chlapíka, který za padesát let dělá pořád stejnou práci a stále slyší na jméno Jimmy Simpson. Nedokázal to. Náklaďák si představit dovedl. Lakomej stát docela jistě aspoň tak dlouho náklaďák nevymění.

„Ach, minulost. O čem jsem to mluvil? Už vím, váš případ. Rada se rozhodla pro pozorný přístup, mlčení na veřejnosti a nepřetržité sledování situace.“

Ze soudní budovy se ozvala rána. Když všichni vzhlédli, šerif už byl pod schody a kráčel po cestičce; mosazné přední dveře se za ním se ještě nestačily dovřít. Tvářil se hrozivě. Lidé začali od náklaďáku couvat. Zástupce, usazený na nárazníku, rychle vstal a nasadil si klobouk.

„Jděte pryč od toho náklaďáku,“ vyštěkl šerif. „Ne, vy dva ne, prokristapána. No tak, lidi, jděte.“

Jimmy se znovu obrátil ke starému muži a tiše se zeptal: „A jak jste v radě hlasoval vy, pane Ellisi?“

Ticho, které pan Ellis nechal uplynout, se zdálo delší, než ve skutečnosti bylo. Jimmy slyšel šerifa a zástupce, jak spílají dětem: „Okamžitě si přestaňte hrát s tou plachtou. Tam není nic k vidění.“ Když se pan Ellis konečně otočil, vypjal hruď, takže vypadal o něco vyšší, než byl. Do silných čoček brýlí mu zasvítilo slunce a zakrylo oči.

„Já jsem měl rozhodující hlas, Jimmy. V uplynulých třiceti pěti letech jsem pověsil tři sta osmdesát sedm lidí ve věku od dvanácti do sedmdesáti tří let, dvaadvacet z nich byly ženy. Skoro dvakrát víc než pan Ellis přede mnou. Věšel jsem lidi v Britské Kolumbii a na Newfoundlandu, v chatrčích ze dřeva i v kamenných pevnostech, na napevno vybudovaných šibenicích i na trámech položených na provizorních podstavcích. Slyšel jsem poslední slova v angličtině, ve francouzštině, v akkadštině, inuitštině a tuctu dalších jazyků a dialektů včetně takových, které zná jen Bůh. Tři sta osmdesát sedm, Jimmy. V rámci cechu mívám mnoho rozhodujících hlasů.“

Šerif už byl u nich, brunátný ve tváři, a kabonil se na pana Ellise. „Známe se, pane?“ zeptal se. Zatímco hovořil, přiklusal ke skupince i zástupce Stewart. Na šerifův pohled odpověděl pokrčením ramen.

Jimmy si odkašlal. „Šerife Davisi, tohle je pan Ellis. Pane Ellisi, šerif Davis. Pan Ellis je, no, on je…“ Všichni se zadívali na Jimmyho. „Je to můj kolega. Z Kanady.“

„Kolega, jo? Myslel jsem, že nepotřebujete asistenta.“

„Ale ne, kdepak. On tady je…“

„Jen aby navštívil svého mladého přítele Jimmyho a aby se na vlastní oči podíval, jak se to dělá v jiných koutech světa.“

Šerif se na něj nepodíval nijak povzbudivě.

„Pan Ellis by se k nám dnes odpoledne rád připojil. Řekl jsem mu, že mně to nevadí – pokud to samozřejmě nevadí vám.“

„Můj zájem, šerife, je čistě profesionální a můžete se spolehnout na moji čest a schopnost zachovat dekorum.“

„Panebože,“ zvolal šerif. „Pane Ellisi, chápu to tak, že máte v těchto záležitostech jisté zkušenosti.“

„To věru ano,“ odpověděl pan Ellis a podařilo se mu to vyslovit tak, že to znělo zároveň hrdě a lítostivě.

Šerif se nadechl skrze zuby. „Mně se sejde všechna zkušenost, která se nabízí. Dobře, pane Ellisi, můžete jít s námi a vítejte ve městě.“

„Děkuji vám, pane.“

„Předpokládám, že se pořád chcete setkat s vězněm, pane Simpsone.“

„Jistá věc, šerife.“

„Tak dobrá. Stewarte, vy zůstaňte na náměstí a ať vám nic neuteče.“

„Nebojte, šerife.“

„A neztrácejte čas klábosením s děvčaty.“

„Nebudu, šerife,“ slíbil Stewart už méně vesele.

„Pojďte za mnou, pánové.“ Šerif si to namířil ke vchodu do soudní budovy. Když se za ním seřadili, šerif se zeptal, aniž se otočil: „Najedl jste se dostatečně, pane Simpsone?“

„Jsem plnej k prasknutí, šerife.“

„To je dobře. V tomhle městě dostanete najíst, i kdybychom vám neuměli nabídnout nic jiného.“ Přidržel jim dveře. Vstupní hala byla o trošinku chladnější než venkovní vzduch, byla však mnohem tmavší a měla zvláštní akustiku. Boty jim na mramorové podlaze klapaly jako kopyta. „Paní Pearceová pro vás všechno přichystá, uvidíte. Kde bydlíte vy, pane Ellisi?“

Pan Ellis se na něj jen zadíval a Jimmy, který se v roli jeho překladatele necítil vůbec příjemně, zrychlil krok a zamumlal: „Šerife, víte, pan Ellis není rád, když lidé vědí, kde bydlí.“

„Chápu,“ šerif se znovu podíval na pana Ellise. Tmavé oblečení starého muže prakticky splývalo se stíny a jeho bledá, ochablá tvář tak působila osamoceně a opuštěně. „Rád poznávám muže, který si střeží své soukromí. Tady jsou schody. Bohužel celkem strmé, pane Ellisi. V příštím fiskálním roce nám mají namontovat výtah.“

Pan Ellis se usmál a obřadně pokynul: „Až po vás, pánové.“

Na odpočívadle se šerif zastavil, aby sebral ze země obal od čokoládové tyčinky. Cestou nahoru pak zmuchlaný papírek skládal do maličkého čtverce. „Podívejte na ten binec,“ bručel. „Starej Hugh asi dneska nebyl uklidit. Nemůžu říct, že bych mu to měl za zlé.“ Jimmy se otočil, protože za sebou neslyšel žádné kroky, ale bledá tvář pana Ellise vystupovala po setmělém schodišti. Muž se Jimmyho usmál a mrkl.

Předchozí pan Ellis se obrátil na svého učedníka v noc, kdy byl tento mladý muž poprvé v práci, a řekl mu:

„Ať se děje cokoli, neměj ve tváři žádný výraz. Mluv jen, když musíš. Oči měj otevřené, aby ti neuniklo nic důležitého. Všechno dělej tak rychle a dobře, jak jen to je možné. A nepřemýšlej o tom. Ani předtím, ani při tom, ani po tom. Naše práce je nezbytná, synku, ale nesmí se o ní moc přemýšlet.“

Aniž na něco myslel a aniž mu něco uniklo, kráčel pan Ellis chodbou v prvním patře soudní budovy, kde se nacházela jediná věznice v okrese Andalusia, stát Mississippi. Všechny jeho smysly byly ve střehu; ti muži by byli překvapeni, kolik jich je. Jimmy, šerif i jeho zástupce k němu byli obráceni zády. Ještě než došli na konec chodby, vytáhl pan Ellis z kapsy pláště tvrdý třešňový bonbón a dal si ho do úst. Rozkvétal mu na jazyku, když se díval přes mříže na drobného, nasupeně se tvářícího negra. Neodmlouvej ty malej parchante Pomoz mi s tímhle povozem hochu Ferris je větší chlap než vy všichni dohromady. Pár sekund koncentrace a Childressovy vzpomínky byly pryč, odraženy. Nebo možná potlačeny; výsledek byl stejný. Příchuť cukrovinky na jazyku v tom panu Ellisovi z nějakého důvodu pomáhala. Přišel na to sám. Předchozí pan Ellis kouřil. Jimmy si najde časem něco svého.

Tyto tvrdé bonbóny byly v Kanadě těžko k sehnání. Bude si muset udělat zásobu.

„Tady je ten, co jste ho chtěl vidět, Childressi.“

Jimmy prostrčil paži mřížemi a nabídl vězni ruku. „Bratře, mé jméno je Jimmy Simpson. Já to budu mít zítra na starosti.“

Childress vypadal ostražitě, ale po chvilce potřásl Jimmymu rukou.

„Bratře, říkali mi, že jsi měl na vybranou mezi provazem a křeslem a vybral sis křeslo, je to tak?“

Po další odmlce Childress přikývl.

Špatně, pomyslel si pan Ellis.

„Toho si opravdu cením, bratře, opravdu jo. A věř mi, že ses rozhodl správně, protože jsem profesionál a vím, co dělám. Bude to pěkná, čistá práce, tak rychlá a bez problémů, jak to je v lidských silách. Z mojí strany se nemusíš ničeho obávat. Žádné omyly, žádné zpoždění. A přísahám Bohu, bratře, že vůbec nic neucítíš. Pokud jde tedy o to, o co se starám já, nemusíš mít žádný starosti, bratře, a můžeš se soustředit na to, co je důležité, na Ježíše a Jeho milost a na lepší místo, kde budeš už zítra touhle dobou. To je myslím všechno, co jsem ti chtěl říct, bratře, jenom musím zopakovat, že u mě jsi v dobrých rukou. Dostaneš ten nejbezproblémovější a nejpoklidnější odchod, jaký si člověk může přát. Tys mi dal svou důvěru a já si toho vážím. A chtěl jsem ti říct, že tě nezradím.“

Po dlouhé pauze Childress sklouzl zrakem k šerifovi.

„Děláte si srandu,“ řekl.

„Kdepak, pane,“ odpověděl Jimmy. „Žádný vtipy. Mluvím s vámi přímo, jako se všemi lidmi, se kterými pracuji.“

Když Jimmy spustil, Childressovy oči sklouzly zpátky k němu. Po chvilce se přesunuly k panu Ellisovi. „A vy jste kdo?“ zeptal se. „Hrobník?“

„Nic takového,“ pan Ellis a smekl klobouk. Stejně jako mnoho lidí, kteří jsou na sladké, dokázal plynule mluvit i s bonbónem v ústech. „Jmenuji se pan Ellis. Budu panu Simpsonovi asistovat. A také ode mne můžete očekávat maximální míru profesionality.“

Childress už se nedíval na nikoho. Jeho oči byly obráceny dovnitř. Koutky úst mu zacukaly, ztuhly a po tváři se mu začal rozlézat náznak úsměvu. Zatímco se úšklebek rozšiřoval, Jimmy se obrátil k šerifovi a zašeptal: „Vlídný slovo dokáže zázraky, jak říká moje máma. Jen se podívejte. Dělá mi to dobře u srdce, opravdu dobře.“ Teď už se Childress dokonce trochu smál, a to tak, že cedil vzduch skrze zuby, sss sss sss. „Jsem vždycky rád, když můžu uklidnit nějakou ubohou duši v jejích posledních hodinách,“ dodal Jimmy nejistě. Childress se smál stále hlasitěji. Ramena se mu třásla, kýval hlavou, svíral si kolena. Oči měl rozšířené.

„Chachacha CHÁÁÁ,“ sípal Childress. Nemohl popadnout dech. „Bože můj, Bože můj, smiluj se, já se nemůžu přestat smát. Cha cha cha! Ty starej bílej chudáku. Ty starej, pitomej sráči.“

„Držte hubu, Childressi,“ okřikl ho šerif a přejel obuškem po mřížích.

„Ty starej ubohej křivonohej burane. Bože můj, to je sranda.“

„Co je sranda?“

„Neposlouchejte ho, pane Simpsone. Pojďme.“

„Ne, já to chci vědět. Co je tu tak směšnýho? Co je tak srandovního na tom, co jsem řekl?“

Childress se rázem přestal smát, jako když zatáhne vodovodní kohoutek. „Já ti povím, co je srandovního, ty blbý bílý hovado. Řeknu ti, co jsem ti chtěl říct celý tyhle týdny. Tenhle šerif nemá koule na to, aby mě vytáhl do lesa, sejmul mě a hodil na hromadu s ostatníma negrama…“

„Buďte zticha!“ zařval šerif a zabušil pendrekem na mříže.

„… a tak jde a najme si pitomýho bílýho kluka, aby to lynčování proved za něj. A ten pitomec to ani neví!“

Pan Ellis zůstával nehnutě stát. Tvář jeho předchůdce neprozradila nic, až do samého konce. Byl to dobrý příklad a pan Ellis byl dobrý následovník.

„Já mu tu hubu zavřu,“ zavrčel zástupce a už cpal klíč do zámku. Šerif ho udeřil do prsou tak prudce, že s rozhozenýma rukama odlétl na druhou stranu úzké chodby.

„Doprdele!“ vykřikl a snažil se nabrat dech. Šerif namířil obuškem zástupci na ústa.

„Zůstaň, kde seš,“ varoval ho.

„Kde máš bílou kápi a bílou róbu, bílej kluku?“ zeptal se Childress. „V náklaďáku u kbelíku s negerskejma koulema?“

Když je mentor zneschopněn, musí jednat učedník. Pana Ellise překvapilo, jak snadno opět vplul do podřízené role. Zatahal Jimmyho za rukáv. „Tady se už nic dělat nedá, Jimmy. Prosím. Prosím, Jimmy.“

Jimmy zíral na Childresse. „Mluvíte s nesprávným člověkem,“ zašeptal.

„Mluvim s člověkem, kterej mě přišel zabít. Vidíš tady někoho jinýho, kdo by to chtěl udělat?“

„Ale já…“ Pan Ellis popadl Jimmyho za paži a škubl tak prudce, až Jimmy zavrávoral. Šerif chytil Jimmyho za druhou paži a oba velcí muži ho strkali chodbou pryč.

„Počkejte,“ bránil se Jimmy. „Pánové, počkejte, prosím, chci s ním mluvit. Chci mu to vysvětlit.“

„Hoopere, vy pojďte radši hned za námi!“ křikl šerif.

„Jsem tady,“ zamumlal zástupce.

Čtyři muži vtrhli do šerifovy kanceláře, kam zrovna přicházeli od schodů dva další zástupci, a domáhali se vysvětlení, co že způsobilo takový hluk.

„Nate, Archie, zamkněte dveře do chodby a nechte je zamčený. Další člověk, který Childresse uvidí, budu já, až ho ráno povedu dolů. Rozumíte? Už mě ten cirkus unavuje.“

„Stejnak, kdo by za Childressem chodil?“ zeptal se jeden ze zástupců, který pak přibouchl a zamkl dveře k celám. „Možná nějakej negerskej kazatel?“

„To je mi jedno, i kdyby přišel Ježíš Kristus,“ šerif sebou žuchl na pracovní stůl, vlasy přilepené na čelo. Na zem popadaly papíry. „Pane Simpsone, jste v pořádku?“

Jimmy přikývl. Svalil se do prosezené pohovky, ruce přitisknuté na čelo, oči pevně zavřené.

„Pane Ellisi,“ dodal šerif. „Děkuji vám, že jste nám tam pomohl.“

Pan Ellis přikývl. Bolelo ho na hrudi. Spolkl svůj tvrdý bonbón.

Šerif se otočil k zástupci, kterého udeřil. Ten stál v koutě se zkříženýma rukama a planoucím pohledem. „Omlouvám se, Hoopere.“

Zástupce vyšpulil rty. „Nic se nestalo, pane. Myslím, že se trochu projdu.“ Práskl dveřmi. Kroky zadupaly na schodech.

„Bože, jak dlouho ještě?“ povzdechl si šerif. Posunul se na stole dozadu; tím způsobil, že popadaly další papíry a plechovka od kávy s tužkami, kterou se pokusil chytit, ale neúspěšně. Zástupci se sehnuli pro kutálející se tužky a šerif si opřel nohy o otočnou židli. „Kdyby tu nebylo všude tolik lidí, přísahám, že bych byl pro udělat to dneska odpoledne, a měli bysme to z krku.“

Když promluvil Jimmy, znělo to otřeseně, ale pevně, jako když promluví muž, který už necítí potřebu plakat. „Ještě to není připravený.“ Otevřel oči, rukama se zaklesl na pohovce, nahnul se dopředu a vzdychl. „Chvíli to trvá, šerife. Nedá se to uspěchat.“

„Křeslo,“ zopakoval šerif. „To křeslo, jistě, jistě.“

Podíval se na pana Ellise, kterého svrběly mozolnaté prsty. Šerif měl ve tváři prosebný výraz, výraz, který už pan Ellis několikrát viděl. Dnes o tom nechtěl pan Ellis ani slyšet. Místo toho se usmál a poklepal Jimmyho po rameni. Hrozný debakl. „Nic se nestalo,“ řekl.

„Kdo je Ferris?“ zeptal se Jimmy.

Pan Ellis ztuhl.

Šerif se zamračil. „Ferris? To je ten chlap, co ho Childress zabil. Buddy Ferris. Proč? Kdo říkal něco o Ferrisovi?“

„Neříkal někdo…“ Jimmy se zarazil a zavrtěl hlavou. „Ne, to nic.“

U Jimmyho to začíná brzy. „Ne, skutečně se nic nestalo,“ dodal rychle pan Ellis. „Naslepo vystřelené urážky, nic víc.“ Znovu poklepal Jimmymu na rameno. Jimmy byl mladý, silný. Zvykne si. „Nadávky nemohou ublížit,“ řekl pan Ellis. Bude muset. K noze pana Ellise se přikutálela tužka. Chyběla jí guma a někdo ohryzal barvu.

Na první pohled vypadalo křeslo, když ho čtyři funící zástupci o půlnoci stěhovali z korby náklaďáku, obrovské, trůn krále obra. Područky, nohy a opěradlo byly z tlustého dubového masivu, který by se spíš hodil na stropní trámy než na nábytek. Později, v suterénu soudní budovy zaplaveném světlem, pan Ellis zjistil, že sedadlo je překvapivě úzké. Průměrnému Santa Clausovi z obchodního domu by bylo těsné.

Podstavec pod křeslo přinesl zvlášť jeden malý zástupce s nohama do O, který odmítl jakoukoli pomoc, zjevně rád, že nemusí mít nic společného s křeslem. Podstavec, čtverec o hraně pěti stop, byl vyroben ze žlutých fošen, na kterých byla přibita gumová rohož s rýhami, takže připomínal podložku do vany.

Zatímco zástupci s křeslem manévrovali, od vnitřku kovové přilby na hlavu se odrážela stropní světla. Přilba byla vlastně mělká miska, sklopená na stojanu ze spirálově vinutého kovu, který se vypínal nad celým zařízením jako kobra. Když bylo křeslo připevněno k podstavci, musel Jimmy rozmotat a zapojit tlusté černé elektrické kabely, které stroj napájely. Jeden z nich se plazil od helmy k přenosnému generátoru, který Jimmy nedal z ruky a nesl ho sám. („To křeslo se nerozbije, i kdybyste ho upustili na zem, ale tenhle generátor, panečku, ten začne blbnout, jen když se na něj ošklivě podíváte.“) Druhý kabel spojoval přilbu se spodní částí křesla, třetí vedl od levé nohy křesla k zásuvce ve zdi. Při hledání zásuvky nastaly zmatky, než někoho napadlo podívat se za vánoční dekorace. Naštěstí stačilo dát pryč krabici s Ježíškem. Švábi se rozutekli. Než do ní zastrčil kabel, odfoukl Jimmy ze zásuvky prach.

Zástupci, kteří nesli křeslo, se snažili nedýchat moc viditelně. „Proč vůbec potřebujete zásuvku ve zdi?“ zeptal se ten, který se vzpamatovával jako poslední, rudý ve tváři a s rukama na kolenou. „Myslel jsem, že máte generátor.“

„Ta zásuvka není na proud, co jde dovnitř,“ vysvětloval Jimmy. „Ta je pro proud, co jde ven. Někam jít musí. Pokud o něj nemáte sami zájem,“ dodal, vytáhl kabel ze zdi a nabídl ho s úšklebkem zástupci.

Všichni se zasmáli.

Pan Ellis cítil, že se pod žertováním něco ukrývá. Všichni tihle přihlížeči, když už neměli s čím pomáhat, Jimmyho znervózňovali.

Odkašlal si, čímž polekal několik mužů, kteří zjevně zapomněli na jeho přítomnost, a řekl: „Pane Simpsone, mohou vám tito pánové v této chvíli ještě nějak pomoci?“

„Myslím, že ne, pane Ellisi,“ odpověděl Jimmy. „Ale všem moc děkuju za pomoc, chlapi. Zmíním se o vás šerifovi, na to vemte jed.“

Pan Ellis je s mírnou úklonou začal šikovat ke schodům. „Pokud nás omluvíte, pánové. Připravit tu… ten přístroj je delikátní záležitost, která vyžaduje soustředění a samotu.“ Silou zvyku málem řekl ‚šibenici‘. „Jistě to pochopíte.“

Reptali, ale šli. Poslední z nich se ohlédl a zavolal na Jimmyho: „Dva z nás zůstanou nahoře na schodech. Kdybyste něco potřeboval, jenom zakřičte.“

„Díky,“ řekl Jimmy, aniž se otočil.

Pan Ellis se usmál a zavřel za zástupci dveře. Přes kov slyšel, jak jeden z nich mumlá: „Kdo si myslí, že je? Komorník?“ Naslouchal, očekávaje, že uslyší, jak zaklapne visací zámek, ale slyšel jen stoupající kročeje.

„Umíte to dobře,“ řekl Jimmy a pohrával si s generátorem.

„Praxe,“ odpověděl pan Ellis. „Jak vám mohu pomoci?“ Opřel se rukama v kříži a očekával pokyny.

Jimmy vzhlédl, na nose měl skvrnu od mazadla. „Už tím, že jste tady, mi pomáháte, pane Ellisi. Ale víte, že byste mi mohl přinést kyblík vody?“

Zatímco Jimmy vyndával věci z brašny, pan Ellis udělal v rohové výlevce mezi harampádím dostatek prostoru, aby se kbelík vešel pod kohoutek. Dával pozor, aby na zpáteční cestě nic nevycákal. Zastihl Jimmyho, jak klečí mezi houbami, řemeny a nářadím. Pan Ellis pak namáčel houby, ždímal je a podával Jimmymu, který je připevňoval ke křeslu. Nejprve je nechával příliš mokré, ale Jimmy mu ukázal, že houby musejí být jen vlhké, nesmí z nich kapat, a pak už šla práce lépe.

Když byli hotovi, Jimmy si vyhrnul rukávy a řekl: „Sundejte si kabát a posaďte se.“

Rohy křesla vypadaly ostře, ale pan Ellis cítil, že se vlastně trochu opírá. Vypolstrovaná opěrka hlavy byla příjemně poddajná. Mírné prohlubně v dřevěném sedátku byly vytvarovány pro hýždě a malý kovový drát pod kostrčí nebyl cítit. Ucítil něco chladného na kříži a tak poposedl kupředu a podíval se. Vlhké kolo na jeho košili odpovídalo blyštivému kovovému kotouči v opěradle křesla. Kotouč měl velikost podšálku z dětské čajové výbavičky. „Tělová elektroda,“ řekl Jimmy. „To je první houba, kterou jste namáčel. Je pořád asi trochu mokřejší, než by měla.“

„Vadí to?“

„Ale ne,“ řekl Jimmy. „Ne, pokud vám to není nepohodlné.“

„Vůbec ne.“ Nadechl se, sedl si dozadu a šířící se vlhkosti nevěnoval pozornost. Položil lokty na široké podničky křesla. Pan Ellis choval dlouhodobou zášť vůči většině křesel, především vůči křeslům v hotelových pokojích, protože jejich područky byly často příliš vysoké, ale tyto měly správnou výšku.

Jimmy ho pozoroval s úsměvem na zkrabacené tváři. „Co tomu říkáte?“

„Je docela pohodlné,“ odpověděl pan Ellis. „Upřímně řečeno, jsem překvapen.“

„Ale jo, sedí se v něm dobře. Nejdřív mi nikdo nevěří. Byl byste překvapený, kolik lidí, co potkám, si do něj chce sednout. Zvlášť ženy.“

Panu Ellisovi se zachytil pravý rukáv kabátu o šroub, jenž přichycoval řemen pro zápěstí. „Skutečně?“ zeptal se a snažil se látku vyprostit.

„No jo. Hezký mladý holky v něm vždycky chtějí sedět.“ Mrkl. „A já jim to dovolím.“

Pan Ellis raději neřekl nic.

„Podle původního návrhu tam bylo i opěrátko pro nohy,“ podotkl Jimmy a zmizel vpravo za židlí. „Nikdy ho tam ale z nějakého důvodu nepřidali. Rozpočtový škrty, řekl bych. Teď prosím, pane, seďte klidně.“ Vrátil se zpátky do zorného pole pana Ellise a za volný konec držel jednu stopu široký kožený pás. Rychle se přesunul kolem křesla zprava doleva a zmizel, přičemž panu Ellisovi ovinul pás kolem hrudi. „Není to moc utažený, nebo jo?“

Pan Ellis dýchal, pozoroval, jak se mu hýbe hrudní kost, a odpověděl: „Ne, je to dobré.“ Pokusil se předklonit, ale nešlo to. Pomyslel si, že by se možná šlo trochu hýbat ze strany na stranu a skutečně se mu to trochu dařilo, když tu se znovu objevil Jimmy, tentokrát zleva doprava a nesl volný konec druhého stopu širokého pásu. „No, no,“ řekl Jimmy a zakřenil se. „Žádný takový.“ Když se mu druhý pás ovinoval těsně kolem těla, pan Ellis nechtě vtáhl břicho a znepokojilo ho, když zjistil, že ho nemůže opět povolit. Povzdychl si, pokusil se pohnout stranou, ale neuspěl. „Pořád se vám sedí dobře?“ zeptal se Jimmy a vkročil mu opět do zorného pole.

„Ne, už ne tolik, ale dá se to snést.“

„Ty popruhy musí být utažený, to mi věřte,“ řekl Jimmy. „Chci říct, kdyby to nebyla zkouška. Kdyby už šlo o opravdový představení.“

Při slově představení pan Ellis nadskočil, ale raději opět nic neřekl.

Jimmy pak panu Ellisovi připevnil pásy kolem paží, zápěstí a kotníků. Za každý pás zatáhl, pracoval obratně a rychle, a pokaždé se zeptal, zda jsou pásy opravdu dobře utaženy. Pak si klekl na kolena a řekl: „Teď vám s dovolením trochu vyhrnu kalhoty.“

„Takto starostlivě se chováte ke všem svým klientům?“

„Nemluvím s nimi, to ne, ale snažím se jim to udělat co nejpohodlnější. Tak a je to.“ Pan Ellis ucítil tlak na levé holeni, o kůži se mu opřel studený a vlhký kovový disk. „Je to moc utažený? Dobře. Teď pravou nohu. Není nutný to dělat o nic horší, než to musí být, ne?“

„Přesně tak,“ souhlasil potěšený pan Ellis. „To je podstata našeho kréda, Jimmy. Cech vás to dobře naučil.“

Jimmy s úsměvem vzhlédl, ale tvář mu potemněla. „Co se děje, pane Ellisi? Kruci, tenhle je moc utaženej, že jo? To nic. Spousta lidí má jednu nohu silnější než druhou. To jsou takový odchylky. Vydržte chviličku.“

„Ne, utažené je to správně,“ řekl pan Ellis. „Jenom jsem si říkal…“

„Ano, pane?“ Zůstal na kolenou a tvář měl téměř chlapecky vážnou.

„Během skutečných příprav,“ zeptal se pan Ellis, „neměl by mít klient zavázané oči?“

Jimmy svěsil hlavu. „No, to jistě, pane, určitě jo. Měl by mít na hlavě černou kuklu. Nechtěl jsem to ale dělat vám, když to jako ani není potřeba.“

Pan Ellis pocítil záchvěv rozhořčení. „Jimmy,“ ohradil se pevně a mladší muž znovu vzhlédl. „Pokud si máte vyzkoušet přístroj a celou proceduru, tak to musíte udělat se vším všudy. Jinak jsem vám k ničemu.“

„Ano, pane,“ řekl Jimmy, v podřepu se přesunul k brašně, a vyndal z ní složený čtverec látky. Když ho rozložil, o betonovou podlahu cinkla přezka. „Ano, máte pravdu, pane.“

Pan Ellis polkl a nadechl se tak hluboce, jak jen to šlo. „Nejsem žádný turista, Jimmy. Nejsem žádná ‚hezká mladá holka‘, kterou byste měl rozmazlovat a dělat na ni dojem.“ Jimmy mu sundal brýle. „Jsem člen vašeho cechu, který je zde, aby vám pomohl provést celou věc…“ Trochu sehnul hlavu, když mu Jimmy přetahoval kápi přes oči, „… se stoprocentní úspěšností.“

„Máte naprostou pravdu, pane,“ pravil Jimmy tlumeným hlasem zpoza židle. „Přísahám, normálně nasazuju masku hned po hrudním pásu, jako druhou v pořadí. Klientovi by moc nepomohlo, kdyby celou tuhle ceremonii pozoroval, že jo?“ Pásek na spodním okraji kápě se panu Ellisovi stáhl těsně kolem brady a posunul mu dozadu i čelist. Polekaně zdvihl bradu tak, aby mu pásek spadl na krk. Ten se neustále stahoval a pan Ellis tlačil hlavu tak hluboko do gumového polstrování, jak jen to šlo. Právě když si pomyslel Vždyť on mě uškrtí, pásek trochu povolil. Slyšel, jak Jimmy zapíná přezku. Vydechl a ucítil odraz vlastního horkého dechu. Kápě byla dostatečně prodyšná, ale když se nadechl, lepila se mu k nosu a ústům. Rád by naklonil hlavu kupředu, krční pásek to však neumožňoval. Špičkou jazyka se mu podařilo odstranit ze spodního rtu malý chuchvalec látky. Odfoukl ho.

„Teď přijde na řadu přilba, pane.“ Pan Ellis sebou trhl, když ucítil pod bradou Jimmyho prsty. „Šla by ta brada trošku nahoru, prosím? Tak a je to.“ Pan Ellis se snažil rozpoznat, co Jimmy dělá. Slyšel, jak něco noří do vody. „Přilba má v sobě taky houbu, tak aby vás to nepřekvapilo.“

„Nebudu překvapený,“ ujistil ho pan Ellis. Něco měkkého, studeného a mokrého mu zatlačilo na temeno hlavy a on sebou znovu trhl. „Promiňte.“

„To nic,“ uklidňoval ho Jimmy. „Většina lidí vyskočí víc než vy. Tuhle jsem asi sám namočil trochu moc.“ Po pravé tváři stekl panu Ellisovi do koutku úst pramínek vody. Byla slaná. Další pramínek mu stékal po zátylku za límec a vpíjel se mu do košile mezi lopatkami. Pan Ellis se otřásl, aniž pohnul tělem; nepříjemný pocit. Jimmy oběma rukama narovnal kápi. Houba panu Ellisovi mezitím stále tlačila na temeno hlavy, jako by ji držela třetí ruka. „To je na celý věci někdy to nejhorší, dát tam správný množství vody,“ mumlal Jimmy. „No ale lepší moc vody než málo, to mi věřte. Co ta přilba? Není příliš těsná?“

„Vůbec ne,“ odpověděl pan Ellis. Znovu se otřásl a doufal, že nedostane rýmu. To, že mohl jen slyšet, jak se kolem něj Jimmy pohybuje a hovoří, ho znepokojovalo. „Co teď děláte?“ zeptal se.

„Jenom ještě jednou kontroluju pásky, elektrody, zapojení. Opatrnosti nikdy nezbývá, to víte.“

„Ano, to vím.“

Jimmyho hlas se vzdálil. „Voltmetr je na dvou tisících. Dobře. Připraven?“

Pan Ellis si nebyl jist, jak má odpovědět. „Připraven na co?“ zeptal se.

„Na spínač. Dělá docela rámus.“

Pan Ellis zauvažoval. „Ano,“ řekl. „Ano, jsem.“ Přerušil ho kovový náraz, jako když se přiřazují železniční vagóny. Když odumřely ozvěny, pan Ellis se uvolnil a zjistil, že se mu nějak podařilo zdvihnout se asi o palec nad křeslo.

„Pořád dokola ten spínač mažu,“ řekl Jimmy a jeho hlas se přibližoval, „a stejně není o nic tišší. Aspoň už to nevrže jako dřív. Znělo to, jako když šlapete kočce na kuří oko.“ Houba z hlavy pana Ellise se zdvihla. Pásek na krku se s cinknutím uvolnil. Zrovna když pan Ellis nabíral dech, zašustila mu podél tváře látka. Jimmy podržel prázdnou černou kápi ve vzduchu.

„Deset, dvacet, pikám já,“ řekl Jimmy. „Máma vždycky říkala ‚na pikolu‘, když jsem byl malej. Ostatní děti hrály na schovávanou, ale já vždycky na pikolu. Vaše brýle, pane.“

Jimmy je měl složené v kapsičce u košile. Když si je pan Ellis nasadil, připadalo mu, že jsou trochu ohnuté.

„Hned vám odepnu ty pásy. Opravdu si moc cením toho, jak mi pomáháte, pane Ellisi. Musím ještě trochu otestovat generátor, ale cítím se mnohem líp, když vím, že křeslo je připravené. Ráno pak všechno půjde mnohem rychleji.“

„Jak dlouho vám obvykle trvá příprava?“ zeptal se pan Ellis a masíroval si žaludek, ze kterého spadl pás.

„Od okamžiku, kdy klient vejde do dveří až do přepnutí spínače by to nemělo zabrat víc než minutu. S vámi to trvalo mnohem dýl, abych to všechno vysvětlil, a všechno jsem kontroloval dvakrát, třikrát. Myslel jsem, že vám to nebude vadit.“

„Samozřejmě že ne.“ Postavil se a protáhl.

Jimmy se uvelebil u brašny, chvíli se v ní přehraboval a pak, aniž zvedl oči, řekl: „Pane Ellisi.“

„Ano, Jimmy.“

„Co si myslíte o tom, co se stalo dneska odpoledne?“

Pan Ellis si založil ruce v bok a zhluboka se nadechl. „Pan Childress je rozzlobený muž, Jimmy.“

„Pche!“

„A pro svůj vztek má ve vlastních očích důvod. Šerif nikoli. Ani zástupci. Ani vy.“

Jimmy vzhlédl. „Co tím myslíte?“

Pan Ellis si povzdychl. „Byl jsem tam, Jimmy. Viděl jsem vaši reakci. Udržel jste se, to vám slouží ke cti, ale stejně jste to pocítil.“

Jimmy se zahleděl na podlahu a přiznal: „Chtěl jsem ho zabít.“

Pan Ellis cítil, jak mu poklesla ramena a zachvěla se kolena. Posadil se do křesla. Zakláněl se, že se opře, pak si ale vzpomněl na vlhkou houbu a lehce se předklonil. Seděl s lokty na kolenou, prsty lehce propletenými. „Ano,“ řekl. „Ano, a v tom tkví nebezpečí, že?“ Vybíral slova. „Sejít se s klientem předem vždy představuje nebezpečí. Vždy.“

„Varovali mě před tím,“ zamumlal Jimmy. „Od začátku.“

„Ano. My… tradicionalisté se tomu za všech okolností vyhýbáme. Působí to zmatek. Klientovy emoce jsou tak silné, že máte dojem, jako by byly nakažlivé. Člověk buď chce ušetřit klienta, nebo jinak… ztratí odstup.“

„Nemohl jsem si pomoct!“ vykřikl Jimmy. Rychleji, než by si pan Ellis dokázal představit, popadl kleště a mrštil jimi do kouta. Narazily do kohoutku a vletěly do výlevky. „Bylo to, jako bych ho měl v hlavě,“ stěžoval si, když se znovu usadil na bobku. Špičkami prstů se nalevo i napravo dotýkal podlahy. Na rukou a na krku mu vyvstávaly provazce svalů. „On v ní ale nemá co dělat. Nemá.“ Zadíval se na pana Ellise. „Vůbec mě nezná.“

„Samozřejmě že ne,“ potvrdil bez hnutí pan Ellis.

Jimmy poněkud tišeji dodal: „Nepřišel jsem lynčovat.“

„Samozřejmě že ne.“

„Neměl jsem žádnej bezstarostnej život,“ navázal Jimmy. „Myslím, že podle toho, jak mluvím a jak se chovám, je vám to jasný. Nebyl jsem vždycky zrovna spořádanej občan. Krucinál, jsem z Thompsonskýho okresu v borovejch lesích. To mluví samo za sebe. Asi jste o Thompsonským okrese slyšel i tam u vás nahoře.“

Pan Ellis se usmál. „Máme vlastní místa tohoto druhu.“

„Tak víte, co myslím. Opíjel jsem se do němoty. Mlátil jsem chlapy do hlav. Jednoho jsem střelil do břicha za to, že mluvil hnusně o mojí mámě. Zalez‘ do škarpy jako krab. Uháněl jsem pro doktora. Ten chlap mi byl tak vděčnej, že zalhal a řekl, že se střelil sám. Naposled, co jsem o něm slyšel, byl v Memphisu a dělal číšníka v hotelu Peabody. Terno, ne? Vydělává na dýškách. Bylo mi čtrnáct.“

„Poučil jste se,“ vyvodil pan Ellis.

„To s tím náklaďákem – byl jsem tak namol, že vůbec nevím, co jsem si myslel. Guvernér Hugh White mi ale dal milost, v devětatřicátým. Vozím ten dopis v autě v přihrádce a občas si ho přečtu. Spatně napsal mý jméno, ale myslel to dobře. Dal mi na tuhle práci doporučení. Je to dobrej křesťan.“

„To jistě je,“ řekl pan Ellis.

„Nikdy jsem neměl nic společnýho s tím, o čem mluví Childress.“ Šeptem dodal: „O čem přemýšlí.“ Otřásl se. „Ne, Childress o mně nic neví.“

„Childress,“ řekl pan Ellis, „není odborník.“ Ukázal na sebe a na Jimmyho. „My jsme profesionálové. Známe pravdu o tom, co děláme, nebo ne?“ Ticho. „Nebo ne?“

Možná to bylo příliš přísné, příliš rychlé. Pan Ellis zadržel dech.

Jimmy si povzdychl, sklouzl dozadu a posadil se na podlahu. „Ano, pane,“ přikývl a masíroval si paže. Mozoly a jizvy se o sebe třely a vydávaly zvuk jako brusný papír.

Pan Ellis se uvolnil. Byly dny, kdy měl pocit, že přežil dobu své užitečnosti. Byly dny, kdy tento pocit neměl. Mírnějším hlasem doplnil: „Citlivost vůči klientovým pocitům vás nepřejde, Jimmy. V průběhu let získáte… zkušenost, budete je vnímat ještě jasněji. Musíte s tím vždy bojovat, Jimmy. Musíte si zachovat sebekontrolu. Proto je tady krédo. Zapomněl jste krédo, Jimmy?“

Jimmy vyhrkl: „Ne, pane!“

„To jsem rád. Začněte.“

Jimmy se rozhlédl. „Tady?“

Pan Ellis dvakrát pleskl do područky. „Ano, přesně tady. Prosím. Začněte.“

Jimmy si odkašlal, oběma rukama si promnul krk, zhluboka nabral dech a odříkával:

„Nejsem soudce ani porota.

Jsem jejich nástroj, jejich pravá ruka, jejich vůle uvedená v život…“

„Dobře,“ přerušil ho pan Ellis. „Velmi dobře. V těchto slovech je síla. Ani soudce ani porota. Na to nikdy nezapomínejte, chlapče. Nikdy na to nezapomínejte.“

„Nezapomenu, pane. Děkuji vám.“

Pan Ellis se usmál a zeptal se: „Naučil jste se to jen v angličtině?“

Jimmy se vzpřímil a ušklíbl se. Z kalhot si smetal prach. „Zatím ano, pane. Ta další verze, nevím, nejde mi to moc přes pysky.“

„Zkoušejte to dál. Nakonec se do toho dostanete. Spousta korespondence mezi členy rady je vedena výhradně ve starobylém jazyce cechu.“

„Jako svobodní zednáři.“

„To těžko,“ řekl dotčeně pan Ellis. „Evropa nás potřebovala dříve, než potřebovala katedrály.“

Zatímco Jimmy odstraňoval houby a dosucha utíral kovové součástky, pan Ellis jen seděl, odpočíval a užíval si pracovní atmosféry kolem sebe. Tento chlapec neplýtvá energií, jakmile ho přešel záchvat. Koneckonců je to dobrý hoch. Zapálený. Ještě se ale musí hodně učit, samozřejmě, než bude moci postoupit na vyšší úroveň, než mu budou moci být svěřeny vyšší úkoly. Jak se vlastně on, pan Ellis, před těmi mnoha lety ukázal hoden nejvyššího úkolu? Nikdy si nebyl jist. Nepochybně dodržoval nejvyšší standardy cechu, ale stejně tak nepochybně v něm jeho předchůdce viděl něco víc. Něco jako kleště hozené přes místnost. Něco rychlého a divokého.

„A co vy?“ zeptal se Jimmy.

Pan Ellis sebou trhl. „Jak prosím?“

Jimmymu pohrával na zvrásněné tváři mírný úsměv. „Kolikrát jste se vy sešel s klientem předem?“

Pan Ellis se uvolnil. „Ach, Jimmy. Oba dva se při této práci necháme příliš snadno prokouknout. Jednou. Jenom jednou, a to před mnoha lety. Vlastně docela na začátku.“ Zasmál se, posadil se zpříma na kraji křesla, ruce položil na kolena. „Za velmi odlišných okolností.“

„Jak odlišných?“

Pan. Ellis zaváhal, usoudil, že nemá důvod váhat, a pokračoval: „Bylo to v Moose Jaw. Městečku podobném Andalusii, jenom hlasitějším, studenějším. Byl jsem mnohem mladší a byl jsem si sám sebou mnohem jistější. Večer před akcí bylo na náměstí všechno připraveno. Dostal jsem do hotelu od hlavního dozorce vzkaz z věznice, že odsouzenec si mě přeje vidět. Neslýchané. Neměl jsem tušení, co ten muž může chtít. Dal jsem si ale dobrou večeři, křepelku s fenyklem, a dopřál jsem si skleničku portského, nohy jsem měl natažené u krbu a na klíně Timesy, jen dva dny staré, což na kanadské poměry znamená docela čerstvé. Byl jsem sám se sebou spokojen. Proto když dorazila ta zpráva, cítil jsem se jak zvědavý, tak velkorysý. Obul jsem si boty a oblékl kabát a doprovodil poslíčka do vězení. Ten nešťastník seděl na kavalci, samozřejmě nespal, stejně jako určitě nyní nespí pan Childress, a když jsme se objevili, vstal, došel těsně k mřížím a soustředěně mě pozoroval. Podsaditý muž, Indián, Mohawk, pokud se nemýlím. Dozorce se ho zeptal: ‚Víš, kdo je tenhle chlápek? To je pan Ellis, jak jsi ho chtěl vidět, vzdálil se od teplého krbu, aby sem přišel a promluvil si s tebou.‘ Vězeň přikývl, ale mlčel. Já jsem řekl: ‚Dobrý den‘, cítil jsem se rozpačitě a usmál jsem se a pak jsem se zeptal: ‚Proč jste mě chtěl vidět?‘ On na to: ‚Jen jsem chtěl vidět, jak vypadáte‘. Přikývl jsem a udělal velmi pošetilou věc. Poodešel jsem kousek a otočil jsem se před ním, jako kdybych předváděl oblek. Představte si tu drzost. Stydím se, když na to dnes vzpomínám. Myslím, že za to mohlo to portské. Pak jsem se zeptal: ‚Nu? Teď, když jste mě viděl, co si o mně myslíte?‘ A ten vězeň řekl: ‚Myslím, že jste přesně to, co si zasloužím. Pověsí mě ten nejhnusnější zkurvysyn v Saskatchewanu.‘“

Jimmy se smál. „Děláte si prdel,“ vyhrkl.

„Nikdy nepoužívám prdel ve významu, jaký máte na mysli,“ řekl pan Ellis. „Ke krbu se tehdy večer vrátil opravdu zpražený muž, to si dokážete představit!“

Jimmy se stále smál, ale tvář pana Ellise potemněla. „No, to si myslím,“ souhlasil Jimmy. „Pane jo!“

„Na popravišti byl zticha,“ pokračoval pan Ellis. „Později mi řekli, že to byla jeho poslední slova.“

Stál tváří v tvář mladému muži tak blízko, že cítil Jimmyho dech, než ho Jimmy zadržel.

„Podle jeho výšky a váhy jsem věděl, že bude potřebovat propad čtyři stopy. Berryho vzorec je velmi přesný, víte.“

Sotva znatelně se konečky prstů dotkl Jimmyho čelisti.

„Umístil jsem smyčku tak, že vedla tudy,“ řekl a naznačil čáru, „s uzlem zde pod hranou levé čelisti. Když spadl, brada mu šla dozadu, takhle.“ Vyťukl Jimmymu bradu vzhůru. „Přerušila se mu mícha, zlomily se tři první obratle.“

Jimmy ponechal bradu vzhůru, i když pan Ellis poodstoupil.

„Žádné tržné rány. Žádná bolest. Smrt byla okamžitá. Co komentátoři v novinách a zákonodárci nevědí, co nemohou vědět, je, že ve správných rukou je věšení exaktní věda. Rychlá. Spolehlivá. Ten Mohawk byl ve správných rukou. Udělal jsem svou práci dobře. Tak jako vy uděláte zítra svoji.“ Poklepal mladému muži na rameno. „Jako vy uděláte svoji.“ Usmál se a Jimmy se usmál, nejprve váhavě, pak široce, s hlavou stále zvrácenou trochu dozadu. Stáli tak, když se dveře u schodiště s prásknutím otevřely.

„Doufám, že ten zatracenej vězeň nespí o nic víc než já,“ řekl šerif. „A co vy tady děláte? Tancujete?“

Pan Ellis měl prsty studené a vlhké. Zdálo se mu, že je nedokáže osušit – bez ohledu na to, kolikrát je utíral do ručníku. Přehodil látku se žlutým narcisovým vzorem přes opěradlo skládací židle, pozvedl jednu ruku k ústům, jako by chtěl zakašlat, a kmitl jazykem. Sůl. Když třel prsty o sebe, měl pocit, že cítí krystalky. Možná to byla představivost. Možná by se tím měl přestat užírat.

Pan Ellis vnímal pohledy šerifa, zástupců, lékaře, svědků. Skládací židle byly od společnosti CRADDOCK a SYNOVÉ a povrzávaly. Lidé stáli nebo seděli v už tak zaneřáděném sklepě a neměli co dělat, jen čekat a zírat. Jimmy nedovolil nikomu kromě pana Ellise, aby mu pomáhal. Šerif se díval každých pět vteřin na hodinky a vysával si zuby.

„Přesně podle plánu,“ opakoval Jimmy. „Jde to přesně podle plánu.“

Po třiceti minutách blázince s kabely, elektrodami a houbami, s panem Ellisem po boku, popadl Jimmy zamotaný řetěz vánočních světýlek, který se škubáním vyprostil z brašny. Navzdory šerifovu zjevnému znechucení Jimmy trval na tom, že se světýlka rozmotají, a pan Ellis mu s tím pomáhal, jak jen nejlépe dovedl. Titěrné kabely a žárovičky vzdorovaly jeho tlustým prstům.

Říkal si, proč zrovna on ze všech lidí by měl být tak nervózní, nepokojný jako chlapec, který neví nic o smrti. Odpověď byla nasnadě:

Nenesl odpovědnost. Bylo to představení mladšího kolegy.

Jeden ze zástupců kopl do nějakých krabic, když proháněl švába, a Jimmy nadskočil, jako by ho střelili. Další důvod zůstat klidný, rozhodl pan Ellis. Pokoušel se rozmotávat světýlka těmi nejmenšími a nejúspornějšími pohyby.

Když byla světýlka připojena ke křeslu, oba muži ustoupili a Jimmy otočil spínačem, opět s tím nervy drásajícím zaskřípěním. Všichni kromě Jimmyho a pane Ellise nadskočili. Ozvalo se skučení jako z podrážděného včelího roje, ale světýlka nic.

„Křeslo je rozbitý,“ zašeptal někdo.

„Jejda,“ Jimmy škubnutím vypnul spínač. „Vydržte chvilku.“ Nervózně se probíral světly. Když usedl na bobek, vyhrnula se mu košile a pan Ellis se zadíval jinam. „Tady,“ řekl Jimmy. „Přesně, jak jsem myslel. Uvolněná žárovka.“

„Ježíši Kriste,“ zamumlal šerif.

Když Jimmy otočil spínačem podruhé, světýlka červeně a zeleně zablikala.

Zástupce utrousil: „Šťastné a veselé.“

„Buď zticha,“ přikázal šerif.

Jimmy oznámil: „Světla ukazují, že křeslem prochází dva tisíce voltů.“ Odkašlal si a o něco normálnějším tónem dodal: „V některých státech zákon nařizuje, že se to musí říct. Mně to připadá trochu blbý.“

„No, my jsme rádi, že to víme,“ prohlásil šerif. „Hned jsme klidnější. Můžeme ho už přivést, pane Simpsone?“

Pan Ellis se shýbl, aby Jimmymu opět pomohl navlhčit houby, a strčil si do úst tvrdý bonbón. Tentokrát kyselou kuličku. Pekelně pálivou. Slyšel, jak na schodech chřestí řetězy, pravidelné údery obscénního bubnování. Childress vešel obklopen šesti zástupci. Na rukou měl želízka a na nohou byl spoután řetězy, takže se mohl pohybovat jen malými, klouzavými kroky.

„Sledujte, jak se šinu,“ mumlal, když vešel. „Říkejte mi prostě Sambo. Říkejte mi prostě Rastus. Dejte mi meloun a pošlete mě na šňůru s Walcott’s Rabbit Foot Minstrels. Všichni pořád zpívají, všichni tancujou, všichni jsou barevný. Nešahej mi na zadek, sráči. Nejsem žádná holka, co nastavuje zadek zástupci.“

Tento neustále se řinoucí proud slovních výpadů byl jedinou známkou odporu, když zástupci odstraňovali okovy a drželi ho tak dlouho, aby Jimmy mohl připevnit pásy.

Šerif zvolal: „Childressi, rozmyslel jste si to s tím, jestli chcete kněze?“

„Ty sis to rozmyslel s tím, jestli chceš bejt bílej?“

„No dobře,“ řekl šerif. „Pane Simpsone.“

Když mu Jimmy přetahoval kápi přes hlavu, Childress si všiml světýlek. „Kruci, to už jsou Vánoce? Pojďte se mi posadit na klín, chlapci a děvčata. Pojďte říct Santovi, co od něj, kurva, chcete.“

Childressovy myšlenky byly hustý olej, který obtékal panu Ellisovi paže a zpomaloval ho. Pan Ellis se od nich násilím oprostil a rychle pokračoval v práci. Teď to byl Jimmy, kdo měl oči navrch hlavy a bledou tvář. Pan Ellis se rozhlédl. Nikdo nebyl blíž než patnáct stop od křesla. Pan Ellis zašeptal:

„Krédo.“

Jimmy přikývl. Pokračoval v práci a začal anglicky odříkávat ona slova. Pan Ellis je šeptal společně s ním, v jazyce, který byl starý, už když pokrokový doktor Guillotin zamyšleně přejížděl palcem po hraně sekáčku; starý, když překladatel ve službách Jakuba I. usedl na schůdky, aby napsal: „Toho, kdož prolije krev lidskou, krev bude prolita člověkem,“ a usmál se, potěšen rytmem; starý, když král Babylónie nechal vytesat seznam hrdelních zločinů na sedm stop vysoký čedičový pilíř ke slávě boha slunce Šamaše.

Nejsem soudce ani porota.

Jsem jejich nástroj, jejich pravá ruka, jejich vůle uvedená v život.

„Santa má pro vás v kapsách ňáký kuřata,“ křičel Childress. „Nádherně se osmaží. Pojďte sem a kousněte si do Santovýho stehýnka.“

Jsem čepel, provaz, puška, křeslo.

Jak jen členové diskutovali o tom, zda přidat toto slovo!

Jsem způsoby již zavržené jsem způsoby ještě neznámé, ale jen způsoby.

„Hele, tihle frajeři teď budou recitovat debility. Vy bílý máte docela divnou hatmatilku, víte to?“

Co dělám, dělám bez hněvu, beze zloby, bez neohrabanosti nebo prodlení, bez hrozby zbytečného utrpení, bez myšlenky na osobní prospěch.

V místnosti se ozývalo pouze Childressovo hulákání, Jimmyho a páně Ellisovo mumlání a zvuky jejich práce: cákání vody, ždímání hub, klouzání kůže a cvakání přezek, zapadajících na svá místa.

A s respektem a úctou ke dveřím, které otvírám, a ke dveřím, které zavírám, a k občanům, jejichž vůli prosazuji, kterým slibuji sloužit věrně a poslušně nedbaje o sebe sama, dokud tato má smutná povinnost nepomine.

„Sundejte mi tu kapucu, vy sráči. Řekl jsem, dejte to dolů. To vy bílí nosíte v týhle zemi kápě, to nevíte? To vám taťka nic neřekl? Povídám, sundejte mi tu kapucu!“

Nejsem soudce ani porota.

Jsem jejich nástroj, jejich pravá ruka.

Když došli k poslední větě, podívali se jeden na druhého.

Bože, též buď spravedlivý.

„Kolik nás zabijete?“ křičel Childress. „Kolik nás dokážete zabít, vy sráči? Kolik?“

Jimmy a pan Ellis už stáli u spínače. Generátor za nimi vrněl. Jimmyho ruka běhala po ovládacím panelu a kontrolovala relé. Pak se Jimmy otočil, podíval se na šerifa a neslyšně vyslovil: „Připraven.“

Šerif přikývl. Jimmy se otočil ke křeslu, zhluboka se nadechl a s jedním okem na voltmetru popadl spínač.

„Haló, pane Bílej,“ křikl Childress.

Nikdo nic neřekl. Jimmy se ani nepohnul.

„Pořádně mě zlynčujte, pane Bílej. Pořádně mě zlynčujte, aby všichni negři viděli. Všechny negry zadupejte do země.“

Jimmy se nadále nehýbal, ale pan Ellis viděl, jak mu na čelisti cuká nerv.

Zástupce Hooper zařval: „Drž hubu, Childressi! Drž hubu, nebo…“ Zachytil šerifův pohled a znejistěl.

Černá kápě se zachvěla, když se Childress zasmál. „Cha, cha, cha. Nebo co, ty sráči? Co mi ještě můžeš asi tak udělat, ty pitomý hovado? Ty mě vůbec nezajímáš. Tohle je mezi mnou, panem Bílým a jeho kouzelnou elektrickou skříňkou, cha cha cha.“

„Simpsone,“ sykl šerif. „Skončete to! Simpsone!“

Pan Ellis se přinutil odvrátit od Childresse zrak. Jimmy pustil spínač. Díval se na ruce a třel je o sebe, jako by je chtěl zahřát. Otočil se k panu Ellisovi a zašeptal:

„Já nemůžu.“

„Copak se děje, pane Bílej? Dneska to nejde?“

Panu Ellisovi vyvstal před očima jasný obraz negra visícího ze stromu, oči vypoulené, ústa plná…

Soustřeď se, starochu. Soustřeď se.

Pan Ellis zapudil Childressovy myšlenky a zeptal se Jimmyho:

„Proč ne?“

„Protože chci.“

Pan Ellis dával vinu sobě. Kdyby tam nebyl, kdyby se do celé věci nepletl, Jimmy by vykonal svoji povinnost bez ohledu na provokace. Ale teď tady byl on, pan Ellis, jako relikvie, narušitel, zatracená nepříjemnost. Svědomí cechu, jak ho občas nazývali. Jako kdyby svědomí bylo to, co Jimmy potřebuje. Jako kdyby svědomí vůbec někdo potřeboval.

„Prosím,“ zašeptal Jimmy.

„Tam, vodkud jsem, je jich ještě hodně, pane Bílej. Zatraceně hodně!“

To stačilo. Pan Ellis znal svoji povinnost. „Rozumím,“ řekl. Podíval se, s artritickou pomalostí natáhl ruku a uchopil spínač.

Červená guma byla lepkavá Jimmyho potem a překvapivě jemná v porovnání s topůrky sekyr, na která byl pan Ellis zvyklý. Bál se, aby zařízení nerozbil. Uvědomil si, že se o něj opírá a odtáhl se. Zavřel oči, zhluboka nabral dech, vyprázdnil mysl. Otevřel oči a podíval se na Jimmyho, který s pevně sevřenými rty jednou kývl. Bože, též buď spravedlivý.

„Hej, pane Bílej…“

Když trhl spínačem, nekladl mu žádný odpor.

Childress sebou škubl.

Hlavou pana Ellise prolétl poslední obraz a zmizel tak rychle, že jej nezaznamenal. Vědomě.

Childressovi se kolem hrudi ještě těsněji stáhl pás, který ho zadržel asi dva palce od opěradla křesla. Tlačil se stále kupředu, břicho vyšpulené, svaly na pažích napjaté. Něco zasyčelo. Nahoře v patře začal zvonit telefon. Childress při prvním záškubu vykopl oběma nohama a paty měl teď asi půl palce nad podlahou a třásl jimi. Všechny pásy držely. Intenzita proudu zesílila. Maso na Childressových pažích zrudlo do tmavě červené. Pod kápí začal chroptět. Zdálo se, nejprve jen nepatrně, jako by měl srazit kolena k sobě, ale i když sebou cloumala stále silněji, mezera mezi nimi se nezmenšila. Telefon stále zvonil. Jemný jižanský hlas počítal jednadvacet, jednadvacet… Childressův levý kotník začal jiskřit. Měl roztažené prsty. Z temene hlavy mu začal stoupat kouř. Telefon utichl uprostřed zazvonění. Chroptění stoupalo a utichalo. „Pět vteřin,“ řekl Jimmy a konečky prstů se dotkl ruky pana Ellise. „Poloviční výkon.“ Pan Ellis stáhl spínač zpátky a Childressovy končetiny se uvolnily. Jiskření a kouř zmizely. Paže získaly normální tmavou barvu. Když Jimmy napočítal potřicáté jednadvacet, poklepal panu Ellisovi na ruku a šeptl: „Plný výkon.“ Childress sebou znovu škubl kupředu, znovu se vypjal. Následovaly ještě tři cykly, při kterých se Childress napínal a uvolňoval. Pak Jimmy položil prsty na ruku pana Ellise a společně stáhli spínač na tisíc, na pět set, na sto dvacet pět – Jimmy rukou nutil pana Ellise k pomalejšímu pohybu –, na dvacet pět, na nulu. Childress seděl bez hnutí. Bylo cítit horké pneumatiky, splašky a hovězí.

„Už je konec?“ zeptal se někdo.

„To musí říct doktor.“ Jimmy pustil ruku pana Ellise, aby se podíval na náramkové hodinky. „Něco přes dvě minuty. To muselo stačit.“

Šerif nahlas vyslovil to, na co myslel pan Ellis. „Co to kruci bylo za telefon? Kdo to vzal? Byl to Nat? Co to krucinál bylo za telefon?“

„Doktore, měl byste radši chvilku počkat,“ upozornil ho Jimmy. „Vydržte.“

Doktor se se stetoskopem v ruce zarazil několik stop od křesla. „Na co čekat?“ zeptal se zamračeně. „Proč prodlužovat chudáku negrovi utrpení?“

„Utrpení chudáka negra skočilo víc než před dvěma minutami,“ řekl Jimmy, „a tělo, který tady zanechal, má zrovna teď asi šedesát stupňů. S dotýkáním bych nijak nespěchal.“

Dveře na schodišti se s prásknutím otevřely a dovnitř vkročil zástupce Nat. Drbal se na uchu a nevypadalo to, že by chtěl něco říci. Když si uvědomil, že na něj všichni zírají, zatvářil se překvapeně.

„Co je to za smrad?“ zeptal se.

„Panebože, Nate,“ ozval se šerif. „Kdo to volal?“

„Jo, ten telefon,“ Nat se zasmál. „To se vám bude líbit, šerife. To byla chudák stará slečna Curryová, slečna Adele Curryová. Chtěla vědět, kdy bude poprava.“

Pan Ellis vytlačil vzduch z plic. Kolem začaly ševelit hlasy. Šerif si utřel tvář kapesníkem.

„Řekl jsem, lituji, paní, tuto informaci vám nemohu poskytnout, a ona řekla, že to jenom chtěla vědět, protože si myslela, že až to bude, tak možná vypadne elektřina…“

„Nate,“ přerušil ho šerif.

„… a ona chtěla péct smuteční koláč a nechtěla, aby se jí zdrcnul, a já jsem jí řekl, že k žádnému výpadku proudu nedojde, a ona chtěla vědět, jak je to možné, protože kdykoli, když McClellandovi odvedle zapnou rádio, světla v předpokoji jí potemní…“

„Jestli nezmlkneš,“ pohrozil šerif, „bude smuteční koláč jíst tvoje rodina.“

„Ano, pane.“

Jeden ze svědků, muž s lesknoucí se pleší, kolem černého kníru celý pobledlý, se zeptal: „Co znamenalo to chroptění? Ježíši. To bylo namouduši hnusné.“

„Vzduch v plicích,“ odpověděl Jimmy. „Nedá se tomu nijak vyhnout, vážně.“ Natáhl ruce nad Childresse, několik palců od těla, jako by ho ze vzduchu modeloval. „Nebo byste mohl zkusit pozorovat, jak mu klesá a stoupá hruď, aspoň myslím, a pak pustit proud přesně v pravý čas, ale proč to dělat? To stejně nemluvil pan Childress. Byl mrtvý, ještě než jste uslyšel ten zvuk.“

Muž nevypadal příliš uspokojeně.

Jimmy poodstoupil. „Teď už to musí bejt v pořádku, doktore. Můžete k němu.“

„Fuj, to je puch,“ ulevil si doktor. „To se ten kluk nebyl celý týden vytentovat?“ Přidržel stetoskop těsně nad Childressovou hrudí a druhou ruku natáhl ke knoflíčkům u košile. S výkřikem odskočil. Stetoskop se odrazil od gumové podložky a zarachotil na betonu.

Šerif k němu přistoupil. „Co se děje?“

„Dostal jsem ránu!“

„Cože?“

Doktor si mnul ruce, oči doširoka otevřené. „Jako v zimě, když chcete zapnout rádio a z toho čudlíku na vás přeskočí výboj. Teda, pane jo.“

„Jste zraněn?“

„Ne, to ne. Ale vyděsil mě.“ S vrčením se sehnul a sebral stetoskop.

Jimmy ukazováčkem šťouchl do Childressova ramene a odskočil. „Sakra! Je to tak. To se ještě nikdy nestalo.“

Zástupci se od chvíle, kdy křeslo minulou noc snesli do sklepa, k aparátu nepřiblížili ani na několik yardů, teď se však kolem něj srotili. „Ukažte, já se ho dotknu.“

„Já taky.“

„Kruci, to je něco. Sáhni na něj, Earle.“

„Teď já.“

Jimmy se je snažil odstrčit. „Hele, chlapi, ustupte, prosím, ustupte a nechte doktora dělat, co má. No tak. Ještě není oficiálně mrtvej. No tak, pojďte.“

„Srší z něj jiskry, jako kdyby měl v pumpkách baterii. Au! To zírám. Au!“ Teď se k nim připojili i svědci.

Šerif stál jako přimrazený, ústa otevřená, tvář brunátnou a naběhlou. Zařval: „Panebože, co to do vás všech vjelo? Okamžitě jděte pryč! Parta malejch smradů by měla víc rozumu než vy, chlapi.“

Doktor si začal pomocí stetoskopu razit cestu tlačenicí. Šerif klel a nadával, chytal muže za ramena a odstrkoval je pryč. Jimmy, teď už rozčilený, křičel na zástupce Hoopera: „Myslíte, že neumím svou práci? Co? To si myslíte?“ Zástupce srovnal ramena a rozpačitě nadzvedl obočí.

Pan Ellis zůstal stát o samotě a rukou stále svíral spínač. Shlédl k němu.

Na okamžik si představil, jak se Childress ještě jednou vzepne, rozsrší se jiskrami, dav se rozprchne. Ještě pevněji sevřel spínač.

Pak doktor zahlásil: „Pánové, tímto prohlašuji Williama Childresse za mrtvého.“

Pan Ellis pustil spínač, zavřel oči. Childress visel pod ním, vláčný, těžký, důstojný. Natáhly se k němu ruce, aby ho přidržely, aby ho přijaly. Pan Ellis řezal a provaz se roztřepil, vlákno po vláknu. Childress odpadl. Popraviště, osvobozené od vší té tíhy, se zvedlo a volně se vzneslo.

V pátek v noci zástupci skládali náklad z auta v tichosti přerušované jen bručením a tlumenými kletbami. V sobotu ráno při tahání a zvedání neustále mluvili a vtipkovali. Několik obyvatel města se sice zastavilo a přihlíželo, ale nic takového jako neodbytný dav z předchozího dne se nekonalo.

S plachtou byly potíže. Noční změna počasí přinesla pěkný den s teplotami mezi 25 a 30 stupni a svižným větříkem, který jim třepotal vlajkou státu Mississippi nad hlavami jako běhounem při jarním úklidu, tentýž větřík jim však neustále kradl celtu a hrozil, že strhne ji i muže, kteří se ji snažili upevnit, ‚rovnou do pryč‘, jak se vyjádřil Jimmy. Než Jimmy utáhl poslední lano, bylo skoro poledne. Jimmy a pan Ellis si potřásli rukama s šerifem a s několika družnějšími zástupci.

„Chlapci,“ řekl šerif zástupcům, „děkuji vám za vaši tvrdou práci a úsilí. Uděluji vám teď volno.“ Zástupci zajásali a rozesmáli se a po dvojicích trojicích začali odcházet. Několik si jich odepnulo odznaky, které hned putovaly do kapsiček u košil.

Jeden zástupce řekl druhému: „Darle se vůbec nelíbí, když se jí o prsa otře nějaký železo.“

Jimmymu a panu Ellisovi šerif řekl: „Pánové, děkuji vám. Mohli bychom pro vás tady v Andalusii ještě něco udělat?“

Pan Ellis byl potěšen, když viděl, že i Jimmy pochopil narážku. „Ne, pane,“ odpověděl Jimmy a strčil do kapsy tlustou obálku. „Tisíceré díky.“

„Děkuji vám za vaši pohostinnost,“ dodal pan Ellis.

„Já děkuji vám. Oběma vám přeji šťastnou cestu. Pane Simpsone, s vámi se uvidíme příště.“

Sledovali, jak šerif odchází zpět ke vchodu do soudní budovy. Měl podivně afektovaný způsob chůze, dělal krátké kroky a spěchal. Místo aby si zkrátil cestu přes trávu, šel nejprve doleva a pak napříč, jak určoval chodník. Po celou dobu bylo slyšet klapot jeho podpatků. Vešel do soudní budovy, aniž se otočil nebo jim zamával.

„Je rád, že se nás zbavil, co?“ poznamenal Jimmy.

„Rád vás zase uvidí. Za nějaký čas.“

Jimmy položil nohu na stupátko náklaďáku, vytáhl z kapsy kapesník, utřel si ruce. „Pane Ellisi, neměl jsem odvahu s váma mluvit o tom, co se dneska ráno stalo.“

„Zařízení fungovalo bezchybně,“ namítl pan Ellis. „Sám jste to řekl.“

„Vy víte, co myslím. Měl jsem ho zase v hlavě, pane Ellisi. Skoro celou dobu. Viděl jsem věci – věci, co už nikdy vidět nechci. A nenáviděl jsem ho za to. Proto jsem udělal, co jsem udělal. Teda, co jsem neudělal. Krucinál.“

Pan Ellis přikývl. Už nějaký čas, celou dobu, co zástupci zápasili s křeslem při nakládání, přemýšlel, jakými slovy se s Jimmym rozloučí. Rozhodl se. Rada by možná nesouhlasila, ale tohle byl stav nouze v polních podmínkách a v takových případech, pokud šlo o pana Ellise, byl radou on sám.

„Já vím, co jste neudělal, Jimmy,“ řekl pan Ellis. „Vy jste nesepnul spínač. Vy jste neskryl své pocity. Vy jste nelhal. Snadno jste mohl, ale neudělal jste to. Tím, že jste mi předal spínač, jste naplnil nejvyšší zásadu cechu. A teď chci, abyste pro cech udělal ještě něco jiného.“

Jimmy si nacpal kapesník do kapsy a zamžoural do slunce. „Zabalil to, co?“

„Ne!“ Pan Ellis sevřel Jimmymu paži. „Ne, Jimmy. Vy mi nerozumíte. Cech potřebuje lidi, jako jste vy, statečné, zásadové muže. Co kdyby tuto práci vykonávali jiní, lidé, kteří nejsou tak stateční a zásadoví?“ Pustil ho a ustoupil. Jimmy si mnul předloktí. „Co pak? Hmm. Musíme mít jistotu, že nová generace je v dobrých rukou. Já musím mít jistotu. To je to, co můžete udělat pro cech. Pokračovat ve své práci, držet se svých zásad. Poskytnout nám jistotu.“

Jimmy mžoural do slunce. „Myslel jsem, že se vám tak úplně nezamlouvá způsob, jak já to dělám, pane Ellisi.“

Pan Ellis pokrčil rameny. „Jsem muž své doby a svého místa. Vy máte své vybavení, já mám své.“ Poklepal klouby prstů na blatník. „Dělejte svoji práci, Jimmy, s vybavením, které znáte nejlépe. Máte podporu cechu i moji.“

Natáhl ruku. Jimmy jí potřásl.

„Děkuji vám, pane Ellisi.“

„Jsem rád, že jsem vás poznal, Jimmy.“

„Nápodobně, pane Ellisi.“ Jimmy se vyhoupl do kabiny a přibouchl dveře. Náraz způsobil, že se sklo ve dveřích otřáslo a sesulo se v rámu nakřivo. „K čertu s tím,“ ulevil si Jimmy. Stáhl sklo dolů a vyklonil se ven. „Ještěže je křeslo v lepším stavu než ten náklaďák. Můžu vás někam svézt? Tak dobrá. Promiňte. No, doufám, že se brzy uvidíme, pane. Možná bychom spolu mohli zase pracovat.“

Pan Ellis se usmál a

S očima široce rozevřenýma řekl předchozí pan Ellis naposledy Prosím, zaklonil hlavu a podíval se vzhůru odpověděl: „Možná ano, Jimmy. Měl bych ve vás veškerou důvěru.“

Jimmy přikývl, usmál se a nastartoval náklaďák. Po asi pětisekundovém tuberkulózním rachocení se motor prokašlal k životu. Jimmy zvýšil otáčky. Výfuk vibroval a plival jako samopal. Náměstí se naplnilo kouřem. Jimmy zařadil rychlost a zvedl ruku k pozdravu, který se, když se náklaďák rozjel, změnil v salutování. Pan Ellis také zdvihl ruku k pozdravu, který se změnil v marný pokus o odehnání kouřových zplodin z tváře. Někteří lidé na ulici projíždějícímu náklaďáku zamávali, většina si však hleděla svého a ani nezvedla oči, jako by nebyl o nic zajímavější než náklaďák se slepicemi, který v oblaku peří přiduněl na náměstí o pár vteřin později. Během chvilky byly kanály bílé a měkké.

Pan Ellis zvedl své zavazadlo. Na obrubníku počkal, až přejede ford a vůz tažený mulou, a pak přešel ulici. Dotkl se klobouku na pozdrav solidně vypolštářované dámě v krajkách a drobné barevné dívce v šatech z hrubé bavlny, která šla za ní a držela slunečník. Na druhém chodníku pan Ellis nejprve zabočil doprava, pak změnil názor a vykročil doleva. Z obou stran ho obtekla vlna dětí, proběhly kolem něj tak rychle a hlučně a byly tak špinavé, že jejich věk, pohlaví a rasa byly nerozeznatelné. Vyšplhal tři schody na verandu Blackburnova koloniálu, na které si ho se zájmem prohlíželi starý barevný muž a šedivě flekatý lovecký pes.

„Dobrý den,“ řekl pan Ellis.

„Dobrej,“ odpověděl staroch. „Poslyšte…“

Pan Ellis se zastavil s rukou na klice. „Ano?“

Starý muž se naklonil, až se mu v pase zkrabatily montérky. Jedno oko měl zakalené. „Vy jste ten anglickej chlápek, že jo?“ zeptal se prastarým, roztřeseným hlasem. „Ten, co přijel, aby viděl – aby viděl starýho Childresse odejít, že jo?“

Skutečně malé město. „Ano, správně.“

Starý muž se rozhlédl a zašeptal: „Jakej byl, když to přišlo? Nikomu to neřeknu. Byl klidnej? Odešel pokojně? Usmířil se s Bohem?“ Pan Ellis mlčel a tvář starého muže se zachvěla. „Prosím vás, pane, nelžete starýmu člověku, kterej vám neudělal nic zlýho. Řekněte mi pravdu. Zbavil se nakonec svejch nenávistnejch způsobů?“

Ublíží tím někomu? Pan Ellis přikývl a zašeptal: „Ano, zbavil. Kál se, prosil o odpuštění a odešel v pokoji.“

Starý muž dlouho studoval páně Ellisovu tvář a pak se začal usmívat. Opřel se, zkřížil nohy a z kapsy vytáhl dýmku. „To že udělal?“ zeptal se, škrtl zápalkou o botu a zapálil si. „To že udělal? Starej Willie Childress?“ Kýval hlavou a pukal z dýmky, pak se začal hihňat. Stále se díval na pana Ellise a zdravé oko mu tancovalo. Jeho hlas už nezněl nijak staře. „Jo, to je pravděpodobný, že jo?“ chechtal se. „To se vám povedlo. Co taky jinýho říct starýmu negrovi? A jak vy to umíte podat! Jako kdybyste se tady narodil!“

Když pan Ellis vstupoval do obchodu, ještě pořád se smál. Jakmile překročil práh, přestaly jeho kroky vydávat duté ozvěny a začaly znít jako solidní kročeje. Napřed v relativním přítmí skoro neviděl, ale když několik vteřin mrkal a namáhal zrak, začaly vystupovat párky a šaty a hrnce zavěšené ze stropu a bedny a plechovky a pytle vyrovnané na zemi. Pohlédl ke stočeným tvarům na stěně se železářským zbožím, sklouzl z nich pohledem a místo toho se zaměřil na nádobky na holení a štětky vtěsnané do průhledného šuplíku jednoho z pultů. Když k nim vykročil, někdo řekl:

„Brejden.“

Pan Ellis se polekal a automaticky odpověděl: „Dobrý den.“ Byl to ten malý muž s bolavou hlavou, který už neležel na pultě se železářským zbožím, ale na pultě se zbožím pro domácnost, docela blízko holicím potřebám. Když se pan Ellis sklonil, aby se podíval přes sklo, ucítil bahno a kůži z mužových bot.

„Nepřekážím vám, nebo jo?“ zeptal se malý muž.

„Ani v nejmenším.“

„Protože kdyby jo, tak vám uhnu.“

Pod prosklenou deskou bylo vystaveno, mezi pečlivě naaranžovanou změtí kožených pásků a toaletních brašniček, půl tuctu plně roztažených břitev.

„S váma já jsem včera mluvil, pane, nebo ne?“

„Ano, mluvil,“ odpověděl pan Ellis, aniž se na něj podíval. „Co vaše hlava? Doufám, že je to lepší?“

„Hlava je o dost lepší, děkuju pěkně, že se ptáte. Ani se mě ale neptejte na muj ischias. Ischias mě bere tak hrozně, že se to ani nedá vypovědět. Támhleten pult je vždycky lepší na hlavu, ale tenhle je lepší na ischias, neptejte se mě proč. Nevyzpytatelný jsou cesty Páně.“

Nejdelší čepel, asi devět palců, vypadala, že by pokosila i pole. Aby získal lepší výhled, posunul pan Ellis stranou nádobku na holení, na které byl znázorněn černošský chlapec ve slamáku, jak drží rybu na udici.

„Ale už jsem si vzal goody’s a to hnedle zabere. Goody’s tam ani nepíšou, že to je taky na ischias, ale je. Goody’s je dobrý na všechno.“

„To si musím zapamatovat,“ řekl pan Ellis. „Mohu vám dnes koupit kolu?“

V naleštěné oceli spatřil svoji nevýraznou siluetu a otáčející se listy stropního ventilátoru.

„Ne, děkuju, pane, zrovínka jsem si jednu otevřel. Eště ani nepřestala šumět. A stejně dík za nabídku.“

Jednou vzal předchozí pan Ellis v žoviální náladě svého mladého asistenta na večeři do francouzské restaurace V Montrealu, kde odraz otáčejícího se stropního ventilátoru působil v nablýskaném stříbře tak rušivým dojmem, že jej asistent musel překrýt ubrouskem. Ve snaze přijít s vhodným konverzačním tématem mladý muž začal studovat jídelní lístek a nakonec řekl: „Ta želva nevypadá špatně. Co byste doporučoval, pane Ellisi?“ Starší muž zalapal po dechu a převrhl sklenici s vodou. Pobledlý a s vytřeštěnýma očima se rozhlédl kolem dokola, pak se naklonil přes tmavnoucí ubrus a zašeptal: „Proboha, člověče, žádná jména na veřejnosti. Chcete mít na svědomí povstání? Mějte na mysli mé postavení, prosím.“

Prosím S očima široce rozevřenýma řekl předchozí pan Ellis naposledy Prosím, zaklonil hlavu a podíval se vzhůru na svého nástupce který zdvihl břitvu a učinil s ní pohyb doprava a měl v úmyslu ji potáhnout ještě doleva ale zjistil že to není nutné a uskočil když se hlava starého muže svalila a zanechala mladšího muže samotného v oprýskané kuchyni vesnického domku kde slyšel přes silnici bučet podojenou krávu a slyšel jak se ze záplavy tekoucí na linoleum stává čúrek a pak kapání jako kontrapunkt k vodovodnímu kohoutku a zatímco naslouchal těmto zvukům mladý muž šeptal Bez hněvu beze zloby bez neohrabanosti nebo prodlení Napřed šeptal a pak mluvil zřetelně a pak hlasitě vyslovoval krédo které ho naučil starší muž jenž ho dobře vyškolil a když byl připraven předal mu úkol takže pan Ellis který vyškolil pana Elllise se stal také jeho prvním klientem a pan Ellis nechal pana Ellise a jeho tmavnoucí ‚ubrus a vyhrnul si límec u kabátu když stál na schodech u zadní verandy pana Ellise a dýchal si do rukou které byly cítit mýdlem pana Ellise a třásl se v zimě která tehdy na podzim přišla na pana Ellise tak brzy a nikdy tak úplně nepominula Bože, též buď spravedlivý.

Někdo s hlubokým hlasem si odkašlal, a když pan Ellis vzhlédl, uviděl oba majitele obchodu, jak stojí za pultem a dívají se na něho nikoli nevraživě, ale ani ne přátelsky. Muž měl ruce spojené za zády a cákanec na zástěře. Žena šroubovala hlavičku porcelánové panenky, stopu vysoké nevěsty. Zatímco se závit krku utahoval, namalované oči se zpomalovaly, pak se se zavrzáním zastavily a také se na něj zahleděly.

Muž v zástěře se zeptal, ne nevlídně: „Budete si přát, pane?“

Pan Ellis se ještě naposledy zadíval na nejdelší břitvu. Jaká řemeslná dovednost. Jaká účinnost. Vzhlédl a jemně se usmál. „Ne, děkuji,“ řekl. „Dnes ne.“

přeložil Jan Bumba

Doslov Andy Duncana:

Nikdy jsem nebyl v České republice, ačkoli bych ji rád jednou navštívil. „Cech katů“ je mou druhou prací přeloženou do češtiny, tou první se stal „Senátor Bilbo“ v prosincové Ikarii roku 2002. Obě povídky jsou, mimo jiné, politickými satirami, a já jsem rád, že oslovují i české čtenáře, lid, který znám především díky jeho boji proti politickému útlaku – od Jana Husa a legendy o Golemovi přes Pražské jaro až k Sametové revoluci z roku 1989. Vždyť i „Dobrý král Václav“, populární anglicky psaná vánoční koleda, je o českém vládci, který pomáhal chudým. Kéž by i američtí prezidenti následovali jeho příkladu a to nejen ve vánočním čase. Vaši zem obdivuji rovněž díky zrušení trestu smrti. „Cech katů“ jsem dokončil 3. února 1998, v den, kdy stát Texas zavraždil Karlu Faye Tuckerovou a ve zpětném pohledu vidím, že šlo o vyjádření vzteku nad americkým soudním systémem a lítosti nad tím, jaké následky klade tento systém na každého jednotlivce, od vězňů až po vykonavatele trestu. Věřím, že tyto prvky jsou v povídce rozeznatelné. A děkuji Martinu Šustovi za zařazení povídky do této antologie, za to, že jsem se o ni mohl s vámi podělit.

Duncan, Andy (1964 –

Americký autor fantastiky, dosud známý pouze tvorbou kratších prací. Narodil se 21. 9. 1964 v Columbii ve státě Jižní Karolína, osm let pracoval jako novinový reportér a šéfredaktor, v roce 1995 absolvoval známý workshop Clarion West pod vedením spisovatele Johna Kessela. Do žánru vstoupil v antologii Liza and the Crazy Water Man (Starlight 1, ed. Patrick Nielsen Hayden 1996), pozornost čtenářů upoutal hned následující povídkou Beluthahatchie (Asimov’s SF 1997-nom. Hugo), díky níž se o rok později zařadil mezi nejlepší nové autory fantastického žánru. Dnes je pokládán za jednoho z nejnadějnějších nováčků nového tisíciletí a tento status dostatečně potvrdil např. úspěchy povídek The Executioners‘ Guild (Asimov’s SF 1999-nom. Nebula, č. Cech katů-Trochu divné kusy/Laser 2005), Fortitude (Realms of Fantasy 1999-nom. Nebula), Lincoln in Frogmore (Beluthahatchie 2000-nom. WFA), The Pottawatomie Giant (SciFiction 2000-nom. Nebula a WFA) a The Chief Designer (Asimov’s SF 2001-Theodore Sturgeon Memorial Award, nom. Hugo). Ve svých pracích často využívá skutečných historických reálií v mistrné směsi bolestné melancholie a mrazivých náznaků děsu, často je srovnáván s Howardem Waldropem či Rayem Bradburym. Dosud nejprůkaznějším důkazem autorova nepopiratelného talentu je vřele přijatý soubor kratších prací Beluthahatchie and Other Stories (2000World Fantasy Award). Za zmínku jistě stojí také antologie Crossroads: Tales of the Southern Literary Fantastic (2004, sp. Brett Cox).

Jeff VanderMeer

PROMĚNA MARTINA LAKEA

Cena World Fantasy Award

Jeff VanderMeer je v naší antologii hostem nejvzácnější a nebojím se ho tak jako přítele označit i v této prestižní společnosti. Jeho próza je fascinujícím výletem do nemilosrdné, přesto tak přitažlivé a neskonale zvláštní reality. Zpravidla v ní nenajdete žádné omračující technické vynálezy či dokonce projevy nadpřirozena a magie, navzdory tomu budete díky neopakovatelné atmosféře unášeni mnohem dál, než je tomu v běžné fantastické tvorbě zvykem…

Svěží řeka na nádherné louce si v duchu představovala

Dobrého Malíře, který ji jednoho dne namaluje

Comanimi

Kdybych byl zvláštní, a zvláštní bylo mé umění, taková zvláštnost je zdrojem půvabu a síly;

a každý, kdo tu a tam dodá na zvláštnosti svému stylu, dává život, energii a ducha svým malbám…

Vytesáno na Lakeovu žádost na jeho pomníku na Trillianově náměstí

Jen málo malířů se vynořilo z takových hlubin s takovou rychlostí jako Martin Lake a ještě méně jich je tak úzce ztotožňováno s jediným obrazem, jediným městem. Zůstává však záhadou, a to i pro ty z nás, kdo ho znali, jak a proč se Lakeovi podařil onen mimořádný přerod od půvabných, leč povrchních koláží a akrylových maleb k zářivým olejomalbám – fantastickým a zároveň temným, těžkomyslným a hravým –, které měly časem charakterizovat jak umělce, tak Ambru.

Informace o Lakeově dětství připomínají tak trochu lusk: jako by z obalu už někdo vydloubl obsah. V šesti letech mu levou nohu zachvátila vzácná kostní choroba, která se mu ve dvanácti zhoršila po nehodě s manzikertem – jehož řidič zbaběle ujel – a která ho přinutila chodit o holi. Jedinými dalšími informacemi jsou letmé zmínky o jeho rodičích: Theodoru a Catherine Lakeových. Jeho otec pracoval jako sběrač hmyzu v okolí města Stocktonu, kde rodina žila v prostém pronajatém bytě. Existují jisté doklady, získané z poznámek, s nimiž se mi Lake svěřil ještě předtím, než se proslavil, a z náznaků v pozdějších rozhovorech, že mezi ním a otcem panovalo napětí, způsobené Lakeovou touhou věnovat se výtvarnému umění, a otcovou touhou, aby se hoch vydal na dráhu sběrače hmyzu.

O Lakeově matce neexistují záznamy a Lake se o ní nezmínil v žádném z oněch několika málo rozhovorů. Pseudohistorička Mary Sabonová přišla s teorií, že Lakeova matka byla poměrně značně nadanou lidovou umělkyní a rovněž vášnivou zastánkyní truffidianismu – že Lakeovi vštípila smysl pro mystiku. Sabonová má za to, že nádherné nástěnné malby, jež zdobí stěny truffidiánské katedrály ve Stocktonu, jsou anonymním dílem právě Lakeovy matky. Teorii Sabonové dosud nikdo nepotvrdil, pokud by však byla pravdivá, mohla by vysvětlit sklony k okultismu a morbidnosti, jež se vinou Lakeovou tvorbou – přirozeně zbavené základního náboženského aspektu.

Je takřka jisté, že mu matka předala první umělecké poznatky a přiměla ho, aby docházel na hodiny výtvarné výchovy v místní škole pod vedením pana Shorese, který naneštěstí zesnul, aniž by ho někdo stačil požádat, aby zavzpomínal na práci svého nejslavnějšího (tedy jediného slavného) studenta. Lake v mládí navštěvoval i hodiny anatomie; i na těch nejsurreálnějších malbách vypadají jeho postavy často hyperrealisticky – jako by na nich byly vrstvy neviditelné barvy, pod nimiž existují žíly, tepny, svaly, nervy, šlachy. Tato hyperreálnost vytváří napětí, neboť neodpovídá Lakeovu tvrzení, že „velký umělec vstřebává svět, jenž ho obklopuje, až je celé jeho prostředí pozřeno v jeho vlastním já“.

Lakea, který přišel do Ambry ze Stocktonu, můžeme považovat za rozporuplnou bytost: kovanou v technickém světě anatomie a přesto sběhlou v matčině zázračnu a primitivní racionalitě. Tento rozpor byl dále zvýrazněn pocitem viny, že nešel v otcových stopách v rodinném podniku. Toto jsou prvky, které si Lake přinesl do Ambry. Ta mu na oplátku poskytla volnost stát se umělcem, přičemž mu rovněž otevřela oči, pokud jde o možnosti barev.

Co se týče tří roků, které Lake prožil v Ambře předtím, než došlo k zarážející proměně v jeho tvorbě, víme pouze to, že se spřátelil s množstvím umělců, které s rozdílnými výsledky prosazoval, jakmile dosáhl proslulosti. Ústřední místo mezi těmito umělci zaujímal Jonathan Merrimount, Lakeův celoživotní přítel. Setkal se rovněž s Raffe Constanceovou, o níž si řada lidí myslí, že se stala jeho družkou. Lake, Merrimount a Constanceová se nakonec stali nejvýraznějšími a nejvlivnějším umělci své generace. Bohužel však ani Merrimount, ani Constanceová nebyli ochotni poodhalit tajemství Lakeova života: jeho inspirace, zklamání, triumfy. Či, což bylo ještě důležitější, naznačit, jak mohl takový středostavovský človíček vytvořit tak tesklivé, přízračné dílo.

Podrobnosti se tedy musím pokusit doplnit já na základě vlastních zkušeností s Lakeem. S určitým váháním musím prozradit, že před přerodem ve špičkového umělce Lake poprvé vystavil své dílo v mé vlastní Galerii skrytých kouzel/Třebaže sama nemohu o této proměně podat osobní svědectví, mohu přinejmenším čtenáři vykreslit portrét dosud neznámého a mimořádně introvertního umělce, který býval jen zřídkakdy viděn na veřejnosti.

Lake byl vysoký muž, o němž si lidé mysleli, že je průměrného vzrůstu, neboť se díky užívání hole začal hrbit, čímž vytvářel dojem, že vám neustále naslouchá, ačkoli ve skutečnosti naslouchání nebylo ani v nejmenším jeho předností a nikdy vám neváhal ostře skočit do řeči, když ho nudilo, co jste mu sdělovali.

Jeho tvář působila přísně, výraz však vyvažovala pevná brada, dokonalé rty a oči, jež vzbuzovaly dojem, že mění barvu, ale jež byly ve své podstatě ostře, podmanivě zelené. Ať ve vzteku či v dobrém rozmaru působila jeho tvář jako zbraň: neboť ve vzteku se její protáhlost stávala výraznější a z očí na vás sršely blesky, zatímco při smíchu se ta tvář zaoblovala a oči vás zvaly do své neodolatelné společnosti. Většinou však přetrvával ve stavu mezi smíchem a vztekem, v náladě, jež napodobovala výraz „trýzněného umělce“, ale zároveň zachovávala jistou vzdálenost mezi jeho osobou a jakoukoli podobnou vášní. Byl stydlivý a bystrý, mazaný a arogantní – zkrátka se nijak nelišil od dalších umělců, které jsem vystavovala ve své galerii.

Z příspěvku Krátký přehled umění Martina Lakea a jeho Pozvání na popravu, napsaného Janice Shriekovou pro publikaci Hoegbottonův průvodce Ambrou, 5. vydání.

Jednoho bouřlivého dne v legendárním městě Ambře obdržel malíř Martin Lake pozvání na popravu.

Nic nevěstilo, že by právě toho dne mohl dostat podobné pozvání, a Lake cestou na poštu pociťoval jistou nevraživost. V první řadě tu byla válka mezi Rudými a Zelenými. V ulicích se jako epidemie rozhořelo množství ošklivých šarvátek, které nakazily i části Albumuthské třídy.

Fenomén Rudých a Zelených Lakea fascinoval a odpuzoval zároveň. V krátkosti šlo o to, že Zelení pohlíželi na nedávné úmrtí (velkého) skladatele Vosse Bendera jako na tragédii, zatímco Rudí považovali nedávné úmrtí (despotického) skladatele Vosse Bendera za požehnání. Svá označení převzali od Benderovy nejoblíbenější a nejméně oblíbené barvy: zeleně mládí stráveného v lesích Morrow a rudých vlajek domorodých houbovníků, kteří, jak věřil, unesli jeho bratrance.

Nebylo pochyb, že obě politické frakce zmizí stejně rychle, jako se objevily, ale než k tomu mělo dojít, Lake nosil v pravé kapse zelenou vlaječku a v levé rudou, aby tak lépe vyjádřil správné vlastenecké zaujetí. (Na čistě sluchové úrovni Lake sympatizoval s Rudými, byť jen proto, že Zelení ráno, v poledne a v noci znečišťovali ovzduší stovkami Benderových melodií. Když byl Bender ještě naživu, Lake ho skoro neposlouchal. Teď, když byl mrtvý, se mu zvyklosti měnit nechtělo.)

V konfrontaci s takovým dogmatem Lake tušil, že jeho lpění na každotýdenní cestě na poštu poukazuje na fatální povahovou vadu, fatální uměleckou zvědavost. Neboť věděl, že než nastane večer, vytáhne ze správné kapsy nesprávnou vlajku. A přesto, pomyslel si, zatímco kulhal po Truffově třídě – kde mu spor připomínaly dokonce i trsy konvalinek barvy krevní sraženiny nasázené v úhledných řádcích u chodníků –, jak jinak si mám cvičit zchromlou levou nohu? Mimoto by ho přes oblasti bojů k cíli nedovezl žádný dopravní prostředek.

Lake se zamračil, když na ulici vyběhl mladík ozdobený rudými knoflíky a začal mávat obrovskou rudou vlajkou. Hned za vlajkou Lake spatřil vzdálené okraje poštovního úřadu, zalité jedinečným ranním světlem, jež se snášelo ve zlatých závojích.

Vedlejší vrstva Důvodů, Proč Jsem Měl Zůstat Radši Doma, k Lakeovu nemalému podráždění souvisela přímo s budovou pošty. Neměl pochopení pro její archaickou architekturu a jen vlažně respektoval její účel. Jelikož byla kvalita monopolní soukromé poštovní služby nevalná, většina jeho honorářů přicházela prostřednictvím kurýra. Nechutná mu rovněž připadala morbidita dějin tohoto poštovního úřadu, řady jeho „umrlčích uren“, jak nazýval poštovní schránky. Tyto schránky, nakupené jedna na druhou po celé délce a šířce hlavní místnosti, se v ní šplhaly až ke stropu. Nepochyboval, že děti, jež tu byly původně uložené, zjišťovaly na cestě do nebe, že jsou uvězněné pod ošklivým žlutým stropem a do dnešního dne do něj bušily svými drobnými ektoplazmatickými hlavičkami.

Když se však pošta vyloupla v celé své velikosti – hrozivá a přízračná jako nějaká obludná, senilní teta –, žádná z těchto námitek na něho nezapůsobila natolik silně jako čerstvá změna jména na „Pamětní poštu Vosse Bendera“. Byl to otřesně uspěchaný vývoj, neboť (velký, despotický) skladatel a politik zemřel teprve před třemi dny – pověsti o příčině smrti sahaly od zástavy srdce k otrávení –, jeho tělo bylo potají odvezeno do ústraní a čekalo na kremaci. Na Benderovu žádost měl být popel rozptýlen do řeky Můry. (Nemluvě o tom, že odštěpenecká skupina Zelených ve smršti letáků a plakátů ohlásila zmrtvýchvstání milovaného Bendera: měl se opětovně zjevit v podobě prvního dítěte narozeného za rok po odbití půlnoci. Narodí se to dítě s áriemi na rtech, jež z nich budou odlétávat jako slavíci? uvažoval Lake.)

Už jen přejmenování pošty Lakea přimělo zaskřípat zuby. Jeho absurdně závistivému oku připadlo – věděl, jak je směšný, ale ty pocity ovládnout nedokázal –, že skladatelovo jméno je surově přibácnuto přes stará označení každé třetí významnější budovy, bez jakéhokoli smyslu pro dekorum či perspektivu. Copak nestačilo, že dokud byl Bender naživu, byl vlastně tyranem umění, dusícím veškerou operu, veškeré divadlo, které neodpovídaly jeho staromódnímu melodramatickému jemnocitu? Copak nestačilo, že se stal de facto vládcem města, jež odmítalo a zároveň hájilo kult osobnosti? Copak si musel nyní jednou provždy uzurpovat celé město – do posledního kamene – coby své mauzoleum? Zdálo se, že ano. Zdálo se, že zanedlouho budou všichni jednou provždy dezorientovaní, neboť každá třída, ulice, dopravní tepna a slepá ulička ponese jméno „Benderova“. Jméno „Bender“ bude dáno každému novorozenci; případně ještě „Voss“, aby byla zachována pestrost. A celá generace Benderů a Vossů bude klopýtat a bloudit městem, jež na ně bude z každého nároží odrážet jejich jméno jako neosobní urážku.

Ale nakonec – Lake polevil ve žlučovitém uvažování –, kdyby ho další manzikert srazil při přecházení této ulice, měl by štěstí, kdyby měl vlastní náhrobek ozdoben vlastním jménem! Není pochyb, uvažoval trpce – avšak s uspokojením –, když holí zkoušel schody vedoucí na poštu, že na místě jeho posledního odpočinku budou vyvedena slova: „Pamětní náhrobek Vosse Bendera“, s dodatkem „obsazený Martinem Lakeem“ vyrytým pod tím drobnými písmenky.

Uvnitř pošty, na prahu obrovské haly, prošel Lake ponurým světlem linoucím se ze vzdálených oken a oslovil zřízence, muže s tváří ostrou jako nůž; Lake se neobtěžoval zapamatovat si, jak se vlastně jmenuje.

Podržel před sebou klíček. „Číslo 7768, prosím.“

Zřízenec, s nohama opřenýma o stůl, vzhlédl od rozečtených novin, ušklíbl se a odpověděl: „Mám práci.“

Lake chvíli zaraženě mlčel. Potom ukázal hůl a hodil klíček na stůl.

Zřízenec se na něho podíval, jako by to byl mrtvý šváb. „To je váš klíček, pane. Ano, je to tak. Můžete jít ke schránce, pane. A přeji hodně štěstí.“ Zatřásl novinami a zvedl je, aby na Lakea neviděl.

Ten zůstal civět na prsty svírající okraj novin a uvažoval, zda v nejnovější zakázce bude místo pro kyselé rysy tohoto člověka – zda bude moci zvěčnit neochotu, jež je stejně tupá jako jeho prsty. Po dlouhé, vyčerpávající chůzi nepřátelským teritoriem to byl vskutku vrchol.

Lake se nahnul nad noviny a holí je trochu stáhl. „Ale vy tady jste zřízenec, není-liž pravda? Přece jsem vám celé ty měsíce nepředával svůj klíček, abych nyní zjistil, že jste pouze svědomitý dobrovolník.“

Muž zamrkal, noviny položil na stůl a zkřivil ústa do chabého úsměvu.

„Já jsem zřízenec. Toto je váš klíček. Vy jste chromý. Pane.“

„Tak v čem je potíž?“

Muž si Lakea změřil od hlavy k patě. „Ve vašem oděvu, pane. Jste oblečen poněkud… rozporuplně.“

Lake si nebyl jistý, zda ho více překvapila odpověď či nenásilné použití slova „rozporuplně“. Svůj šat si nicméně prohlédl. Natáhl si modrou vestu na bílou košili, modré kalhoty, černé boty a ponožky.

Zřízenec měl na sobě oděv barvy přezrálých rajčat.

Lake se rozesmál. Zřízenec se uculil.

„Tak, tak,“ vysoukal ze sebe. „Ještě jsem neprojevil svůj názor, co? Musím uspořádat večírek, na němž veřejně vyhlásím, co jsem zač. Rostlina nebo nerost?“

Zřízenec se úsečným tónem, se studeným a prázdným pohledem, zeptal: „Ke komu patříte, pane, k Rudým či Zeleným?“

Lake se smát přestal. Ten šašek mluvil vážně. Tento příjemný, byť odtažitý muž, kterého vídával každý týden už více než dva roky, podlehl temným svodům smrti Vosse Bendera. Lake upřel na zřízence oči a uviděl cizího člověka.

Pomalu, obezřele pravil: „Zvnějšku jsem zelený, protože jsem zatím nenasbíral příliš mnoho zkušeností v povolání, které jsem si zvolil, a rudý uvnitř, protože jsem, stejně jako ostatní, pouhý smrtelník.“ Vytáhl obě vlaječky. „Mám vaši vlajku – a vlajku druhé strany.“ Oběma zatřepotal zřízenci před nosem. „Nenáviděl jsem Vosse Bendera a protivilo se mi, jak dusí město? Ano. Přál jsem si, aby zemřel? Ne. Nestačí to? Proč musím vyslovit svůj názor, když si přeji pouze to, abych mohl zahodit tyto pitomé vlajky do Můry a ustoupit stranou, zatímco se vy a vaše kohorty budete hnát ulicemi ve snaze rozpoutat jatka? Já zůstávám nestranný, pane.“ (Lake to považoval za mimořádně zdařilý proslov.)

„Protože, pane,“ odpověděl zřízenec, když povstal, dávaje okázale najevo, jak je to pro něho namáhavé, a popadl Lakeův klíček. „Voss Bender mrtvý není.“

Vrhl na Lakea pohled, při němž malíři vstaly chloupky na šíji, a potom přešel ke schránkám, zatímco Lake doutnal jako špatně zapálená svíce. To se celé město uchýlí k takovým hrám? Až půjde příště do obchodu, bude po něm stará paní za pultem chtít, aby jí zazpíval Benderovu árii, než mu prodá bochník chleba?

Zřízenec vylezl na jeden z mnoha žebříků, které se opíraly o řady schránek jako zvláštní dřevěný hmyz. Lake doufal, že nevážil cestu nadarmo – ať se dočká alespoň listu od matky, který by mohl zahnat přízrak stesku po domově. Otec je bezpochyby stále zahalen urputným mlčením, které ho obepíná jako pavoučí exoskelet.

Zřízenec vytáhl Lakeovu schránku, něco z ní vyndal a sešplhal s obálkou dolů.

„Nate,“ řekl s nevraživým výrazem a podal psaní Lakeovi, který je převzal společně s klíčkem s nezamýšlenou laskavostí, neboť vztek v něm ustoupil úžasu.

Kaštanově hnědá obálka, prosta indikace místa či času, nebyla opatřena adresou odesilatele ani adresáta. Ještě záhadnější bylo, že na ní nenašel jedinou stopu po razítku, což mohlo znamenat pouze to, že ji někdo doručil osobně. Na rubu objevil podivuhodnou pečeť otištěnou v oranžově zlatém vosku, vonícím po medu. Pečeť tvořila soví maska, která se, když ji Lake otočil vzhůru nohama, proměnila na lidskou tvář. Složitý obrazec Lakeovi připomněl řadu mincovních podpisových odlitků Velkého bankéře Trilliana.

„Nevíte, jak se sem ten dopis dostal?“ začal Lake, když se obrátil ke stolu, ale zřízenec zmizel a zanechal za sebou jen ticho a stíny rozlehlé haly, vydýchaný vzduch, jehož nazelenalým odleskem se snášel stoletý prach, a obdélník zlatavého světla v otevřených dveřích.

Z novin na stole na Lakea jako nějaký pekelný, opakující se žert mrkalo rumělkou vytištěné jméno „Vosse Bendera“.

Poněvadž náš výchozí materiál tvoří pouze tato chatrná kostra biografie, musíme nyní přistoupit k dílu, jež se stalo Martinem Lakeem: k obrazu „Pozvání na popravu“. Malba představuje počátek groteskností, ujařmené zběsilosti jeho olejomaleb – prudké smaragdové tahy roztínající oblohu, zručná, tónovaná zeleň dovnitř shlížejících oken, mechová zeleň vnějších zdí: všechno je to klasický Lake.

Námětem je samozřejmě Pamětní pošta Vosse Bendera, jež se mezi mnoha amberskými výstředními budovami řadí mezi ty vskutku nejimpozantnější. Můžeme-li věřit slovům Broneta Radena, slavného uměleckého kritika, jenž píše, že

zázračné není ve všech obdobích dějin totožné – nějakým záhadným způsobem se podílí na jistém všeobecném odhalení, z něhož se k nám donesou pouze zlomky: jsou to romantické zříceniny, moderní figuríny či jakýkoli jiný symbol schopný působit po určitou dobu na lidskou senzibilitu,

potom prvním z řady Lakeových úspěchů bylo rozboření poštovního úřadu na zlomky a jeho rekonstrukce z „romantických rozvalin“ do snové struktury, která třicet let děsila a těšila návštěvníky pošty.

Všímavému divákovi neujde, že stěny poštovního úřadu na Lakeově malbě jsou vytvořeny pomocí pečlivých křižujících se tahů štětcem navrstvených na zvlhčeném bílém pozadí. Při bližším zkoumání je zjevné, že toto bílé pozadí je tvořeno stovkami kostí – lebek, stehenních kostí, žeber –, jež jsou do jedné stlačené a namalované s dojemnou jemností, jež vyráží dech.

Na povrchu toto výrazivo bezesporu představuje symbolickou narážku na původní účel budovy. Přízračná budova, zamýšlená jako příbytek Cappana a jeho rodiny, jež se měla v budoucnu stát Pamětní poštou Vosse Bendera, byla po rozpuštění Cappanova sboru opuštěna a poté přeměněna v depozitář mrtvých těl houbovníků a potřebných dětí. Po určité době přestala být užívána – jak Lake účinně ukazuje svými vrstvenými plochami: bílé sloupoví pozvolna nabylo šedozeleného odstínu, rozšklebené chrliče zčernaly, celý povrch budovy poškodily lišejníky a plíseň.

Lake poštu navštěvoval často a s její předchozí funkcí musel být dobře obeznámen. Když stará pošta vyhořela a byla přestěhována na současné místo, které jen sotva bylo něčím víc než opuštěnou márnicí, říká se, že první zákazníci nové zřízené služby dychtivě otevírali schránky, v nichž však nacházeli pouze staré a podivně křehké kůstky – kůstky, jež Lake vetkal do textury svého obrazu.

Lakeova interpretace budovy dosahuje vynikajících kvalit schopností zprostředkovat její psychickou či spirituální osobnost. Jak napsal známý malíř a učitel Leonard Venturi:

Vezměte si dva obrázky znázorňující stejný subjekt: jeden můžete odbýt jako ilustraci, dominuje-li mu subjekt, jenž je jeho jediným a pouhým ospravedlněním, druhý můžete nazvat malbou, je-li subjekt zcela pohlcen stylem, ospravedlňujícím sebe sama bez ohledu na subjekt, s vlastní skutečnou hodnotou.

Lakeovo ztvárnění pošty je evidentně malbou ve Venturiho pojetí, neboť subjekt je provrtán červími děrami stylu, vrstvami významu.

Z příspěvku Krátký přehled umění Martina Lakea a jeho Pozvání na popravu, napsaného Janice Shriekovou pro publikaci Hoegbottonův průvodce Ambrou, 5. vydání.

Lake bydlel daleko od přístavu a řeky Můry, na východním konci Albumuthské třídy, kde tato splývala se spletí středostavovských ulic, jež těžkopádně, jiní říkali proradně, ubíhaly dolů do údolí. Čtvrť, jejíž úzká zákoutí byla plná laciných obytných domů a kaváren, se hemžila umouněnou směsicí spisovatelů, malířů, architektů a všemožných pouličních herců. Před dvěma lety byla zářivě neotřelá a stála v předvoji Nového umění. Pouliční dýchánky trvaly do šesti ráno a šokující rozhovory o Novém umění, často určené pro stránky vlivných časopisů, prostupovaly ovzduším kávy a mátových čajů obklopujícím každou restauraci. V současnosti však existenci tohoto zázraku vyčenichali pochlebníci a příživníci a začali jej přežvykovat do podoby bezpečné, stabilní „komunity“. Zápach hniloby – zahnívajících myšlenek, zahnivajících vztahů, zahnívajícího umění – měl nakonec umělce vypudit a ti se měli pustit do osídlování nových území. Lake doufal, že odejde s nimi.

Lakeův byt, ve druhém patře starobylého úlovitého obytného domu, spravovaného legendární paní domácí, známou, v závislosti na náboženském vyznání nájemníka, pod jménem lady Tuffová nebo lady Truffová, byl malá garsonka ovládnutá lososovým, šafránovým a safírovým chaosem jeho umění: stojany vyrobenými z oloupaných březových větví; prázdnými plátny dožadujícími se neustálým pleskáním jeho pozornosti; pokaňkanými stoličkami; židlí udušenou kupou košilí načichlých terpentýnem. Uprostřed toho všeho čnělo jako obléhaný ostrov skládací lůžko poházené akvarelovými skicami se zkroucenými okraji a zatvrdlými štětci, důsledkem nepořádného praní. Pocit zběsilého nepořádku ho těšil; vždycky to tu vypadalo, jako by právě dokončil zteč nějakého nového uměleckého díla. Někdy zmatek před příchodem hostů ještě rozhojňoval, ačkoli nepodléhal sebeklamu do takové míry, aby se při této činnosti sám sobě nesmál.

Jakmile se vrátil do svého příbytku, zamkl dveře, odložil hůl, odhodil košile ze židle a posadil se, aby si prohlédl dopis. Z druhého konce místnosti na něho civěly tváře vystříhané z nejrůznějších časopisů, které čekaly, až je promění v koláže určené pro dosud bezejmennou autobiografii v třetí osobě, napsanou (a vlastním nákladem vydanou) jistým panem Dradinem Kashmirem. Koláže představovaly měsíční nájem a s jejich sestavováním měl zpoždění. Tvářím se vyhýbal, jako by se v nich zračil zakaboněný pohled jeho otce.

Obsahuje obálka novou zakázku? Vytáhl ji z kapsy a potěžkal ji v prstech. Těžká nebyla. Jediný list papíru? V lhostejném osvětlení bytu byla kaštanová obálka skoro černá. Pečeť se v jeho umělecké mysli stále tak nádherně třpytila, že váhal, zda ji má vůbec rozlomit. S nechutí – prsty musel k tomuto činu vyloženě přinutit – ji nakonec přece jen rozlomil, zvedl chlopeň a vytáhl list pergamenového papíru protkaného karmínovými nitkami. Slova byla na papíře vyvedena zlatooranžovou barvou a následoval je stejný symbol masky, jenž zdobil pečeť. Několikrát přeletěl očima text, jako by v něm rychlým čtením mohl odhalit nějaký skrytý vzkaz, náznak ukončenosti. Ale slova tajemství jen prohloubila:

Pozvánka na popravu

Zveme Vás, abyste se dostavil:

na Archmont Lane č. 45

v 7: 30 večer

25. dne tohoto měsíce

Přijďte prosím v kostýmu

Lake poulil na výzvu oči.

V převleku, ale k čemu? Potlačil nutkání rozesmát se a místo toho přešel k balkonu a otevřel okna, kterými vpustil do místnosti čerstvý vzduch. Náhlá změť hlasů zdola, drsný ruch pouliční dopravy – chodců, jezdců či řidičů motorových vozidel – oblažil Lakea konejšivým pocitem přináležitosti, jako by o tajemství vzkazu debatoval s okolním světem.

Z balkonu spatřil napravo zeleně zbarvený klín údolí, zatímco přímo před ním bíle, zlatě a stříbrně žhnuly vížky a kupole Zbožné čtvrti. Nalevo hleděl na sytě červené cihly a oranžový mramor dalších obytných domů.

Lakeovi se výhled zamlouval. Připomínal mu, že dokázal přežít tři roky ve městě nechvalně proslulém faktem, že požírá nevinné zaživa. Ano, není sice slavný, ale není ani mrtvý či poražený. Ve skutečnosti nacházel zvrácené potěšení v tom, že ze strany města snáší a trpí bezpočet drobných krutostí, protože věřil, že se tím stává silnější. Jednoho dne by městu mohl vládnout, neboť ono zcela jistě nevládne jemu.

A teď tohle. Dopis, který jako by mu adresovalo samo město. Určitě je to dílo některého z jeho přátel umělců: Kinskyho, Raffe nebo toho ničemného starého syčáka Sontera? Někdo si z něho vystřelil, možná v tom má prsty i Merrimount. „Pozvání na popravu“. Co to může znamenat? Matně si vybavil knihu, román s tímto názvem, kterou napsal Sirin, byl to on? Sirin, jehož pseudonymy se šířily stránkami literárních časopisů jako šílená, přesto však podivně nádherná nemoc.

ALE možná to neznamená vůbec nic a „oni neznámí“ mají v úmyslu jen to, aby rozjímáním nad dopisem promarnil tolik času, že mu nakonec nezbude čas na dokončení zakázky.

Lake došel zpátky k židli a posadil se. Zlatý inkoust je drahý a navíc při bedlivějším pohledu zjistil, že zlatem je posypána i obálka, zatímco papír s pozvánkou byl protkán zlatými nitkami. Dokonce voněl kolínskou z pomerančové kůry. Lake se zamračil a spočinul pohledem na mihotavém panoramatu Zbožné čtvrti. Náklady na takovou pozvánku se blížily sumě odpovídající zakázkám za jeden týden. Utratili by jeho přátelé tolik peněz za žert?

Chmury na čele se mu ještě prohloubily. Možná, a to by byl nejlegračnější vtip ze všech, použil odesílatel cizí adresu. Jenže žádná adresa na obálce není. Což ho znovu přimělo podezírat své přátele. Kdyby se vrátil na poštu, nedokázal by si zřízenec vzpomenout, kdo dopis vsunul do otvoru v jeho schránce? Povzdechl si. Bylo to marné, takové spekulace jen přiživovaly…

Otevřeným oknem vletěl do pokoje kamínek a dopadl mu do klína. Lake se lekl, pak se usmál a vstal; kamínek spadl na zem. Z okna shlédl na ulici. Zdola k němu vzhlížela Raffe: odvážná Raffe v jízlivém rudozeleném kabátě.

„Dobrá rána,“ zavolal na ni. Prohlížel si její tvář, zda v ní nezahlédne stopu spoluúčasti na tomto spiknutí, ale neodhalil v ní ani náznak darebáctví, a uvědomil si, že to nic neznamená.

„Dneska večer jdeme do Telete,“ zahulákala na něho. „Jdeš s námi?“

Lake přikývl.

„Klidně běž. Za chvilku dorazím.“

Raffe se usmála, zamávala mu a šla dál svou cestou.

Lake se stáhl do místnosti, vrátil dopis do obálky, nacpal si ji do vnitřní kapsy a zašel do koupelny na chodbě, aby se před noční zábavou osvěžil. Zatímco si umýval obličej a hleděl do mechově zbarveného zrcadla, uvažoval, zda má mlčet, nebo se o pozvánce zmínit ostatním. Nerozhodl se, ani když vyšel na ulici a vstoupil do ostrého podvečerního světla.

Jakmile dorazil do kavárny U telete s rubínovým hrdlem, zjistil, že jeho kolegové umělci, pod vlivem značného množství alkoholu, zaujali ve válce mezi Rudými a Zelenými nonšalantní postoj. Když kolem proběhla skupina Rudých, oblečená v porůznu sešitých karmínových hábitech, jeho přátelé hromadně povstali, vytáhli rudé vlaječky a začali nadšeně jásat jako při nějakém sportovním klání. Lake se zrovna posadil, ve všeobecném zmatku z větší míry nepovšimnut, když Rudým v závěsu proklusala skupinka Zelených, a jeho přátelé opět povstali, tentokrát se zelenými vlaječkami, a opět souhlasně zaryčeli.

Lake se pousmál – Raffe ho rychle dloubla do žeber a hned se vrátila ke svému rozhovoru – a nechal se oblažovat vůní kávy a čokolády. Bolela ho sice noha, jež o sobě dávala vědět, když býval ve stresu, ale jinak si na nic nestěžoval. Počasí bylo i nadále příjemné, nebylo ani příliš horko, ani příliš zima, a větřík komíhal větvemi zindelů s nefritovými listy v hliněných květináčích. Stromky vytvářely kolem skupinek stolů miniaturní hájky a účinně tlumily rozhovory dalších hostů, aniž bránily ve výhledu na ulici. Umělci si hověli v křesílkách z kovových mřížek nebo se hrbili nad černě orámovanými kulatými skleněnými stolky a popíjeli nekonečný sled exotických nápojů a káv. Právě se rozsvítily noční lucerny a jejich zář zalila příjemným teplem Lakeovu skupinku, obklopenou listovím a konejšivým ševelením konverzace.

Vedle Lakea tu seděli další čtyři lidé, které malíř považoval za své nejdůvěrnější přátele: Raffe, Sonter, Kinsky a Merrimount. Zbytek byl zaměnitelný stejně jako cihly řady prodejních míst firmy Hoegbotton a synové, a asi stejně zajímavý. Při této příležitosti X, Y, a Z obsadili okolní stolky jako malicherní ostrovní tyrani, z bledých tváří vrhali na Lakeovu skupinu nevrlé pohledy, jedno ucho upínali k jejich konverzaci a zároveň si pokoušeli uchovat rozpačitou autonomii.

Merrimount, pohledný muž s dlouhými tmavými řasami a velkýma modrýma očima, mísil ve svém díle prvky malířství a akčního umění, a už sám jeho život byl do jisté míry performancí. Merrimount byl Lakeův občasný milenec a Lake mu věnoval prostopášný úsměv, aby mu dal na vědomí, že už je zase načase… Merrimount si ho nevšímal. Když se viděli naposledy, Lake Merriho rozplakal. „Chceš toho strašně moc,“ vyčítal Merri. „Nikdo ti nedá tolik lásky, aby si dokázal uchovat svou lidskost. Nebo příčetnost.“ Raffe Lakeovi řekla, aby nechal Merriho být, ale i když to připouštěl jen s velkou bolestí, věděl, že Raffe měla na mysli, že pro Merriho není dost dobrý.

Raffe, která seděla vedle Merrimounta – jako nárazník mezi ním a Lakeem –, byla vysoká žena s dlouhými černými vlasy a expresivním obočím, jež jejím světlezeleným očím propůjčovalo potřebnou intenzitu. Raffe a Lake se stali přáteli už toho dne, kdy Lake dorazil do Ambry. Uviděla ho na Albumuthské třídě, jak s užaslým, skoro zklamaným výrazem sleduje okolní zástupy lidí. Raffe ho u sebe nechala celé tři měsíce, než se ve městě postavil na vlastní nohy. Malovala rozsáhlé, rozvířené, rozvášněné městské výjevy, v nichž jako by byli lidé zachyceni uprostřed složitého a neskutečně líbezného tance. Prodávaly se dobře, a to nejen turistům.

Lake se jí zeptal: „Opravdu si myslíš, že je moudré chovat se tak… lehkovážně?“

„Co tím myslíš, Martine?“ Raffe hovořila hlubokým, výrazně ženským hlasem, jehož poslechu se nikdy nenabažil.

Lakeovou odpovědí zarachotil silný, zasmušilý hlas Michaela Kinskyho, sedícího po Merrimountově druhém boku: „Chce se zeptat, jestli se nebojíme těch volovských oslů známých jako Rudí a těch opičáků troubovitých známých jako Zelení.“

Kinsky byl šlachovitý mužík s řídkou ryšavou bradkou. Vyráběl mozaiky z kamínků, šperků a dalších serepetiček, které nacházel na ulicích města. Kinsky se těšil Benderově velké oblibě a Lake si dokázal představit, že skladatelova smrt zasadila Kinskyho kariéře vážný úder; ačkoli se zdálo, ostatně jako vždycky, že Kinskyho lakonické vystupování neutrpělo touto pohromou žádnou újmu.

„My se nebojíme vůbec ničeho,“ poznamenala Raffe, zvedla bradu a s předstíranou kuráží si dala obě ruce v bok.

Edward Sonter, usazený po Kinskyho pravici a Lakeově levici, se jen zahihňal. V naprostém kontrastu ke smyslnosti svého umění míval úděsný sklon dávat své veselí najevo uječeným vřískotem. Sonter zhotovoval abstraktní keramiku a sochy neurčitě oplzlé povahy. Jeho vyčouhlou postavu a tvář, v níž mu nejistě pluly oči, bylo často možné zahlédnout ve Zbožné čtvrti, kde se jeho díla těšila nezvykle rychlému prodeji.

Jako by Sonterovo zahihňání bylo signálem, začali se bavit o vlastních uměleckých drahách a hodnotit úspěchy a neúspěchy uplynulého dne. Tentokrát nadhodili neškodné téma: zjistilo se, že jeden galerista – jejž Lake neznal – poskytuje prostor na stěnách výměnou za prokázanou sexuální přízeň. Lake si objednal šálek kávy s čokoládovým likérem, a bez většího zaujetí poslouchal.

Vycítil dobře známé spodní proudy napětí, kdy se jednotliví umělci pokoušeli vypátrat informace o svých druzích – lišky s rozzářenýma očima a dychtivé zabít kořist, aby jejich liščí já mohla zazářit o to jasněji. Tato napětí zadusila nejeden rozhovor a u stolu se při nich rozhostilo ticho prostoupené chabě potlačovanou nenávistí pramenící ze závisti. Takové kruté a drásavé ticho už zničilo i nejednoho umělce. Lake osobně si toto napětí užíval, neboť se jen zřídkakdy týkalo jeho samého; byl zdaleka tím nejzáhadnějším členem jejich nejužšího kroužku, v němž se udržoval pod Raffinou záštitou. Nyní však cítil poněkud odlišné napětí, související s obdrženým dopisem. Byl si jej tak vědom, že jej v kapse na hrudi vnímal jako druhé srdce.

Zatímco s nastupujícím soumrakem houstly stíny a máslové světlo luceren na nádherně vinutých bronzových držácích bojovalo s nocí, konverzace, usnadněná vínem, nabyla pro Lakeovy uši na dráždivé anonymitě, jak se stává ve společnosti lidí, s nimiž se člověk cítí skvěle, takže si už nedokázal vzpomenout, kdo přesně co říkal nebo kdo zastával jaký názor. Později uvažoval, zda vůbec někdo něco pronesl, nebo zda tam seděli rozkošně zamlklí, zatímco jemu se v hlavě odehrával rozhovor mezi Martinem a Lakeem.

Trávil čas v představách, jak příjemné bude usmíření s Merrim – opájel se zdvojeným zázrakem Merriho dokonalých úst, jeho pevným, ladným tělem. Přesto však nedokázal zapomenout na dopis. Tento fakt a narůstající znuděnost ho přiměly nasměrovat rozhovor na příhodnější téma:

„Slyšel jsem, že u přístavu, kousek u Albumuthu, Zelení kuchají lidi. Když z nich prýští červená, jsou označeni za nepřátele Vosse Bendera; když se z nich valí zelená, pak se jim násilníci omluví za způsobenou újmu a pokouší se je zas dát dohromady. Samozřejmě, že i když se z nich valí zelená, nejspíš je stejně nakonec čeká kolumbárium.“

„Snažíš se v nás vzbudit odpor?“

„Nepřekvapilo by mě, kdyby to nakonec byla pravda – řekl bych, že to tomu člověku odpovídá: samozvaný diktátor umění, i když pro mě spíš predátor. Všichni víme, že to byl génius, ale je dobře, že je po smrti… pokud tedy někdo z vás není Zelený s dýkou za opaskem…“

„To jsme se zasmáli.“

„Určitě není obvyklé, aby jediný umělec tak naprosto dominoval kulturnímu životu města…“

„A to nemluvě o politice…“

(„Kdo to s těmi Rudými a Zelenými vůbec začal?“)

„A aby se stal námětem tolika debat, v tolika kavárnách…“

(„Začalo to jako hádka o hodnotě Benderovy hudby mezi dvěma profesory muzikologie na Trotten Street. Rozpoutání války ohledně hudby nechte na hudebnících; teď, když jste se v ní ocitli, už proboha poslouchejte!“)

„Nemluvě o politice, říkáš. A není to pro nás všechny varování, že umění a politika jsou jako olej a voda? Vyjadřovat se k tomu…“

„… ‚olej a voda‘? Teď už chápeme, proč jsi malíř.“

„To se ti povedlo.“

„… – jak jsem řekl, vyjadřovat se k tomu, možná, kdybych byl nucen, ale neúčastnit se?“

„Ale když ne Bender, pak nějaký byrokratický obchodník jako Trillian. Velký bankéř Trillian. To zní jako reklamní slogan, ne jako vůdce. Jasně, Merrimounte, tak či onak jsme zatracení. A proč nenecháme město, aby se řídilo samo?“

„Ach… a prozatím mu to šlo tak skvěle…“

„Jsme mimo mísu. Jsme zatraceně mimo mísu… už zas!“

„No jo, ale vy dva nechápete, že krizi vyvolala právě vášnivá spjatost publika s jeho uměním – fakt, že lidé věří, že opery rovnají se onen dotyčný!“

„Jak se to vezme. Já jsem si myslel, že krizi vyvolala jeho smrt.“

V tom okamžiku kolem proběhla skupinka Zelených. Lake, Merrimount, Kinsky a Sonter se zvláštní směsicí posměchu a opileckého zápalu společně pozvedli zelené vlaječky. Raffe se postavila a zakřičela na ně: „Je mrtvý! Je mrtvý! Je mrtvý!“ Byla rudá ve tváři, vlasy měla rozcuchané.

Poslední ze Zelených se při Raffiných slovech obrátil. Ve svitu lamp měl přízračně bledou tvář. Lake si všiml, že muži z rukou stékají rudé kapky. Přiměl Raffe, aby se posadila: „Buď zticha, mlč!“ Muž sklouzl pohledem přes stůl, potom se rozeběhl za svými druhy a brzy jim zmizel z dohledu.

„Jasně, ne tak nápadně, toť vše.“

„Špiony mají úplně všude.“

„No, já jsem si jednoho našel v nose, když jsem se v něm ráno šťoural.“

„V něm nebo v ní?“

Ozval se smích a pak hlas někoho mimo nejužší jádro, zdušený hustým křovím:

„Není vůbec jisté, že je Bender mrtvý. Zelení tvrdí, že je naživu.“

„No jasně.“ Nejužší jádro si nové téma obratně přisvojilo a odvážlivci mimo svůj okruh prudce bouchlo dveřmi před nosem.

„Ano, je naživu.“

„… anebo je mrtvý a vrátí se za dva týdny, trošku uleželý. Nebo proleželý?“

„… tělo vlastně nikdo neviděl.“

„… pst, pusu na zámek. Ani jeho přátelé neviděli…“

„… a my jsme vlastně svědky puče.“

„Papuče.“

„Sklapni, ty zatracený pučisto.“

„Já nejsem pučista – já jsem papučista.“

„Bender pučisty nesnášel.“

„Nesnášel i papučisty.“

„Sám byl bačkora.“

„Bá! Bá!“

„Jako by tomuto městu opravdu někdo vládl.“

„Ó plodná stará matko, matrono Ambro, jež se koupeš v krvi podob pod gangrenózní lunou.“ Merrimountova melodramatická kadence byla nezpochybnitelná, a Lake se vzrušil.

„Slyšel jsem dobře?“ Lake si promnul uši. „To má být poezie? Verše? Ale co nám to tu skřípá: koupeš se v krvi podob: můj milý Merrimounte, chtěl jsi přece říci panen. Kdysi jsme jimi všichni byli – nebo jsme nějakou měli.“

Uznalý výbuch smíchu od obecenstva.

Ale Merrimount kontroval: „Kdepak, můj milý Lakeu, já jsem chtěl říct podob – protestuji. Chtěl jsem říct podob: jež se koupeš v krvi mnoha podob města.“

„Hezky jsi z toho vybruslil,“ – podotkl Sonter – „ale přesto si myslím, že jsi opilý.“

V té chvíli se Sonter s Merrimountem začali bez ohledu na další konverzaci hádat, zaklesnutí do sebe na oběžné dráze „podob“/“panen“/, na níž se s největší pravděpodobností udrží do doby, dokud se slunce s měsícem nezřítí z oblohy. Lake pocítil bodavý osten žárlivosti.

Kinsky mu věnoval samolibý úsměv, vstal, protáhl se a řekl: „Já jdu do opery. Půjde někdo se mnou?“

Ozvalo se sborové mručení, které doprovodila série doporučení „jdi do prdele!“

Kinsky se s brunátnou tváří hlasitě rozchechtal, pohodil na stůl několik mincí za svou útratu a vyklopýtal na ulici, která se i navzdory pozdní hodině vzdouvala a vlnila množstvím chodců.

„Dávej bacha na Rudé, Zelené a Šedé,“ zavolala za ním Raffe.

„Šedé?“ zeptal se Lake a upřel na Raffe pohled.

„Ano. Šedé – vždyť víš. Nepovšimnuté a nešťastné.“

„To se povedlo. Myslím, že Šedí jsou nebezpečnější než Zelení a Rudí dohromady.“

„Vražednější už jsou jenom Hnědí.“

Lake se zasmál a zadíval se za Kinskym. „To nemyslí vážně, co?“

„Ne,“ odpověděla Raffe. „Koneckonců, má-li dojít k masakru, stane se to v opeře. Člověka by napadlo, že majitelé divadla nebo herci budou mít víc rozumu a dají si měsíc pauzu.“

„Neměli bychom odjet z města? Jenom my dva – a možná ještě Merrimount?“

Raffe si odfrkla. „A možná ještě Merrimount? Kam bychom jeli? Do Morrow? Na Kalifův dvůr? Promiň, že to takhle říkám, ale jsem švorc.“

Lake se ušklíbl. „A proč tolik piješ?“

„Teď vážně. Chceš říct, že bys tu cestu zaplatil?“

„Ne – jsem na tom stejně bídně jako ty.“ Lake odložil sklenku. „Ale zaplatil bych ti za radu.“

„Jez zdravě. Zakázky odevzdávej včas. Nepouštěj si Merrimounta zpátky k tělu.“

„Ne, ne. Tyhle rady nemyslím. Mám na mysli něco konkrétnějšího.“

„Čeho se to týká?“

Lake se k ní naklonil a potichu odpověděl: „Dostalas někdy anonymní zakázku?“

„Co tím myslíš?“

„V poštovní schránce se ti objeví dopis. Není na něm adresa odesilatele. Není na něm ani tvoje adresa. Zjevně pochází od někoho zámožného. Praví se v něm, abys v určitou dobu došla na určité místo. Je v něm zmínka o převleku.“

Raffe se zakabonila a přimhouřila oči. „Nekecáš?“

„Ne.“

„Nikdy jsem žádnou takovou zakázku nedostala. Ty ano?“

„Ano. Myslím. Teda chci říct, že si myslím, že je to zakázka.“

„Mohla bych se na ten dopis podívat?“

Lake na ni, svou nejlepší kamarádku, upřel oči, ale nemohl se přimět, aby se s ní o tajemství podělil.

„Nemám ho u sebe.“

„Lháři!“

Když začal protestovat, vzala ho za ruku a řekla: „Ne, ne – nic se neděje. Chápu. Nechci ti upírat výhodu. Ale stojíš o radu, jestli tam máš chodit?“

Lake přikývl a příliš se styděl, aby na ni pohlédl.

„Mohla by to být tvoje veliká šance – nějaký významný sběratel, který chce zůstat v anonymitě, dokud neovládne trh skoupením všech Lakeových originálů. Nebo…“

Odmlčela se a Lakea zaplavil strach, strach, o němž věděl, že ho může rychle ochromit, protože v něm už delší dobu klíčil.

„Nebo?“

„Třeba tu má někdo… neřestné myšlenky.“

„Cože?“

„Ty nevíš, co mám na mysli?“

Lake usrkl ze sklenky, postavil ji na stůl a řekl: „To klidně přiznám. Vůbec netuším, o čem to mluvíš.“

„Náš naivní, naivní Martin,“ povzdechla si a naklonila se, aby ho podrbala ve vlasech.

Lake zčervenal a odtáhl se: „Tak mi to řekni, Raffe.“

Raffe se usmála. „Někdy, Martine, se zámožnému člověku zrodí v jednom odlehlém a neslušném zákoutí mysli takový malý neslušný nápad – a ten nápad je, že si nechá od malíře udělat osobní pornografii.“

„Podívejme.“

Rychle dodala: „Ale nejspíš se mýlím. Ale i kdyby, podobná práce hodně vynáší. Možná až do té míry, že ti umožní nepřijímat nějakou dobu zakázky, aby ses mohl věnovat vlastní tvorbě.“

„Myslíš tedy, že bych tam měl jít?“

„Úspěšný budeš, jenom když zariskuješ… Už ti nějakou dobu chci říct, Martine, jako kamarádka a kolegyně z branže…“

„Co? Co mi chceš říct?“

Lake si byl palčivě vědomý, že Sonter a Merrimount zmlkli.

Raffe ho vzala za ruku. „Tvoje dílo je malé.“

„Myslíš miniatury?“ zeptal se nevěřícně.

„Ne. Jak to mám jenom říct? Malé svými ambicemi. Tvoje dílo jenom zlehka přešlapuje. Musíš dělat větší kroky. Musíš malovat větší svět.“

Lake vzhlédl k nebi a snažil se skrýt zklamání v hlase, bolest v hrdle. „To jako říkáš, že za nic nestojím?“

„Já říkám jenom to, že ty sám si myslíš, že za nic nestojíš. Proč bys jinak mrhal takovým talentem na povrchní portréty, na stovky nedůležitých cvičení, která nevyžadují žádné umění. Martine, vždyť ty bys mohl být malířským Vossem Benderem.“

„A podívej, jak dopadl: je po smrti.“

„Martine!“

Najednou se cítil strašlivě unavený, strašlivě… malý. V hlavě mu nepříjemně zazníval otcův hlas.

„Na povaze světla v tomto městě je něco, co malbou nedokážu postihnout,“ zamumlal.

„Cože?“

„Světlo tady zabíjí.“

„Nerozumím. Zlobíš se na mě?“

Podařilo se mu vykouzlit chabý úsměv. „Raffe, jak bych se na tebe mohl zlobit? Potřebuju čas, abych popřemýšlel nad tím, cos mi právě řekla. Nemůžu s tím hned tak souhlasit. Ale prozatím se zařídím podle tvé rady – půjdu tam.“

Raffe se projasnila tvář. „Výborně! A teď mě doprovoď domů. Potřebuju se vyspat.“

„Merrimount bude žárlit.“

„Ne, nebudu,“ ozval se Merrimount s výrazem, v němž se mísil úšklebek s úsměvem. „Ty si jenom přeješ, abych žárlil.“

Raffe mu sevřela ruku a dodala: „Nakonec – bez ohledu na to, co bude ta zakázka zač, vždycky ji můžeš odmítnout.“

Když jsme však rozebrali Lakeovu vlastní analýzu pošty jako budovy a metafory, jsme o něco blíže pravdě? Ani náhodou. Je-li jeho biografie příliš chatrná, aby nám byla ku pomoci, a je-li sama pošta příliš povrchní, musíme se soustředit na jiné zdroje – konkrétně pak na Lakeovy další slavné malby, poněvadž na základě rozdílů a podobností s „Pozváním“ můžeme odkrýt určitou část pravdy.

V prvé řadě, a na nejobecnější úrovni, můžeme Lakeovo dílo analyzovat z hlediska architektury, z hlediska jeho lásky k nově osvojenému domovu. Pokud „Pozvání na popravu“ bylo prvním dokladem Lakeovy vyzrálosti, stalo se rovněž prvním dílem, v němž se vyznává z fascinace Ambrou. Město je mnohdy jediným námětem Lakeovy tvorby – a skoro ve všech případech město lidi na plátně svírá, utiskuje či vězní. Mimoto město na Lakeových obrazech vyzařuje dobře patrné fluidum. Takřka vstupuje do života svých občanů.

Lakeův slavný triptych „Albumuthská třída“ sestává z dílů, jež podle všeho zobrazují – za úsvitu, v poledne a za soumraku – výhled z okna ve třetím patře na blok obytných domů, za nimiž se zvedají kupole Zbožné čtvrti (prozářené transcendentálním světlem, které Lake poprvé dovedl k dokonalosti v „Pozvání na popravu“). Malba je poměrně rozsáhlá a dominantními barvami jsou v ní žlutá, červená a zelená. Jediným neměnným lidským prvkem společným jednotlivým částem triptychu je muž stojící na třídě pod oknem, obklopený chodci. Zpočátku se okolní zástavba zdá být identická, ale při bližším pohledu se ulice a budovy v každé scéně jasně proměňují či posouvají, v každém dílu pronikají k muži stále blíže. Za soumraku se na budovách, kde původně hřadovali holubi, šklebí chrliče. Lidé kolem muže se stále více podobají zvířatům, mají hranatější hlavy, místo nosů rypáky, místo zubů tesáky. Výrazy ve tvářích těchto lidí jsou stále smutnější, melancholičtější a tragičtější, přičemž sám muž, netečný, obrácený k nám zády, žádnou tvář nemá. I okolní budovy už připomínají smutné tváře, takže celkový účinek posledního dílu je zdrcující… a přesto kupodivu nepociťujeme smutek vůči lidem či budovám, nýbrž vůči onomu jedinému neměnnému prvku triptychu: muži bez tváře, stojícímu zády k divákovi.

Právě v tomto bodě se tedy Lake rozchází s takovými symbolisty, jako byl Darcimbaldo, odmítá se ztratit ve svých groteskních strukturách či se výlučně oddat imaginaci bez jakéhokoli kauzálního omezení. Všechny jeho vyzrálé malby vyvolávají pocit drtivé sklíčenosti. Tato sklíčenost pozvedává jeho dílo nad práce jeho současníků a skýtá hloubku, tajemství, jež tak upoutává nejširší veřejnost.

Z příspěvku Krátký přehled umění Martina Lakea a jeho Pozvání na popravu, napsaného Janice Shriekovou pro publikaci Hoegbottonův průvodce Ambrou, 5. vydání.

Lake oné bezměsíčná noci neměl klidné spaní, ale když se probudil, měsíc za jeho postelí rozkvetl oplzle jasnou a rudou září. Z pokrývek se v onom karmínovém světle staly fialové vlny zvrásněné látky lesknoucí se potem. Ucítil krev. Páchly jí stěny. Před otevřenými okny balkonu stál muž, v tíživém třpytu měsíce za jeho zády takřka neviditelný. Lake mu neviděl do tváře. Posadil se na posteli.

„Merrimounte? Merrimounte? Nakonec ses ke mně přece jen vrátil.“

Muž stál vedle jeho postele. Lake stál u dveří na balkon. Muž ležel v posteli. Lake přešel k balkonu. Muž a Lake stanuli těsně u sebe uprostřed místnosti, za Lakeem zářil zšeřelý a krvavě odulý měsíc; dýchal mu na záda šarlatovým dechem. Neviděl muži do tváře. Stál přímo před ním a neviděl mu do tváře. Byt, strnulý v dokonalém jasu krvácejícího světla, na něho křičel ostrostí svých detailů, až Lakeovy oči taková přesnost rozdrásala. Každá štětina na vysušených štětcích mu odevzdávala svou poslední nedokonalost. Každé plátno otevíralo póry s otupující drsností svého sádrového podkladu.

„Ty nejsi Merrimount,“ řekl muži.

Muž měl zavřené oči.

Lake stál tváří proti měsíci. Muž stál tváří proti Lakeovi.

Muž otevřel oči, proniklo jimi železnaté světlo měsíce a vykreslilo Lakeovi na krku dvě narezlé plošky, jako by mužovy oči byly otvory, které se mu táhnou odzadu dopředu lebkou.

Měsíc zamrkal. Světlo stále proudilo muži z očí. Muž se usmál půlměsíčným úsměvem a světlo se mu rozlilo mezi zuby.

Zvedl Lakeovi levou ruku, dlaní vzhůru.

Doprostřed Lakeovy dlaně zajel nůž. Lake ucítil, jak nůž protíná kůži a zajíždí do dlaňového svalu a dál pod něj do šlach, cév a nervů. Kůže se odchlipovala, až měl staženou a obnaženou celou ruku. Díval se, jak nůž odděluje sval od dolního okraje anulárního vazu, pak ucítil, skoro uslyšel, jak se slabší svaly odtrhávají od kostí, od nichž byly odřezávány – šest u prostředníku, tři u prsteníku –, ale to už nůž skřípal o os magnum, když jej muž naváděl do oblasti u Lakeova zápěstí – řezal jím upínací šlachy, nervy, zakončení vřetenní a loketní tepny. Všechno to viděl – žlutý odstín tenké vrstvy tuku, bílou barvu kosti zastřené tmavočerveným svalem a šedými šlachami – tak názorně, jako by měl pro vlastní poučení ruku popsanou a rozkreslenou. Krev z něho vytékala hustým a sytým proudem, prýštila mu ze všech údů, až cítil pouze hruď. Bolest byla nekonečná, tak nekonečná, že se jí nepokoušel uniknout, a snažil se uniknout pouze rudému pohledu muže, který ho masakroval, zatímco on sám zůstával netečně stát a nechával mu volný prostor.

Hlavou mu jako pohřební píseň, jako epitaf pořád dokola vířila jediná myšlenka: Už nikdy nebudu malovat.

Nedokázal se odtrhnout. Nedokázal se odtrhnout.

Ruka mu začala mumlat, mručet…

Muž zareagoval tím, že začal ruce zpívat, nepochopitelnými, zvláštními, smutnými slovy.

Lakeova ruka se rozeřvala – dlouhým, táhlým křikem, přecházejícím do fistule, až se rána proměnila v ústa, do nichž muž nepřestával zarážet nůž.

Lake se s vřískotem probudil. Topil se v potu, pravou rukou si svíral levé zápěstí. Pokusil se zklidnit dech – polykal mohutné doušky vzduchu –, ale zjistil, že je to nemožné. V panice pohlédl k oknu. Měsíc nesvítil. Nikdo tam nestál. Přinutil se podívat na levou ruku (neudělal vůbec, vůbec, vůbec nic, když ho muž kuchal) a spatřil, že je netknutá.

Přitom nepřestával vřeštět.

V „Pozvání na popravu“ sklíčenost nabývá podoby dvou postav: sběrače hmyzu před budovou a muže osvětleného v horním okně pošty. (Pokud se zdá, že jsem tyto dvě postavy dosud tajila, abych je mohla představit jako nějaké zjevení, bylo to proto, že pro diváka takovým zjevením opravdu jsou – vzhledem k množství detailů, jimiž jsou obklopeny, si jich člověk obvykle všimne až na závěr, a poté, s ohledem na jejich intenzitu, už vidí pouze je.)

Sběrač hmyzu, jehož světlo je omezeno na jedinou oranžovou jiskru, sbíhá po hlavním schodišti s rukou nataženou za sebe, jako by odháněl muže v okně. Je tato postava přímo Lakeovým otcem, nebo reprezentuje nějakého mytického sběrače hmyzu – velkého Sběrače hmyzu? Či Lake vnímal svého otce jako mytickou postavu? Na základě rozhovorů s Lakeem mi tato poslední možnost připadá nejpravděpodobnější.

Ale s čím souvisí ono jediné jasné okno v horním patře budovy, v němž vidíme muže strnulého v bolestných mukách s hlavou obrácenou k nebi? V jedné ruce drží dopis, zatímco druhou, otočenou dlaní vzhůru, mu svírá jakoby čapí stín, který ji proklál nožem. Scéna čerpá veškerou energii z tohoto pohledu do okna: zelené odstíny vyzařují z pulzující karmínové skvrny, jež označuje místo, kde nůž probodl maso. Kromě tohoto efektu Lake barvy navrstvil a vystavěl takovým způsobem, že vytvořil optický klam, jenž v divákovi vyvolává dojem, jako by postava stála zároveň za oknem i před ním.

Ačkoli budova, v níž se odehrává tato složitá scéna, může vyvolávat fantastické interpretace – a o Lakeovi lze tvrdit, že fantasmagoricky přetvořil nějakou historickou událost – postava s propíchnutou dlaní je evidentně muž, nikoli dítě či houbovník, a dopis v jeho ruce svádí k domněnce, že budova je spíše než márnice chápána jako poštovní úřad (pokud nebudeme pod nátlakem přinuceni vzít na vědomí chabý černý humor narážky na „shromaždiště nedoručitelných, čili mrtvých dopisů“).

Podrobnější analýza mužovy tváře odhalí dva znepokojivé aspekty: (1) nápadně se podobá Lakeově vlastní tváři a (2) při bedlivém pozorování pod lupou lze objevit další, takřka průsvitné rysy překrývající původní obličej. Tato „maska“, jejíž existenci někteří kritici zpochybňují, jako odlitek napodobuje rysy první tváře, avšak s výjimkou dvou prvků: tento druhý muž má zuby z rozbitých skleněných střepů a na rozdíl od svého protějšku se usmívá se zneklidňující krutostí. Je to tvář anonymního muže z „Albumuthské třídy“? Je to tvář Smrti?

Bez ohledu na Lakeův záměr kombinace všech těchto elementů vyvolává v divákovi – a to i v divákovi, který určité skrytější elementy vnímá pouze podvědomě – opravdový pocit neklidu a děsu, jakož i uvolnění tohoto děsu prostřednictvím bolestného, němého křiku muže v okně. Muž v okně je na obraze zdrojem jediného pohybu, neboť sběrač hmyzu, sbíhající po schodech, vězí už v minulosti, v níž vězí i kosti pošty. Naživu je pouze opuštěná postava v okně, uvězněná jednou provždy v přítomnosti. Navíc, třebaže ji opustil sběrač hmyzu a proklál stín, jenž může být projevem jejího vlastního strachu, ji nikdy neopouští či nezrazuje světlo. Lakeovy barvy, jak poznamenal Venturi, jsou spíše „zvučné než jasné, a světlo v nich obsažené vyjadřuje osvětlení spíše psychologické než fyzické.“

Z příspěvku Krátký přehled umění Martina Lakea a jeho Pozvání na popravu, napsaného Janice Shriekovou pro publikaci Hoegbottonův průvodce Ambrou, 5. vydání.

Následující den strávil Lake snahami zapomenout na svou noční můru. Aby se vymanil z její dotěrné atmosféry, odešel z bytu – předtím si však ještě musel vyslechnout strohou přednášku lady Truffové na téma, jak hlasitými zvuky po půlnoci nebere ohledy na další nájemníky, zatímco několik sousedů za jejími zády, kteří mu nepřišli na pomoc, třebaže zjevně slyšeli jeho vřískot, na něho upíralo podivné pohledy.

Když byl takto ztrestán, zamířil přeplněnými ulicemi do Galerie skrytých kouzel s portfoliem v podpaží. Desky obsahovaly dvě nové malby. Obě znázorňovaly ruce jeho otce, jak si je vybavoval, doširoka otevřené jako křídla a hemžící se závratným množstvím hmyzu: kodulkami, cikádami, můrami, motýly, kobylkami, kudlankami nábožnými. Byla to studie, na níž pracoval několik let. Jeho otec měl nádherně zničené ruce, bezpočtukrát pokousané a pobodané, ale vyleštěné a vyhlazené jako bílý mramor.

Janice Shrieková, majitelka galerie, ho uvítala hned ve dveřích. Byla to přísná shrbená žena s vypočítavýma, ledově modrýma očima. Dnes ráno si oblékla parádivé mužské kalhoty, sako a pod něj bílou košili, jejíž rukávy končily manžetami, které vypadaly, jako by byly vyrobeny z ubrousků. Shrieková se postavila na špičky, aby mu na tvář vlepila obřadný polibek; přitom mu vysvětlovala, že ten malý podsaditý pán, jenž právě vrhal kulatý stín na stěny v opačném koutě galerie, vyjádřil zájem o jedno z jeho děl; dodala, jak je příhodné, že se zrovna zastavil, a že zatímco bude v pánovi tento zájem nadále rozdmýchávat – k Lakeovu nemalému úžasu opravdu řekla „rozdmýchávat“; to se z něho nyní stane nějaký umělecký gigolo? –, může si zatím odložit portfolio a po příhodné pauze k nim může přistoupit a představí se, udělá to přece pro ni, ne? – a hned k potenciálnímu zákazníkovi kolébavě odcupitala, Lakea nechala stát jako opařeného. Nikdo nemohl tvrdit, že Janice Shrieková postrádá energii.

Lake pod planoucími pohledy výtvorů bezpočtu svých uměleckých rivalů položil desky na nedaleký stolek. Jediným dobrým kusem (samozřejmě s výjimkou jeho vlastních) byla miniatura nazvaná „Jantar ve městě“ od velkého objevu Janice Shriekové, Rogera Mandiblea, který vytvořil ty nejjemnější jantarové odstíny z ušního mazu slavné divy, jež měla tu smůlu, že usnula u kavárenského stolku, kde si Mandible právě míchal barvy. Lake se neubránil pobavenému úšklebku vždy, když obraz spatřil.

Za chvilku přistoupil ke galeristce a zákazníkovi a pustil se s nimi do servilní konverzace, z níž se mu zvedal žaludek.

„Ano, já jsem autor těchto děl.“

„Maxwell Bobble. Rád vás poznávám.“

„Já vás také… pane Bobble. Je mimořádně vzácné narazit na skutečného milovníka umění.“

Bobble měl oči jako bobulky. Lakea to nesmírně zaujalo. Bobble má bulvy jako bobulky. Měl co dělat, aby nevyhrkl: Bobble bouchá bobule s bodrým bobrem…

„Víte, daří se vám… daří se vám pracovat s, ehm, barvami,“ řekl Bobble.

„Máte velice bystré oko. Slyšelas, co pán řekl, Janice?“ zeptal se Lake.

Shrieková nervózně přikývla a řekla: „Pan Bobble je obchodník, ale vždycky chtěl být…“ Bobr? pomyslel si Lake; ale kdepak: „… uměleckým kritikem,“ dokončila Shrieková.

„Ano, jsou to nádherné barvy,“ přitakal Bobble, tentokrát s větší sebejistotou.

„Nic na tom není. Opravdový umělec podrobí své vůli i to nejvzpurnější světlo,“ poznamenal Lake.

„To si myslím. Napadlo mě, že by se tento obraz mohl hezky vyjímat v kuchyni, vedle manželčina vyšívaného goblénu.“

„V kuchyni, vedle manželčina vyšívaného goblénu,“ zopakoval po něm Lake tupě a potom se ledově pousmál.

„A přemýšlím, jestli není příliš velký…?“

„Je menší, než vypadá,“ podotkla Shrieková, poněkud pateticky, pomyslel si Lake.

„Možná bych ho mohl upravit, zmenšit na požadovanou velikost,“ řekl Lake a vrhl na ni vzteklý pohled.

Bobble přikývl a začal si zaujatě mnout bradu při zvažování možností.

„Nebo bych ho mohl rozřezat na čtvrtky a vy byste si mohl vzít čtvrtku, která se vám bude nejvíc zamlouvat,“ navrhl Lake. „Nebo by se vám líbily spíš osminy?“

Bobble na něho chvilku přituple hleděl, než rázně zakročila Shrieková: „Vy umělci! Jste samý vtip! Víte, já si vůbec nemyslím, že by byl přespříliš velký. Můžete si ho koupit, a kdyby se vám nehodil, můžete ho donést zpátky – sice bych vám nevrátila peníze, ale mohl bystě si vybrat něco jiného.“

Už dost! pomyslel si Lake a přestal se o rozhovor zajímat. Nechal Shriekovou, aby dál přesvědčivě drmolila o obratné síle tahů štětcem, v povrchním nesmyslném žvanění, které nesnášel a zároveň obdivoval. Nemohl si stěžovat, že ho Shrieková opomíná prosazovat – byla jedinou galeristkou, ochotnou vystavit jeho díla –, ale protivil se mu způsob, jakým si obrazy přivlastňovala, jak někdy mluvila, jako by je skoro sama namalovala. Shrieková, neúspěšná malířka a slibná kunsthistorička, si otevřela galerii díky štědrosti svého slavného bratra, historika Duncana Shrieka, který jí obstaral řadu z jejích prvních a nejlepších zákazníků. Lake cítil, že její nutkání naléhat a vnucovat souvisí s určitým pocitem viny, že nemusela začínat od píky jako všichni ostatní.

Nakonec, když se Lakeovi objevil na rtech rozpačitý úsměv, Bobble, nyní s vypoulenými bulvami, oznámil, že se nedokáže rozhodnout, ale že se ještě vrátí. Rozhodně se vrátí – a bylo mu velkým potěšením setkat se s autorem.

Na což Lake odpověděl, a litoval toho hned, když mu slova splynula ze rtů: „Je mi velkým potěšením být autorem.“

Shrieková se nervózně zasmála. Nervózně se zasmál také skorokupec, jemuž se Lake pokoušel při rozloučení rozdrtit ruku.

Když Bobble odešel, Shrieková se k Lakeovi otočila a řekla: „No to bylo úžasné!“

„Co bylo úžasné?“

Shriekové se v očích zračil větší chlad než obvykle. „To samolibé, arogantní vystupování umělce, jímž jsi mu sděloval, že ti nesahá ani po kotníky. Věř mi, že to se jim líbí – mají pak pocit, že si kupují dílo nastávajícího génia.“

„No a nekupují?“ zeptal se Lake. Mluvil z ní sarkasmus? Bude předstírat, že nikoliv.

Shrieková ho poplácala po rameni. „Ať je to jak chce, nepřestávej s tím. A teď se můžeme podívat na ty nové malby.“

Lake si skousl ret, aby si neuřezal větev pod kariérou, přešel ke stolu a vytáhl obě plátna. S nemotorně okázalým gestem je rozbalil.

Shrieková se na ně zadívala s popleteným výrazem ve tváři.

„No?“ zeptal se nakonec Lake, kterému v uších zněla Raffina slova z předchozího večera. „Líbí se ti?“

„Cože?“ zeptala se Shrieková, když vzhlédla od maleb, jako by myšlenkami byla někde úplně jinde.

Lake si v onom okamžiku až do morku kostí uvědomil pravdu, kterou si doposud uvědomoval jen rozumově: z řad svěřenců Janice Shriekové je ten nejméně významný a navíc ji nudí.

Nicméně svou otázku zopakoval a připravil se na další ponížení: „Líbí se ti?“

„Aha! Ty obrazy?“

„Ne… ten…“ Ušní maz, co ti tu visí po stěnách! pomyslel si. Ten bobr. „Ano, ty obrazy.“

Shrieková se zamračila a promnula si bradu nevědomky napodobujíc už nepřítomného Bobblea. „Jsou moc… zajímavé.“

Zajímavé.

„Zobrazují ruce mého otce,“ vysvětloval Lake, dobře si vědom skutečnosti, že se chystá pustit do vyznání nepatřičného a zároveň zbytečného, jako by doufal, že se jí obrazy budou více líbit, když jí řekne: tohle se stalo, toto je člověk, kterého znám, je to skutečnost, a proto jsou dobré. Ale neměl na vybranou – vrhl se do toho: „Můj otec je úžasně nemluvný člověk, jak už to u sběračů hmyzu většinou bývá, ale i přesto si našel způsob, jak se mnou komunikovat, Janice – přicházel domů se zavřenýma rukama, a když je otevřel, ukazoval mi nějaký živoucí poklad, jedinečný div z hmyzí říše – blyštěly se černou, rudou, zelenou barvou; a tehdy se třpytily oči i jemu. A svým měkkým, zajíkavým hlasem mi všechny tyto divy pojmenovával – s velkou láskou; říkal, jak se mezi sebou strašně liší, jak i přesto, že je zabíjí a my jsme je v těžkých časech pojídali, jak je to třeba dělat s úctou a s patřičnými znalostmi.“ Lake se zadíval na podlahu. „Chtěl, abych se stal sběračem hmyzu i já, ale já jsem nechtěl. Nemohl jsem. Musel jsem se stát malířem.“ Vzpomněl si, jak z otce vyprchala radost, když si uvědomil, že syn nepůjde v jeho šlépějích. Lakea bolelo, když viděl otce tak osamělého, uvězněného ve své nemluvnosti a samotářském zaměstnání, ale věděl, že otce to bolí ještě více. Stýskalo se mu po něm; stesk ho tížil na hrudi jako kámen.

„To je krásný příběh, Martine. Krásný příběh.“

„Tak si je vezmeš?“

„Ne. Ale je to krásný příběh.“

„Ale podívej, jak dokonale jsem postihl ty brouky,“ namítl Lake a ukázal na ně.

„Ano, to je pravda. Ale v tomto období obchody moc nejdou a já nemám tolik místa. Možná až se prodají další tvé obrazy.“ Tónem řeči mu dávala dostatečně najevo, aby na ni už dál nenaléhal.

Lake s velkým vypětím vůle dodal: „Chápu. Přijdu se zase podívat za několik měsíců.“

Pozvání na popravu se Lakeovi zamlouvalo Čím dál více.

Když se vrátil do bytu, aby se opět pustil do práce na zakázce pro pana Kashmira, necítil se vůbec ve své kůži. Kromě nešťastné návštěvy galerie utratil peníze za mastnou klobásu, která mu teď vězela v břiše jako další smyčka střev. A nijak mu nepomáhalo, že se mu v hlavě nepřestával objevovat obraz muže ze sna, i když se ho ze všech sil snažil vypudit.

Přesto svědomitě zvedal stránky s ilustracemi, které vytrhal z knih nakoupených za laciný peníz u zadního východu Borgesova knihkupectví. Postupně je stříhal rezavými nůžkami pocákanými pestrou směsicí barev. Nápady na zakázky nedostával v záblescích inspirace seslaných jeho múzou, spíše jako poklidné variace na už hotovou práci. Věděl, že poslední dobou je líný a zakázky vytváří pomocí doslovných „překladů“ znění jejich zadání, a že přitom dusí jakýkoli náznak vlastní představivosti.

To však nemohlo vysvětlit, proč, když se dodíval na obálku a pozvánku, které mu ležely na stojanu, uviděl, že jakmile pečlivě vystřihl trojici tanečnic, stejně pečlivě jim také odstranil hlavy a z trupů vystříhal hvězdice.

Znechuceně nůžky odhodil a nechal zbytky tanečnic dopadnout na zem jako nějaké exotické konfety. Bylo zřejmé, že práce pro pana Kashmira bude muset počkat na záblesk inspirace. Do té doby, protože bylo sotva po poledni, se bude řídit Raffinou radou a bude se věnovat vlastní tvorbě.

Přešel k přecpanému stojanu a uvolnil jej tak, že položil čtyři či pět pláten na už beztak věcmi poházenou postel, přitáhl si stoličku, podal si prázdné plátno a připevnil je k desce. Pomalu na ně začal štětcem nanášet barvy. I po třech letech nekonečné práce na zakázku mu dobře známá vůně čerstvé barvy rozjitřila smysly, a ještě lepší bylo, že měl za zády ostré, jasné světlo a nemusel si jít půjčit lucernu lady Truffové.

Netušil, jaký má malba námět, ani nevěděl, jak nejlépe nanášet oleje, ale přesto nepřestával kupit vrstvy barev, vědom si pouze tlaku štětce na plátně. Raffe mu olejové barvy vnutila už před mnoha měsíci. Tehdy si ji změřil pohrdavým, pochybovačným pohledem, protože poslední dárek, který od ní dostal, byly speciální barvy zhotovené ze směsi přírodních barviv a barvy vylučované sladkovodní olihní. Lake je používal asi týden, než mu první malby začaly blednout; a zanedlouho byla plátna prázdná jako na začátku. Raffe, která se vždycky snažila najít to dobré i na něčem negativním, mu řekla, když se příště potkali v kavárně, že by se mohl proslavit prodejem „mizejících maleb“. Tehdy po ní hodil skříňku s barvami. Naštěstí ji minul a skříňka zasáhla cizího člověka – překvapeného a překvapivě pohledného muže jménem Merrimount.

Tentokrát se ale zdálo, že Raffin nápad nebyl špatný. S oleji pracoval naposledy před několika lety a už zapomněl, jak snadno se s nimi vytváří struktura malby, jak snadno se barvy vrství. Obzvláště se mu líbilo, jak může mísit barvy pro gradaci stínů. Za předpokladu, že současné potíže jsou pouze dočasného charakteru, a poté, co se rychle ohlédl přes rameno, pustil se do míchání zelené: smaragdové, nefritové, mechové, limetkové, měděnkové. Všechny odstíny smísil, až vytvořil svítivé, třpytivé pozadí.

Potom začal malovat tmavě zelenou tvář…

Z transu ho vytrhla pouze výzva k modlitbě ze Zbožné čtvrti – pět slavnostních úderů zvonu ze starobylé truffidiánské katedrály. Zamrkal, otočil se k oknu, a pak se pohledem vrátil na plátno. V šoku a hrůze mu štětec vyklouzl z ruky.

Hlava měla zvířecká ústa se zuby ze skleněných střepů, jež se jí křivila v krutém úsměvu, zatímco nad znetvořeným nosem jí žhnuly oči jako dva plameny. Lake zíral na tvář ze své noční můry.

Dlouhou dobu z ní nedokázal spustit oči. Prvotní popud, hned ji přemalovat a začít nanovo, ustoupil druhému, hlubšímu nutkání ji dokončit. Bude mnohem lepší, napadlo ho, když zůstane tvář na obraze, než když ji zamaže a ona se mu opět uhnízdí v mysli. Neubránil se zachvění, když si uvědomil, že se nepodobá ničemu, co kdy namaloval.

„Jsi v pasti,“ řekl jí se škodolibým uspokojením v hlase.

Tvář na něho hleděla svýma nezemskýma očima a nic neříkala. Na plátně se mohla i nadále usmívat, ale už se nemohla usmívat pouze na něho. Teď se usmívala na celý svět.

Už s větším klidem se jí věnoval ještě několik minut, zvýraznil jí oční víčka a nechal jí vystoupit lícní kosti, protože nyní, když přistoupil na myšlenku, že tvář náleží světu, že se v něm možná vždycky vyskytovala, chtěl ji mít dokonalou v každém detailu, aby ho už nikdy nepronásledoval žádný její přelud.

Když se prodloužily a prohloubily stíny dopadající mu na plátno, odložil paletu, očistil štětce terpentýnem, umyl je v umyvadle na druhé straně chodby a v rytmu melodií pouličního muzikanta pod oknem se rychle oblékl. Jakmile si natáhl kabát, zasunul si do náprsní kapsy skicář a dvě ořezané tužky – pro případ, že by tajemný hostitel vyžadoval bezprostřední ukázku jeho dovedností –, přejel prsty po zdobné pečeti a do kapsy uložil i pozvánku.

Chvilku šmátral pod postelí a vytáhl gumovou žabí hlavu, kterou nosil při Slavnosti sladkovodní olihně – jako převlek bude muset stačit. Nacpal si ji do boční kapsy, z níž na něho zůstalo připitoměle civět jedno vypouklé žluté oko. Po dalším šmátrání objevil i mapu. Každý moudrý občan Ambry u sebe nosil mapu města, neboť se v něm klikatil bezpočet uliček, které jako by samy od sebe měnily směr.

Poslední chvilku strávil úzkostlivou úpravou vázanky a pak za sebou zamkl dveře. Zhluboka se nadechl, sešel po schodech a vydal se po Albumuthské třídě, zatímco se obloha rozpíjela v oranžovozeleném odstínu charakteristickém jen a pouze pro Ambru.

Tento charakter světla nacházíme skoro na všech Lakeových malbách, nikde však není nápadnější než v dráždivém „Hořícím domě“, kde souvisí s narážkou na autorův strach z ptáků: jediném obraze, kde jsou ptáci alespoň náznakem zmíněni, kromě „Pozvání na popravu“ a „Jeho očima“ (o němž se zmíním zanedlouho). „Hořící dům“ mísí červené, žluté a oranžové odstíny stejně jako „Pozvání“ mísí odstíny zelené, ovšem s jiným účinkem. Malba zobrazuje dům s odtrženou střechou a přední zdí – jež odkrývají sovu, čápa a krkavce spalované zaživa, zatímco uskupení plamenů vytváří stín ohnivého ptáka, namalovaného stylem podobným stylu Lagachovu. Není pochyb, že v tomto díle se Lake nejvíce přiblížil čirému fantasknu a pokusil se realizovat své touhy, kdy je strach z ptáků smyt pomocí ohně. Jak napsal Venturi: „Kouzlo obrazu spočívá v jeho tajemně sugestivní moci – povzdechu osudovosti, jenž vane přes podivně pokroucené postavy.“ Zde se nám může nabízet další dílek skládačky popisující proces Lakeovy proměny. Pokud tomu tak je, nevíme, kam přesně jej máme umístit – a zda jej máme položit blízko či daleko od dílku, jímž je „Pozvání na popravu“.

Méně problematické pojítko s „Pozváním“ lze najít v osobě Vosse Bendera, slavného operního skladatele, původním povoláním politika, a v chaosu, jenž následoval po jeho úmrtí – úmrtí, k němuž došlo jen tři dny předtím, než začal Lake pracovat na „Pozvání“. V pozdějších rozhovorech se obvykle zamlklý Lake netajil tím, že si Vosse Bendera velice vážil, dokonce jako inspirace (ačkoli když jsem ho znala, nevzpomínám si, že by se o Benderovi vůbec někdy zmínil). Nejeden kunsthistorik, jenž si povšiml opakování benderovských námětů v Lakeově díle, si lámal hlavu nad tím, zda nebyl Lake mrtvým skladatelem posedlý. Je možné, jak naznačuje Sabonová, že „Pozvání“ je památníkem Vossu Benderovi. Je-li tomu tak, je první z trojice takových maleb, z níž další dvě, „Jeho očima“ a „Árie pro křehké kosti zimy“, skládají Benderovi jasný hold.

Z příspěvku Krátký přehled umění Martina Lakea a jeho Pozvání na popravu, napsaného Janice Shriekovou pro publikaci Hoegbottonův průvodce Ambrou, 5. vydání.

V soumraku se mísila vůně krve a pomerančové kůry a slábnoucí světlo zanechávalo lehký nazlátlý pel na mosazných klikách bankovních bran, na měděných vlajkových žerdích před velvyslanectvími zahraničních hodnostářů i na Trillianově fontáně s jejím obeliskem, na jehož vrcholu seděl smutný cherub z růžového mramoru opírající se loktem o rozšklebenou černou lebku. Na lucernami osvětleném náměstí kolem sloupu se shromáždily zástupy lidí, aby si vyslechly básníky recitující z dřevěných beden verše. Z nedalekých hospod se ve stejné míře linula hudba a světlo, které se v masivních kuželech tříštilo o dlažbu, zatímco pouliční prodavači nabízeli kolemjdoucím všemožné občerstvení, zahrnující jak Lakeovy neblahé klobásy, tak okázale hříšné pečivo. Mimo Ambru si jen málokdo uvědomoval, že slavný malíř Darcimbaldo vytvářel své portréty z ovoce a plodů moře na základě dobře odpozorované skutečnosti – ukradl je prodavačům, kteří sestavovali pomeranče, jablka, fíky a melouny do obličejů s červenými bobulemi hroznů místo očí nebo vrstvili raky, pstruhy, kraby a menší olihně do majestátní podoby starosty. Tito prodavači byli skoro stejně populární jako pouliční básníci a naučili se zavěšovat před své stánky lucerny, aby se kolemjdoucí mohli obdivovat jejich pomíjivému umění. Tímto natlačeným davem se občas prohnaly koněm tažené kočáry či motorová vozidla představující magnety pro opilce a výtržníky, kteří je při každé příležitosti odtlačovali a rozhoupávali.

Tady a teď se v rozpálených tvářích, ve směsici tmy a světla, ve vířících, stinných průčelích budov odehrávaly tisíce scén, jež se nabízely umělcovu oku, avšak Lake, s očima upřenýma na mapu, je nyní vnímal jen jako nevítané překážky.

A více než překážky, protože potíže spjaté s obcházením obrovského množství lidí za pomoci hole Lakea přesvědčily, že by si měl zastavit pronajímatelné motorové vozidlo. Starý luxusní model, hezčí, než byl jeho byt a prozíravě ověšený rudými a zelenými vlaječkami, na němž našel jenom dvě chyby: neustálé otřesy – pramenící skoro jistě ze zředěného paliva – a velkou, nesmírně špinavou ovci, s níž se byl nucen dělit o zadní sedadlo. Člověk a zvíře na sebe pohlédli se stejnými rozpaky; řidič se jen omluvně usmál (na Lakea či ovci?), pokrčil rameny a vyrazil se svým prostředkem do úzkých uliček. Lake nicméně vozidlo opustil první, když byl dopraven na okraj požadované čtvrti. Nervózní řidič se plnou rychlostí vzdálil hned poté, co mu Lake zaplatil. Nebylo pochyb, že zajížďka spjatá s odvozem Lakea způsobila, že ovce dorazí na místo svého určení se zpožděním.

Pokud šlo o čtvrť samu, rozkládala se na jihovýchodním okraji Zbožné čtvrti a Lake jen výjimečně spatřil něco tak ponurého. Budovy, vysoké tři nebo čtyři patra, byly chudé na okna a vzbuzovaly dojem, jako by se od něho odvracely – někam do středu, do labyrintu domů a bytů, kde ležel cíl jeho cesty. Při pohledu na takto strohé struktury Lake vnímal záblesky budoucnosti, zkázy, jež může postihnout jeho vlastní obytný dům, až se Nové umění přestěhuje a zanechá za sebou pouze pozůstatky nesplněných slibů. Zdi zde byly zaplaveny stopami po požárech, dveře v přízemí byly zpuchřelé nebo vyražené, balkony, které nad nimi nejistě visely, byly zčernalé rzí. Na několika místech si Lake všiml, že v omítce vězí kosti, neboť v minulosti se mrtví pohřbívali do zdí svých vlastních domů.

Vytáhl pozvánku a přejel prsty po kaštanově zlatých nitkách. Možná si z něho nakonec přece jen někdo vystřelil. Nebo se jeho hostitel jen snaží zachovat diskrétnost. Zaváhal, zakolísal, ale potom si vybavil rozhovor s Raffe, který následovala iritující vzpomínka na tvář Janice Shriekové, jak říká: „Zajímavé.“ Povzdechl si, zachvěl se a vydal se mezi dva domy; celý nesvůj ve stínu jejich výšky, pod prázdnými či popraskanými okny, jejichž zaprášené tabulky působily krutým, dravčím dojmem. Hůl ťukala o dlažbu a na tomto místě zněla velmi tklivě.

Nakonec z uličky vyšel na širší ulici posetou odpadky. Několik chrochtajících babirus se zahnutými kly svádělo boj o odpad s bezkrevně vyhlížejícími houbovníky. Světlo pohaslo do tmavomodrého přísvitu, který byl svým způsobem studenější než teplota vzduchu. Vzdálené svolávání k modlitbám ze Zbožné čtvrti znělo jako křik mužů topících se padesát stop pod hladinou.

V kalném svitu lampy veřejného osvětlení Lake rozpoznal jméno ulice – Salamandrová –, nedokázal ji však najít na mapě. Dlouhou dobu potom osaměle kráčel tmou přerušovanou nepravidelně rozestavěnými lampami, prohlížel si cedule, aniž jedinou ulici našel na mapě. Nedovoloval si připustit, že se ztratil, úpornými snahami posoudit, jak nejlépe by mohl zachytit na plátně okolní stíny.

Postupně si uvědomil, že tmu, jež byla doposud narušována pouličním osvětlením, prostoupila jakási zamlženost, skrze niž neviděl už vůbec nic. Mlha, která se sem přikradla od řeky Můry. Proklel svoji smůlu. Napřed pohasly hvězdy, které zastřela tíha stínů a jednotvárný plíživý příval mlhy. Byla to vzteklá mlha, posměvačná mlha, která se prokousávala oblohou, prostory mezi předměty a halila noc. Páchla řekou: naplaveninami a poloslanou vodou, rybami a mangrovovými porosty. Valila se Lakem, jako by ani neexistoval. A tím nabyl na éteričnosti, neboť už si neviděl ani na ruce či nohy, necítil nic než lepkavé vlhko mlhy, jež na něho pozvolna dosedala a ulpívala na něm. Stal se duchem. Osvobodil se. V tomto mlhou prostoupeném světě nemohlo být nic skutečné. Dokud v ní vězel, nemohl být skutečný ani on.

Ztracený a zbloudilý, otáčel se v bílém oblaku, aniž tušil, zda popošel dopředu nebo se vrátil. Svoboda, kterou pocítil, se změnila ve strach – strach z neznáma, strach, že přijde pozdě. Proto, když před sebou zahlédl matně se pohupující světlo, rychle se k němu vydal bez ohledu na překážky, na nichž by si mohl vyvrtnout kotník nebo zakopnout a skončit tváří na dlažbě.

O blok dál došel ke zdroji: vysoké postavě sběrače hmyzu v zelené kutně se zelenou kápí, s velkým kulatým plátem skla připevněným k okrouhlé lucerně ve tvaru bóje, která se pohupovala pod ním. Jak už to u sběračů hmyzu, v důsledku hladomoru většinou bývá, i tento byl vyzáblý a měl kostnaté, leč silné ruce. Sklo, natolik velké, že je muž musel držet oběma rukama chráněnýma rukavicemi, tvořilo bariéru, do níž naráželi brouci, kobylky, můry a královny mravenců ve snaze dostat se ke světlu.

Sklo fungovalo jako ulepená čočka zasazená do okrouhlého mosazného rámu; jakmile se zaplnila hmyzem, muž ji vysunul a schoval do tlumoku. Potom do rámu nasadil novou čočku a celý proces se opakoval. Po návratu domů úlovek z čočky opatrně sejmul, uvařil jej nebo upekl, posolil a hmyz mu potom druhý den visel na šňůrkách z opasku a byl připraven k prodeji. Lake uvazováním hmyzu na šňůrky strávil nespočet večerů, používaje zvláštní uzel, jemuž ho naučil otec.

Pohroužen do těchto vzpomínek a do mlhy, první myšlenka, která mu vytanula na mysli, byla, že tento muž je jeho otec. Proč by nemohl? Byli by oba duchové a společně by pluli nocí.

První slova, jež adresoval sběrači, byla opatrná, plná úcty k vlastní minulosti.

„Promiňte. Promiňte, pane.“

Muž se pomalu a ladně otočil, aby se zadíval na tento nejnovější úlovek. Záhyby kutny mu zakrývaly tvář, z níž vyčníval jen ostrý nos podobný kose.

„Ano?“ Muž promluvil hlubokým, znělým hlasem.

„Nevíte, kudy se dostanu na Archmont Lane? Mapa je mi tady k ničemu.“

Sběrač hmyzu pozvedl kostnatý prst a ukázal nad sebe.

Lake vzhlédl. Nad sběračovou lucernou byla cedule s označením ulice: Archmont Lane. Lake stál na Archmont Lane.

„Ach tak,“ řekl. „Děkuji vám.“

Ale sběrač hmyzu se už šoural do mlhy a zbýval z něho jen stín pod lucernou, která se už také začínala vytrácet…

Z tohoto místa se číslo 45 dalo najít už poměrně snadno – na rozdíl od dalších vchodů nalevo či napravo nevykazovalo tolik známek rozkladu a nad dveřmi dokonce žhnula lucerna. Číslice „4“ a „5“ byly vyvedeny blyštivě zlatou barvou, dveře byly natřené na hnědo, schody byly zametené a klepátko byl totožné s pečetí na obálce – a kolem všeho se vznášela vůně mydlin.

Lake, uklidněn čistotou a neztráceje ze zřetele Raffinu radu, uchopil klepátko a jednou, dvakrát, třikrát jím udeřil do dveří.

Ty se lehounce pootevřely a zazářilo z nich světlo. Lake v nich zahlédl divoce vytřeštěné oko vroubené rudou strupovinou. Bylo to oko zvířete, v jehož černé zorničce se odrážela jeho vlastní pokřivená tvář. Lake spěšně ustoupil.

Když se ozval hlas, zněl neskutečně, zkresleně: „Co chcete?“

Lake zvedl pozvánku. „Dostal jsem tohle.“

Strašlivé oko mrklo. „Co tam stojí?“

„Pozvánka na…“

„Honem! Nasaďte si masku!“ sykl hlas.

„Masku?“

„Masku jako součást vašeho převleku!“

„Aha! Ano. Promiňte. Momentíček.“

Lake z kapsy vytáhl gumovou žabí masku a navlékl si ji na hlavu. Připadala mu jako slizké želé. Nechtěl ji mít na kůži. Když si masku posunul, aby viděl očními otvory, jež žábě vystupovaly z nosních dírek, otevřely se dveře, za nimiž se objevila nádherná hala a natažená ruka muže se zkresleným hlasem. Muž ustoupil a Lake, s výhledem omezeným na to, co viděl přímo před sebou, se musel spokojit s kynutím ruky v bílé rukavici a zašeptaným „Pojďte už!“. Vkročil do domu. Muž za ním zabouchl a zamkl.

Před sebou, za skleněnými dveřmi, spatřil Lake schodiště z nablýskaného růžového dřeva a u jeho paty glóbus postavený na leštěném mahagonovém stolku se lvími tlapami místo nohou. Ve výklencích hořely svíce, jejichž blikavé světlo působilo klášterním dojmem. Na levé straně zahlédl napěchované knihovny obklopené rozlehlými stoly, zatímco napravo se otevíraly dveře do salonu lemovaného portréty. Štítky a tváře všech podobizen halily černé draperie: z haly ho vítala pouze řada krků a ramen. Vůně mydlin zeslábla a nahradil ji slabý pach hniloby a plesniviny.

Lake se otočil k hlavním dveřím a člověku, jenž je otevřel – nejspíš komorníkovi –, ale uviděl pouze postavu s čapí hlavou. Zarudlé oči, krutý zobák a šedobílá opeřená tvář přecházely do hrozivě bílého krku vyrůstajícího z vyzáblého těla, oděného do černobílého obleku.

„Vidím, že jste se už také oblékl,“ vysoukal ze sebe Lake, třebaže ho přivítání značně rozrušilo. „A bohužel jako přirozený nepřítel žab. Cha cha. Možná byste mi ale mohl říct, proč jste mě sem vůbec předvolal, pane A?“

Vtip se nesetkal s pražádnou odezvou. S pražádnou odezvou se nesetkala ani jeho snaha dopátrat se mužova jména. Čáp na něho civěl, jako by sem přišel z nějaké cizí barbarské končiny. Pak Čáp pravil:

„Váš kabát a vaši hůl.“

Lake se se svou holí loučil jen nerad, neboť už odehnala nejednoho potenciálního útočníka, ale přesto ji spolu s kabátem odevzdal Čápovi. Ten je uložil do šatníku, řekl: „Pojďte za mnou,“ a odvedl Lakea kolem schodů a knihovny do pracovny s okrasným krbem, několika čalouněnými židlemi, sadou lesklých stolků z černého dřeva a se stěnami s osmi obrazy od mistrů z minulého století: loveckých scén, městských výjevů a zátiší – originálů, nicméně naprosto triviálních.

Pak Lakeovi pokynul, aby se usadil na pohovku na opačném konci místnosti. Pohovku obklopoval skvostný, třebaže příliš mohutný obdélný stůl, který se táhl asi šest stop do středu místnosti. Byl opatřen ozdobnými držadly, neměl však zásuvky.

Když se Lake posadil, a dal si pozor, aby nebouchl chromou nohou do stolu, zeptal se vzdalujících se Čápových zad: „Komu patří tento dům?“

Čáp se otočil, přiložil si prst na zobák a odpověděl: „Nemluvte! Nemluvte!“

Lake v omluvném gestu přikývl. Pán domu si zjevně cenil soukromí.

Čáp Lakea ještě chvíli nespouštěl z očí, jako by se bál, že ještě něco dodá, potom se na patě otočil a odešel.

A nechal Lakea o samotě v žabí masce, v níž mu bylo nepříjemně horko a která ho začínala svědit. Byla cítit povědomou kolínskou – po slavnosti ji na obličeji musel mít ještě Merri, a nevyčistil ji.

Klaustrofobie v něm soupeřila s příjemným pocitem anonymity. Pod maskou nabýval dojmu, že by mohl být schopen činů, které byly domýšlivému, ale jinak usedlému Martinu Lakeovi zapovězeny. Dobrá tedy, nový Martin Lake se pustí do zkoumání místnosti, jestli v ní neobjeví další doklady hostitelova vkusu – nebo jeho absence.

Z jednoho vzdáleného stolku na něho upírala pohled Trillianova busta, jejíž bílý mramor byl protkán žilkami třešňově červeného kamene. Na stolku ležela rovněž kniha s názvem Architekt rozvalin, nad níž stálo vycpané a drahokamy posázené tělo mořské želvy. Naproti němu, na pódiu, se tyčil dalekohled, docela vtipně nasměrovaný na mapu světa zavěšenou na stěně. Další stolky byly poházené atlasy a dalšími mapami, ale Lake měl pocit, že na ně byly rozmístěny zcela nahodile v důsledku chladné kalkulace. Z celé místnosti čišela aura strojenosti, jež byla patrná od červených stěn až po kulovité lampy, z nichž se linulo příjemné, byť narůžovělé světlo, které nevybízelo k četbě ani ke konverzaci. Navzdory tomu působila pracovna velice teplým dojmem, konejšivě i pohodlně.

Lake se spokojeně uvelebil na pohovce. Koho by napadlo, že na tak bezútěšném místě narazí na takový luxus. Zdálo se, že Raffe měla pravdu: chtěl si ho najmout nějaký zámožný mecenáš, možná chtěl dokonce sbírat jeho obrazy. Lake už v duchu začal uvažovat ceně, která by byla dostatečně vysoká – i když ji nakonec srazí neúprosné smlouvání – a dokázala ho uspokojit. Nakoupí si nová plátna, vymění staré zvetšelé štětce, možná dokonce přemluví nějakou významnou galerii, aby vystavovala jeho tvorbu.

Do příjemného snění mu však postupně proniklo ťukání podobné úvodním tónům hudby natolik tiché, že ji posluchač zpočátku vůbec nemohl slyšet. Pohybovalo se místností a se zakřiknutou naléhavostí mu vnikalo do uší.

Posadil se a pokusil se přijít na to, odkud se line. Nevycházelo ani ze stěn, ani ode dveří. Rozhodně se rodilo někde uvnitř místnosti… a ačkoli bylo tlumené, jakoby podzemní, mělo zdroj někde nedaleko něho. Jemný zvuk – který nebyl dostatečně hlasitý, aby ho vylekal, jen opatrné, střízlivé tuk, mollové klep.

Obezřele naslouchal – a po tváři se mu rozlil úsměv. Vždyť se line ze stolu přímo před ním! Něco nebo někdo v něm musí být a slabě klepe. Jak úžasné přestrojení na maškarádu. Lake ťukání opětoval. To, co se skrývalo uvnitř stolu, zaklepalo dvakrát. Lake zaklepal dvakrát, a odpovědělo mu trojité zaklepání. Lake zaklepal třikrát.

Pak se ze stolu ozvalo zběsilé klepání a třískání. Lake zalapal po dechu a rychle pěst odtáhl. Zamrazilo ho v zádech. Právě ho napadlo, že tato rozverná hra možná žádnou rozvernou hrou není. Černý stůl, na nějž položil pozvánku, nebyl ve skutečnosti žádný stůl, ale holá rakev, z níž se někdo zoufale pokoušel dostat ven!

Lake s vystrašeným povzdechnutím vstal – a v tom okamžiku se vrátil Čáp, doprovázený dvěma muži.

Oba Čápovi společníci se vyznačovali značnou váhou a výškou a na základě jisté slabosti ukryté v těžkopádné povaze jejich pohybů, již si vybavoval z doby, kdy si skicoval modely, Lakea napadlo, že oba jsou pokročilého věku. Oba na sobě měli tmavé obleky totožné s oblekem Čápa, ale u nich veškerá podobnost končila. Větší z dvojice mužů – nikoli tlustý, pouze rozložitý – měl na hlavě blýskavou hlavu krkavce, jejíž třpytivé peří bylo vytrháno skutečnému krkavci (o charakteristickém lesku nemohlo být pochyb). V očích se mu zračil ostrý, tvrdý a tíživý pohled. Zobák, zhotovený ze stříbřitého kovu, odrážel tlumené světlo a třpytil se jako vzdálený odlesk v nehybné tůni.

Třetí muž měl na hlavě masku, která kopírovala klepátko na dveřích a pečeť na Lakeově pozvánce: sovu, opět se skutečným hnědozlatým peřím, se zahnutým, matně šedým zobákem, nad nímž ze stínu uměle vytvořených očních důlků vykukovaly lidské oči. Naneštěstí mimořádná šířka tohoto pána byla zřetelná i v krčních partiích a soví maska mu byla těsná; zakrývala sice bradu, ale kůži kolem krku svírala do podoby tučného okruží. Tento poslední detail muže nevýslovně hyzdil, neboť vypadal, jako by mu někdo otrhal peří a obnažil holou kůži.

Trojice se postavila naproti Lakeovi přímo před rakev – jejíž víko začalo s chvěním nadskakovat v důsledku neustávajících úderů uvězněného.

„Co… co to tam je?“ zeptal se Lake. „To je součást maškarády? To má být vtip? Poslal vás Merrimount?“

Sova odpověděla: „Velice hezký převlek,“ a nespouštějíc z Lakea oči, udeřila s takovou prudkostí pěstí do rakve, že jí na bílé rukavici ulpěla černá barva.

Tlučení uvnitř rakve se ztišilo.

„Dobrý převlek na tuto maškarádu. Žába, která je doma stejně na souši jako ve vodě.“ Hlas Sovy, podobně jako hlas Čápa, vycházel zkresleně, jako by si dotyčný nacpal do úst vatu nebo kamínky.

„Co tam je?“ zeptal se ještě jednou Lake a namířil na rakev třesoucí se prst.

Sova se zasmála – příšerným chrapotem. „Našeho dalšího hosta zanedlouho pustíme, ale nejdříve se musíme pobavit o vaší zakázce.“

„O mojí zakázce?“ Hlavou se mu prohnala myšlenka rychlostí blesku, který za sebou nezanechal žádnou stopu: Raffe měla pravdu. Budu muset namalovat jejich sexuální hrátky.

„Zakázka je to neobvyklá, a než vás seznámím s podrobnostmi, musíte se s ní z celého srdce smířit. Nemáte na vybranou. Když už jste tady, jste naším nástrojem.“

Raffe se ani jednou nezmínila, že by se měl stát součástí pornografického díla, a hned se této představě vzepřel: přijetí takové zakázky už překračovalo všechny meze, i kdyby mu nabízeli veškeré peníze na světě.

„Pánové,“ řekl Lake a napřímil se. „Domnívám se, že došlo k nedorozumění. Jsem malíř a nic než malíř…“

„Malíř,“ zopakovala po něm Sova, jako by to byla nevýznamná podružnost.

„… a nyní vás opustím. Odpusťte mi, prosím. Nechci se vás nikterak dotknout.“

Začal se sunout zpoza rakve, ale zastavil se, když mu cestu zastoupil Krkavec s dlouhým vykosťovacím nožem v rukavici. Čepel se třpytila jako protějšek Krkavcova zobáku. Při pohledu na ni Lake strnul. Pomalu se odsunul zase zpátky doprostřed pohovky a rakev zůstala mezi ním a dravci. Třásly se mu ruce. Žabí masku měl kluzkou potem.

„Co to má znamenat?“ zeptal se; neúspěšně se pokusil ovládnout rozechvělý hlas.

Sova si promnula ruce a naklonila hlavu, aby na Lakea upřela jedno ocelově šedé oko. „Zkrátka a dobře, tato zakázka bude svou vlastní odměnou. Nedostanete zaplaceno, pokud nebudete považovat za odměnu to, že zůstanete naživu. Jakmile opustíte tento dům, budete žít jako předtím, jen s tou výjimkou, že z vás bude hrdina: anonymní obyvatel města, jenž napravil politováníhodnou křivdu.“

„Co chcete?“ zeptal se Lake ještě jednou, vyděšenější než před chvílí.

„Vraždu,“ zakrákal Krkavec.

„Popravu,“ opravil ho Čáp.

„Stít oběť,“ upřesnila Sova.

„Vraždu?“ vykřikl Lake. „Vraždu?! To jste se zbláznili?“

Sova si načechrala peří a řekla: „Dovolte, abych vám sdělil, jaká bude vaše reakce; potom se přes ni o to rychleji přenesete ke svému údělu. Napřed budete úpět. Budete vřeštět. Budete se pokoušet o útěk. Budete zaníceně volat ‚Ne!‘, i když vás udoláme. Budeme vám vyhrožovat. Vy ochabnete. Potom zase zopakujete to své ‚Ne!‘, ale tentokrát už budeme moci z tázavého tónu vašeho hlasu vysledovat, že jste blíže k přijetí reality, blíže k vykonání činu. A potom se celý cyklus bude opakovat. A nakonec, i kdyby to trvalo hodinu nebo týden, zjistíte, že svůj úkol provádíte, protože i ten nejprašivější pes chce na tváři ještě na jeden den cítit slunce.

Ušetřilo by nám spoustu času, kdybyste tuto situaci přijal bez celého toho průvodního povyku.“

„Na to nepřistoupím.“

„Otevřete rakev.“

„Ne!“

Lake, i když ho omezovala noha, rakev přeskočil. Dostal se až k Trillianově bustě, než ho Čáp a Krkavec srazili k zemi. Zmítal se a kopal kolem sebe, ale nohu měl ohebnou asi jako dřevěný klacek a hostitelé byli až příliš silní. Dotlačili ho zpátky k rakvi. Čáp mu přidržoval hlavu na pohovce a žabí maska se mu tak bolestivě zařezávala do úst, že se takřka nebyl schopen nadechnout. Krkavec mu pak škubl hlavou vzhůru a přiložil mu na krk nůž. V této pozici, s posunutými očními otvory, viděl jen vnitřek masky a část kaštanově zlatého stropu.

Odněkud shora se k němu donesla slova Sovy, pronášená se skoro smyslnou pomalostí: „Přijměte tuto zakázku, můj drahý žabáku, nebo vás zabijeme a vybereme si jiného občana.“

Čáp, jenž seděl na Lakeovi, ho dloubl do ledvin, načež ho do stejného místa udeřil – pořádně. Lake zaskuhral bolestí. Krkavec Lakeovi zkroutil levou ruku za záda, až měl malíř pocit, že mu zlomí kosti.

Zaječel. Najednou z něho všichni seskočili. Převrátil sena záda, narovnal si masku a vzhlédl – a spatřil, jak na něho všichni tři hledí.

„Jak zní vaše odpověď?“ zeptala se Sova. „Musíme ji od vás slyšet.“

Lake zaúpěl a přetočil se na bok.

„Odpovězte!“

Co znamená jedno slovo? Znamená jedno slovo vůbec… něco? Zažene celé světy skutků, nebo možností?

„Ano,“ pravil a slovo mu v krku znělo jako předsmrtný chropot.

„Výborně,“ pochválila Sova. „Teď otevřete rakev.“

Ustoupili, aby měl dostatek prostoru. Lake se posadil na pohovku, v noze mu pulzovala bolest. Zápasil se zámky na boku rakve, rozhodnut uspíšit tuto noční můru, aby skončila o to rychleji.

Nakonec se západky uvolnily. S heknutím otevřel víko… a shlédl na dobře známé, neklamně patricijské rysy. Slavná kštice šedých vlasů byla rozcuchaná, na ostrých lícních kostech se rozlévaly fialové modřiny, inteligentní modré oči se třeštily strachem, jemná ústa, smyslné rty ucpané červeným látkovým roubíkem, jenž se zarýval do tváře a zanechával na pokožce krvavou linku. Zpod linie vlasů, kde muž třískal hlavou o víko rakve, mu vytékal pramínek krve. Do paží měl vyryté podivné symboly, jako by byl obětinou nabídnutou nějakému krutému božstvu.

Lake se zapotácel, dopadl na okraj pohovky, neschopen čelit tomuto poslednímu, ztřeštěnému odhalení – nebyl schopen pochopit, že Zelení měli nakonec pravdu: Voss Bender je naživu. Do jaké hry to bezděčně vklopýtal?

Bender sám se pokusil vstát hned, jak upřel oči na Lakea, i když byl spoután ve smyčkách lana, které mu krutě škrtilo krevní oběh, a pak sebou začal prudce házet, jakmile mu bylo jasné, že Lake mu nepomůže.

Krkavec vsunul hlavu do Benderova zorného pole a několikrát zakrákal jako jeho jmenovec. Toto gesto vyvolalo v Benderovi hysterický záchvat hrůzy. Krkavec mu uštědřil pořádný úder do tváře. Bender se zhroutil do rakve. Zachvěla se mu víčka; z rakve se vyvalil zápach moči. Lake od něho nedokázal odtrhnout zrak. Toto byl Voss Bender, zachránce a ničitel životních osudů, politiků, divadel. Voss Bender, který byl už dva dny mrtvý.

„Proč? Proč jste mu to udělali?“ zeptal se Lake, i když promluvit vůbec nechtěl.

Čáp si odfrkl a odpověděl: „Udělal si to sám. Všechno si přivodil sám.“

„Je to ničema,“ dodal Krkavec.

„Je ztělesněním Zla,“ přidala se Sova.

Voss Bender se zlehka pohnul. Oči pod majestátním šedým obočím se dokořán otevřely. Bender nebyl hluchý ani hloupý – Lake ho nikdy za hloupého nepovažoval – a nyní rozhovor sledoval s vášnivým, byť vyčerpaným zaujetím. Ty oči žádaly, aby ho Lake zachránil. Lake odvrátil pohled.

„Tady Krkavec vám teď podá svůj nůž,“ řekla Sova, „ale nemyslete si, že když máte zbraň, budete moci utéct.“ Jakoby na důkaz svých slov Sova vytáhla pistoli, jeden z těch elegantních, nebezpečně vyhlížejících typů, jež byly nedávno vynalezeny kalifovými vědci.

Krkavec mu nabídl nůž.

Lake, s napjatými a nově vyladěnými nervy, pohlédl na Vosse Bendera a potom na zbraň. Na kovu a žilkovaných spirálách dřeva se odrážela úzká čára světla. Přečetl slova vyleptaná do čepele, jméno zhotovitele nože: Hoegbotton a synové. Fakt, že tento nůž má historii, rodokmen, že o něm ví víc než o trojici zde přítomných mužů, mu připadl absurdní, strašlivý. Zatímco se díval na čepel, na slova, jež na ní byla vyvedena, zasáhla ho plná, děsivá tíha toho, co se od něho očekávalo. Vzít život druhému člověku. Zhasit život a spolu s ním i rozsáhlou síť lásky a obdivu. Vyhloubit prázdný otvor do světa. Vzít život není nic zanedbatelného, není to vůbec nic zanedbatelného. Uviděl, jak se na něho usmívá jeho otec a otevírá dlaně, aby mu ukázal lesklá, hladká tělíčka mrtvého hmyzu.

„Proboha, nenuťte mě, abych ho zabil!“

Výbuch smíchu z úst Sovy, Krkavce a Čápa ho překvapil natolik, že se rozesmál spolu s nimi. Otřásal se smíchem, čelist, ramena uvolněná v očekávání nenadálého zjištění, že to všechno byl jen žert… než pochopil, že jejich chechtot je hrdelní, potrhlý, krutý. Jeho vlastní smích se zvolna změnil ve vzlykot.

Krkavec se se svým veselím vypořádal před Sovou a Čápem. Řekl Lakeovi: „Už je mrtvý. Celé město ví, že je mrtvý. Nemůžete zabít někoho, kdo už je mrtvý.“

Voss Bender začal úpět a zdvojnásobil úsilí vymanit se z provazu. Trojice mužů mu nevěnovala pozornost.

„Neudělám to. Neudělám.“ Lakeova slova zněla chabě, snadno ovlivnitelně. Věděl, že kdyby čelil hrozbě vlastní záhuby, udělal by všechno, aby zůstal naživu, i kdyby to znamenalo, že zaprodá, zneužije a zničí všechno, co ho dělá Martinem Lakeem. A přesto se mu v hlavě pořád vznášel otcův obličej a s tímto obrazem i všechno, co otec kdy řekl o posvátnosti života.

Sova ho s neúprosnou precizností upozornila: „Potom vám roztrháme tvář, až vám budou z hlavy viset jen proužky kůže. Odsekneme vám prsty na rukou i na nohou, jako by to byla mrkev na vaření. Stane se z vás, pane, krvavě rudá hádanka, kterou bude luštit nějaké psisko v zapadlé boční uličce. A Bender bude i tak mrtvý.“

Lake civěl na Sovu a ta civěla na něho, aniž se ve své soví masce prozradila jediným náznakem slabosti.

Oči byly studenými scvrklými peckami, nemilosrdnými a starobylými.

Když Krkavec nabídl Lakeovi nůž, malíř jej převzal. Lakovaná dřevěná rukojeť se vyznačovala uspokojivou tíhou a hladkostí, jež svědčila o vyzkoušené lehkosti, s níž přinášela smrt.

„Stačí rychlý řez hrdlem a je to,“ podotkl Krkavec, zatímco Čáp uchopil bílou látku a přehodil ji Benderovi přes tělo, z něhož zůstaly vidět jen hlava a krk. Kolikrát už táhl štětec přes namalované hrdlo a modelu před ním to bylo srdečně jedno? Přál si, aby nenavštěvoval tolik přednášek z anatomie. Uvědomil si, že počítá a pojmenovává svaly v Benderově krku, katalogizuje tepny a žíly, kosti a šlachy.

Krkavec a Čáp ustoupili za rakev. Propast mezi nimi a Lakeem byla nesmírná, a nůž v jeho ruce studený a těžký. Všiml si, že střed každého vyleptaného písmena označení Hoegbotton a synové zamořily drobounké šupinky rzi.

Podíval se na Vosse Bendera. Ten jen poulil krví podlité, vodnaté oči. Přes roubík ho úpěnlivě prosil slovy, jimž Lake rozuměl jen zčásti: „Ne… ne… co jsem komu… pomozte…“ Lake se obdivoval Benderově síle a přesto, když tak nad svou nastávající obětí stál, zjistil, že mu moc, kterou nad skladatelem nyní měl, dělá dobře. Moci takto rozhodovat. Leží pod ním muž, kterého onehdy proklínal, muž, který změnil město natolik, že je rozdělil na dvě poloviny, rozštěpil.

Voss Bender sebou začal házet, a jako by jeho pohyb porušil kouzlo, Lakeův triumfální pocit se změnil ve znechucenost zvýrazněnou žaludeční nevolností. Ze rtů se mu vydral krátký skřehotavý smích.

„Já nemůžu. Já to neudělám.“

Lake se pokusil nůž upustit, ale Krkavec mu ruku překryl, a když zaťal pěst, přinutil ji zatnout i Lakea, navedl nůž do rakve, a poté, co jej stočil k Benderovu hrdlu, přiměl Lakea, aby se sklonil. Čáp držel Benderovi hlavu tak, aby se nepohnula, a odsouzence na smrt s prazvláštní něžností hladil po spáncích. Sova stála opodál a jako sova nezaujatě sledovala hru vášní pod svou větví. Lake chroptěl a zápasil s Krkavcovým neúprosným tlakem na svou ruku. Když se už zdálo, že podlehne, znenadání povolil. Nůž se v zoufalém úhlu snesl; v té chvíli mu pomohlo Benderovo mohutné škubnutí. Čepel odvedla jen část své práce – seřízla pás kůže nalevo od krční žíly a obnažila maso. Rána se prudce zalila krví.

Jako by byl zásah znamením, Krkavec a Čáp ztěžka oddychujíce ustoupili. Bender zachroptěl; znělo to, jako by se měl udusit vlastní krví.

Lakeovi se podlamovaly nohy.

Sova řekla společníkům: „Přišli jste o hlavy. Chcete si potřísnit ruce jeho krví?“

Lake se zadíval na nůž, na neuměle podřezané hrdlo Vosse Bendera a zpátky na nůž.

Krev zalila všechno s výjimkou písmen „Hoeg“ ve slově „Hoegbotton“. Krev mu postříkala levou ruku. Nevypadala vůbec jako barva: byla příliš jasná. Zasvědila ho v místě, kde už začala schnout.

Zavřel oči a cítil, jak se od něho rychle vzdalují stěny pracovny, až stanul na okraji nekonečné tmy. Sova odněkud zdaleka řekla: „Teď už umře. Velice pomalu. Bude čím dál slabší, bude trpět značnými bolestmi a podlehne za několik hodin či dnů od tohoto okamžiku. Nehneme pírkem ani prstem, abychom mu pomohli. Budeme se jen dívat. Vaše volba je stále stejná: dorazíte ho, a budete žít; neuděláte to, a umřete spolu s ním. Teď už to bude jen usmrcení z milosti.“

Lake k Sově vzhlédl. „Proč já?“

„Jak víte, že jste první? Jak víte, že jste byl vybrán?“

„To je vaše odpověď?“

„To je jediná odpověď, kterou vám kdy dám.“

„Co vám jen mohl udělat, abyste k němu byli tak krutí?“

Sova pohlédla na Krkavce, Krkavec na Čápa a v náhlém záchvěvu, sotva postižitelném záchvěvu, který mezi nimi proběhl, Lakea napadlo, že odpověď vlastně zná. Viděl stejné pohledy mezi umělci v kavárnách na Albumuthské třídě, když slovně rozpitvávali nějakého nového mladého génia.

Lake se trpce zasmál. „Vy se ho bojíte, co? Závidíte mu a toužíte po jeho moci, ale především z něho máte strach. Bojíte se příliš na to, abyste ho zabili sami.“

Sova odpověděla: „Vyberte si.“

„Nejsměšnější je,“ pokračoval Lake, „vůbec nejsměšnější na tom je, víte, že až bude mrtvý, díky vám bude nesmrtelný.“ Plakal? Pod maskou mu zvlhla tvář. Lake se v tichosti díval, jak z rány na Benderově krku vytéká krev. Díval se, jak se Benderovi chvějí ruce, jako by je postihla třesavka.

Co tento geniální skladatel viděl ve svých posledních chvílích? uvažoval později Lake. Viděl nůž, ruku, jež ho třímala, jak se snáší k jeho hrdlu, nebo se viděl v Morrow, u řeky, jak se prochází po zelené louce a něco si brouká? Viděl tvář své milé, zrůzněnou rozkoší? Viděl okamžik z doby předtím, než získal proslulost, která ho pozřela? Možná neviděl nic, nechával se unášet crescendem své nejmocnější symfonie, která mu burácela v mozku v záplavě krve.

Když se Lake nad Vossem Benderem sklonil, uviděl v jeho očích odraz černé masky Krkavce, který přistoupil blíže, aby mohl přihlížet vraždě.

„Ustupte!“ sykl Lake a bodl. Krkavec uskočil.

Lake si vzpomněl, jak mu muž z noční můry metodicky, důkladně rozřezával ruku. Vzpomněl si na ruce svého otce, v nichž se objevovaly nádherné poklady, na reakci Janice Shriekové na ztvárnění otcových rukou. Pche, ale vždyť Shrieková nic nevěděla. Ani Raffe nic nevěděla. Ani jedna z nich nevěděla to, co ví on teď.

Potom se zaklením a se slzami v očích, se rty staženými ve strašlivém úšklebku řízl nožem do krku, vší silou zatlačil a díval se, jak z nejslavnějšího skladatele světa prchá život. Nikdy předtím neviděl tolik krve, ale ještě horší byl okamžik, zlomek vteřiny, který v sobě měl nosit do konce života, kdy se Benderovi zadíval do očí a do nich se vkradla otupělost smrti, zhasila jas, jiskru, která byla kdysi životem.

„Jeho očima“ mezi všemi Lakeovými díly zaujímá jedinečný postoj k perspektivě, neboť je tento obraz namalován z pohledu mrtvého Vosse Bendera, který leží v otevřené rakvi (což je smyšlená situace, protože Bender byl zpopelněn), dívá se na lidi, kteří na něho shlížejí, zatímco perspektiva postupně ztrácí smysl, poněvadž za přihlížejícími vidíme na pozadí oblohy řeku Můru a smuteční hosty lemující její břehy. Mezi lidmi hledícími na Bendera najdeme Lakea, sběrače hmyzu v kápi a trojici v maskách – tedy postavy sovy, krkavce a čápa známé už z „Hořícího domu“. Nebožtíka pozorují i další čtyři postavy, ty jsou však bez tváře. Scény v pozadí tohoto obludně rozsáhlého plátna existují ve světě, který se stáčí sám do sebe, a spiknutí detailů nás přesvědčuje, že vidíme zároveň oblohu, zelené louky, dřevěné město a říční břehy.

Jak píše Venturi: „Barvy prohlubují tajemství: nastává soumrak a řeku zahalují stíny; rudé odstíny jsou ostré či kalné, žluté a zelené zase syté; zlověstně nazelenalá obloha je kosmetickým odrazem pozemské smrti.“ Celý obraz obklopuje tenká rudá linka, jež se rozpíjí asi čtvrt palce do vnitřku malby. Tento jedinečný rám vyvolává dojem čerstvosti neladící s rakví, zatímco scény v pozadí podle všeho zobrazují Lakeův ideál Benderova mládí, kdy se procházel v přirozeném světě polí a řek. Proč se Lake rozhodl ztvárnit Bendera v rakvi? Proč se rozhodl pro montáž? K čemu ta rudá linka? Sabonová navrhuje, abychom nevěnovali pozornost rakvi a soustředili se právě na tuto linku a víření obrazů, ale ani tak nedokáže nabídnout žádné souvislé vysvětlení.

Ještě smělejší, a rozhodně unikátní „Árie pro křehké kosti zimy“ vytváří analogii mezi zvuky a barvami: hudební stupnici založenou na malířské intenzitě barev, v níž je podle Sabonové „barva pojata, aby hovořila němým jazykem“. „Hrdina“ jede rozpadajícím se hřbitovem ke zmrzlému jezeru. Obloha je temná, ale po hladině řeky klouže odraz měsíce, jenž je rovněž odrazem tváře Vosse Bendera. Rákosí vroubící břehy jezera sestává z not, jež jsou tak obratně propleteny, že jejich podoba není zprvu vůbec zřejmá. Padá sníh a vločky jsou rovněž notami – utichajícími notami na pozadí modročerné oblohy, skoro jako by se Benderova árie rozpadala zároveň s tím, jak je uváděna.

Na tomto svém nejambicióznějším obraze Lake využívá lehké gradace bílé, šedé a modré, aby napodobil postup árie – tahy jeho štětce, ať už dlouhé či krátké, drsné či hladké, kopírují pohyb árie, jako bychom četli notový zápis.

Veškerý tento pohyb uprostřed zdánlivé nehybnosti směřuje k jezdci, jenž se žene proti osudu árie jako kontrapunkt, jako protichůdný hlas. Na tvář jezdce září světlo měsíce, ale opět jde o světlo odrazu, a jezdcovy rysy jsou tudíž osvětleny zdola, nikoli shora. Jezdcem, vyzáblým a schouleným v sedle, je nepochybně Lake. (Venturi popisuje jezdce jako „rytmické pulzování nevýslovného žalu“.) Jeho výraz je abstraktní, proměnlivý, zvláště pak ve vztahu s přísně realistickým pojetím zbytku obrazu. Takto tedy působí rozporuplně, nerozhodně, skoro nedokončeně – a není pochyb, že v době malování tohoto obrazu a v souvislosti s Vossem Benderem Lake nedokončený byl.

Pokud není „Árie pro křehké kosti zimy“ tak populární jako třeba i experimentální „Jeho očima“, může být důvodem fakt, že Lake použil příliš osobní ikonografii, a obraz je srozumitelný pouze jemu samému. Zatímco v „Pozvání“ či „Hořícím domě“ má divák pocit, že mu autor umožňuje – nabízí –, aby se stal svědkem osobního zjevení, „Árie“ působí jako uzavřená soustava; umělcovo oko zde hledí až příliš do hloubky vlastní duše. Pochopit vnitřní souvislosti takového díla nám nepomůže ani dualita obrazu a jména, chabá slovní hříčka narážející na obraz jezera a malířova „jezerního“ příjmení. Jak napsal Venturi: „Třebaže nám Lakeova plátna zpravidla nevnucují nový jazyk, když se tak stane, nemáme žádné vodítko, které by nám umožnilo dobrat se překladu.“ Kontroverzní kritik Bobble dokonce zašel tak daleko, že v souvislosti s „Árií“ napsal: „[Lakeovy] malby připomínají množství náhrobků, množství bezvýznamných úmrtí – na plátnech příliš velkých na stěnu svým stěží potlačovaným násilím.“

Ať je tomu jakkoliv, „Pozvání“, „Jeho očima“ a „Árie“ jsou propojeny jistými ozvěnami. Jde o mlhavé spojitosti, dokonce spojitosti záhadné, přesto mě v souvislosti s těmi obrazy napadají.

Lake se objevuje na všech třech obrazech – a pouze na těchto třech. Jen na druhém obraze, „Jeho očima“, se objevuje sběrač hmyzu společně s Benderem. Sběrač hmyzu se objevuje v „Pozvání“, ale už ne v „Árii“ (kde by byl bezpochyby bizarním a nevítaným vetřelcem). Bender se objevuje v „Árii“ a předpokládáme jeho existenci i v „Jeho očima“, nicméně se neobjevuje, v žádné formě, v „Pozvání“. Otázka zní: Vyskytuje se sběrač hmyzu v „Árii“, aniž o tom ví běžný divák – možná i někde na zamrzlém hřbitově? A, co je ještě důležitější, vznáší se nějakým způsobem na plátně s názvem „Pozvání na popravu“ duch Vosse Bendera?

Z příspěvku Krátký přehled umění Martina Lakea a jeho Pozvání na popravu, napsaného Janice Shriekovou pro publikaci Hoegbottonův průvodce Ambrou, 5. vydání.

Lake vyklopýtal do noci. Mlha se rozptýlila a hvězdy visely na obloze jako vybledlé rány. Odmrštil žabí masku, vyzvracel se do kanálu a dopotácel se k fontánce s poloslanou vodou, kde si marně drhl ruce: krev z nich smýt nešla. Když vzhlédl od svého horečnatého úsilí, zjistil, že houbovníci zanechali bitky s prasaty a upírají na něho široké, chápající oči.

„Vypadněte!“ zařval. „Nedívejte se na mě!“

O něco dále, kráčeje nejprve nazdařbůh, potom s mlhavou představou, že by chtěl dojít domů, si umyl ruce na veřejných záchodcích. Odrhl si ruce štěrkem. Hryzal se do nich. Nebylo to nic platné: zápach krve byl stále silnější. Ničilo ho něco většího, než byl on sám, něco, co v něm zůstávalo stále nějakým způsobem uvězněné.

Bloumal po ulicích, uličkách a zákoutích na úplném konci úřednické zóny a stezkami v zeleni údolí, až ho malý chrt s vyceněnými zuby zahnal zpátky do stráně a do obchodní zóny. Obchody byly zavřené, lucerny a lampy ztlumené. Ulice se v pableskujícím světle zdály kluzké a mokré, ale byly suché jako křída. Nepotkal nikoho, jen jednou se kolem něho prohnaly skupinky Rudých a Zelených, jejichž přívrženci se za běhu pošťuchovali a křivili tváře ve spravedlivém hněvu.

„To přece nic neznamená!“ křičel za nimi Lake. „Vždyť je mrtvý!“

Ale nevěnovali mu pozornost a jako nějaké popletené zvíře, které zápasí samo se sebou, mu na konci ulice zmizeli z očí.

A nad tím vším plačící a rozechvělý Lake spatřoval obraz tváře Vosse Bendera, kterou opouštěl život: oči otočené k nebi, jako by se dožadovaly rozhřešení, tělo nabírající do plic poslední pořádné nadechnutí, ruce zničehonic svírající provazy, nohy bubnující do dna rakve… a pak ticho. Ambra, kruté, tvrdé město, mu neumožňovala zapomenout na spáchaný skutek, protože tvář Vosse Bendera na něho shlížela z každého nároží – z plakátů, šipek, cedulí.

Nakonec, když mu chromá noha strnula svíravou bolestí, padl na šarlatový schod vykřičeného domu. Tam zůstal hodinu či dvě spát pod lhostejnou klenbou noci, pod strašlivou prázdnotou hvězd – až ho zahnala madam, vyzbrojená nadávkami a koštětem.

Když kalné světlo slunce nenápadně vniklo do města a stejnou měrou obnažilo Rudé i Zelené, Lake se nacházel na místě, kterému už nerozuměl, na ulicích zaplavených tvářemi, které už nechtěl vidět, neboť na něho všichni upírali oči: od pouličních prodavačů obložených chlebů ve špičatých oranžových kloboucích a oranžově pruhovaných zástěrách k bankéřům s tmavými želvovinovými deskami a kaštanovými obleky; od pobledlých, dobře živených chův bohatých rodin k hejskům pod krustami karmínových líčidel, z nichž už dávno vyrostli.

S tímto vnímáním jiných se mu opět vrátilo i vědomí sebe sama. Ucítil strniště na bradě, písek mezi zuby, nepříjemný zápach špinavého oblečení. Když se rozhlédl po světském městském provozu, pocítil velký hlad po Zbožné čtvrti, neboť mu z hlavy vyprchaly veškeré myšlenky na návrat do bytu.

Jeho kroky získaly směr a rychlost, až po příchodu do cíle své cesty stanul mezi zbožnými lidmi, poutníky a kněžími – a zůstal bez jediného slova civět na nekonečné variace devocionálních jeskyní, vížek, kupolí, oblouků katedrál bezpočtu vyznání, jako by je dosud nikdy neviděl. Rudí a Zelení tu nepovykovali, a tak tu ulice mohli zaplavovat uprchlíci před divokostí jejich přesvědčení.

Kostel Sedmicípé hvězdy měl skutečnou zpovědnici pro hříšníky. Lake dlouho přešlapoval před skromnými dřevěnými dveřmi chrámu (nad nimiž se klenula stejně skromná kupole), zmítán potřebou vyzpovídat se, strachem z odvetných opatření v případě, kdyby se přiznal ke svému činu, a přesvědčením, že by mu nemělo být odpuštěno. Nakonec se vzdálil, doprovázen příšerným hlodáním v žaludku, které ho mělo tížit ještě řadu dalších let. Nevěděl o nikom, komu by se mohl svěřit. O nikom. Nyní ho mátla i Zbožná čtvrť, poněvadž nenabízela odpovědi ani útěchu. Bezcílně se jí toulal, jako se toulal předešlé noci středem města. Měl žízeň, hlad, nohy se mu třásly vyčerpáním.

Nakonec na okraji Zbožné čtvrti, kde líbala nohy obchodní zóně, prošel paloukem a stanul před mohutnou mramorovou hlavou Vosse Bendera. Zpustošil ji oheň a zarostlo psí víno, ale o to impozantněji se na ní rýsovaly linie úst a nosu a žhnuly spravedlivé oči. Pod tíhou toho pohledu nebyl Lake schopen další chůze. Dopadl na měkkou trávu a zůstal nehybně ležet ve stínu mramorové hlavy.

Až na sklonku odpoledne ho tam našla Raffe a pomohla mu do jeho bytu.

Mluvila na něho, ale on jejím slovům nerozuměl. Naléhala na něho. Plakala a objímala ho. Její starost mu přišla tak tragicky legrační, že se nedokázal přestat smát. Ale odmítl jí cokoli říci, a když ho přinutila něco pozřít a vypít, nechala ho o samotě, aby mohla jít vyhledat Merrimounta.

Jakmile Lake osaměl, roztrhal všechny nedokončené zakázky. Při pohledu na jejich samolibou pošetilost mu vzkypěla krev. Ušetřil pouze obrazy otcových rukou a olejomalbu, na níž začal pracovat předešlého dne. Stále ho fascinovaly zelené odstíny, na jejichž pozadí hrozivě čněla hlava muže z noční můry. Připadalo mu, že malba zachycuje duši města v celé její ubohé zpustlosti, protože nebylo pochyb, že muž s nožem je on sám, úsměv bolestná grimasa. Nedokázal se přinutit, aby se s obrazem rozloučil, stejně jako se nedokázal přimět, aby jej dokončil.

Někdy může být to, co se malíř rozhodne nenamalovat, stejně důležité jako to, co namaluje. Někdy i absence může zanechat vlastní ozvěnu. Volá na nás Bender svou nepřítomností? Řada kritiků se domnívá, že Lake se během prvních tří let v Ambře musel s Benderem setkat, o tomto setkání však neexistuje žádný doklad. Je jisté, že pokud se s ním přece jen setkal, nesdělil to nikomu ze svých přátel či kolegů, což se zdá velmi nepravděpodobné. Nepřímé důkazy předložené Sabonovou poukazují na čápovitý stín v „Pozvání“, neboť je dobře známo, že Bender trpěl patologickým strachem z ptáků, ale poněvadž patologickým strachem z ptáků trpěl i Lake, nemohu se v této otázce postavit na stranu Sabonové. (Sabonové rovněž připadá významné, že Lake byl po své nedávné smrti zpopelněn podobným způsobem jako Bender, jeho popel byl rozptýlen do řeky Můry, zatímco jeho přítel Merrimount pronesl tato slova: „Nechť tě provází, se vší lítostí, ve vší pokoře.“)

Za absence úplnějších biografických údajů o Lakeovi v následujícím období se musíme spolehnout na skrovné informace, jež lze najít v historických knihách. Jak je dobře známo, po Benderově smrti následovalo období občanských nepokojů mezi Rudými a Zelenými, zakončené obléháním Pamětní pošty Vosse Bendera, již Rudí násilím nakonec obsadili, aby byli zakrátko krvavě vyhnáni Zelenými.

Je možné, jak se domnívají někteří kritikové, že právě toto je poselství „Pozvání“? Křičící tvář muže s dlaní probodnutou nožem, jenž třímá Smrt, která právě zbavila života Vosse Bendera? Možná. Já však věřím v poněkud osobnější vysvětlení. Na základě toho, co vím o Lakeově vztahu k otci, je tento osobní význam nad slunce jasnější. Poněvadž v sérii těchto tří obrazů, z nichž je „Pozvání“ první, spatřujeme Lakeovo zapuzení vlastním otcem (sběračem hmyzu) a jeho přijetí Bendera coby otce skutečného, uměleckého.

Co nám tedy „Pozvání“ sděluje? Ukazuje nám, jak Lakeův otec metaforicky opouští svého syna. Ukazuje silně rozrušeného syna s dopisem, který mu otec poslal – dopisem, který obsahuje písemné potvrzení tohoto zapuzení. „Poprava“ v „Pozvání na popravu“ představuje sesazení krále – otce – z trůnu… a přesto, když je král sťat, na jeho místo vždy nastupuje král nový.

Za několik dnů od tohoto duchovního odmítnutí Voss Bender umírá a pro Lakea budou tyto dvě události – zapuzení, smrt velkého umělce – jednou provždy spjaty a jediným východiskem pro něho bude uctívání mrtvého umělce, tedy cesta, kterou mu umožní výchova od mystické, zbožné matky. „Jeho očima“ tedy souvisí se smrtí a životem Vosse Bendera a metaforickou smrtí Lakeova skutečného otce. „Árie“ dává Benderovi vzkříšenou tvář, vzkříšený život, jako síla, světlo za úspěchem vyzáblého jezdce, který pociťuje žal, poněvadž na zamrzlém hřbitově pohřbil svého skutečného otce – dovolil, aby byl vlastní otec zastíněn mýtem, mocí nového otce, měsíce, jeho odrazem: Benderem.

Tyto obrazy v konečném důsledku vyjadřují Lakeovu touhu po otci, kterého nikdy neměl. Bender představuje bezpečného otce, protože jakožto nebožtík už nikdy nemůže zavrhnout syna, který ho přijal za vlastního. Pokud jsou tyto obrazy stále nesrozumitelnější, je to proto, že jejich význam je stále osobnější.

Z příspěvku Krátký přehled umění Martina Lakea a jeho Pozvání na popravu, napsaného Janice Shriekovou pro publikaci Hoegbottonův průvodce Ambrou, 5. vydání.

Dny ubíhaly svým obvyklým tempem, ale Lake žil mimo jejich vliv. Čas ho nemohl poznamenat. Dlouhé hodiny vysedával na balkonu, hleděl na oblaka, na hbité vlaštovky, které brázdily vzduch jako stříbřitě modré nůžky. Slunce ho nehřálo. Vítr ho nestudil. Když se ho Raffe zeptala, jak se má, řekl jí, že se cítí uvnitř prázdný. A přesto „cítí“ nebylo to správné slovo, protože nic necítil. Nebyl skutečný. Neměl duši – byl si jistý, že už nikdy nebude milovat, už nikdy s nikým nenaváže spojení, a protože tyto emoce nevnímal, nechybělo mu jejich naplnění. Byly nepatřičné, nedůležité. Radši jen prostě bude, jako by nebyl o nic lepší, o nic horší než suchá větvička, hrouda hlíny, kus uhlí. (Raffe: „To přece nemyslíš vážně, Martine! To nemůžeš myslet…“)

A tak nemaloval.

Vlastně nedělal nic, a později si uvědomil, že kdyby nebylo lásky Raffe a Merrimounta, lásky, kterou nijak neopětoval, do měsíce mohl zemřít. Zatímco mu pomáhali, on jejich pomocí opovrhoval. Pomoc si nezasloužil. Měli ho nechat na pokoji. Ale oba jeho nenávistným pohledům, jeho záchvatům vzteku nevěnovali pozornost. Nejhorší bylo, že od něho nechtěli žádné vysvětlení. Raffe se mu starala o jídlo a platila za něho nájem. Merrimount s ním lehával v posteli a utěšoval ho, když se jeho noci, v příkrém a děsivém rozporu s monotónními, mdlými, mátožnými dny, plnily nočními můrami, detailními a děsivými: bílým obnaženým hrdlem, vrstvou potu na stínu brady, čilými chlupy, které se rozdělovaly před blížícím se nožem…

Týden poté, co ho Raffe našla, se Lake přinutil zúčastnit Benderova pohřbu. Raffe s Merrimountem ho chtěli mermomocí doprovodit i navzdory jeho naléhání, že půjde sám.

Pohřeb tvořil nádherný průvod, který se v dešti konfet táhl po Albumuthské třídě do přístavu. Hlavní jádro procesí bylo vlastně reklamou na firmu Hoegbotton a synové, podnik zabývající se vývozem a dovozem zboží, který se v posledních letech stal hlavním hráčem v amberském obchodě. Přehlídka, konaná na počest Benderových oper, vycházela z jarního motivu a vedle větviček, vycpaných ptáků a přerostlých čmeláků, kteří se na aktérech houpali jako zvláštní výrůstky, koncertoval na pohřbu absurdní úplný orchestr, vlečený koňmi na povozu.

Přehlídku následoval starý pan Hoegbotton, s očima připomínajícíma dvě lesklé černé slzy v obrovské bledé tváři, mávající ze zadní části otevřeného manzikertu a rozhlížející se kolem, jako by agitoval za zvolení do nějaké politické funkce. Což byla vlastně pravda:

Hoegbotton měl ze všech obyvatel největší šanci, že nahradí Bendera na pozici neoficiálního vládce města…

Na zadním sedadle Hoegbottonova manzikertu seděla dvojice mužů připomínajících hady: s úzkýma očima a krutými, smyslnými ústy. Mezi nimi stála urna s Benderovým popelem: okázalá, zlatem obitá ohavnost. Právě jejich počet – tři – a Hoegbottonův manýrismus probudily v Lakeovi první podezření, ale ta zůstala jen podezřeními, protože neměl důkaz. Viníci se neprozradili žádným peřím, které na nich týden ulpívalo a nyní se mělo pomalu snést Lakeovi k nohám.

Zbytek obřadu se Lakeovi slil do jediné šmouhy. V přístavu městští představitelé včetně Kinskyho – Hoegbotton byl nápadně nepřítomen – pronášeli na památku velikána útěšné fráze, potom urnu sňali z vozu, vypáčili víko a rozptýlili popel největšího světového skladatele do modrohnědých vod Můry.

Voss Bender byl mrtvý.

Je má interpretace správná? Ráda bych si myslela, že ano, ale jednou z velkých výzev, jedním z velkých vábidel skutečného uměleckého díla je fakt, že se buď vzpírá analýze, či nabízí hned několik teorií svého vzniku. Mimoto nedovedu uspokojivě vysvětlit přítomnost trojice ptáků ani určité aspekty obrazu „Jeho očima“ vztahující se k červenému kruhu a formátu montáže.

Ať už jsou původ a sdělení „Pozvání na popravu“ jakékoliv, dílo odstartovalo Lakeovu zářnou uměleckou dráhu. Předtím byl jen neznámý malíř. Poté se zařadil mezi největší umělce jižních měst a jeho popularita jakožto malíře se brzy vyrovnala popularitě Vosse Bendera jakožto skladatele. Lake pro Benderovy opery navrhoval nespoutané vynalézavé scény a je tak odpovědný za interpretační oživení těchto oper. Získal zakázku, avšak s katastrofálními důsledky, na dílo připomínající Henryho Hoegbottona, faktického panovníka Ambry po skonu Vosse Bendera. Jeho ilustrace k truffidiánskému Deníku Samuela Tonsura byly ceněny jako divy ryteckého umění. Výstavy jeho děl ozdobily dokonce kalifův dvůr; nakladatelé skoro každý rok vydávali novou knihu jeho nejpopulárnějších grafických listů a kreseb. Za sto let měl omladit amberský kulturní život a měl z něj udělat zázrak jihu. (Ale navzdory tomu se vždy zdálo, jako by ho úspěch trápil, ba ničil.) O těchto skutečnostech nemůže být pochyb.

Nakonec se však nejspíš nikdy nedozvíme, jaké bylo tajemství dopisu, který držel v ruce křičící muž, tajemství „Pozvání na popravu“.

Z příspěvku Krátký přehled umění Martina Lakea a jeho Pozvání na popravu, napsaného Janice Shriekovou pro publikaci Hoegbottonův průvodce Ambrou, 5. vydání.

Uplynul rok, během něhož, jak Lakea upozornila Raffe a spousta jeho dalších přátel, se zdálo, jako by se kál za nějaký záhadný zločin. Trávil dlouhé hodiny ve Zbožné Čtvrti, bloumal bočními uličkami a úzkými průchody a ve špinavém, starém světle pátral po scenériích, a jen a jen po nich, které nejlépe vyjadřovaly jeho žal a krutost, nevzrušené vzrušení města, jež přijal za svůj domov. Za zády slýchával šepot, zmínky, že se zbláznit, že už není malíř, ale kněz zatím nepojmenovaného náboženství, že se zúčastnil nějakého nepopsatelného rituálu houbovníků, ale těmto řečem nevěnoval pozornost; či spíše se na něm nijak neprojevily.

Šest měsíců po Benderově pohřbu, s novou holí v chvějící se ruce, navštívil Lake dům číslo 45 na Archmont Lane. Z budovy zbyla jen vypálená skořepina a jediným rozpoznatelným předmětem mezi rozvalinami byla Trillianova busta, zčernalá, avšak nepoškozená. Napřed ji zvedl a chtěl si ji odnést do bytu, ale když se procházel ruinami a hledal náznak vysvětlení, k čemu zde mohlo dojít, představa mu připadla odporná a hlavu nechal v suti, odkud lakonickýma očima vzhlížela k beztvarému nebi. Nezůstalo tu nic než slabý zápach zdechlin a kouře, který se mu otíral o nosní dírky. Všechno to mohl být sen.

Koncem onoho měsíce požádal Lake Merrimounta – nádherného Merrimounta, rozkošného Merrimounta –, aby se k němu přestěhoval natrvalo. Nevěděl, že ho o to požádá, ale když mu slova splývala ze rtů, připadala mu správná a Merri se slzami v očích souhlasil a vůbec poprvé od okamžiku, kdy Lake propadl svému soužení, se usmál. Oslavili to v kavárně, Raffe vyjádřila opatrný souhlas a Sonter a Kinsky přinesli dárky a dobrou náladu.

Potom se Lake začínal vzpamatovávat. I když ho pořád trápily noční můry, zjistil, že už jen Merrimountova přítomnost mu pomáhá zapomenout, či přinejmenším nevzpomínat. Zastavil se v galerii Janice Shrieková, vzal si všechny svoje obrazy a spálil je v sudu za svým domem. Opět začal chodit do Telete s rubínovým hrdlem. Koncem zimy ho dokonce navštívil otec a setkání dopadlo lépe, než Lake očekával, i poté, co si obezřelý stařík uvědomil povahu synova vztahu s Merrimountem. Vypadal opravdu dojatě, když mu Lake ukázal dvojici obrazů s motivem jeho rukou pokrytých hmyzem, a po tomto uznání Lake cítil, že se probouzí o to více. Objevovaly se další praskliny v ledu. Stíny prozařovalo světlo.

Nicméně Ambra – město verzí a panen – dělala vše pro to, aby mu temnotu neustále připomínala. Všude se objevovaly poklony Benderovi, neboť Benderova oblíbenost nebyla nikdy tak velká. S jistotou se dalo říci, že skladatel lidem nikdy nevymizí z paměti. Pod pomstychtivýma očima benderovských soch, plakátů a pamětních budov Rudí a Zelení postupně ztratili své zaujetí a vyčerpali se. Někteří splynuli s tradičními politickými frakcemi, ale řada z nich zemřela v závěrečném střetu u Pamětní pošty Vosse Bendera. Na jaře už Ambra vypadala víceméně stejně jako před Benderovou smrtí.

A na jaře, jednoho studeného rána, Lake seděl před nedokončenou malbou muže ze své noční můry. Muž se usmíval polámanými zuby, jakoby varovně, ale už nenaháněl strach. Byl osamělý a smutný, uvězněný zelenou barvou obklopující mu tvář.

Lake se obezřele vyplížil z postele, aby neprobudil spícího milence, ale nyní Merriho pohled ucítil na zádech. Opatrně vzal štětec a novou tubu mechově zelené barvy. Násadka štětce mu připadala drsná, nerovná, nádobka s barvou pak hladká a rovná. Štětec svíral nesměle, ale přesto pevně. Barva mu voněla a cítil, jak se mu v jejím příslibu probouzejí smysly. Slunce linoucí se z balkonu do pokoje ho zalilo teplem.

„Co to děláš?“ zamumlal Merrimount.

Lake se otočil – světlo bylo takřka nesnesitelné – a s trpkým, neklidným úsměvem odpověděl: „Maluju.“

přeložil Milan Žáček

Doslov Jeffa VanderMeera:

„Proměna Martina Lakea“ ke mně přišla poté, co jsem si přečetl několik knih o uměleckém kriticismu, kde se autoři viditelně více zajímali o rozvíjení vlastních teorií, než aby tyto dávaly smysl ve vztahu k dílu samotnému. Navíc mi z dětství zůstaly vzpomínky na matčino umělecké studio, na pach barev, obrovská, zpola dokončená plátna. Chtěl jsem psát o umění a o tom, co to znamená být umělcem. Do příběhu jsem zapojil také další osobní informace; otcem hlavní postavy je sběrač hmyzu a můj otec je entomolog. Dále jsem pečlivě studoval obrazy Chagalla a dalších, abych mohl přesvědčivě popsat malby v esejích doprovázejících příběh. Našlo by se mnoho dalších efektů, které jsem do povídky zapojil až později, pro příklad: při popisech používám červené a zelené barvy. Myslím, že to, co jsem chtěl na konci příběhu vyjádřit je fakt, že nikdy nemůžeme skutečně odhadnout, co se stalo v autorově životě, jaký dopad to mělo na jeho dílo, a že právě tato tajemnost je zcela v pořádku. My to nepotřebujeme vědět. A kdybychom to věděli, proč by to porozumění mělo nějak ovlivnit otázky dílem kladené?

VanderMeer, Jeff (rey Scott) (1968 –

Americký autor fantastiky, narozen 7. července 1968 v Bellfontu ve státě Pensylvánie. Dětství strávil na ostrovech Fidži, kde jeho rodiče pracovali ve službách Amerických mírových sborů. Vystudoval novinařinu, anglický jazyk a jako vedlejší obor rovněž latinsko-americkou historii. Dnes žije se svou rodinou v Tallahassee na Floridě. V roce 1984 založil malonákladové vydavatelství The Ministry of Whimsy Press, kde poskytoval prostor umělecky orientované fantastice pro náročného čtenáře. Nakladatelskou činnost ukončil počátkem roku 2005 a nadále se soustřeďuje zejména na vlastní tvorbu. V roce 1992 absolvoval workshop Clarion pro začínající autory fantastiky, ačkoli zde získané vědomosti se dle vlastních slov rozhodl spíše nevyužívat.

První práci Night Prayers (1986) publikoval v magazínu Ouroboros, poté následoval prodej básně Four Theories of Earth-Moon System Formation (1987) magazínu Amazing a vstup do řad profesionálně vydávaných autorů povídkou Mahout (1992) v magazínu Asimov’s SF. Některé rané věci shrnul v souboru k The Book of Lost Places (1996). Ještě předtím vydal krátký výčet humorných poznámek o žábách, shrnutý pod titulem The Book of Frog (1989), jenž v sobě spojuje vtipný nadhled s fantastickými motivy. Z občasně psané poezie lze uvést báseň Flight Is For Those Who Have Not Yet Crossed Over (The Silver Web #9 1993-Rhysling), která byla vedle dalších básní a spolu s několika povídkami shrnuta ve sbírce The Day Dali Died: Poetry & Flash Fiction (2003).

Povídky publikoval zprvu ve velkém množství méně známých periodik, první úspěch se dostavil až po vydání titulu The Bone-Carver’s Tale (Asimov’s SF 1995). Ovšem větší pozornosti se mu dostalo až po samostatném vydání novely Dradin, in Love (1996), kterou vyjádřil důrazný obrat k temně laděným surrealistickým vizím. Dějově je novela zasazena do prostředí města Ambra, krutého a nelítostného místa, jež je samo o sobě živoucím charakterem a neskonale fascinující směsí viktoriánského Londýna s anonymní jihoasijskou metropolí. Temná fantasy, v níž se mísí vliv Borgese, Nabakova či Kafky s pulpovou dynamikou Clarka Ashtona Smithe, nadchla obzvláště zkušenější čtenáře.

Následně se do Ambry vracel stále častěji, z knižních vydání jmenujme samostatně publikované novely The Early History of Ambergris by Duncan Shriek (1999=The Hoegbotton Guide to the Early History of Ambergris) a The Exchange (2001), doplněné o soubory The Book of Winter (1999) a City of Saints and Madmen: The Book of Ambergris (2001-nom. World Fantasy Award, rozš. 2002). Zejména poslední titul, respektive jeho rozšířené vydání, které si konečně našlo i velkého nakladatele a publikováno bylo v těsném sledu hned několikrát, stojí za náhlým vzestupem autorovy literární kariéry. Důvodů by se však našlo hned povícero, vedle mnohem kvalitnější distribuce šlo totiž především o dosud nejobsáhlejší jednotné představení VanderMeerovy tvorby v celé její kráse a síle. VanderMeer se beze strachu dokáže pohybovat po mlhavých okrajích žánru, umí ho osobitým způsobem transformovat a obohacovat o nové postupy známé spíše z literárně umělecké oblasti. V tom je jeho dílo důležité a osvěžující, přínosné pro fantastiku jako celek i jako příklad sloužící obdobně nadaným autorům. Mezi nejznámější součásti zmíněné série patří bezesporu novela The Transformation of Martin Lake (Palace Corbie 8, ed. Wayne Edwards 1999-World Fantasy Award, č. Proměna Martina Lakea-Trochu divné kusy/Laser 2005).

Do budoucna se do Ambry chystá vrátit hned několikrát. Nejprve v krátkém románu Shriek: An Afterword (připraveno na rok 2005) zobrazí neobvyklý rodinný příběh, jenž v rozmezí několika desítek let sleduje především osudy historika Duncana Shrieka, jeho zhoubnou milostnou aféru a sžíravé tajemství, jež ho může buď zničit, nebo zcela změnit. Dále zde zobrazil válku mezi soupeřícími vydavatelskými domy, která se dotýká samotné podstaty města; a v neposlední řadě se věnuje nenápadným lidem nazývaným „šedé čapky“ a jejich skrytým přípravám na to, jak s pomocí rozvinuté technologie přemění budoucnost metropole dle vlastních představ. O dalších 500 let později se odehrávají dramatické události z krátkého románu The Zamilon File (připravuje se), kde se tajní agenti z válkou sužované Ambry snaží v klášterní pevnosti Zamilonu objevit dávná tajemství vztahující se k současnému konfliktu. Přibližně o dalších sto let poté se odehrává příběh Fragments of a Drowned City (připravuje se), kde se do Ambry stižené novým přílivem „šedých čapek“ vydává detektiv s úkolem nalézt pohřešovanou dívku.

Vřele byl přijat také románový debut Veniss Underground (2003nom. WFA, připravuje Laser), zvláštní směs temné fantasy a science fiction si po zásluze našla četné příznivce mezi čtenáři napříč celým žánrovým spektrem. Děj se tentokrát odehrává v jednom z měst na zpustošené Zemi vzdálené budoucnosti. Nadřazenou kastou obyvatel jsou zde tzv. Umělci života; kteří ovládají metody rozmanitých genetických úprav člověka. Nejde však jen o pouhé řemeslo, ale o svébytnou formu umění, kde vyniknou jen ti nejnadanější. Jeden z hrdinů příběhu je právě takovým umělcem, dlužno dodat nepříliš úspěšným. Navíc vinou krádeže ztratí potřebné nástroje a nezbývá mu než se ponořit do nejnižších poschodí bizarního města. Projít tímto labyrintem se rovná noční můře z jámy pekelné, obývané nepodivenějšími tvory beze známek ztraceného lidství. Zde zobrazená budoucnost se v autorově díle objevuje již od poloviny 80. let a stala se součástí hned několika kratších prací, později shrnutých v souboru Secret Life (2004). Země je v nich nehostinnou pouštní planetou a mezi roztroušenými oázami se pohybuje zpola mýtické město. Na rozdíl od původního vydání bude v českém překladu celý cyklus vydán exkluzivně v jednom svazku.

Jako editor se Jeff podílel nejprve na antologii Leviathan, Volume Two (1998, sp. Rose Secrest), o dost ambicióznější pokračování Leviathan, Volume Three (2002-World Fantasy Award, sp. Forrest Aguirre) vzbudilo značný ohlas, jenž se poté nevyhnul ani dosud poslední antologii Album Zutique #1 (2003). Za zmínku jistě stojí rovněž krajně netradiční soubor The Thackery T. Lambshead Pocket Guide to Eccentric & Discredited Diseases (2003-nom. Hugo a World Fantasy Award, sp. Mark Roberts), v němž se na výzvu editorů pokusila řada předních spisovatelů žánru představit neobvyklé a nepříliš důvěryhodné choroby. Početné práce mimo beletrii byly shrnuty do nedávno vydané knihy Why Should I Cut Your Throat? (2004). Jeff VanderMeer dnes patří mezi kritikou nejoslavovanější spisovatele a díky vlastní nakladatelské a redaktorské činnosti patří do samotného středu volného společenství podobně smýšlejících autorů s potenciálem pohnout samotnými základy fantastického žánru; potřebné schopnosti jim k tomu rozhodně nechybějí.

Lucy Sussexová

ABSOLUTNÍ NEJISTOTA

Cena Ditmar

Přiznám se, že mám pro science fiction povídky věnující se teoretické fyzice slabost. Spojují totiž fantastické motivy s neméně fantastickými tématy, která jsou všeobecně přijímána s veškerou vážností. Lucy Sussexová však svou povídku obohatila i o morální hledisko spojené s jednou z nejpalčivějších otázek 2. světové války, s otázkou morální existence atomové bomby, jedné z nejničivějších zbraní vyrobených a následně použitých člověkem. Celkové zpracování si o zařazení do antologie Trochu divné kusy přímo říkalo.

1. Pravděpodobně tady spal Heisenberg

Mrknutí, kvantový skok v místě a čase na ostrov Helgoland u německého pobřeží na počátku dvacátého století. Atomy se shluknou, vytvoří nejdřív siluetu a potom trojrozměrnou lidskou postavu, jako když se postupně vybarvuje obrázek v knížce pro děti. Pozorovatel, který se ještě nevzpamatoval ze skokového šoku, zůstane chvíli bez hnutí. Potom si tenké paže přivine k tělu, když ucítí studený vzduch od moře, přestože má na sobě tvídové sako a golfky, podle oddělení rekvizit vhodný dobový oděv. Otočí hlavou a rozhlédne se po okolí. Plážová bouda, v níž stojí, dokonalý úkryt, je postavena z naplaveného dřeva, které má stejně nevýraznou barvu jako písek. Okna a jediné dveře zejí dokořán, takže živly mohou dovnitř. Jenže teď už to přece nejsou živly, bleskne Pozorovateli hlavou, teď jsou to prvky…

„Odříkej je,“ vybídne ho nápovědní čip. „Vzpomeň si, jak ses to učil: abys kompenzoval ztrátu rovnováhy po skoku, pro ověření a oživení paměti zkus mechanicky naučené cvičení.“

Pozorovatel začne poslušně odříkávat nahlas: „1 vodík, 2 hélium…“ Pokračuje ve vypočítávání periodické tabulky: „… 92 uran, 93 neptunium a 94 plutonium, tolik důležité plutonium.“ Pak se zadrhne. Objevili už plutonium? pomyslí si Pozorovatel zmateně. Píše se přece jenom rok 1925.

„Plutonium bylo objeveno až v roce 1940 při výzkumu spojeném s atomovou bombou, nevzpomínáš?“

„Vzpomínám… už si vzpomínám.“

Pozorovatel udělá několik kroků k nejbližšímu oknu. Obloha venku je zatažená, stejně olověná jako moře, které zasmušile vybíhá na břeh línými vlnkami. Chomáče trávy se chvějí ve větru. Písek odletuje z dun v jemných suchých proudech. Jinak se pohybuje už jen tečka daleko v oblouku zátoky. Jde pomalu, zamyšleně.

„Cíl. Určitě sis už vzpomněl. Werner Karl Heisenberg, fyzik, ve dvaatřiceti letech laureát Nobelovy ceny, autor principu neurčitosti…“

„Ale momentálně je mu teprve čtyřiadvacet. Velice nadaný, ale neostřílený, bez univerzitní definitivy.“

Pozorovatel už nepotřebuje nápovědu. Pozorně sleduje blížící se tečku a přemýšlí o prvcích. Heisenberg nemá žádný svůj prvek, elementární částici ani elektron. Je německý nacionalista. Obdivovatel přírody. Alergik. Nadaný pianista. Šachový génius. Toto jsou zvláštnosti zaznamenané v životopisech, ale kdo ví, co dalšího se do oficiální verze nedostalo?

Pozorovatel se v chatrči přikrčí k písku a začne si rekapitulovat, částečně jako pomůcku pro osvěžení paměti, částečně z obdivu, intelektuální výpravu do tajemného světa atomu. Neustále zvedá hlavu a sleduje osobu na pláži, která se blíží. Postupně se rýsují detaily: silný svetr, tlumok a především jediná barevná věc v celé ponuré krajině, mladíkova kštice světle rudých vlasů. Pozorovatel okouzleně přestane čmárat do písku. Potom se za mysem zableskne, zahřmí a přižene se prudký déšť. Osoba se rozhlédne sem, tam a pak se rozběhne k jedinému přístřešku v blízkosti – k úkrytu.

Pozorovatel si přitiskne ruku na ústa. „To se nemá stát! Jsme tady jen proto, abychom pozorovali, ne? Žádná interakce, žádná šance k narušení běhu historie.“

„Ano, ale meze skoku nejsou zcela známé. Můžeme předvídat, ale ne do drobných detailů.“

„Nemůžeme třeba skočit TEĎ?“

„Promiň, ale ne. Budeme muset improvizovat.“

Zvenku je slyšet kroky dusající k úkrytu. Pozorovatel se zděšeně skrčí do kouta. Rusovlasý, pohledný, mladý Werner Heisenberg skočí dovnitř a setřepe ze sebe déšť jako kočka. Potom si všimne pohybu v koutě boudy.

„Milovník ptáků?“ zeptá se němčinou ze začátku 20. století.

Nápověda Pozorovatele zablokuje a použije jeho hlas. „Ja,“ odpoví (lživě). „Je zajímavé pozorovat tady táhnoucí buřňáky.“

„Promiňte, že ruším,“ řekne Heisenberg. „Jen co se ta bouře přežene, nechám vás v klidu pozorovat ptáky.“

Sundá si tlumok a posadí se v boudě na podlahu. Jazyk těla říká: konverzace – verboten, já chci přemýšlet.

Pozorovatel si ho prohlíží, ani nemrká.

„Max Born měl pravdu,“ prohodí nápověda k Pozorovateli v soukromém režimu, pro ostatní neslyšitelném. „Myslel si, že mladý Heisenberg ‚vypadá jako hlupáček ze statku‘.“

Nebo jako příslušník Hitlerovy mládeže, pomyslí si nervózně Pozorovatel. Z roku 1925 už to není tak daleko.

Kolem boudy se míhají blesky a hrom buší do vzduchu jako do bubínku. Heisenbergův pohled se pohne, volně jako jeho myšlenky se zatoulá od tohoto Herr Ornitologa ven a zase zpátky. Když vzplane další blesk a na okamžik vyžene z boudy všechny stíny, nenadále vytřeští oči. Jakmile zátoku osvítí další blesk, skloní se níž a zadívá se do písku. Potom zvedne oči k Pozorovateli.

„Tu rovnici nemáte celou, pane.“

Vynervovaný Pozorovatel dokáže jen zopakovat slova nápovědy: „Ja.“

„Můžu to udělat já?“

Mladík natáhne ruku a začne čmárat do písku.

Pozorovatel přikývne a odpoví dalším výpočtem v písku, rovněž neúplným.

Heisenberg se na něj podívá, usměje se a několika zručnými tahy prstu problém vyřeší. Následuje další rovnice a ještě jedna. Baví se spolu univerzálním jazykem čísel.

„Nenapadlo by mě, že na Helgolandu narazím na spřízněnou duši, bratra ve fyzice,“ prohlásí Heisenberg.

Dojde na další rovnice. Pozorovatel rekapituluje práci Heisenbergových předchůdců, Plancka, Borna, Bohra, a dobře se při tom baví. Najednou se jeho prsty rozletí a sáhnou příliš daleko. Mladík se zamračí.

„Máte velice dobrý přehled o nových trendech. Možná až moc dobrý. To je divné… Kdo jste?“

„Turista,“ řekne Pozorovatel, i když ví, že je to chabá odpověď.

„Znám ve fyzice každého, přinejmenším každého, kdo něco znamená, a když si to tak vezmu, Helgoland je malý – určitě bych se o tom doslechl, kdyby přijel na prázdniny nějaký Herr Professor Doktor, ale i student.“

Ostře se na Pozorovatele podívá.

„Jste nějaký badatel z Ameriky, od protinožců… určitě ne od bolševiků?“

Rukou popleská prázdný vzduch ve výšce boku, jako by sahal pro neexistující zbraň.

Nápověda skočí Pozorovateli do řeči a odpoví: „K čemu by bylo bolševikům nitro atomu? Určitě nepatří k jejich kolektivistické filozofii…“

Heisenberg se usměje a lehce při tom ohrne ret. „K čemu by byl bolševikům atom? Řekl bych, že na zbraně, aby mohli tu svou rudou filozofii vyvézt do celého světa, třebaže nikdo neví, alespoň zatím ne, jak odvodit zbraně z teoretické fyziky…“ Odmlčí se. Tváří se vážně. „Ale otázka zůstává – kdo nebo co jste?“

Nápověda řekne pouze Pozorovateli: „Dej si pozor. Je to mimořádný myslitel v oblasti abstrakce, logiky a matematiky, žádný fantasta.“

I pokud jde o sny? napadne Pozorovatele, a najednou ví, jak z téhle ošemetné situace ven. Na okamžik se zamyslí, aby se ujistil svým postavením v Heisenbergově osobním čase, a pak přidá k výpočtům na podlaze další symboly. Mladík vyvalí oči.

„Ale… to je věc, o které jsem zatím jenom přemýšlel, ještě jsem ji nepublikoval, dokonce jsem o ní s nikým nemluvil, ani s Bohrem ne.“

„Uděláte to,“ řekne Pozorovatel. „Až se probudíte.“

Heisenberg se najednou rozesměje a padne pozadu na písek.

„Chytrý,“ řekne nápověda. „On to vážně zbaštil.“

Heisenberg leží na zádech a směje se. Potom se zvedne na loket. „Ale na tu otázku mi musíte odpovědět, Herr Ornitolog, i když je to sen. Znovu se ptám, kdo jste?“

„Nech to na mně,“ ozve se nápověda. Heisenbergovi pak řekne: „Znáte Dickensovu povídku ‚Vánoční koleda‘?“

„Jistě, o tom chudákovi, kterého přijdou navštívit všichni vánoční duchové, aby mu dali morální ponaučení. Jestli jste duch fyziky, což je možné, s tou svou matematikou nejste duch fyziky minulé, žádný Herr Newton s dlouhou parukou… A ovládáte moderní fyziku. Že byste byl duch fyziky současné?“

Jeho oči, už tak od sebe vzdálené, jako by teď byly ještě dál.

„To zrovna ne.“

„Ne, Herr Einsteina jsem potkal a vy nejste on… Á, jste snad duch fyziky budoucí?“

„Opatrně,“ řekne nápověda.

Pozorovatel si Heisenberga prohlíží a vidí dokonalý klid a jistotu.

„Nevypadáte překvapeně.“

„Ne. Protože mi nepřipadá zvláštní, že bych dostal návštěvu od budoucí fyziky… myslím si totiž, že jsem součástí té bytosti.“

Nakloní se blíž k Pozorovatelově tváři a potom se zklamaně stáhne zpět.

„Ale jak vidím, nejste já… fyzika budoucnosti nenosí tvář mého staršího já.“

„Opravdu čekáte, že budete budoucností fyziky?“

Lehké, ale viditelné přikývnutí. Opravdu docela pohledný muž, říká si Pozorovatel. I když arogantní mladý sráč.

„Samozřejmě má pravdu,“ řekne Pozorovateli nápověda.

Ano, souhlasí Pozorovatel, má pravdu. Zaváhá. Není si jistý, jestli má tu myšlenku vyslovit, ale Heisenberg promluví dřív.

„Co mi na to můžeš říct, duchu z budoucnosti? Mám pravdu, ne? Jinak bych ti nestál za to, abys mě navštívil. Protože bych nebyl dost důležitý.“

Mladík se triumfálně usměje. Pozorovatel ví, že se něco změnilo, že jeho pozorování lehce ovlivnilo a pozměnilo pozorované. Co by mohl být skutečný, nepozorovaný Heisenberg, se teď nedá s žádnou jistotou změřit. Ale Heisenberg dostane tento nápad až za několik let v budoucnosti.

„Nemám co říct,“ odvětí Pozorovatel. „Pouze ve formě matematiky. Která je pro vás nejdůležitější.“

Znovu se uchýlí k pískové tabuli. Dialog myšlenek pokračuje a venku zatím zuří bouře. Po chvíli se Heisenbergovi začnou klížit oči a ruka mu klesne k zemi. Sesune se a po chvíli začne hlasitě a zdravě chrápat.

„Tys ho uspala, že?“ obviní Pozorovatel nápovědu.

„Když před několika minutami plácl po té mušce. Bylo to uspávadlo.“

„Já myslel, že to je výhradně pro nouzové případy.“

„To sice ano, ale měli jsme záruku, že mu najednou nepřijde divné, aby ve snu řešil otázky vyšší matematiky, a neusoudí, že byl přece jenom vzhůru?“

„Jsi suchar!“

„Ne, jenom jsem opatrná. Víš jistě, že jsi ho neučil maticovou algebru? To byl totiž výsledek jeho cesty na Helgoland.“

Pozorovatel vstane a nohou zahladí rovnice napsané v písku.

„Je známo, že Heisenberg na to přišel úplně sám při koupání v moři, dlouhých procházkách a za nocí osamělého hloubání, na tuto formu matematiky, tak užitečnou pro popsání atomu.“

Pozorovatel na to neřekne nic, dívá se na Heisenberga.

Nápověda pokračuje: „Musím ti připomínat víc? Maticová algebra sice byla vypracována v 50. letech 19. století, ale Heisenberg se ji nikdy neučil. Tvrdil, že ji objevil nezávisle, tak jako Leibnitz a Newton každý sám vymysleli v sedmnáctém století infinetisimální počet, jeden v Německu a druhý v Anglii.“

Pozorovatel se pouze usměje. „Půjdeme?“

„Jelikož náš čas zde vypršel, tak ano.“

O několik minut později je bouda prázdná až na Heisenberga, který spí hlubokým, omámeným spánkem. Vítr dokončí, co Pozorovatel začal, a úplně vymaže rovnice napsané do písku na podlaze.

Vítejte, třído! Dnes se budeme v kursu 101 Biokulturní studie znovu zabývat prověřováním morálních nejednoznačností a mezí biografie. Zaměříme se na skutečně úhořovitého chlapíka, chci říci na prvotřídní ukázku: Karla Wernera Heisenberga, fyzika z dvacátého století, žijícího na území, jemuž se tenkrát říkalo Německo, kvantového mechanika, tvůrce principu neurčitosti a podílníka prací na alternativní atomové zbrani ze 40. let 20. století, „nacistické“ bombě. S využitím toho, co o Heisenbergovi víme, jsme vytvořili interaktivní model. Nyní tento model zapojíme do řady extrapolací, přičemž budeme v simulačním režimu zkoumat aspekty Heisenberga a jeho doby. Minule si třída zvolila okamžiky Heisenbergova života, které bude pozorovat a zkoumat. Právě jsme byli svědky prvního takového okamžiku z roku 1925, v němž byl využit cestovatel v čase (TM H. G. Wells, 1895), který se vrátil do minulosti a setkal se s Heisenbergem jako s mladým mužem. Máte nějaké dotazy?

Ano, nápověda je osobní, přenosná umělá inteligence, jejímž účelem je poskytnout našemu Pozorovateli neomezený zdroj informací a rad. Přesně to, co časový turista potřebuje.

Dobrý postřeh. Ano, v plážových scénách byly použity simulované sekvence z databáze. Helgoland je pustý kus skal nedaleko pobřeží Německa, na němž nic neroste. Heisenberg tam odjel proto, že trpěl sennou rýmou. Vrátil se vyléčený a s maticovou algebrou, byť si nikdo není jistý, jak k ní přišel.

Žádné další otázky? V tom případě přejdeme k dalšímu pozorování a tentokrát bychom měli zapojit nějaké podněty od třídy. Chci vidět, jak využíváte své osobní moduly k OPRAVDU tvůrčím interakcím.

2. Werner Heisenberg:

„O vjemovém obsahu kinematiky a mechaniky kvantové teorie“, 1927

Noční scenérie ukazuje vězeňský tábor. Holé, vymýcené prostranství, jehož hranice je vymezená ostnatým drátem, venku les, uvnitř bezútěšné chatrče a hlína. Noc je studená, dech stráží ve strážních věžích se ve vzduchu sráží na bílou mlhu. Kromě nenápadného cupitání pod jednou chatrčí není vidět žádný pohyb. Asi krysa.

V prázdném vzduchu se objeví logo a zase zmizí. Stojí na něm: QUANTUMSTEIN.

Na obloze se objeví číslice. Odpočítávají, podobny neonovým hvězdám. Pak vylezou zpod chatrčí postavy a rozběhnou se přes holou zem k drátu. Jejich hlavy jsou jen o málo víc než tečky, jsou oblečené do pruhovaných vězeňských stejnokrojů. Psi začnou štěkat, spustí se poplašná siréna, silné reflektory propátrávají ohrazený prostor, kulomet štěká a plive. Přesto se v tom hluku a zmatku zdá, že procento úspěšnosti zásahů je velice nízké; jakmile se reflektor zaměří na postavu, ta sebou okamžitě škubne a skočí vedle do tmy.

Pozorovatel, který se nachází v prázdné pozorovatelně, sleduje ten zmatek a – velice zřídka – krveprolití.

„Nedomnívám se, že by Heisenberg přemýšlel o využití principu neurčitosti v takových podmínkách.“

„Jistě. Hitler se dostal k moci až v roce 1933, nějakou dobu poté, co Heisenberg zformuloval svůj princip,“ odpoví nápověda. „Ale ta analogie je svým způsobem přínosná. Teoretická fyzika narazila na holou zeď, když se snažila určit přesnou polohu elektronu v atomu. Heisenberg poukázal na to, že aby bylo možno elektron pozorovat, musíte jej nasvítit krátkovlnným elektromagnetickým zářením. Jenže osvětlení, které na elektron dopadne, na něj zapůsobí, změní jeho polohu. Právě proto, že akt pozorování jej mění, nedá se pohyb elektronu přesně změřit. Tak se ukazují meze poznání.“

Dole pod Pozorovatelem stále leží na zemi několik postav. Pár se jich vrátilo do chatrčí, několik se dál blíží k drátu.

„Einstein princip neurčitosti nenáviděl.“

„Nenáviděl také Hitlera.“

„Který nenáviděl Einsteina a ‚židovskou vědu‘. Ale zamysli se nad tím, co měli ti dva nenávistníci společné: víru v absolutní jistotu, oko boha, Hitlerovo oko, pohled na svět z hlediska klasické fyziky, kde se všechno dá vysvětlit – vědecky nebo jako ‚světové židovské spiknutí.‘“

Jedna postava dojde k drátu; ve stejném okamžiku znehybní, stejně jako všechny ostatní postavy a klouzající reflektory. Ve vzduchu se objeví blikající nápis: KONEC HRY!

Pozorovatel řekne: „Vězni vyhráli.“

„Nebo jejich hráč,“ odvětí nápověda.

Pozorovatel se na chvíli zamyšleně odmlčí. „Heisenberg měl štěstí, že si nacisté nikdy neuvědomili možné důsledky principu neurčitosti.“

Nápis KONEC HRY! nad nimi zmizí, stejně jako logo QUANTUMSTEIN.

„Měli lepší věci na práci,“ řekne nápověda, „třeba vytvořit vlastní verzi utopie.“

Scéna se nepatrně změní.

Les venku vypadá hrozivěji, strážní ve věžích se rýsují zřetelněji. Mají hranatou bradu, svaly málem trhají uniformy, tváře jsou světlé a hezké, až to bolí. Objeví se jiné logo, velice jednoduché a strohé, kříž s ostře zahnutými rameny, pootočený kolem osy. Znovu se vynoří postavy zpod chatrčí, tentokrát mají na úborech nápadné symboly: malá červená kladiva a srpy, hvězdy nebo růžové trojúhelníky. Navzdory symbolu mají všichni stejné rysy jako z karikatury: orlí nosy, vychytralé lasiččí oči. Znovu se rozběhnou k plotu, v kakofonii štěkotu psů a zbraní. Zvukové efekty jsou hlasitější a doprovází je strhující symfonická hudba. Přesto tentokrát najde každý reflektor neomylně svou oběť, třeskne výstřel a zkrvavená postava padne na zem. Skóre se objeví na noční obloze jako maják. Čísla se neustále mění, jak drží krok s masakrem. Červený symbol je za 20 bodů, růžový trojúhelník za 10 a žlutá hvězda za 50. Ve velice krátké době skóre dosáhne hodnoty 1000 a hra skončí. Všichni vězni leží na zemi, nehybní a mrtví.

Následuje dlouhé ticho, které nakonec přeruší nápověda. „Někteří tvrdili, že Hitler měl být spisovatel science fiction a vyjadřovat své antisociální touhy v brakových utopiích. Já bych si vyprosila něco jiného. Myslím, že by byl maximálně šťastný jako autor simulačních her.“

Pozorovatel si povzdechne. „Myslím, že tahle hra HITLERSTEIN se mi moc nezamlouvá.“

„Vadí ti použití rasových stereotypů? On by jím byl nadšený. Nádherní Árijci likvidují Židy, homosexuály a komunisty, všichni jeho nepřátelé jsou zachyceni reflektory a v několika sekundách pokoseni kulomety.“

Pozorovatel si stoupne na zábradlí věže a pak vkročí do prostoru. Snese se dolů jako sněhová vločka a lehce přistane vedle těla v pruhovaném úboru.

„Hitlerstein příliš zjednodušuje. A je nudný. Nedává žádné šance, hráči nemají žádné vzrušení. Každý výstřel zabije, každý zásah zvýší skóre. To by se mohlo líbit jedině idiotovi.“

Vejde mezi nehybné postavy a nakonec se zastaví vedle jedné, která leží obličejem dolů ve větší kaluži krve než ostatní. Zdá se mu to, nebo má krátce zastřižený ježek světle zrzavý nádech?

Nápověda pokračuje: „V koncentračních táborech nebylo mnoho teoretických fyziků. Židovští profesoři přišli ve třicátých letech o práci a emigrovali. Totéž udělalo několik fyziček, které také přišly o práci, třebaže je čekaly pouze kinder a küchen. Další se k exodu přidali: odjeli dokonce i nežidovští fyzici, třeba Schrodinger, ten s tou slavnou kočkou. Heisenberg zůstal, přestože byl představitelem einsteinovské, „židovské“ fyziky. K tomu bylo třeba mít dobrý žaludek… nebo neobvyklou dávku ryzího, tvrdohlavého vlastenectví.“

„Domov je tam, kde je srdce,“ řekne Pozorovatel. Klekne si a pomalu otočí postavu na záda. Podle tváře, ve spánku smrti poklidné, se dá i přes krvavé skvrny poznat starší Heisenberg.

„Aby se sem dostal, znamenalo by to aktivní odpor vůči Hitlerovi. Opravdové hrdinství… nebo mučednictví. To mnoho lidí nepodstoupí.“

Položí tělo a zvedne se.

„Jenže lidé vzdorovali pouze v duchu,“ řekne nápověda. „Doufali, že Hitler je jenom dočasná úchylka, kterou rychle někdo nahradí. Měli strach. Nebo byli pasivní. Nebo dokonce spoluviníci?“

Pozorovatel si povzdechne. „Pojďme odsud, nápovědo.“

Přiznejte se! Kdo vymyslel Hitlerstein? To bylo vážně groteskní. Mělo mě to napadnout, samozřejmě Reet. Mohl jsem tušit, že sem nějak zatáhneš ty svoje oblíbené hry. Pokračujeme dalším pozorováním, při němž nebudeme používat Heisenberga, ale jiné modely, byť příbuzné. O těchto originálech se toho tolik neví, třebaže měly pro tuto biohistorii díky svým stykům životní význam.

3. Bílý Žid z Lipska

V dokonalém salónku pijí čaj dvě ženy ve středním věku, obklopeny ochrannými dečkami na křeslech, bohatě polstrovaným nábytkem, květinovou výzdobou pod křížem a portréty členů rodiny. Čestné místo na krbové římse zaujímá zarámovaná fotografie zavalitého muže s brýlemi, který jako by z oka vypadl Frau, která hraje matku a právě nalévá čaj. Na paži v černé uniformě má muž svastiku a vedle něho stojí Führer.

Heisenbergova matka si vezme nabídnutý šálek a upije. Ona se synovi se příliš nepodobá.

Teď promluví: „Prosím vás, silou přátelství našich rodin.“

„Váš otec se znal s nebožtíkem manželem prostřednictvím členství ve školním turistickém klubu,“ odvětí s mrazivým nádechem starší žena.

„Vždycky mluvil o vašem manželovi s velkým obdivem,“ řekne Frau Heisenberg.

„Byli to muži s německou ctí.“

„Jako naši synové.“

Žena se podívá na fotografii na římse a usměje se. „Jsem na Heinricha velice pyšná,“ řekne. „Ale do jeho věcí se zásadně nepletu.“

„Já jsem na svého Wernera také velice pyšná,“ řekne Frau Heisenberg.

Druhá žena zvedne ruku. „Frau Heisenberg, já se na rozdíl od svého syna o politiku nestarám a o fyzice, kterou dělá váš syn, nic nevím. Proč bych si měla všimnout článku o vašem synovi, o politice a fyzice?“

„Protože vyšel v Das Swarze Korps, novinách organizace vašeho syna, Schutzstaffel.“

„Heinrich je Reichsfuhrer SS a stojí vysoko nad takovými věcmi, jako je nějaký článek. Proč váš syn jednoduše nenapíše šéfredaktorovi?“

„Protože ho označili za bílého Žida,“ řekne opatrně Frau Heisenberg. „Pro vyvrácení něčeho takového bude třeba víc než dopis šéfredaktorovi novin SS. Mám vám to odcitovat? Označili ho za představitele judaismu v německém duchovním životě, který by měl být – spolu s ostatními bílými Židy – odstraněn, tak jako je třeba odstranit Židy samotné.“

Druhá žena opatrně odloží šálek, zalétne pohledem ke kříži a zase zpátky.

Frau Heisenberg pokračuje: „Můj syn je dobrý fyzik a dobrý Němec. Nežádám vás o mnoho, jen o to, abyste si vzala tento dopis od mého syna, který je adresován vašemu synovi. Bojí se, že kdyby jej poslal normálními cestami, nedostal by se k němu.“

„A proto ta potřeba nenormálních cest!“

Zdá se, že představa, že by měla být něco jiné než normální, ji uráží.

„A co jiného mám dělat? Nejsem politik, ale vím, že můj syn není bílý Žid. My matky své syny známe a záleží nám na nich. Proto jsem za vámi přišla.“

Sáhne do kabelky a vytáhne dopis.

„Záleží nám na našich synech, to matky dělají,“ řekne druhá žena. „Vám na vašem Wernerovi a mně na mém Heinrichovi.“ Natáhne ruku a dopis si vezme.

Heisenbergova matka řekne: „Děkuji vám, Frau Himmler.“

Zvláštní, ale pravdivé; zvláštní, ale pravdivé. Vedle této schůzky vypadají cestovatel v čase a nacistická simulační hra úplně obyčejně. Když máš potíže s nacistickým režimem, pošli matku, aby tě zachránila. Ano, Heisenbergův dědeček a Himmlerův otec spolu skutečně chodili na školní turistické výlety. A dopis poslaný maminkovskou poštou odstartoval rozsáhlé vyšetřování Heisenberga ze strany SS, na jehož konci byl zproštěn obvinění, že je bílý Žid. Mohl pokračovat ve výzkumu, pokud se nezmíní o tom, kdo přišel s teorií relativity, a o dalších židovských teoreticích.

Nějaká otázka. Reet? Tentokrát jsem si vašeho přínosu příliš nevšiml. Zajímá vás, z čeho bylo to třásněmi zdobené stínítko na lampě? Myslím, že vím, kam vítr vane. Kdo to stínítko vyrobil? Aha, Matt – zase sekvence z archivu? Myslel jsem si to. Reete, netvařte se tak zklamaně. Ano, já vím, že Himmler údajně vlastnil stínítko na lampu z lidské kůže získané v koncentračních táborech, ale žádné vyobrazení té věci se nedochovalo. Díky bohu. A určitě si nemyslím, že by je dal své matce.

Další pozorování je mimo sekvenci, ale pokračuje v našich pokusech o vytvoření Heisenbergovy alternativní historie, na rozdíl od toho, co je doloženo historickými prameny, jak tomu bylo v předchozím pozorování.

4. Rachocení plechovkou

„Když jsem sám, snadno teď upadám do velice zvláštního stavu, který nepatří minulosti ani budoucnosti, tobě ani fyzice, a se kterým se nedá nic dělat.“

Z Heisenbergova dopisu Elisabeth Schumacherové, 1937

Lipsko v lednu 1937, zima a chlad. Pozorovatel bloumá zasněženými ulicemi, zachumlaný do vlněné šály, perziánové čepice, vlněných palčáků a tlustého zimníku vojenského střihu. Vypadalo by to neskutečně vánočně a nostalgicky, kdyby občas nebylo vidět nacistickou uniformu zanechávající v čerstvě napadaném sněhu stopu vojenských holínek.

Na rohu ulice přechází sem a tam osamocená postava a podupává, aby se zahřála. Když Pozorovatel přijde blíž, postava se pohne směrem k němu a natáhne ruku s plechovkou. Žebrák uprostřed Třetí říše?

„Buďte zdráv, Herr Professor Doktor Heisenberg,“ řekne nápověda.

Žebrák vytřeští oči. Obličej má ztrhaný a bledý jako vosk. „Vy mě znáte? Jste mi trochu povědomý. Že by bývalý student?“

„Jsem šokován, že vás vidím v takové zimě venku, jak žebráte,“ řekne upřímně Pozorovatel.

„Ach,“ odvětí Heisenberg. „Myslíte, že jsem ztratil místo? To ne. Doktor Goebbels rozhodl, že všechen univerzitní personál má napomoci při výběru mimořádných finančních prostředků na oslavu čtvrtého výročí Říše… které bude 30. ledna. Této velké věci musejí napomoci dokonce i profesoři. Proto ta plechovka.“

Mluví s kamennou tváří, bez nejmenšího náznaku ironie.

„Změnil jste se,“ řekne Pozorovatel. „Od Helgolandu v roce 1925.“

Heisenberg sebou škubne a pozorně se podívá na tvář pod kožešinovou čepicí. Pak promluví, zpola pro sebe: „Zdálo se mi v tom chladu a sněhu, že upadám do zasnění a zase se z něho probírám… a teď vidím postavu ze snu před dvaceti lety, matematického pozorovatele ptáků z Helgolandu.“

Zmlkne a několik minut si Pozorovatele prohlíží.

Nápověda dodá pro Pozorovatele: „Je skutečně ve zvláštním rozpoložení, možná zapříčiněném silnou chudokrevností. O roky později napsal, že ‚domy v těchto úzkých ulicích vypadaly, jako by od sebe byly velice daleko, skoro až neskutečně, jako by už byly zničeny a zůstávaly jen na fotografiích: lidé se zdáli být průsvitní, jejich těla takříkajíc opustila hmotný svět, takže zůstala jen jejich duše. ‚ Na fyzika docela poetické.“

Nápověda promluví k Pozorovateli i Heisenbergovi zároveň. „Je od nového Německa velice demokratické, že i akademici, kteří jsou nositeli Nobelovy ceny, vybírají na Říši.“

Heisenbergova tvář se maličko zkřiví v trpkém, ale nevysloveném nesouhlasu. „Nemáme na vybranou,“ řekne polohlasně. „Ach, duchu budoucí fyziky, co bych mohl dělat, kdybych nemusel stát na mrazivém rohu ulice a vybírat feniky od těch, kteří mají stejný strach jako já.“

„Vypadá to úplně nesmyslně a zbytečně,“ řekne Pozorovatel.

„Je to nesmyslné a zbytečné, stejně jako všechno kolem mne – kromě Elisabeth. Zasnoubil jsem se, Herr Duchu. Mám vám ukázat její fotografii?“

Začne zápasit s knoflíky kabátu, evidentně chce sáhnout do vnitřní kapsy, ale plechovka mu při tom spadne do sněhu. Pozorovatel ji zvedne.

„Ne, nedělejte to, nechtěl bych, abyste zmrzl… a kromě toho, viděl jsem Elisabeth na fotografii. Je to krásná mladá žena.“

„Takže… zůstávám pro fyziku budoucnosti důležitý.“ Na obličej se vrátí něco ze staré sebedůvěry. „Alespoň něco, co stojí za to vědět.“

„Ale ne ze stejných důvodů,“ zašeptá nápověda. „Důležitý, ale proto, že neblaze proslulý…“

Pozorovatel hlas ignoruje. Snaží se podat plechovku zpátky Heisenbergovi, ale fyzik, ztracený v úvahách, si jí nevšímá. Kolem projde muž v nacistické uniformě; Pozorovatel automaticky nastaví ruku s plechovkou, na níž je malá svastika, a je odměněn zacinkáním mince nízké hodnoty.

„Přiznám, že jsem si dělal starosti. Platí to i ve vaší době, Herr Fyzika budoucnosti, že člověk je ve fyzice nejlepší, když je velice mladý? Planck byl ale výjimka, přišel s kvantovou fyzikou ve dvaačtyřiceti. Víte, potřebuji v tom všem šílenství vědět, že pro fyziku stále mohu udělat něco důležitého.“

„Uděláte,“ řekne Pozorovatel. „Uděláte.“

„I když to bude z morálního hlediska ohavné,“ zašeptá nápověda.

Heisenberg si s Pozorovatelem vděčně potřese rukou a při tom si znovu nechá vrazit do ruky plechovku. Oslnivě se usměje a přistoupí k dalším kolemjdoucím, jako kdyby ho vzpružilo nějaké mimořádné skryté teplo a život. Zatímco je otočený zády, Pozorovatel udělá několik kroků stranou do stínu pod krytý vchod a potom do nebytí.

„Bylo správné, že jsi mu dal naději?“ zeptá se nápověda. „Bez ní by možná setřásl z bot sníh nacistického Německa a zamířil za pohodlným profesorstvím do Ameriky.“

„A nakonec k projektu Los Alamos,“ dodá Pozorovatel.

„Německá bomba, spojenecká bomba, jaký je v tom rozdíl? Pořád jsou to stroje na smrt.“

„Jenže německá bomba nikdy nikoho nezabila.“

„Kromě Heisenbergovy reputace,“ dořekne nápověda.

* * *

Ano, já vím, že to pozorování bylo chronologicky špatně zařazené. Heisenberg byl označen za bílého Žida o vyšetřován Himmlerem až poté, co se oženil, ne předtím. Nacisté ho srazili nejníž, ale když se ukázalo, že jeho vlastenectví je bez poskvrny, dali mu naději – zajímavý vědecký problém. Jaderné štěpení bylo v roce 1940 již objeveno… teď vyvstala otázka, jak tuto sílu spoutat do něčeho jedinečně ničivého. Potíž byla v tom, že podobně uvažovali i jiní.

5. Příjemná procházka v Dánsku

Scénou je nepravděpodobná soudní síň, která má uprostřed promenádu lemovanou severskými opadavými stromy. Soudce, právníci, porota ze studentů biokultury, ti všichni sledují dva muže v oblecích ze 40. let 20. století, jak spolu vášnivě rozmlouvají a nechávají se strhnout k hádce. Na konci znehybní a horečným zpětným pohybem doprovázeným nesrozumitelnou hatmatilkou se vrátí na začátek. Na začátku promenády vypadá Heisenberg, nyní plešatící, šedivějící a o něco silnější v pase, sebevědomě, druhý, starší muž se silnými rty a hustým obočím opatrně. Sekvence se opakuje a na konci opět znehybní; Heisenberg vypadá zklamaně a jeho společník otřeseně jako po bombardování.

Soudce řekne: „Kdo je advokát obhajoby?“

Pozorovatel vstane a ostýchavě se rozhlédne zpod kudrlinek napudrované paruky.

Posadí se.

„A kdo je advokát obžaloby?“

Pozorovatel se znovu vzpřímí. „Já,“ řekne nápověda.

„V pořádku, když budeme vědět, kdo mluví. Zavolejte prvního svědka.“

„Předvolejte Nielse Bohra!“

Starší muž vystoupí ze zastaveného záběru a beze spěchu dojde na lavici svědků, kde složí přísahu. Mluví pomalu a velice tiše.

Nápověda řekne: „V roce 1940, když bylo Dánsko okupováno Německem, vás navštívil váš bývalý student a vědecký spolupracovník Werner Heisenberg. Byla to oficiální návštěva jménem Říše.“

Bohr přikývne. „V té době byla okupace poměrně mírná; existovala iluze vlastní vlády, dokonce i kulturní výměny. Tak se stalo, že Heisenberg přijel do kodaňského Institutu teoretické fyziky s návrhem na spolupráci mezi německou a dánskou vědou.“

„K jakému účelu?“

„Aby Německo vyhrálo válku, o tom se vyjadřoval poměrně otevřeně.“

„A jak jste se na to vy a vaši kolegové dívali?“

Bohr se zatváří sklíčeně. „Nikomu z nás se ta představa ani trochu nelíbila.“

„Vy jste měl osobní důvody a já bych byl rád, abyste je soudu přednesl.“

„Má matka byla Židovka. Věděl jsem, co to z pohledu nacistů znamená. V Dánsku bylo 8000 Židů, ale ze začátku se nikdo nesnažil nás uvěznit. Teprve v roce 1943 jsme dostali varování před deportacemi a moje rodina uprchla do neutrálního Švédska… téměř se všemi dánskými Židy.“

„Pozoruhodný útěk,“ řekne nápověda. „Ale mluvili jsme tady o tom, co bylo o dva roky dřív, a o Heisenbergově návštěvě.“

„Heisenberg byl můj přítel. Pozval jsem ho na oběd, třebaže Margaret, moje žena, s tím nesouhlasila. Potom jsme se šli projít.“

„Co se stalo?“

„Skončilo dvacetileté přátelství.“

„Řekněte nám víc.“

„Musíte pochopit, že když se podařilo uskutečnit štěpnou reakci, my fyzici jsme se o tom dozvěděli velice rychle. Pomohl jsem tu zprávu rozšířit na konferenci ve Spojených státech a během několika měsíců jsem na to téma publikoval.“

„Jistě, byla to důležitá práce. Ale týkala se jen teoretických aspektů.“

Bohr znovu přikývne.

„Heisenberg se mnou chtěl mluvit o štěpení soukromě. Tentokrát o praktických aspektech. Brzy jsem pochopil, že se snaží vytáhnout ze mě informace. Všichni jsme věděli, co by štěpení mohlo znamenat z pohledu války.“

„Myslíte atomovou bombu?“

Další přikývnutí.

„Pak změnil přístup. Zeptal se mě, co by taková zbraň mohla způsobit ve špatných rukách. Věděl, že jsem v kontaktu s americkými vědci, i v okupovaném Dánsku. Nebylo by pro vědce lepší, zeptal se, kdyby na této bombě nepracovali a nechali, aby se válka rozhodla konvenčnějšími, méně katastrofickými prostředky? Čí vědci? říkal jsem si pro sebe. Čí ruce jsou ty špatné?“

„A k jakému jste došel závěru?“ zeptá se nápověda.

„Že se pracuje na německé bombě, Heisenberg je do toho na důležité úrovni zapojený a chce po mně, abych nějakým způsobem zpomalil vývoj spojenecké bomby… jako bych mohl.“

„Námitka,“ zvolá Pozorovatel. „Svědek vznáší nepodložené dohady o motivech obžalovaného.“

„Ale já jsem si to myslel,“ řekne klidně Bohr. „A totéž jsem řekl své rodině, vědcům v Institutu a dánskému podzemí, které to samozřejmě oznámilo Spojencům.“

„Jaký jste si udělal obrázek o Heisenbergově morálním stavu?“

„Och, byl sebevědomý jako vždycky. Slepě sebevědomý. Věděl, že má pravdu. Napadlo mě, jestli se tím strašným režimem nenakazil a nedokáže už rozlišovat dobré od špatného.“

Pozorovatel namítne: „Každá historie má dvě strany.“

„Jistě,“ řekne soudce. „Děkuji vám, profesore Bohre, to bude stačit. Zavolejte profesora Heisenberga.“

Heisenberg přejde ze zastaveného obrazu na lavici obžalovaných.

„Profesore Heisenbergu,“ řekne soudce. „Slyšel jste předchozí svědectví.“

„Slyšel, a bohužel musím říct, že mne drahý přítel Bohr špatně pochopil. Navrhl jsem, a riskoval jsem tím svou kůži, aby vědci Spojenců a Osy společným úsilím zabránili vývoji bomby. Úplně by stačilo, aby se dohodlo nás dvanáct: například já, Bohr, Fermi a Oppenheimer.“

Nápověda namítne: „Velice nepravděpodobná dohoda.“

„Přesto jsem ji navrhl. A navíc jsem svou část dohody dodržel. Vedl jsem projekt německé bomby, a ta nebyla nikdy vyvinuta. Nemám na rukách krev tisíců civilistů jako spojenečtí vědci…“

Bohr vstane a začne dánsky protestovat. Heisenberg mu německy odpoví, křičí. V soudní síni zavládne vřava.

Tak každá historie má dvě strany? Co jste si z toho jako porota vzali? Pořád nemáte jistotu? Tak zavolejme dalšího svědka.

6. Goudsmitova verze

Na lavici svědků předstoupí důstojník americké armády. Mluví s přízvukem, má kulaté brýle; navzdory uniformě vypadá jako intelektuál.

„Jste Samuel Goudsmit, teoretický fyzik,“ řekne soudce.

„Jeden z mála v Americe, kteří nepracovali na bombě.“ Soudní síní proběhne nervózní smích. „Proto ta uniforma. Vybrali mě, abych dělal vědeckého náčelníka komanda ALSOS právě proto, že jsem o projektu Manhattan nic nevěděl. Ideální člověk, kterého při osvobozování poslat do Německa.“

„Za jakým účelem?“ zeptá se nápověda.

„Abych zjistil, jak daleko se Němci dostali se svým projektem bomby. V první řadě abych zajistil jejich uran a poslal jej projektu Manhattan. Ve druhé řadě abych zajistil všechny důležité informace o nacistické bombě. To znamenalo také zainteresované vědce, včetně Heisenberga.“

„Zajistil?“

„Aby nepadli do rukou Rusům.“

„Co se tedy stalo?“

„ALSOS došla se Spojenci do Štrasburku, kde byla německá fyzikální laboratoř. Tam jsme našli papíry, ze kterých jsme se dozvěděli, že je třeba jít do Haigerlochu v Černém lese. Jenže to vypadalo, že oblast osvobodí jako první Francouzi, kteří postupovali z jednoho směru, nebo Rusové z druhého. Zabrali jsme naplno a dorazili do Haigerlochu dřív než oni. Našli jsme tam atomový reaktor, kterému nechybělo mnoho, aby se dostal do kritické fáze. Heisenberga jsme našli až o několik dní později, u jeho rodiny v Bavorsku. Jel pro něho plukovník Pash a měl šílenou cestu – musel šplhat přes zasněžené průsmyky, opětovat nepřátelskou palbu, opravovat mosty, snažit se odrážet německé jednotky, které se jednoduše chtěly někomu vzdát. Ale nakonec Heisenberga zajal.“

„Vy jste ho vyslýchal?“

„Ano, když ho Pash dovezl zpátky do Heidelbergu.“

„Zmínil jste se o svých rodičích?“

Goudsmit si sundá brýle, otře si je a pak si je znovu nasadí. „Myslel jsem si, že to vytáhnete.“

„Ano, abyste mohl soudu říci, co se stalo.“

„Moji rodiče zůstali v Holandsku, když jsem odjel do Států. Mnohokrát jsem na ně naléhal, v Evropě nejsou žádní Židé v bezpečí, musíte odjet! V třiačtyřicátém se jim podařilo získat cestovní doklady, ale pak… dozvěděl jsem se, že je sebrali a deportovali.“

„Jak to souvisí s Heisenbergem?“

„Totiž, v devětatřicátém byl u mě na Michiganské univerzitě a byl každopádně nejvlivnější osobou, jakou jsem v Německu znal. Přátelé v Holandsku ho požádali o pomoc.“

„Napsal jsem dopis, jak mě žádali, ve kterém jsem se za Goudsmitovy rodiče přimluvil,“ ozve se Heisenberg z lavice obžalovaných.

„Ano, ale bylo už pozdě. Dva staří lidé, kteří nikdy nikomu neublížili, skončili v plynové komoře.“

„Ehm,“ řekne Pozorovatel, když se znovu rozpomene na svou roli advokáta obžaloby. „Vyčinil jste za to Heisenbergovi při výslechu?“

„Při výslechu ne. Neoficiálně, předtím.“

„A vyčítáte mu to provždy?“

Odmlka. „Ne, už ne. Nejspíš stejně nemohl moc dělat.“

Heisenberg na lavici obžalovaných nepatrně přikývne na souhlas.

„Ale jiné věci mu za zlé mám. Po válce se zase hlásil k tomu, co použil na Bohra – jak se snažil program německé bomby zdržovat. To byla lež, přinejmenším ze začátku. Myslím, že později uvěřil, že je to pravda.“

„Nesnažil se bombu zastavit?“ zeptá se Pozorovatel.

„Já tyhle vědátory znám. Heisenberg se nijak nelišil od Oppenheimera a ostatních. Máte před sebou problém z aplikované fyziky, jak udělat největší pecku na světě, v celé historii. Copak vy byste tomu problému nedali všechno, co máte, abyste mohli být první a slavní? Nechte toho!“

„Necháme toho,“ řekne soudce. „A pak předvoláme dalšího svědka,“

Hmm. Kdo programoval Goudsmitův model? Aha, Le. V polovině jsi zapomněl, že pocházel z Holandska, ne z Brooklynu. Ten přízvuk trochu utekl. Ale jinak byly ty názory přesně to, co mohl, méně hovorově, říct.

7. Anglický zámeček

U lavice svědků čeká trojice: anglický major, ozbrojený a v uniformě, žena v silném tvídovém obleku a s kloboukem ve tvaru květináče a mladý, pedantský muž s rozcuchanými vlasy a silnými brýlemi.

Soudce řekne: „Major Cotton?“

„Ano, pane!“ Major na lavici svědků skoro napochoduje.

„Vy pracujete u zpravodajské služby?“

„Po celou dobu, co jsem v armádě, pane!“

„Jestli tomu dobře rozumím, byl jste odpovědný za Farm Hall.“

„Ano, pane! Měli jsme problém: deset zajatých německých odborníků na bombu. Někteří Amíci je chtěli postřílet, ale my jsme věděli, že jsou to cenní lidé. Jen jsme je potřebovali nechat v chládku, než vyjdou na povrch jisté věci…“

„Projekt Manhattan?“

„Přesně tak, pane. A byl to docela příjemný chládek, zámeček na venkově obehnaný ostnatým drátem, určitě nejpohodlnější internační tábor v Anglii. Napadlo mě to podle Bletchley Parku, kde byli šifranti. Pořád řešili problémy, matematické problémy, a já jsem tenkrát řekl: kdyby sem skopčáci dostali mikrofon… Tam jsem na to přišel. Ušetřili bychom si spoustu dalších výslechů, kdybychom nechali naše německé přátele, aby ten výslech udělali sami, když se budou bavit o politice a fyzice před stěnami, které mají uši. Každá místnost ve Farm Hall byla odposlouchávaná, dokonce i latríny.“

„Děkuji vám,“ řekne soudce. „Můžete jít. Slečna Margot Parkesová!“_

Žena v tvídovém obleku nervózně dojde na lavici svědků.

„Slečno Parkesová, vy jste tlumočnice a pracovala jste na páscích z Farm Hall. Pamatujete si dobře na 6. srpen 1945?“

„Samozřejmě! Hirošima. Mezi internovanými Němci to vyvolalo pořádný rozruch.“

„Přepsala jste a přeložila jejich slova přesně?“

Žena odpoví klidně: „Na svou čest.“

Stromy z prostředku soudní síně v průběhu procesu postupně zmizely. Teď se lavice obžalovaných zvětší a vyplní prostor. Stane se z ní domeček pro panenky: jedna stěna chybí. Heisenberg je uvnitř a chystá šachy. Dveře za ním se otevřou a vejde skupina mužů, z nichž jeden se posadí proti Heisenbergovi, aby si s ním zahrál. Ostatní okounějí kolem stolu nebo se opírají o zeď, kouří, pijí a baví se spolu. Jejich hlasy a postoje jsou navenek uvolněné, ale pod nimi je cítit napětí.

V dálce zahraje rádio znělku zpráv BBC. Muži poslouchají a pomalu jim začíná klesat brada. Potom spustí jeden přes druhého, německy.

Slečna Parkesová překládá: „Nebyli schopni uvěřit, že je Američané mohli ve vývoji bomby přetrumfnout. To bylo nemyslitelné. Jak to dokázali?“

Heisenberg popadne zápisník a začne horečně počítat. Několik dalších se mu nakloní přes rameno. Zbytek se hádá; Heisenberg odhodlaně pokračuje. Nakonec zápisník prudce zaklapne a autoritativně promluví:

„Řekl, že americká bomba musela obsahovat několik tun uranu… množství, s jehož získáním bychom my Němci měli obrovské potíže. Tím jsem si naprosto jistá.“

Vědec zavrtí hlavou. „Hirošimská bomba obsahovala pouze 15 kilogramů uranu. Víc nebylo třeba pro dosažení kritické hmotnosti, řetězové reakce a exploze. Kdyby Heisenbergův tým dal dohromady několik tun, udělali by do Německa pořádnou díru.“

„Německý odhad kritické hmotnosti byl tedy chybný?“ zeptá se soudce.

Vědec významně pokývá hlavou směrem k Heisenbergovi. „Největší chyba, jakou kdy udělal, když nepočítáte to, že ještě předtím nevypadl z nacistického Německa.“

„Pásky z Farm Hall nelžou, pane,“ ozve se major Cotton. „Neukazují žádnou zdráhavost ve věci bomby, žádnou lítost… kromě lítosti nad tím, že Německo prohrálo válku.“

„Ano,“ řekne Pozorovatel. „Jenže kdo by chtěl vidět svou zem poraženou, pošlapanou vpádem cizích armád, bez ohledu na to, jak odporní jsou její vládcové?“

Nikdo neodpoví a za chvíli se z toho stane řečnická otázka, neboť z Farm Hall promluví jeden z německých vědců. Ať řekne cokoli, internovaní vypadají, jako by dostali ránu bičem.

Slečna Parkesová přeloží:

„Řekl: ‚Jestli mají Američané uranovou bombu, jste vy všichni druhá liga. Chudák starý Heisenberg. ‚“

8. „Když slyším o Schrodingerově kočce, sahám pro pistoli.“

Stephen Hawking

Tak jak jste rozhodli, studentská poroto? Je Heisenberg vinen v bodech obžaloby, nebo je nevinný? Ano, vidím, že váháte, je to skutečně bohatý zdroj morálních nejednoznačností. Tak co, chcete ve zkoumání jeho nejistot jít ještě dál? A příště se už budeme zabývat prezidentkou Chelsea Clintonovou a jejími morálními nejednoznačnostmi, nemáme čas. No dobře, použijte Bergův model, úplně jsem na něj zapomněl. Hlavně ať to netrvá moc dlouho.

Němečtí vědci husím pochodem opustí domeček pro panenky a posadí se do publika. Heisenberg zůstane, s hlavou v dlaních. Zbývající stěna lavice obžalovaných se pomalu vrátí a ponechá pouze prostor o velikosti dveří.

„Vaše ctihodnosti,“ promluví Pozorovatel, „porota požádala o myšlenkový experiment. Uzavřeme Heisenberga do tohoto boxu s vycvičeným popravčím. Po uzavření boxu se tito dva vrátí do Curychu v roce 1944, kde se jednou setkali. Popravčí je dnes zde, vyslechl všechny důkazy k případu. Jednou už Heisenberga nechal jít. Nyní se musí rozhodnout znovu a vykonat hrdelní trest, pokud se pro něj rozhodne.“

„Ale ne,“ řekne vědec. „Schrodingerova chcíplá kočka…“

„Anebo ne tak chcíplá,“ naváže klidně Pozorovatel. „Šance na její přežití je padesát na padesát. Ale to my nevíme, protože mimo box zbraň popravčího neslyšíme. Proto je pro nás kočka – v tomto případě lstivý rezavý kocour – živá i mrtvá, nebo ani jedno, v hlubokém bezvědomí, dokud ji nevidíme.“

„A porota se vyhne rozhodnutí, čímž se v případu zbaví veškeré odpovědnosti,“ pokračuje nápověda. „Moc dobře se naučili chodit ve svých morálních nejednoznačnostech!“

„Ale kde je popravčí?“ zeptá se soudce.

Pozorovatel zaloví v kapse, vytáhne černý kapesník a složí z něho úhlednou čepičku. „Možná to budete potřebovat, pane Bergu, možná ne.“

Podá čepičku soudci, který si sundá paruku a černý talár a ukáže, že má pod ním oblek ve stylu čtyřicátých let. Z horní kapsy vytáhne brýle z želvoviny, nasadí si je, zadívá se na vědce a potom si načechrá vlasy, aby vypadal podobně.

„Mosesi Bergu!“ řekne major Cotton. Soudce se prudce postaví do pozoru. „Vaším úkolem, pokud jej přijmete – a já chci, aby bylo jasno, že tady není na vybranou – je ztělesnit vědátora v oboru fyziky.“

Soudce začne protestovat.

„My víme, že fyziku neovládáte.“

„Já jsem sportovec, pane. Hraju za Boston Red Sox.“

„Ano, ale umíte výborně německy a máte talent na to, jak s každým vyjít. To je u špióna velice užitečná věc. Vaším úkolem je zúčastnit se konference v Curychu v prosinci 1944. Váš cíl, profesor Heisenberg, tam má přednášku. Je hlavou projektu nacistické atomové bomby. Zjistěte, jestli představuje vážnou hrozbu pro Spojence, a pokud ano, zastřelte ho.“

Podá Bergovi zbraň. Ten si ji zastrčí do kapsy a odejde do prostoru pro obžalovaného. Když tam vejde, uvnitř zavládne tma, ve které je vidět hvězdnou noc a světla města. Stěna se za ním zavře a soud čeká, s očima upřenýma na box.

9. Moe Berg soudí

Dva muži se procházejí ztemnělým válečným Curychem a vedou podvečerní řeči, pro jednoho, který nejraději mluví o fyzice, banality, pro druhého, který skrývá své myšlenky, kouřová clona.

Práce špióna je ujetá, říká si Moe Berg, ale tohle předčí všechno. Já jsem jim říkal, těm chlapům z OSS ve Washingtonu, že tohle jde mimo můj obor. „Ano,“ tvrdili, „ale vy jste bystrý, rychle se učíte a umíte výborně naslouchat. Máme ve vás naprostou důvěru, že v této věci učiníte správné rozhodnutí.“

Moe si povzdechne. Cítí tíhu pistole v kapse svého obleku. Před týdnem seděl v přednáškové síni mezi posluchači, muži v tvídových oblecích a s brýlemi. Udělal si spoustu poznámek, ale o bombě nepadlo ani slovo, jen o něčem, čemu se říkalo teorie S-matic. Po diskusi, která byla stejně nepochopitelná, sešel k pódiu a vmísil se mezi všechny ty lidi, kteří si s Heisenbergem třásli rukou a klábosili. Moe věděl, jak proniknout do shromáždění a pohybovat se v něm, dokud se nesetká se všemi důležitými lidmi, kteří jsou přítomni. Tato vědecká konference se nijak nelišila od koktejlové párty, třebaže konverzace byla svým způsobem unikátní. A na konci shromáždění zařídil, aby byl pozván na soukromý oběd na Heisenbergovu počest. Dokonce seděl vedle něho, s revolverem v kapse. Odpovídalo etiketě zastřelit hosta během oběda, jakkoli je morálně podezřelý? Měl by to člověk udělat před polévkou a odradit tak lidi od jídla, nebo nad kávou, aby to, co snědli, zase vyzvraceli?

„Bylo by krásné, kdybychom válku vyhráli,“ prohlásil Heisenberg. Hovor se zadrhl. U stolu jistě byli špióni všech stran, kromě Berga a hostitele Paula Scherrera, profesora experimentální fyziky na curyšské polytechnice a Bergova kontaktu. Berg měl podezření, že informace již teď kvapí k Rooseveltovi na jedné straně a na druhé ke Gestapu, které bude zuřit. Taková poraženecká poznámka hraničila se zradou německé věci. Heisenberga za ni mohli zastřelit… pokud to dřív neudělá Berg.

Ale při této krátké procházce k Heisenbergovu hotelu se rozhovor drží neutrálních témat. Ostatně, jsme v neutrálním Švýcarsku plném uprchlíků a také peněz, schovaných na účtech nacistických bank nebo obětí jejich koncentračních táborů. Před třemi roky by bylo možné potkat opilého Jamese Joyce, blaženě netušícího, že slovo, které vymyslel v Plačkách za Finneganem, bude spojeno se subatomární částicí, kvarkem.

Moe se úkosem dívá po Heisenbergovi, snaží se představit si tu širokou tvář s jasnýma, zářivýma očima pod čepicí nacistické uniformy. Nehodí se to; ale Moe nedokáže tohoto muže vidět ani se svatozáří. Staví bombu? To chtěla vědět OSS. Někteří jiní emigrantští vědci v Los Alamos o tom byli přesvědčeni, dokonce se nabídli, že atentát na Heisenberga spáchají sami. Moe se tomu musel zasmát. Jako kdyby je pustili ze Spojených států, natož někam, kde by mohli padnout do rukou nepřítele.

Moe byl v Římě a mluvil se zajatými italskými vědci; na konferenci a na obědě vyslechl pár docela zajímavých věcí. Každý měl svůj názor a Berg nyní musel rozhodnout o tomto muži. Jedna věc je jistá, Heisenberg je génius a je buď nevinný, alespoň tak nevinný, jak může člověk být, když vede zbrojní program v nacistickém Německu, nebo stejně špatný jako režim, kterému slouží. Ale v tuto chvíli působí nerozhodně.

Když se nechá dobro a zlo stranou, uvažuje Berg, mise se zredukuje na dvě věci. Jestli je Heisenberg tak geniální, jak se říká, závisí americké vítězství ve válce na tom, že zemře, než nacisté sestrojí svou bombu a použijí ji. Anebo je bezvýznamný, protože co dělá mimo Německo, s přednáškou o tématu bez vojenského významu? To by Američané svým bombovým specialistům určitě nedovolili. Navíc Heisenberg nemá žádnou ochranku, takže nacisté si o něho evidentně nedělají starosti.

Berg maličko natočí hlavu a na okamžik zahlédne ve stínech nacistické zabijáky v zimnících, po zuby ozbrojené. Pak vmžiku zmizí.

„Příjemná noc na procházku,“ řekne Heisenberg.

„Ano,“ odvětí Berg. Má nad tímto mužem moc života, když ho zanechá u dveří jeho hotelu, aby se dobře vyspal, nebo smrti kovem, který ho hřeje pod prsty a může zmrazit ten zářivý úsměv v grimasu s otevřenými ústy, může navždycky zastavit ten geniální mozek. Zabít nebo nezabít? Vyhodnotil si pro a proti vlastním, mnohem méně geniálním mozkem.

Přesto je stále nejistý.

přeložil Petr Kotrle

Doslov Lisy Sussexové:

Narodila jsem se na Jižním ostrově Nového Zélandu, v krajině, která je nyní známá po celém světě z Jacksonova filmového zpracování Pána prstenů. Město, kde jsem se narodila, Christchurch, nevystupuje v trilogii, ale ve starším filmu Petera Jacksona Nebeská stvoření (v němž debutovala Kate Winsletová) o vražedkyních Juliet Hulmové a Pauline Parkerové. Dokonce mám rodinné spojení s předobrazy tohoto filmu: můj otec docházel do ženské věznice Papanui a učil tam Pauline Parkerovou francouzsky. Říká, že to byla velice milá mladá žena.

Mám také rodinné spojení s Československem, i když jsem tam nikdy nebyla. Na konci 60. let dostala sestra Polly prostřednictvím Pražského kvartetu pozvání, aby se v Praze učila na cello. Odjela i s bratrem Rolandem, který tenkrát studoval slovanskou lingvistiku. V té době nebylo v Praze ani australské velvyslanectví, natož novozélandské: bývalé britské kolonie zastupovalo britské velvyslanectví. Moji rodiče přes celou polokouli sledovali s narůstajícím znepokojením vývoj událostí Pražského jara. Řekli sourozencům, aby rychle odjeli. Polly opustila Československo krátce před ruskou invazí; bratr se zdráhal nedokončit doktorát. Zůstal, dokud nebyl probuzen ve dvě ráno s tím, že jedou Rusové! Další den ráno si jel koupit svým volkswagenem benzín a jídlo, aby mohl vyrazit ke hranici. Když potkal ruský tank, který se valil pražskými ulicemi, rychle auto otočil o 180 stupňů. Nakonec opustil zemi v konvoji 80 britských aut, v jejímž čele jela cortina s obrovskou britskou vlajkou na tyči.

Bratr se stal profesorem ruštiny; sestra je stále cellistka. Má dům kousek od Jacksonova Hobitína (ve městě Matamata na Novém Zélande).

Pokud jde o mne, opustila jsem Nový Zéland v 70. letech. Nakonec jsem se stala autorkou fantasy, knih pro děti a science fiction a také historičkou detektivní literatury. To všechno byly věci, které bych si v roce 1968 jako dítě nedokázala představit, i když jsem v té době už měla napsanou část něčeho, co by teď bylo označeno jako román žánru fantasy s názvem The Whisper Trees – Šeptající stromy (o pohádkové myši). Od té doby mi vyšly čtyři knihy pro mladší čtenáře, sestavila jsem čtyři antologie, z nichž She’s Fantastical (Ona je fantastická) byla nominována na World Fantasy Award. Dokonce jsem napsala jeden román pro dospělé, The Scarlet Rider (Šarlatový jezdec), jehož konec je přímým důsledkem zhlédnutí filmů Jana Švankmajera. Získala jsem literární ceny a mé práce byly přeloženy do japonštiny, ruštiny, bulharštiny a teď češtiny – z čehož má moje rodina velkou radost.

„Absolutní nejistota“ byla inspirována tím, že jsem recenzovala knihu o významném fyzikovi. Jak jsem četla, uchvátil mne příběh Wernera Heisenberga, zvláštnější, než kdyby to byla fikce. O autorovi principu neurčitosti toho bylo tolik nejistého, v neposlední míře jeho vlastní principy, nebo jejich absence. Umění versus život je vždycky skvělý příběh, a ještě lepší je věda versus život. Když jsem vytvořila základní dějovou linii, zjistila jsem, že o Heisenbergovi psal také dramatik Michael Frayn. Hrom do toho! řekla jsem si, ale přesto jsem pokračovala. Nakonec jsem Fraynovu hru Copenhagen (Kodaň) viděla, asi dva roky po napsání „Absolutní nejistoty“. S úlevou jsem zjistila, že naše pojetí Heisenbergova příběhu je úplně jiné, třebaže i v „AU“ je jistá – naprosto nesouvisející – teatrálnost nebo filmová estetika.

Povídka byla napsána mezi Vánocemi a novým rokem, kdy se na zahradě cpali meruňkami duhoví papoušci lori a kaloni (to si nevymýšlím). Všechny knihovny měly po dobu slunovratových prázdnin zavřeno, a tak jsem si nemohla ověřit, co napsal Frayn. Nemohla jsem si vyhledat ani odborné detaily jako třeba prostředí na Helgolandu. Přesto jsem vytrvala. Původně to měla být povídka o cestování v čase, ale když jsem měla asi tak stránku, začalo mě to nudit a zapracovala jsem do povídky myšlenku virtuální učebny. Měla jsem právě za sebou půl roku, kdy jsem učila tvůrčí psaní na univerzitní úrovni, kde by se interaktivní modely jako ty popsané v „Absolutní nejistotě“ mohly velice hodit.

V té době jsem byla přihlášená ke konferenci Fictionmags a Fraynovu hru Copenhagen právě uvedli v New Yorku. Mluvili o ní různí newyorští spisovatelé a redaktoři včetně Gordona van Geldera z Magazínu Fantasy a Science Fiction. Rafinovaně jsem se Gordona zeptala, jestli by se nechtěl na můj příspěvek k Heisenbergovi podívat. Řekl, že ano a povídku koupil. Následně získala cenu Ditmar a byla vybrána zesnulým sestavovatelem antologií a editorem Peterem McNamarou jako č. 1 mezi nejlepšími australskými povídkami žánru science fiction za posledních deset let. V předmluvě k „Absolutní nejistotě“ si postěžoval, že australská science fiction vychází málo jinde – „Skvělé povídky jednoduše není vidět dost často,“ řekl. Trochu divné kusy s pěti australskými příspěvky by mu udělaly obrovskou radost.

Tento překlad „Absolutní nejistoty“ je věnován jiné drahé zesnulé, umělkyni Lydii Watersové, která se narodila jako Lída Ludwigová v Československu v roce 1921 a zemřela v lednu 2005 v Austrálii. Také ji by potěšil překlad „Absolutní nejistoty“ do češtiny.

přeložil Petr Kotrle

Sussexová, Lucy (Jane) (1957 –

Australská autorka fantastiky, narozena 4. 12. 1957 v Christchurchi na Novém Zélandě, vystudovala knihovnictví, v roce 1971 emigrovala do Austrálie, kde se roku 1979 zúčastnila v Sydney workshopu zaměřeného na psaní fantastiky. Do žánru vstoupila povídkou The Parish and Mrs Brown (Dreamworks, ed. David King 1983). Z raných prací jmenujme tituly The Lipton Village Society (Strange Attractors, ed. Damien Broderick 1985), Montage (Urban Fantasies, ed. David King & Russell Blackford 1985) a My Lady Tongue (Matilda at the Speed of Light, ed. Damien Broderick 1988Ditmar), následně shrnuté do souboru My Lady Tongue and Other Tales (1990), kde se objevily i některé nové tituly včetně God and Her Black Sense of Humour (1990). Z pozdějších povídek uveďme především The Lottery (Overland 1993), Merlusine (The Horns of Elfland, ed; Ellen Kushner 1997-Aurealis), The Queen of Erewhon (F&SF 1999), Absolute Uncertainty (F&SF 2001, č. Absolutní nejistota-Trochu divné kusy/Laser 2005-Ditmar), Frozen Charlottes (Forever Shores, ed. Peter McNamara & Margaret Winch 2003) a v neposlední řadě La Sentinelle (Southern Blood: New Australian Tales of the Supernatural, ed. Bill Congreve 2003-Ditmar a Aurealis), Shrnuty budou v připravovaném souboru Sancta (2005).

Na románový trh vstoupila jako autorka knih pro děti a mládež prvním z pěti titulů The Peace Garden (1989), Deersnake (1994), The Penguin Friend (1997), Black Ice (1997) a The Revognase (2003). Poměrně bohatá je i její editorská činnost započatá dvojicí antologií pro mládež The Patternmaker (1994) a The Lottery (1994=Altered Voices). Slušnou pozornost si získala především antologie She’s Fantastical (1995-nom. WFA, sp. Judith Raphael Buckrich) shrnující fantastickou tvorbu australských autorek. Do detektivního žánru spadá antologie Shadow Alley (1995). Snad nejzáslužnější je autorčina snaha na poli detektivního žánru, kde se jí podařilo odkrýt pravou totožnost autorek píšících pod různými pseudonymy a to mnohdy se značným úspěchem již v druhé polovině 19. století. Výsledkem tohoto bádání bylo sestavení povídkových knih The Fortunes of Mary Fortune (1989) od Mary Fortunové, Force and Fraud (1993) od Ellen Davittové a naposledy The Detectives‘ Album (2003) opět od Mary Fortunové. V současnosti Sussexová dokončuje na tomto neprobádaném poli doktorát. Odtud je také odvozena její spolupráce na mimo beletrii spadajících studiích Canadian Women’s History Bibliography (1997, sp. Klay Dyer a Sue Martin) a Mary Fortune (1998, sp. Elizabeth Gibson). Pro čtenáře fantastiky je z její knižní produkce určitě nejzajímavější dosud jediný román pro dospělé čtenáře The Scarlet Rider (1996-Ditmar), kde bohatě využila vlastních zkušeností v příběhu ženy pátrající po skutečné totožnosti autobiografickými prvky silně ovlivněného románu. Z pohledu příznivce science fiction a fantasy žánru jsou tak nejdůležitější součástí díla Lucy Sussexové povídkové práce, kde se jí podařilo prosadit se i na pro cizince o dost náročnějším americkém trhu.

Sean McMullen

PŘIJĎ DO ÚPLŇKU

Cena Aurealis

Mám rád „antropologickou science fiction“, četl jsem už řadu prací využívajících této tématiky a téměř nikdy jsem nebyl zklamán, a tak tomu přirozeně bylo i v případě povídky Přijď do úplňku. Sean McMullen je dnes po zásluze předním australským autorem fantastiky a neznámým už naštěstí není ani u nás. Jeho dílo nepostrádá záviděníhodnou lehkost i propracovaný styl. Teď máte možnost setkat se s jednou z jeho čtenářsky nejpopulárnějších kratších prací, užijte si to.

V období středního pleistocénu obyvatelé Iberského poloostrova získávali maso za vysokou cenu. Velký úlovek znamenal více potravy, ale větší kořist představovala i větší nebezpečí. Neustálý lov byl nutností, neboť tehdejší lidé se živili téměř výhradně masem, ale dařilo se jim dobře, protože jejich metody lovu byly nejpokročilejší na světě.

Pro lingvistu není právě běžné, aby byl přizván k vyšetřování vraždy; obzvlášť pro lingvistu, který ještě nemá diplom. Kdyby vyšetřování nevedl můj strýc Arturo a kdybych právě tou dobou nepobýval v jeho domě, vůbec bych se do té záležitosti nezapletl. Strýc mě zavezl do společenské místnosti na klinice v Puerto Realu, ale cestou mi o případu neprozradil téměř nic.

Na velkém monitoru jsme spatřili zahradu, obehnanou zdí, a v ní dívku, zahalenou do prostěradla. Krčila se v koutě a působila vystrašeně a uštvaně. Měla olivově hnědou pleť, rysy tváře výrazné a poněkud hrubé, ale nikoli nepřitažlivé. Z nějakého důvodu mi chvíli trvalo, než jsem postřehl to, co na ní bylo nejzajímavější: neměla prakticky žádné čelo!

„Kdo… Chci říct, co to je?“ vyhrkl jsem.

„To bychom všichni rádi věděli,“ odpověděl strýc. „Já bych řekl, že je to divoška s deformovanou hlavou. Našli ji dnes ráno na farmě pár kilometrů odtud.“

„A pověděla vám něco?“ zeptal jsem se a okamžitě jsem se opravil: „Umí mluvit?“

„Proč myslíš, že jsem tě sem zavolal, Carlosi? Zaměstnanci této nemocnice si dokážou docela dobře poradit s turisty, kteří neovládají španělštinu, ale řeč tohoto děvčete jim trochu vyrazila dech.“

„Takže umí mluvit?“

„Zdá se, že používá slova, a proto tu také jsi. Než se na to zeptáš: v té obezděné zahradě uprostřed kliniky je proto, že nevydrží pod střechou. Potřebujeme s ní nějak komunikovat, ale také nám záleží na utajení. Momentálně zkoumáme její DNA.“

Toho roku jsem měl nastoupit do třetího ročníku svého studia jazykovědy na univerzitě. Protože se mi trvale nedostávalo peněz, jezdil jsem každé léto na svém stařičkém skútru za strýcem do Cádizu, kde jsem si obvykle najímal prkno a věnoval se windsurfingu. V současné době jsem strýci vděčil za tři takové dovolené, a toto byla první laskavost, kterou za to ode mě žádal. Rychle jsem uvažoval: jde o nemanželské dítě nějakého ministra, které udeřili do hlavičky a nechali opuštěné v horách, DNA test má prokázat totožnost rodiče.

„Existují lepší lingvisté než já,“ namítl jsem.

„Ale tobě mohu důvěřovat. Prozatím musíme vše držet v naprosté tajnosti.“

Pokrčil jsem rameny. „Dobře, tak co mám dělat?“

„Určitě už má hlad. Když do zahrady slétl kos, chytila ho a snědla. Syrového.“

Polkl jsem. Dívka mi najednou připadala nebezpečná.

„Třeba bys jí mohl pomoci rozdělat oheň a upéct kus masa,“ navrhl strýc.

„Já?“ vyhrkl jsem. „Upéct maso? V životě jsem neuvařil ani vejce!“

„No, tak to máš nejvyšší čas začít,“ zasmál se, ale nepříliš vesele.

Ukázalo se, že mám proti zaměstnancům kliniky a policistům, strýcovým podřízeným, tři výhody: dlouhé vlasy, vousy a kabát do půli lýtek. Díky tomu jsem na dívku zapůsobil uklidňujícím dojmem, ale uplynulo mnoho dní, než jsem pochopil proč.

Vstoupil jsem do zahrady s otepí dřeva a jehněčí kýtou. Dívčiny oči mě ostražitě sledovaly. Zastavil jsem se pět metrů od ní a posadil se. Položil jsem si ruku na hruď a představil se: „Carlos.“ Neodpověděla. Pokrčil jsem rameny a začal před sebou budovat hraničku z větviček. Dívka mě pozorovala. Šáhl jsem do kapsy a vytáhl zapalovač. Vyšlehl plamínek. Dívka vyjekla a přitiskla se ke zdi. Z jejího pohledu to nejspíš vypadalo, jako by oheň vycházel z mé pěsti. Klidně jsem podpálil větvičky, strčil zapalovač zpátky do kapsy a přiložil na oheň silnější klacky.

Původně jsem měl v plánu upéct maso a získat si dívčinu důvěru tím, že jí ho nabídnu. Položil jsem kýtu do plamenů – dívka však okamžitě vyskočila a chňapla po ní.

„But!“ vyštěkla. Nebylo pochyb, že to slovo znamená něco jako hlupák.

Znovu jsem se posadil. Podruhé jsem si položil ruku na hruď a pronesl: „Carlos.“ Tentokrát gesto napodobila a řekla: „Els.“

Els přikládala na oheň, dokud se nevytvořila vrstva popela. Teprve potom položila kýtu mezi dva kameny, těsně nad uhlíky. Tuk začal odkapávat a přiživovat plameny. Už se stmívalo, když jsme se dělili o jehněčí pečeni, a tou dobou jsem měl na diktafonu v kapse zaznamenáno kolem dvou tuctů slov, týkajících se převážně ohně, masa a klacků. Els už zase vypadala nejistě. Ovšem, rozdělal jsem oheň, přinesl maso, a bylo celkem jasné, co by teď mělo následovat.

Vstal jsem, řekl „Carlos,“ ukázal směrem k bráně a odešel. Když jsem o několik minut později sledoval tu scénu na videu, připadal mi úžas na Elsině tváři téměř komický.

„Co všechno jsi zjistil?“ zahájil strýc poradu.

Přítomni byli ještě dva lidé, které mi představil jako doktora Tormese a Marellu. Ženě mohlo být něco přes třicet a byla docela pohledná, Tormes byl asi o deset let starší.

„Především mi teď Els trochu důvěřuje,“ zdůraznil jsem.

„Představoval jsem si, že by tě mohla považovat za dalšího vězně,“ pravil strýc.

„Nechápe ten pojem, neví, co znamená být uvězněn,“ namítl jsem. „Oslovuje mě Kare. Los totiž v jejím jazyce označuje oheň. Carlos pro ni je Kar, který dělá oheň.“

„Představil jste se tedy jako ohňostrůjce a zapálil jste oheň,“ poznamenal Tormes.

„Ano. Všechna slova, která používá, jsou jednoslabičná, nevyslovila ani jednu větu delší než pět slov. Ovšem zdá se, že v jejím jazyce hraje důležitou roli intonace a kontext.“

„Hovoříš o jazyce,“ ozval se strýc Arturo. „Je to tedy skutečný jazyk?“

„Záleží na tom, co si představuješ pod pojmem skutečný. Každý lingvista by dokázal vymyslet jednoduchý jazyk, ale Els jím hovoří zcela plynně; určitě ho používá celá léta. Víme o ní vůbec něco?“

Strýc si vyměnil pohled s Tormesem a Marellou.

„Els je pouze divoška s těžce deformovanou lebkou,“ prohlásil Tormes. „Možná ji nechali jako malé dítě někde v horách a vychovala ji zvířata.“

„Žádná zvířata by ji nenaučila mluvit,“ odporoval jsem mu. „Kromě toho zvířata nepoužívají oheň.“

Znovu si vyměnili rozpačité pohledy, ale neposkytli mi žádné další informace.

V noci jsme nechali Els o samotě. Ráno pro ni poslali tři zřízence, kteří ji jako měli chytit. O chvíli později jsem vstoupil do zahrady s dalším dřívím na oheň a kusem masa, ozbrojen přiostřenou tyčí na záclony. S velkým povykem jsem sehrál scénku, jak zřízence zaháním; Els naštěstí nevěděla, co dělat, takže do ničeho nezasahovala. Později, když už jsme se věnovali běžným denním činnostem, se ke mně chovala jako ke skutečnému hrdinovi. Povídali jsme si a Els přitom vyráběla z materiálu, který vzala na ozdobné zahradní skalce, kamenné nože a škrabky. Také opálila v ohni konec mé záclonové tyče a vytvořila z ní ostrou, už na první pohled vražednou zbraň. Za soumraku jsem ji opět opustil a odebral se k dlouhé poradě se strýcem, Marellou a Tormesem.

„Jestliže Els vychovaly divoké ovce nebo králíci, jak se naučila vyrábět kamenné nástroje a zpevňovat hroty kopí v ohni?“ zeptal jsem se s neskrývaným sarkasmem.

„Je to pro nás stejnou záhadou jako pro vás,“ odvětil chladně Tormes.

Třetího dne ráno jsem se vrátil s čerstvě poraženou ovcí. Els ji pomocí svých nově vyrobených nožů a škrabek obratně a zkušeně stáhla a rozporcovala. Teprve nyní se ke mně doopravdy přiblížila – přešla na mou stranu ohniště, vetřela mi skopový tuk do vlasů a sepnula mi je kosími pírky. Teď už jsem uměl říct „Di,“ což zřejmě znamenalo jak děkuji, tak promiň. Během následující půlhodiny mi dala najevo, že jsem sice hubený, ale velice statečný, když chodím lovit v noci.

Pátého dne jsem měl při pravidelném hlášení asi tucet posluchačů. Dva z nich jsem poznal – byli z katedry antropologie madridské univerzity. Cesta ze zahrady do konferenční místnosti, dlouhá desítky tisíc let, mi zabrala pouhou minutu.

„Znám už přes sto slov,“ oznámil jsem. „Docela dobře se s Els domluvím a už mi odpověděla na několik otázek. Mluví o kmeni. Říkají si Rhuunové a vždycky žili tady.“

„Cože?“ zvolal Tormes. „To není možné!“

„Jen vám reprodukuji, co říká Els. Mají podrobný kalendář a počítají ve dvacítkové soustavě.“

„Deset prstů na rukou a deset na nohou,“ poznamenala Marella.

„To ona vám takhle upravila vlasy?“ zeptal se jeden z nových pozorovatelů.

„Ano. Péče o vzhled u Rhuunů zřejmě patří k rituálům, které možná předcházejí sexuální aktivitě,“ vysvětlil jsem.

„Tak ona po tobě vyjela!“ rozesmál se strýc. Nikomu jinému to k smíchu nepřišlo.

„Poprvé v životě se octla mimo svůj kmen,“ dodal jsem.

„Potom jste její nový živitel,“ konstatoval Tormes. „Třeba si připadá nejistá, protože jste si s ní dosud nic nezačal.“

Tentokrát se kolem stolu ozvalo pár uchichtnutí.

„Podívej, tohle přece nemám v náplni práce,“ obrátil jsem se zamračeně na strýce.

„Navíc se může cítit zklamaná,“ vedl si svou, a teď už se smáli všichni.

„Od nynějška se k ní v noci můžete vždycky po několika hodinách vrátit a předstírat, že jste měl dobrý lov,“ navrhl rychle Tormes, když viděl, jak se tvářím. „Jistě ji uklidní, když jí budete v noci nablízku.“

„Ale raději se drž na své straně ohniště, a to myslím vážně,“ poradil mi strýc. „Technicky vzato je v péči státu a pravděpodobně ani není plnoletá.“

Když schůzka skončila, Marella a Tormes mě pozvali na kávu, než se zase vrátím k Els. V dlouhém kabátu, přehozeném přes tričko a džínsy, ale s namaštěnými vlasy, sepnutými pírky, jsem si připadal naprosto nepatřičně. Kavárna stála naproti klinice a uvnitř bylo úplně stejně sterilně čisto. Mnozí lidé se domnívají, že Cádiz je úhledný malý přístav s historií bohatší, než má leckterý stát, ale tady jsme byli v Puerto Realu, ve špinavém průmyslovém předměstí turistického střediska, kterým návštěvníci obvykle projedou, aniž by si ho všimli. Ať už bylo prostředí jakékoli, dostal jsem tu první překapávanou kávu po mnoha dnech a přijal jsem ji s povděkem. Objednal jsem si také mísu salátu. Připojil se k nám muž jménem Garces, zpočátku však toho moc nenamluvil.

„Na té Els je víc, než si myslíte,“ pravil Tormes, když jsem si objednal druhý šálek.

„Podceňujete mě,“ odpověděl jsem.

„Tak co si o ní myslíte?“

„Kdyby neandertálci nevyhynuli před třiceti tisíci lety, řekl bych, že patří k nim. I její kamenné nástroje se podobají těm, které jsem viděl v muzeu.“

„Není neandertálka,“ ozvala se Marella.

„Prosím?“

„Elsiny nástroje jsou poměrně primitivní, víc připomínají ty, které používal předchůdce neandertálců, člověk heidelberský,“ vysvětlil mi Tormes.

„V paleoantropologii se moc nevyznám,“ přiznal jsem, ačkoli jsem věděl, že se ve Španělsku za poslední dva miliony let vystřídalo půl tuctu předchůdců dnešního člověka.

„Lidé heidelberští v této oblasti sídlili před šesti sty tisíci lety,“ vykládal Tormes, jako by přednášel pro televizní dokumentární film. „Byli to první lidé, kteří používali pokročilé technologie jako oblečení a umělé příbytky, a pravděpodobně měli i svůj jazyk. Na severu se nachází jeskyně zvaná Jáma kostí, kde obřadně pohřbívali své zemřelé. Žili v době ledové, v prostředí, které by je zahubilo, pokud by se neuměli patřičně obléknout. Představovali nejchytřejší a nejpokročilejší lidský druh na Zemi po dobu mnohem delší, než vůbec existuje homo sapiens. Jejich lebeční kapacita ve skutečnosti přesahovala průměr u člověka dnešního typu. Kromě toho byli neobyčejně silní.“

Toho už jsem si všiml sám; Els dokázala přelomit větve, na které mně síla nestačila. Možná se tady opravdu nejednalo o žádný podvod.

„Mluvíte, jako by Els byla skutečná jeskynní žena,“ poznamenal jsem věcně.

„Však je,“ potvrdil Garces.

V té chvíli mi číšník přinesl druhou kávu.

Několikrát jsem z ní upil, zatímco číšník uklízel šálky a talíře. Vlastní zdravý rozum na mě křičel, že se Garces zbláznil, jenomže ten člověk neprojevoval žádné manické nadšení skutečného šílence. Tvářil se téměř sklíčeně. Číšník si obratně vyvážil hromádku talířů a šálků na jedné ruce a odešel.

„DNA té dívky není lidská,“ pokračoval Garces. „Popravdě řečeno, podobá se víc DNA lidské než opičí, ale nemá dost párů bází společných s lidskou, aby se mohla zkřížit například, hm, s vámi.“

„To je nehorázné!“ vyštěkl jsem na něj. Těch záhad už bylo na mě příliš.

„Promiňte, omlouvám se,“ zareagoval okamžitě. „Celá ta záležitost mě vyvádí z míry…“ Poškrábal se na hlavě. „Podívejte, objevil jsem něco, co není možné, ale všechny testy jsem provedl skutečně poctivě. Z porovnání párů bází vyplývá, že Elsina DNA má více společného s DNA neandertálce než homo sapiens, ale po prozkoumání mutačních míst a jejich četnosti soudím, že by mohla patřit předchůdcům člověka neandertálského.“

„V jejím vaginálním výtěru jsme našli sperma,“ ozval se Tormes.

„Opravdu,“ přitakal Garces. „Podle DNA náleží jedinci téhož druhu. Elsin manžel, milenec nebo jak ho mám nazvat, je také člověk heidelberský. Kromě toho je její pokrevní příbuzný, asi tak ze třetího kolena. Což u malých, izolovaných kmenů není nic neobvyklého.“

V nastalém tichu jsem dál upíjel kávu. Než jsem se vzpamatoval, byl šálek prázdný.

Očividně všichni čekali, že něco řeknu.

„Začátkem devadesátých let, kdy se Els mohla narodit, už existovalo genetické inženýrství,“ podotkl jsem. Tahle situace byla nad mé síly a já to dobře věděl.

„Blbost,“ řekl Garces unaveně, jako by tento nápad za posledních pár dní slyšel už mnohokrát. „To je jako kdybyste tvrdil, že nacistické Německo vyslalo člověka do kosmu, čistě jen proto, že měli primitivní rakety. Ani dnešní genetické inženýrství by nedokázalo u daného subjektu provést změny DNA v takovém měřítku.“

„Ten subjekt se jmenuje Els,“ upozornil jsem ho.

„Ano, ano, Els. Ať už se jmenuje, jak chce, je…“

„Je obětí nějakého krutého genetického podvodu!“ prohlásil jsem hněvivě.

„Copak jste neposlouchal?“ Garces udeřil pěstí do stolu.

„Ano, a ještě k vašemu přirovnání – nacisté vypustili nejméně dva typy raket s lidskou posádkou a také navrhli kosmickou loď. Viděl jsem o tom v televizi dokumentární pořad. Nacisté skutečně vyslali do vesmíru rakety, které by mohly nést člověka.“

„Dobře, dobře, tak tedy přirovnání k nacistům ve vesmíru není správné,“ ustoupil s mávnutím rukou. „Vtip je v tom, že jsme nikdy neovládali metody provedení tak obrovských změn na lidské DNA, jaké jsem pozoroval u… hm, Els. Ano, provádíme všelijaké pitominky s kousky genomu, příležitostně naklonujeme nějakou tu ovci, ale nedokážeme vytvořit novou rasu… Nebo bych spíš měl říct znovu vytvořit starou.“

„Jenomže Els je skutečná,“ trval jsem na svém. „Genetika jen dokazuje…“

„Tady nejde jen o genetiku!“ řekl ostře Garces. „Els vystoupila rovnou ze středního pleistocénu! V jejích tkáních se nenašla žádná radioaktivní kontaminace z pokusných nukleárních výbuchů nebo následků černobylské havárie. Podle úrovně kontaminace průmyslovými zplodinami jako třeba dioxin je zřejmé, že potravu z tohoto století jí teprve dva týdny.“

„Tomu nerozumím,“ přiznal jsem.

„Els a její kmen jsou skuteční,“ promluvila Marella. „Ta dívka na klinice tady naproti přes silnici je člověk doby ledové, ona z té doby opravdu přišla.“

Toto prohlášení uťalo veškerou konverzaci, pokud se tedy vůbec dalo mluvit o konverzaci. Nějakou dobu jsme jen seděli a hleděli jeden na druhého a všichni mlčeli. Vrátil se číšník. Všichni jsme si objednali další kávu.

„Chcete to dát k dispozici tisku?“ zeptal jsem se, když jsme zase zůstali sami.

„Mladý muži, rozhodně bych se nesvěřila tisku, že jsem byla nevěrná manželovi, ať už by to bylo pravda nebo ne,“ odsekla Marella. Znělo to téměř jako zavrčení. „Leda by šlo o otázku života a smrti. Než ze sebe my všichni na veřejnosti uděláme pitomce, potřebujeme znát Elsinu verzi té historky.“

Tormes se zatvářil obzvlášť znepokojeně, Garces se ošil. Marella mě probodávala očima, dokud jsem nesklopil pohled na stůl. Očividně byla zvyklá nenechat si do ničeho mluvit od žádného muže, ať už instalatéra nebo ministerského předsedy.

„Všechny jejich kožené pláště jsou z čerstvých ovčích kůží, i jejich škrabky jsou úplně nové,“ podotkl Tormes. „Oštěpy si uřízli z moderních ozdobných stojánků…“

„Chcete říct, že jste našli stopy celého kmene?“ vykřikl jsem.

Znovu se rozhostilo ticho. Tormes očividně v rozrušení prozradil víc, než měl.

„Myslím, že už jsme toho napovídali až dost,“ pravila chladně Marella. „Carlosi, co byste nám mohl říct o Els – jako jazykovědec?“

Byl jsem rozzlobený, ale ovládal jsem se. Podle toho, co prozrazovala řeč těla, se jak Tormes, tak Garces k Marelle chovali velmi obezřetně. Její obličej mi byl povědomý, ták jak člověku bývá povědomá tvář, kterou už mnohokrát zahlédl mihnout se v televizi.

„Pět dní nestačí na zodpovědné hodnocení,“ vysvětlil jsem. „Elsina řeč je primitivní, ale vysoce účelná. Dokonale slouží k dorozumívání skupiny lovců, k předávání umění výroby nástrojů a tak dál. Skutečně obsahuje výraz pro led, ačkoli se v této oblasti přirozeně nevyskytuje…“

„To je charakteristické,“ zvolala Marella. „Možná se pamatuje na dobu ledovou. Povídala něco o jasných světlech na nebi nebo létajících věcech? O podivných cizincích, podobných bohům?“

„Ne. Nemá žádnou představu o bozích nebo přízracích. Chybí jí dokonce i slova, jimiž by popsala, co viděla tady v Puerto Realu za posledních pět dní.“

„Musíme ji naučit španělsky,“ rozhodla Marella.

„Ne!“ vykřikl Tormes. „Představuje pro nás okno do kultury středního pleistocénu, nesmíme ji ničím kontaminovat. Zůstane pouze s vámi, Carlosi, od ostatních ji budeme držet dál.“

„V sázce je mé manželství a má pověst!“ zvýšila hlas Marella.

„Marello, Els znamená víc než…“

„A docela určitě je v sázce tvé místo na univerzitě,“ upozornila ho.

„Chcete nám říct ještě něco, Carlosi?“ zeptal se rychle Garces.

„No, téměř třetina rhuunských slov má vztah k aritmetice, k jejich kalendáři, ročním dobám a plynutí času. Els dokáže pojmenovat čísla až do sta tisíc, dokonce chápe pojem nuly.“

„No a?“ přeptala se Marella netrpělivě.

„Nula je poměrně moderní pojem, s nulou se počítá teprve pár století,“ vysvětlil jsem.

„Jistě, na tomto světě,“ řekla Marella. „Vy ostatní se možná bojíte mluvit o mimozemšťanech, ovšem já ne.“

Za pár minut jsem byl zpátky ve středním pleistocénu a složil jsem k ohništi další mrtvou ovci. Palivové dříví jsem přinášel zabalené v prostěradlech z kliniky, a teď jsem zjistil, že z nich Els vytvořila jednoduchý přístřešek, připomínající stan. Heidelberští lidé vynalezli umělé příbytky, jak říkal Tormes. Přiložil jsem na oheň pár větví, pak jsem si lehl k ohništi a zabalil se do zbylé přikrývky. Vzpomněl jsem si, že jsem nespal pod širým nebem od školního tábora před pěti lety. Ačkoli jsem se vždycky rád věnoval windsurfingu a jízdě na skútru, nepatřím k těm, kdo si potrpí na pobyt v přírodě, a dávám přednost spaní pod střechou.

Trhl jsem sebou, když se mého ramene dotkla ruka. Els! Pohybovala se tiše jako kočka na koberci. Posadila se ke mně a řekla: „Krrun.“ To slovo označovalo společníka při lovu, člena stejného kmene a příbuzného, všechno v jednom, ale tentokrát ho pronesla s měkčím přízvukem, skoro jako zavrnění. Možná ten výraz u Rhuunů zahrnoval i milence.

Byl jsem si vědom, že videokamera všechno natáčí, a tak jsem pokynul do míst mezi sebou a ohništěm. Els si lehla a úzkostně mě pozorovala. Snad ji děsila představa, že se s ní nechci pářit, protože mám v úmyslu opustit ji. Jenom o pár metrů dál se u obrazovky shromáždilo tucet antropologů, a teď se pravděpodobně pochechtávali. Els si začala vyhrnovat lem pláště. Chvatně jsem ji chytil za ruku.

„Els, Karr, krrun,“ ujistil jsem ji, a pak jsem dodal, že jsem unaven po těžkém lovu.

Po těch slovech se úplně změnila. I když se nacházela na děsivém a nebezpečném místě, měla u sebe muže, který byl její krrun, ať už to přesně znamenalo cokoli. Považovala mě také za dobrého lovce, a navíc jsem si s ní rád povídal. Na chvíli se zahleděla na hvězdy a něco přitom vykládala, ale příliš rychle na to, abych ji stačil sledovat. Potom si přitáhla mou ruku, přitiskla si ji k ňadrům a usnula.

Příštího rána pro mě Els začala vyrábět plášť z ovčích kůží, které se nám tu nahromadily. Očividně se jednalo o jediný druh rhuunského oděvu, zato neobyčejně praktický a všestranný. V zimě v době ledové mohl majiteli posloužit jako přenosný příbytek nebo spací pytel. Místo aby k sobě kůže sešila, sepnula je trnitými, přiostřenými hlohovými větvičkami. Předstíral jsem, že z něj mám obrovskou radost.

Jelikož se jazyk Rhuunů skládal z krátkých, jednoduchých podstatných jmen a sloves a měl pouze rudimentární gramatiku, dokázali jsme se jím přiměřeně domluvit už během několika dní. Hodně záleželo na správném přízvuku, a to bylo mnohem obtížnější. Podle mé teorie se rhuunská slova, většinou obsahující hrdelní zvuky, vyvinula tak, aby se přirozeně smísila s frkáním, supěním, vrčením a křikem zvířat, která lovili. Lovci mohli stopovat divoké ovce, skryti ve svých kožešinových pláštích, které páchly stejně jako ovce, a dorozumívat se navzájem zvuky, podobnými jejich bekotu.

Na druhé straně matematika rhuunského kalendáře byla na kočovný kmen doby kamenné příliš vyspělá. Možná si Rhuunové vytvořili vlastní jednoduchý jazyk, pak se setkali s příslušníky vysoce vyvinuté společnosti a napodobili jejich způsob počítání i jejich kalendář. Els nerozuměla pojmům jako stát, zákon ani stroj. Nerozlišovala stroje a živočichy. Také nevěděla nic o ochočených zvířatech – pro ni každé představovalo buď kořist nebo nebezpečného dravce.

Toho večera se Marella na obvyklém setkání neukázala. Hovor se většinou točil kolem způsobu, jakým Els připevnila k sobě kůže mého pláště, a skutečnosti, že takto možná došlo ke zrození oděvu. Tormes za mnou přišel později, když jsem seděl sám v nemocniční kavárně.

„Dal jste si další salát?“ zeptal se.

„Els je prostě masožravec, mnohem víc než my,“ odpověděl jsem. „Mně ale samotné maso nestačí.“

„Zdá se, že jste na ni docela zapůsobil.“

„Já ji mám také rád. Má pro mě zvláštní kouzlo.“

„A příjemně pevná prsa?“

„To také. Vypadá to, že jsem se stal jejím druhem, i když jsme spolu nespali. Její, hm, předchozí druh ji opustil, přestože byla ještě naživu. V jejím kmeni to zřejmě zakládá důvod k rozvodu.“

„Vaše náklonnost je patrně vzájemná. Minulou noc jste ji políbil.“

„Ach, to byl takový pokus.“

„Experiment, který se podařil… což mě přivádí k další záležitosti. Zkuste zvážit, zda byste s ní mohl podniknout například výlet do Madridu.“

„Do Madridu?“

„Kvůli jejímu předvedení, abych tak řekl. Jako její společník.“ Hlavou mi bleskla představa sama sebe v televizi, v plášti z ovčí kůže. Nebyla to právě lákavá vyhlídka, ale nechtěl jsem Els opustit. „Ještě není připravena,“ začal jsem.

„Ale vy ji dokážete připravit, ona vám přece důvěřuje. Prokážete tím službu velmi mocným lidem. Někteří by si dokonce přáli, abyste se s ní pomiloval, v rámci zkoumání sexuálních zvyklostí středního pleistocénu.“

Zavřel jsem oči a zhluboka se nadechl.

„Koukněte, tohle je absurdní!“ vyštěkl jsem. „Kdo si myslíte, že jste? Jak vás napadlo, že by…“

„Jsem profesor antropologie, Carlosi, a dokážu rozpoznat, co pro nás Els znamená. Skutečný předchůdce dnešního člověka, přímo z pleistocénu.“

Potřásl jsem hlavou.

„Kromě samotné Els přece nemáme žádné důkazy.“

„Ale máme, Carlosi, máme dost důkazů, jen jim nerozumíme. Loni jsem na dně jednoho dávno vyschlého jezera učinil zvláštní objev. Jednalo se o sbírku kamenných škrabek, nožů a sekyrek.“

„A?“

„Od té doby došlo k několika podobným nálezům. Jako by celý kmen heidelberských lidí najednou upustil všechno, co měl s sebou, a zmizel.“

„Pravděpodobně ti lidé zahodili všechno, co měli, a uprchlí, když je někdo vystrašil,“ namítl jsem. „Třeba medvěd.“

„Snad, ale to teď není podstatné. Můj první nález byl sedm tisíc let starý, čili čtyřikrát mladší než poslední neandertálci a o čtvrt milionu let pozdější než je doba, kdy se tu vyskytoval člověk heidelberský.“

Realita se mi před očima otřásala. Seděl jsem u stolu v nemocnici, na hlavě účes ze středního pleistocénu, pojídal jsem salát a byl jsem prakticky zasnouben s heidelberskou dívkou.

„Tady v okolí si lidé vykládají podivné historky,“ pokračoval Tormes. „O obrovských opicích s oštěpy, o strašlivě silných divokých lidech, kteří zabíjejí dobytek… Takovéhle věci.“

„To mluvíte vážně?“ vyhrkl jsem. „Ztracený kmen jeskynních lidí v jižním Španělsku? Tohle přece není žádná divočina. Vždyť tu není co lovit, kromě… Hm, ovšem, chovají tu hodně ovcí a dobytka.“

„Řekl jsem, že máme důkazy, nikoli vysvětlení.“

Dojedl jsem poslední zbytky salátu.

„Musím zpátky k Els,“ zvedl jsem se.

„Marella a já jsme… Měli jsme poměr,“ svěřil se Tormes nečekaně, ale bez rozpaků. „Byli jsme spolu v terénu, hledali jsme místa vhodná k vykopávkám. Když jsme našli Els… No, ohrozilo to utajení našeho vztahu. Marellin manžel je ministrem a vláda si v současné politické situaci nemůže dovolit žádné skandály.“

Sice se nejednalo o nemanželské dítě, ale přece jen tu byla milostná aféra.

„A jak do toho všeho zapadám já?“ zeptal jsem se.

„Els se musí objevit na veřejnosti.“

„Bude vyděšená.“

„Můžete jí situaci ulehčit, když zůstanete s ní jako překladatel a společník. Kromě toho tím získáte spoustu peněz a slávy. Jen musíte udělat jednu poněkud pochybnou věc.“

„A to má být co?“

„Předstírat, že jste Marella.“

Souhlasil jsem. Šlo o prostou historku, a její nejdůležitější část už byla natočena na videokazetě. Měl jsem se údajně nabídnout Tormesovi jako dobrovolník na brigádu v terénu, v oblasti zvané Ďáblovo pole severně od Cádizu. Podle tohoto scénáře jsme se setkali před šesti dny na farmě, která patřila muži jménem Ramoz, a já tam měl nahrávat na video už dvě hodiny, když se poprvé objevila Els.

„Podíváme se na nejdůležitější část toho, co Marella nahrála,“ řekl Tormes, když jsme se s Marellou a strýcem Arturem usadili v zatemněné společenské místnosti. „Už jsme vyrobili verzi beze zvuku. Řekneme, že jste neměl s natáčením zkušenosti a omylem odpojil mikrofon.“

„Proč?“ zajímal jsem se.

„Protože jinak by slyšeli můj hlas,“ odvětila Marella ledově.

Obrazovka se rozsvítila, objevila se pastvina, místy zarostlá houštím, a hory. Byla to úrodná, větrná krajina. Uviděli jsme býka, jak se pase ve vysoké trávě. Náhle Marella zaostřila na skupinu lidí v pláštích a s oštěpy. Sledovali pasoucího se býka. Ta scéna mohla pocházet přímo z pleistocénu, nebýt žlutého plastového štítku, který měl býk v uchu.

Lovci pracovali v týmu, který se skládal ze tří mužů a jedné dívky. Sledovali jsme, jak si svlékají pláště a nazí se blíží k býkovi. Vlasy měli sčesané dozadu a sepnuté pery. Muži zaujali postavení v trávě a přikrčili se. Dívka si nasbírala pár kamenů, pak začala opatrně postupovat k býkovi. Hodila kámen, ale minula. Býk si jí nevšímal. Druhým vrhem ho zasáhla. Býk vzhlédl – a znovu se vrátil k pastvě. Další vržený kámen ho trefil nad oko. Býk vyrazil, dívka odhodila zbylé kameny a rozběhla se k místu, kde číhali ostatní. Býk však zpomalil, odfrkl, a začal se znovu pást.

„Předvádějí lov z doby kamenné,“ ozval se Marellin hlas.

„K čemu to vlastně natáčíme?“ zeptal se profesor Tormes znechuceně. „Dělají spoustu chyb. Nevím, jestli se mám smát nebo plakat.“

„Ale je to legrace.“ Marella přejela kamerou celou scénu. „Určitě to jsou herci, kteří trénují pro dokumentární film.“

„Možná. Ale nemají s sebou žádný filmový štáb, jinak by jim někdo vynadal za ten plastikový štítek.“

„Nejsou tu žádné kamery, určitě jenom zkoušejí.“

„No, jako předvádění neandertálského lovu to má víc děr než ementál. Jen se podívej na to děvče, jak se snaží vyprovokovat býka házením kamenů. Je to všechno úplně špatně.“

„Proč?“

„Neandertálci nepoužívali vrhací zbraně.“

„Ale vždyť i opice házejí kameny.“

„Pch, to odkoukaly od lidí,“ pravil posměšně Tormes. „Opravdoví neandertálci by býka k ukrytým lovcům zahnali, nedali by se pronásledovat. A ty oštěpy! Neandertálské by měly kamenné hroty, tohle jsou jenom hole, přiostřené a zpevněné v ohni.“

Otočil jsem se a pohlédl na Tormese. Neklidně se na židli vrtěl.

„Předpokládám, že vlastníka pozemku a býka požádali o dovolení,“ promluvil jeho hlas z reproduktoru.

„Nejspíš ano. Ramoz se snadno rozruší,“ přitakala Marella. „Měli bychom jít za nimi a varovat je.“

„To ne! Vždyť to zvíře není uvázané a nikde nejsou žádné ohrady, které by ho zadržely.“

Býk ostražitě vzhlédl, když se k němu dívka, vyzbrojená dalším kamením, znovu přiblížila. Vykřikla a zamávala rukama. Býk na ni upřel zrak. Hodila kámen a zasáhla zvíře rovnou do čumáku. Býk rozzuřeně zařval a vyrazil, a tentokrát pronásledování nevzdal. Ačkoli dívka byla hbitá a měla náskok, než doběhla k místu, kde číhali lovci, zvířeti se téměř podařilo ji dohonit.

„A co teď?“ zeptal se Tormesův hlas. „Přece toho býka nemohou zabít!“

Už během jeho řeči vyskočili z trávy tři nazí muži a zabodli oštěpy běžícímu býkovi do boků. Zvíře se obrátilo proti lovcům; ještě zdaleka nebylo poraženo. Dva chlapci, kteří se schovávali opodál, přiběhli s dalšími oštěpy a vůdce teď ohrožoval býka čelně, zatímco druzí dva muži mu zaútočili z boků na zadní nohy. Museli zasadit nejméně tucet ran, než býkovi podklesly nohy. Potom už bylo rychle po všem.

„Tomu prostě nevěřím!“ vykřikl Tormes. „To je přece oceněný chovný býk!“

„Byl,“ poznamenala Marella.

Zaslechli jsme pípání mobilního telefonu, na němž Tormes vyťukával číslo policejní stanice. Popsal, co se právě přihodilo. Následovala chvíle ticha, potom Tormes oznamoval Marelle, že se v oblasti nenatáčí žádný hraný dokument. Na obrazovce jeden z lovců vyskočil na mrtvého býka a vítězně zamával oštěpem.

„Podle policie se poblíž nachází vrtulník. Posílají ho sem podle satelitních souřadnic. Tenhle lov je rozhodně nelegální.“

„Ramoz tedy netuší, že se jeden z jeho chovných býků stal hvězdou dokumentu o neandertálském lovu?“ zeptala se Marella.

„Zřejmě ne. Policie nám doporučuje, abychom se drželi stranou, dokud nedorazí.“

„Raději se budu držet stranou i po jejich příjezdu,“ podotkla Marella.

„Jistě, tvůj manžel by nemusel mít pochopení.“

„Škoda. Tahle nahrávka by se hodila do televizních novin: poslední neandertálci zadrženi pro pytláctví a odvezeni vrtulníkem.“

„Tahle nahrávka musí zmizet beze stopy. Nejlepší bude hodit ji do ohně.“

Když byl býk zabit, na místo dorazilo několik žen, dívek a dětí. Dokonce jsem zahlédl dvě nemluvňata. Lovci si znovu oblékli pláště a usedli k odpočinku. Skupinka se pomocí čehosi, co vypadalo jako kamenné nože a škrabky, pustila do rozřezávání dobytčete. Všichni pracovali obratně a účelně; tahle scénka by působila zcela věrohodně, nebýt ženy s doutníkem a žlutého štítku v býčím uchu. Děti nasbíraly dřevo a kuřačka použila doutník k zapálení ohně. Lidé začali opékat kusy masa.

„Později jsem ten doutník našel. Ukázalo se, že jsou to smotané listy a tráva, které používají k zapalování ohně,“ vysvětlil mi Tormes.

„Els povídala, že dělala lovcům nadháněče, přestože je dívka,“ sdělil jsem mu. „Chlapci se zřejmě začínají učit loveckému řemeslu tak, že dělají návnadu, která vyláká nebezpečné zvíře do léčky.“

„To dává smysl,“ přisvědčil Tormes. „V kmeni měli několik dětí, ale dorost tvořily samé dívky.“

„Jako ve všech společnostech se ženy v dobách nouze smějí stát čestnými muži,“ dodala Marella.

Z reproduktorů se ozval zvuk motoru. Lidé u ohně se náhle polekali a shlukli se k sobě. Motor zmlkl.

„Policie?“ zeptal se Marellin hlas. „Tak rychle?“

„Ne, policie přiletí ve vojenském vrtulníku,“ pravil Tormes. „Počkej chvilku! Někdo mohl zavolat Ramozovi, aby si ověřil, jestli o těch bláznech něco ví.“

Zaslechli jsme vzdálený výstřel. Kamera se přesunula na vrchol kopce, kde jakási postava mávala puškou a křičela.

„Ramoz,“ řekl Tormes.

Farmář natáhl svou opakovací brokovnici a znovu vystřelil do vzduchu. Kamera se přesunula zpátky k mršině, ale tam už nebylo nikoho vidět. Marella sledovala Ramoze, jak s puškou nad hlavou běží z kopce. Farmář dorazil na místo, kde došlo k porážce, bezradně zamával rukama nad býčím tělem, pak nad ohněm, a nakonec vztáhl ruce k nebi. Padl na kolena a začal si rvát vlasy.

„Zdá se, že ho to rozrušilo,“ podotkla Marella.

„Doufám, že ti pitomci zůstanou schovaní,“ ozval se tiše Tormes.

„Jinak hrozí reálné nebezpečí vraždy,“ přisvědčila Marella. „Nesmíme se ukazovat; kdyby nás zahlédl, mohl by si myslet, že s tím máme něco společného.“

„Jestli někoho zabije, pak s tím opravdu budeme mít něco společného. Už vidím ty novinové titulky: MANŽELKA MINISTRA S MILENCEM PŘIHLÍŽEJÍ VRAŽDĚ. Zůstaň potichu, zavolám znovu policii.“ Opět se ozvalo vyťukávání čísla na mobilu. „Cádize, tady zase Tormes. Máme tu nebezpečnou situaci. Objevil se farmář, ozbrojený brokovnicí. Ano, je skutečně velmi rozrušený. Ne, teď objímá hlavu zabitého býka. Lovci utekli, ale…“

Na okraji záběru se zvedla dívka, která předtím dělala návnadu, a zamávala rukama. Byla opět nahá. Ramoz chňapl po zbrani a cosi neartikulovaně zařval. Dívka na něj vystrčila zadek. To už bylo na farmáře trochu moc. Zamířil a vypálil. Dívka klesla k zemi.

„Cádize, máme tady smrtelný úraz!“ vykřikl Tormes.

Ramoz se rozběhl travou k místu, kde dívka upadla. Náhle se z úkrytů vyrojili lovci s oštěpy a vrhli se na něj. Brokovnice zahřměla ještě jednou, kdosi zavřískl. Muži stáli nad padlým Ramozem a jejich oštěpy se zvedaly a klesaly. Zdálo se, že to trvá velmi dlouho. Přiběhly ženy s dětmi, shromáždily se kolem dívčina těla a začaly kvílet.

„Cádize, už máme dva padlé, pravděpodobně mrtvé.“

Vtom se ozval další motor, bylo slyšet vrčení vrtule. Právě v té chvíli lovci zvedli do výše Ramozovu hlavu, nabodnutou na oštěp. Obraz náhle bláznivě zavířil.

„Cádize, povězte pilotovi, ať přistane u toho kouře z táboráku,“ překřikoval Tormes zvuky Marellina zvracení. „Ne, to se tady jen někomu udělalo špatně.“

Marella upustila kameru, na obrazovce bylo vidět jen rozostřenou trávu. Video se zastavilo, strýc se zvedl.

„Marellina kamera už nic zajímavého nenatočila,“ vysvětlil. „Vrtulník přistál, posádka našla Ramozovo zohavené tělo a vedle něj nahou dívku. Měla štěstí; výstřel ji minul, ale jak zavrávorala upadla, udeřila se hlavou o kámen a ztratila vědomí. Po mužích jejího kmene, kteří zabili Ramoze, nebylo ani stopy.“

„Já jsem z toho pole okamžitě zmizela a tajně se vrátila do Cádizu,“ doplnila Marella. „Potíž je v tom, že touto dobou už tucty lidí slyšely nahrávku telefonátu, kde zvracím, a kde José hovoří o nějakém asistentovi.“

„Mě vzali do helikoptéry,“ pokračoval Tormes. „Mohli bychom říct, že Carlos zpanikařil, když zůstal sám na místě, kde se volně potloukali vrazi, a utekl.“

„Zůstali tam dva strážci, ale měli maskovací oděvy, takže je nebylo moc vidět,“ doplnila Marella.

„Je to sice lež, ale nikomu neuškodí,“ uzavřel strýc Arturo.

Kývl jsem, ale nijak jsem to nekomentoval. Za rok nebo za dva bude strýc nečekaně, avšak významně povýšen. Tak už to na světě chodí.

„Rhuunové jednoduše zahodili všechno, co jsme je viděli používat během našeho natáčení, i všechno, co měli na sobě,“ pravil Tormes. „Svlékli se donaha a utekli.“

„Pravděpodobně na sebe hodili džínsy á trička,“ dodal strýc.

Znovu pustil video a na obrazovce se objevily pohozené kamenné sekyrky, škrabky a pláště z kůží, pečlivě označené policejními kuželi a ohrazené nataženou páskou. Následoval záběr archeologického výkopu, který ukazoval velmi podobnou sbírku kamenných nástrojů.

„K něčemu takovému tu muselo dojít už někdy dřív,“ mínil Tormes.

„A k čemu vlastně?“ zeptal jsem se.

„Přijímám návrhy,“ opáčil Tormes.

Nahrávka končila záběrem Els, probouzející se v nemocnici, a tří statných zřízenců, kteří mají plné ruce práce, aby ji přemohli. Heidelberská dívka byla nejméně dvakrát silnější než muž z dnešní doby. Mohla by vyhrát olympijskou medaili ve vzpírání, napadlo mě, ale nejspíš by ji diskvalifikovali za to, že není dost člověkem. Ostatní odešli, jen já zůstal sedět a znovu jsem si přehrával kazetu s tou neobyčejnou nahrávkou, abych si příhodu dokonale zapamatoval. Jak řekl můj strýc, byla to lež bez obětí. Udělal jsem přitom náhrdelník z kancelářských sponek. Nakonec se Marella vrátila.

„Přišla jsem si pro tu pásku,“ oznámila. „Už jste viděl dost?“

„Mám dobrou paměť,“ odpověděl jsem. „To má jazykovědec v popisu práce.“

Založila si ruce na prsou a sebevědomě obešla stůl, upírajíc na mě povýšený pohled. Věděl jsem, co se chystá říct.

„Ta nahrávka je moje zásluha,“ pravila.

„Ale cena za získané uznání by byla vysoká,“ namítl jsem.

„To je pravda, ale už jsem žila ve stínu svého manžela příliš dlouho. Účast na tomto objevu mi přinese slávu, a já se na něm hodlám podílet. Řeknu, že jsem přišla do nemocnice kvůli bolesti hlavy, viděla jsem, jak se zřízenci pokoušejí zkrotit Els, a od personálu jsem se dověděla, že jde jen o dívku s deformovanou hlavou. Potom jsem si všimla, že mluví velmi zvláštní řečí, a tak jsem kontaktovala odborníky z univerzity.“

„Lepší než nic,“ poznamenal jsem.

Najednou mi Marella seděla na klíně, držela mě rukama kolem krku a upřeně na mě hleděla. V jejím výrazu nebyla ani špetka náklonnosti nebo touhy, a já se patrně tvářil poplašeně. Přitiskla mi rty na ústa, zajela mi jazykem mezi zuby. Po chvíli mě ostře kousla do rtu, vstala a vrátila se na druhou stranu stolu. Ruce si znovu založila na prsou.

„Mohu si s vámi dělat, co budu chtít, Carlosi, na to nezapomínejte.“

Els byla silná, Marella zase mocná. Zpočátku jsem Marellu nebral dost vážně, ovšem až dosud jsem nikdy nepoznal ženu jako ona – právě tak, jako jsem se nikdy předtím nesetkal s dívkou jako Els. Marella vyndala kazetu z přehrávače.

„Zkuste mi vstoupit do cesty, zkuste mi vzít můj podíl na tomto objevu, a já předložím tohle, tuto originální nahrávku i se zvukem. Pamatujte si to.“

Odešla. Podobně jako Samson byla současně dost mocná i dostatečně mstivá, aby zničila všechny, kdo měli něco společného s Els – včetně sebe samé. Moc patří k plodům naší civilizace a člověk jí může být obdařen, aniž by byl skutečně silný. Náhle jsem pocítil, že Els je mi mnohem bližší.

Té noci jsem vůbec nespal, musel jsem ji věnovat nácviku své nové role Tormesova dobrovolného asistenta. Připravovalo se zveřejnění Elsina případu. Všechno si vzala na starost Marella, která měla s propagací a tiskem bohaté zkušenosti a měla i správné kontakty. Těsně před úsvitem jsem vyhlédl z okna nemocnice a okamžitě se na mě zaměřilo asi tucet reflektorů. Ostraha kliniky spolu s policií už kolem pozemku utvořily řetěz. Přistoupil ke mně Tormes.

„Venku se bude konat tisková konference,“ řekl mi. „Představitelé Cádizu chtějí mít na Els také svůj podíl, než jim ji odvezeme.“

„Ale pane profesore, pro ni je tisková konference budoucností, vzdálenou čtvrt milionu let!“ vyhrkl jsem. „Co si od toho slibují?“

„Můžete překládat.“

„Ne, to nemohu. Stěží se dokážu domluvit…“

„Tak se o to pokuste! Els je teď slavná. Už jsme dostali nabídky od filmařů a z reklamních agentur.“

„Reklama? A na co? Na kamenné sekyrky? Nebo ty jejich kožené pláště?“

„Carlosi, zkuste zapojit fantazii! Co třeba tohle: Vypravila se na cestu dlouhou čtvrt milionu let jen kvůli parfému Měsíční opar…“

„Řekněte mi, že je to špatný vtip!“ vykřikl jsem. „To přece nemůžu dovolit!“

„Nemáte na vybranou. Podepsal jste prohlášení, že jste můj dobrovolný asistent a že jste pořídil nahrávku, na níž Elsin kmen zabíjí Ramoze a jeho býka. A teď ji hezky připravte na úlohu mediální hvězdy.“

„Ale jak?“ naléhal jsem. „Mohla by… Docela určitě z toho zdivočí!“

„Vážně? V televizi to bude vypadat ohromně.“

Někde hluboko ve mně vzplanula jiskřička nenávisti. Ten muž byl mocný, i když neměl žádnou sílu. Mohl by Els ublížit, a já byl její jediný ochránce. Když jsem se vracel do zahrady, obehnané zdmi, slyšel jsem vzdálený hukot davu, podobný hřmění blížící se bouře. Els na mě hned zavolala, přiběhla a políbila mě, pak mě vzala za ruce a pevně si je přitiskla k ňadrům. Podařilo se mi usmát se na ni. Očividně se jednalo o gesto ujištění o našem vzájemném svazku, jehož účelem bylo připomenout mi, jak je její blízkost příjemná. Stále ještě nedůvěřovala polibkům, které jsem ji naučil a které pro ni byly novinkou. Byla silná, a přitom bezmocná… a mně chyběla jak síla, tak moc. Dal jsem jí náhrdelník z kancelářských sponek, ale nepřekvapilo mě, že ji dárek spíš zarazil než potěšil. O nějakých ozdobách neměla ponětí. Její pírka do vlasů, to byla účelová záležitost, měla jen přidržovat vlasy, aby nebránily výhledu při lovu. Přetáhl jsem jí náhrdelník přes hlavu. Poškrábala se ve vlasech.

„Har ese,“ řekl jsem, protože mi chyběly výrazy pro štěstí nebo půvab. Dobrý lov. K mému údivu se Els najednou široce usmála.

„Di,“ odpověděla, a pak dodala: „Karr iyk har.“

Po několika dotazech se vyjasnilo, že har sice znamená dobrý a výraz ese slouží k označení boje nebo lovu, ale když se vysloví společně a rychle po sobě, je to přání štěstí při lovu nebo v boji. Rhuunové už měli představu o štěstí nebo smůle. Stejně ještě zbývala spousta věcí, pro něž Els chyběla slova. Kov, kolo, bůh nebo tisková konference, to vše pro ni byly neznámé pojmy. Zaslechl jsem, jak se blíží vrtulník, který nás měl odvézt do Madridu. Pro ten heidelberští lidé také neměli slovo. Hluk Els poplašil, ale já ji držel za ruku.

„Els, Karr rak,“ vysvětlil jsem jí. Els a Karr poletí. Při té představě okamžitě ožila. „Hos,“ doplnil jsem. Pojď se mnou. A ukázal jsem ke dveřím.

„Thuk ong,“ hlesla ustrašeně. Mrtvá jeskyně. Vnitřek nemocniční budovy pro ni představoval nebezpečnou jeskyni.

Pokusil jsem se jí objasnit, že uvidí děsivé věci, ale že jí nemohou ublížit.

„Karr lan?“ zeptala se. Lan znamenalo pomoc nebo ochranu.

„Karr lan,“ přisvědčil jsem, i když mi bylo jasné, že budeme mít potíže.

Ve středním pleistocénu všechno, co bylo děsivé, bylo současně nebezpečné. Představa strachu kvůli napětí či vzrušení neexistovala. Ostatně neexistovala ani představa napětí. Člověk byl vyděšen proto, že se octl ve smrtelném nebezpečí. Z dálky se ozýval zvuk sirén a hluk stále se zvětšujícího davu. Els byla něco jako velká kočkovitá šelma, nebezpečný dravec, silnější než já, ale přesto zvláštním způsobem zranitelná.

Následovala mě dovnitř do budovy. Držela se mě pevně za paži a krčila se za mnou. Uvnitř předem ztlumili světla a vyklidili chodby. Kráčeli jsme rázně. Někdo zřejmě přikázal čekajícímu obecenstvu, aby zachovalo klid, ale vrčení helikoptéry bylo stále slyšet. Els mě* opakovaně varovala před jeskynními medvědy. Pak jsme vyšli hlavním vchodem na denní světlo… A dav diváků se rozeřval.

Els zpanikařila a pokusila se mě zatáhnout zpátky, dovnitř, ale dveře se už za námi zavřely a kdosi je zamkl. Zaměřily se na nás kamery, blesky fotoaparátů, mikrofony, nad námi hučel vrtulník, všude byli Strážci a policisté s obušky, víc lidí, než Els viděla za celý svůj život, a teď se ještě nad střechami blížila tisková helikoptéra. Els mě táhla přes trávník. Snažil jsem se ji zastavit, ale měla příliš velkou sílu. Členové ostrahy porušili řetěz, aby jí zabránili v útěku, a mezerou se prodírali dovnitř reportéři.

„Karr! Tek orr brii!“ vykřikla.

Skočil jsem před ni, vytrhl jsem jí ruku a pokusil se máváním zahnat blížící se hlouček. Vtom se ozval hlasitý třesk a Els zmizela. Obrátil jsem se, ale viděl jsem už jen její prázdný plášť, jak dopadá na trávu, její pírka do vlasů, nákotník z nemocnice a náhrdelník ze sponek.

Jak se ukázalo, byl to jen začátek dlouhého dne. Garces, Tormes a strýc Arturo se chovali málem hystericky, což se koneckonců dalo očekávat. Policie uzavřela celý pozemek, ale nebylo to k ničemu. Els jako by se vypařila. Tucty videokamer její zmizení zachytily, a přestože ji snímaly z různých úhlů, událost se jevila ze všech stran stejně. Na jednom obrázku Els byla, na druhém už ne, jen její plášť a pírka se snášely k zemi.

Ze všech zúčastněných jedině Marella ochotně poskytovala rozhovory. Els unesli mimozemšťané, oznamovala vítězně. Její únos zachytily kamery. Mimozemšťané ji nejprve přenesli do Španělska jedenadvacátého století, načež si ji zase vzali zpátky. K Marellinu úžasu nebyla její teorie pokládána za věrohodnější než jiné. Průzkum veřejného mínění zjistil, že u lidí vede domněnka o amerických pokusech s neviditelnou zbraní, pak následuje spiknutí místní vlády, dále božské zjevení, únos mimozemšťany, reklama na nový film a studentský žertík.

Po zbytek týdne místo podrobně studoval tým policejních odborníků, vědci pátrali po sebemenší stopě záření, a trávník před budovou kliniky se stal jakýmsi poutním místem pro různé náboženské sekty, spiritisty, senzibily a ufology. Sám jsem se na nahrávky díval nejméně stokrát, ale stejně jsem z nich nebyl moudrý. Jeden záběr zachytil Els v chůzi, na druhém už byla pryč a plášť se nadouval vzduchem, který spěšně vyplňoval vakuum v místě, kde se předtím nacházelo její tělo. Astronomové prohledávali oblohu, pozorovatelé na orbitálních stanicích pátrali v okolí Země na všech frekvencích, které jejich zařízení dokázalo monitorovat, nad Cádizem se po nebi téměř neustále proháněla vojenská letadla, ale nikdo nic nenašel.

O celé dva týdny později jsem se probíral složkami papírů a prohlášení, které jsem dostal během posledních hodin před Elsiným zmizením. Našel jsem dokonce i tu absurdní nabídku reklamy na nějaký parfém, o níž mi Tormes říkal. Vypravila se na cestu dlouhou čtvrt milionu let jen kvůli parfému Měsíční opar. A vtom mi to došlo!

„Karr! Tek orr brii!“ zavolala na mě. Karre. Přijď do úplňku!

Rhuunové uměli cestovat časem. Els mi sdělovala, že projde časem do příštího úplňku.

Dlouhou dobu jsem se skoro nepohnul, ale tím usilovněji jsem přemýšlel. Els měla mimořádně vyvinutou zadní část mozku. Proč? Kvůli ovládání pohybu? Nebo ta část sloužila k orientaci v jemné struktuře samotného času? Projdeš časem a zachráníš se před nepřáteli. Vyhneš se hladomoru, dostaneš se až do budoucích dob hojnosti. K čemu je stopovat stáda divokého skotu, když si na ně můžeš počkat v čase? Rhuunové se vyhýbali dlouhým zaledněním, navštěvovali jen teplejší období. Celé saalské a viselské zalednění pro ně nejspíš představovalo několik procházek, překračujících desítky tisíc let. Když nebylo dost lovné zvěře, prostě se přesunuli o pár desetiletí dál. Pokud se chtěli vyhnout soupeření s neandertálci nebo kmeny lidí dnešního typu, vypravili se dál, do doby, kdy už jejich nepřátelé vyhynuli nebo odešli jinam.

Navštívili Španělsko v době neandertálců, viděli příchod lidí, viděli, jak neandertálci vymizeli. To je možná naučilo ostražitosti vůči dnešním lidem. Třeba dokonce přihlíželi, jak Féničané budují první evropský přístav na místě, kde dnes stojí Cadiz, pozorovali, jak se Iberský poloostrov stává součástí římské říše. S rozvojem zemědělství se objevil důvěřivější, klidnější dobytek a ovce, přestože tu současně byli i farmáři, kteří stáda střežili. Ovšem Rhuunům stačilo poodejít o nějaké to století do budoucnosti, kdykoli na ně přišli sedláci s kopími, meči nebo kušemi. Ramozova brokovnice možná představovala jejich první setkání s palnou zbraní, a na základě té zkušenosti usoudili, že nebude těžké uhájit svou kořist.

Homo sapiens plně rozvinul svou inteligenci a uvěřil, že jde o nejvyšší vývojovou výhodu, ale existují i jiné přednosti. Například pohyblivost. Ptáci dokážou uniknout před dravci a získávat potravu vstupem do třetího rozměru. Homo rhuunis to zvládá cestováním ve čtvrtém rozměru. Možná lidské mozky nejsou přizpůsobeny pro putování časem, stejně jako naše ruce se hodí spíš na vyrábění strojů, než aby mávaly jako křídla. Dal by se sestrojit přístroj pro cestu časem? Chtěli by ti, kdo si to přejí zjistit, Els rozpitvat zaživa?

Co mám teď dělat, a jak to provést? Cítil jsem, že mezi mnou a Els vzniklo nezvykle silné pouto. Považoval jsem za svou povinnost chránit ji a Tormesovi, Marelle, dokonce ani svému strýci jsem nic nedlužil. Už nyní jsem se octl mimo zákon, ovšem z důvodu, který mi poskytl mocný popud k rozhodnutí. Byl jsem zamilovaný a nezáleželo mi na tom, že možná přijdu o všechno, pokusím-li se Els zachránit.

Devatenáct dní po Elsině zmizení jsem byl připraven. Seděl jsem v autě před nemocnicí a čekal. Vypůjčil jsem si policejní vůz. Můj strýc byl doma a tvrdě spal díky několika vlastním práškům na spaní, rozpuštěným v kávě. Jeho uniforma na mně sice poněkud visela, ale neměl jsem na vybranou. Co chvíli jsem nastartoval motor, abych ho udržel zahřátý. Po trávníku se potuloval asi tucet hledačů UFO s kamerami, mezi ně se vmísili poutníci z různých náboženských sekt, prodavači suvenýrů, příslušníci ochranky a turisté. Lidé, unesení mimozemšťany, se vždy vracejí, jak každý dobře ví, a ti, kdo uvěřili Marellině teorii, na to byli připraveni. Všichni mimo mě se zaměřili na oblohu, na níž visel úplněk.

Ozval se ostrý třesk a na trávníku se náhle objevila nahá Els. Než utichla ozvěna jejího návratu, rozsvítil jsem reflektory vozu, honem vylezl z auta a tryskem se rozběhl přes trávník. Přitom jsem volal: „Els! Els! Karr lan! Karr lan!“

Obrátila se ke mně. Ostatní přítomní na nás jen namířili kamery; nikdo si nechtěl zahrávat s policií.

„Els, hos Karr!“ křikl jsem a chytil ji za paži. Nechtělo se jí do policejního auta se zářícími světly. „Els, Karr lan!“ opakoval jsem, i když jsem si nebyl jistý, jestli moje výslovnost znamená pomoci nebo ochránit. Els si zakryla oči rukou a nechala se ode mě vést.

Dosud nikdy nebyla uvnitř auta a teď se schoulila na sedadle, zakrývajíc si obličej. Vyjel jsem od nemocnice, odbočil za roh a zhasl reflektory. O dva bloky dál jsme přesedli do auta z půjčovny a během dvaceti minut jsme opustili Puerto Real a octli se ve volné krajině. V městském archivu jsem s použitím Ramozova jména zjistil polohu jeho pozemků a u místních lidí jsem se potom ujistil, že Ďáblovo pole skutečně leží na území mrtvého farmáře. Věděl jsem, že od nemocnice tam dorazím za padesát minut; několikrát jsem si tu trasu projel.

Els potřebovala jediné: vrátit se na Ďáblovo pole. Potřebovala pomoc při pohybu prostorem na místo, odkud by se mohla vydat časem za svým kmenem do naší budoucnosti… Nebo snad zůstala kvůli mně? Ať už to bylo jakkoli, k úniku časem se uchýlila v okamžiku čiré hrůzy, když na ni zaútočili reportéři s kamerami a blesky.

Při řízení jsem horečně přemýšlel. Co chvíli mi ve světle z displejů palubní desky padl pohled na Els. Na jednu stranu jsem toužil zavolat z mobilu Tormesovi a prozradit mu, co se ve středním pleistocénu doopravdy událo. Lidé heidelberští totiž dali počátek dvěma druhům, nejen neandertálcům. V době, kdy se blížilo saalské zalednění, vydali se neandertálci osvědčenou cestou rozvíjení inteligence, zdokonalování nástrojů a mohutnější stavby těla, aby se vyrovnali s narůstajícím chladem. Homo rhuunis se místo toho naučil pohybovat ve čtvrtém rozměru. Tím se tato schopnost z lidského genofondu ztratila – přinejmenším v běžném čase. Člověk dnešního typu vznikl až později, ale ve svém vývoji kráčel stejnou cestou jako neandertálci.

V dálce jsem zahlédl světlomety vrtulníku. Vznášel se nad místem, kam jsme měli namířeno; nad Ďáblovým polem. Zhasl jsem reflektory, zpomalil a pokračoval dál v měsíčním světle, jenomže náš vůz už byl zpozorován. Světlo z nebe se k nám přiblížilo – a přelétlo nás. Pilot mířil do míst, kde nás naposled zahlédl. To nám dávalo přibližně dvě minuty, během nichž se Els mohla zachránit – uprchnout časem a vrátit se ke svému kmeni. Mě určitě zatknou. Ztratím všechno pro dívku odjinud, a ji přitom ztratím také. Jedině moderní, civilizovaný muž je schopen provést hloupost takových rozměrů. Ale i tak jsem byl na sebe hrdý.

Byli jsme už jen půl míle od Ďáblova pole, když nás světlomety vrtulníku znovu zachytily. Prudce jsem zabrzdil, otevřel dvířka a vytáhl Els ven.

Shora se k nám snášela helikoptéra. „Els, tek var es bel!“ zavolal jsem. Prosil jsem ji, aby odtud odešla časem o dva tisíce slunovratů dál.

„Karr, Els kek!“ prosila zase ona mě a svírala mi paži.

Slovo kek pro mě bylo nové, ale teď nebyl čas na zdokonalování mých jazykových znalostí.

Vrtulník klesal, hlas zesílený megafonem mě vybízel, abych složil zbraně a zvedl ruce.

„Els, tek var es bel!“ vykřikl jsem znovu.

Els vystoupila z jedenadvacátého století.

Všechno mi bylo předem tak jasné! Rhuunové mohli cestovat časem dopředu, ale nemohli si brát nic s sebou. Kožené pláště, stany, kamenné nože, sekyrky a škrabky, dřevěné oštěpy a pírka do vlasů, to všechno zůstávalo na místě, když odcházeli. Do budoucnosti se přesunul jedině samotný cestovatel. Já ale zapomněl na nemluvňata, která jsem viděl na Marellině kazetě. Jestliže mohou být přeneseny časem děti, dá se to udělat i s dospělými.

Zmizela záře reflektorů helikoptéry, místo toho se kolem nás rozednívalo. Stál jsem nahý ve vysoké trávě, Els mě stále držela za ruku. Vzduch byl studený, ale vítr nefoukal. Els zahvízdala a očekávala odpověď. Žádná se neozvala. Zvlněná kopcovitá krajina měla jasně zelenou barvu, viděl jsem vzdálené tmavší skvrnky pasoucích se ovcí a krav. Učiněný ráj pro lovce z pleistocénu, ale jejich doba to nebyla. V dálce se tyčily obrovské, sněhem pokryté věže. Vzduch byl čistý, průzračný, všude vládlo ticho, jaké jsem ještě nikdy nezažil. Věže se zdály opuštěné. Nacházeli jsme se ve Španělsku velmi vzdálené budoucnosti, době ledové, o tom nebylo pochyb.

Náhle se začaly ozývat vzdálené třaskavé zvuky, jako by si někdo dělal ohňostroj, a o pár set metrů dál se objevila skupina Rhuunů. Els hvízdla a zamávala. Opodál se zhmotnil druhý kmen, pak další. Odhadl jsem, že se nacházíme na jakémsi časovém shromaždišti. Els se chovala bezstarostně. Bylo tu spousta lovné zvěře a nikdo ji nehlídal.

Znovu mě vzala za ruku a vedla mě k ostatním rhuunům. Zpočátku jsem se obával, že se budu muset utkat v boji na život a na smrt s jejím předchozím partnerem, ale k ničemu takovému nedošlo. Zachránil jsem Els, když všichni ostatní utekli, a byl jsem svobodný. V rhuunském společenství jí to dávalo právo vzít si mě za muže, a ona sama ohledně toho neměla žádné pochybnosti. V následujících letech jsem se stal velkým šamanem, vynalezl jsem primitivní písmo, luk, kostěnou flétnu, lojovou lampu a jeskynní malby. Ovšem až zemřu, skončí experiment přírody s vysokou inteligencí, kdysi známou jako lidstvo. Lidstvo zaniklo, pravděpodobně vinou epidemie nějaké uměle vytvořené choroby nebo jiné osudové zbraně… oběť vlastní vynalézavosti. V dlouhodobém výhledu se ukázalo, že samotná inteligence není vhodná vlastnost pro přežití a tak se stalo, že Zemi díky své úžasné pohyblivosti zdědili rhuunové.

přeložila Jana Rečková

Doslov Seana McMullena:

Již dlouhou dobu před touto povídkou jsem se zabýval předpokladem, že inteligence nemusí být skutečně nejvýhodnějším rysem pro přežití druhů. Pro šváby je to všestrannost, pro králíky plodnost atp. Proč by to nemohl být nový způsob pohyblivosti? Evropský člověk heidelberský byl velmi úspěšným lidským druhem, přetrvávajícím déle než člověk neandertálský či homo sapiens. Uměl si vyrobit oštěp, kamenné nástroje, oheň, oděv a možná si dokonce osvojil i vlastní jazyk a pohřební zvyklosti. Když jsem přemýšlel o příčině jeho vymření, napadlo mě tehdy, že vlastně nevymřel. Naopak, vyvinul se v druh se schopností cestovat v čase, která ho uchránila mnohem lépe než vysoká inteligence. Poskytlo mu to v úsilí o přežití stěží překonatelnou výhodu; to se také stalo základem mého příběhu. S tímto předpokladem bylo již lehké napsat Přijď do úplňku: děvče chycené v současném Španělsku, nemožná DNA a fyziologie spolu s nepřítomností moderních industriálních nečistot v jejím těle. Protagonista příběhu musel jen vyřešit záhadu skrývající se za její existencí, hádanku, jejíž řešení je v našich očích dokonce méně věrohodné než třeba teorie únosu mimozemšťany.

McMullen, Sean (Christopher) (1948 –

Jeden z nejvýraznějších objevů australské scény posledních dvaceti let, narodil se 21. 12. 1948 v Sale v australském státě Victoria. Při svém dlouholetém studiu se věnoval velké šíři oborů: od informatiky a počítačových věd až k managementu a v poslední době také středověké fantasy. Jeho neméně početné zájmy zahrnují například karate, šerm či zpěv. Téměř všemu se věnoval velmi aktivním způsobem, jako zpěvák byl dlouhá léta vůdčí osobností několika skupin, dnes je zástupcem instruktora bojových umění. Pracuje jako počítačový programátor v Melbourne, kde žije společně s manželkou Trish a třináctiletou dcerou Catherine, která jako dosud nejmladší australská SF autorka drží rekord – měla již uveřejněnou povídku v profesionálním časopisu. Do žánru vstoupil povídkou The Pharaoh’s Airship (Omega Science Digest 1986). Zájem nejen australských čtenářů vzbudil oceněnými pracemi White Gate Is Open (F&SF 1990-Ditmar) a Alone In His Chariot (Eidolon 1991-Ditmar). Kratší práce vydal ve sbírce Call to the Edge (1992), z pozdější doby pak stojí za zmínku tituly Tower of Wings (Analog 2001-Analog Readers Award) a Walk to the Full Moon (F&SF 2002-Aurealis, č. Přijď do úplňku-Trochu divné kusy/Laser 2005).

Některé části debutového románu Voices in the Light (1994) vydal nejprve samostatně pod názvy Souls in the Great Machine (Universe 2, ed. Robert Silveberg & Karen Haber 1992), The Eyes of the Green Lancer (Call to the Edge 1992), The Glasken Chronicles (Eidolon 1992) a Destroyer of Illusions (Call to the Edge 1992). S velkou invencí zde vybudoval svět 40. století, kdy jsou veškeré známky rozvinuté technologie na bázi elektrického proudu soustavně ničeny elektromagnetickými pulzy z automaticky pracujících orbitálních stanic. Hrdinka příběhu se v touze po obnově ztracené civilizace rozhodne sestavit počítač poháněný silou dvou tisíců lidských otroků. Původní dílo bylo pro značný rozsah rozděleno do dvou svazků a jeho dokončení tak znamenal až román Mirrorsun Rising (1995-Ditmar). Oba tituly byly později důkladně přepracovány a jejich společné vydání tvoří román Souls in the Great Machine (1999), úvodní díl trilogie Greatwinter. O dvacet let později se odehrává děj románu The Miocene Arrow (2000-Aurealis), v němž je popsán australský výsadek na americké území, pro jehož obyvatelstvo jsou příchozí ve světě bez jakékoli komunikace rovni návštěvě ze zcela jiného světa. Román vyšel rovněž zkráceně v antologii Alien Shores (ed. Peter McNamara &; Margaret Winch 1994). Dokončení série tvoří román Eyes of the Calculor (2001), kde ve světle předchozích dramatických událostí dojde k frenetickému přebudování lidskou silou poháněného počítače.

Hrdinou samostatného románu The Centurion’s Empire (1998-Aurealis) je římský voják a člen skupiny nesmrtelných, jehož život je rozdělen na období hibernace a aktivity. Čtenář s ním tak poznává nejen římské impérium prvního století, ale také Anglii roku 870, Francii roku 1358 a nakonec i budoucnost Austrálie roku 2038. Protagonista příběhu se nejprve objevil v povídkách The Deciad (Omega Science Digest 1986), Pax Romana (Call to the Edge 1992) a Charon’s Anchor (Aurealis 1993). Do fantasy žánru zavítal v trilogii Moonworlds zahájené titulem Voyage of the Shadowmoon (2002, č. Putování Měsíčního stínu/Triton 2004), kde se posádka malé a nenápadné, technicky však překvapivě vyspělé lodi pokouší zastavit despotického vládce v jeho touze podmanit si svět s pomocí děsivě destruktivní zbraně, jejíž stěží kontrolovatelná síla hrozí přivolat na Zemi soudný den. Pokračování dosud nedokončené série tvoří román The Glass Dragons (2004), kde se jen zdánlivě mladý námořník ve službách čarodějky Terikel snaží pomoci zničit magický stroj obřích rozměrů, zneužitý v rozporu s původním záměrem skupinou čarodějů. Měl sloužit lidem, hlavně zmírnit následky zničení kontinentu Torea v závěru předchozího svazku. Do budoucna připravuje fantasy román pro mládež pod pracovním názvem The Ancient Hero (nepub.), součást sdíleného světa Quentaris Chronicles. Mládeži je určena rovněž fantasy Dragonlinks (2002) napsaná přítelem Paulem Collinsem podle autorovy předlohy. Fantastice se věnuje také v teoretické oblasti, spolupracoval např. na knihách The Melbourne University Press Encyclopedia of SF and Fantasy (ed. Paul Collins 1998) a Strange Constellations: A Critical History Of Australian SF (1999, sp. Russell Blackford a Van Ikin).

Sean Williams

SAMA ZEMĚ

Prezentace politických názorů je pro literaturu obvyklá, málokterý autor se zcela zřekne lákavé možnosti sdělit čtenářům prostřednictvím svého díla vlastní přesvědčení. Science fiction v tom nebyla nikdy výjimkou. To však neznamená, že vás na následujících řádcích čeká nějaký typ politické agitace. Williams totiž nechává čtenáři dostatečnou volnost zaujmout vlastní názor na možnou situaci, která snad čeká lidstvo kolonizující daleký vesmír. A podařilo se mu to s lehkostí a vtipem sobě vlastním.

Když Glayne (23) Awalt dorazil na Seamark Station, nad australským kontinentem bylo převážně jasno. Přistávací stanice na nízké oběžné dráze byla dokonale udržována, přestože byla po mnoho set let opuštěná, a stále se pyšnila velkou vyhlídkovou palubou na jedné z mnoha stěn otočených k Zemi. Ačkoliv Glayne viděl z podobných míst mnoho planet a kontinentů, v té krátké době, kterou měl k dispozici, než se bude muset přesunout dolů, využil palubu k tomu, aby si prohlédl povrch.

Z výšky vypadala Země jako spousta jiných planet, jež čas přeměnil v pouště a bažiny a jejichž biosféra uvízla na půli cesty mezi geologickými cykly. Austrálie ze všeho nejvíc připomínala připálenou palačinku na velkém modrém talíři, okousanou a na krajích už trochu plesnivou. Nic, co by vzbuzovalo chuť k jídlu i u někoho, jehož trávicí trakt by v případě potřeby dokázal zpracovat kamení. Nebyla to sice zvlášť uctivá představa, avšak Glayne ji nedokázal vyhnat z hlavy.

Naposledy se podíval z velkého okna a zamířil k nástupišti MAT, které mělo cíl cesty zadán ještě před jeho příletem. Alespoň byl ušetřen otravného letu raketoplánem a drsného sestupu atmosférou. Usoudil, že být pixie, jenž se nemusí ohlížet na svůj trávicí trakt, má jisté výhody. Informace dokážou věci, jaké hmota nedokáže, a přenos MAT byl stejně rychlý, schopný a bezbolestný jako nadsvětelný přesun, který ho na stanici dopravil z Enebergovy křižovatky. A tak se během pětačtyřiceti minut, kdy z hvězdy vzdálené tři sta sedmdesát pět světelných let dorazil na orbitu, ocitl na povrchu planety, již jeho předkové opustili před třiceti tisíci čtyřmi sty padesáti osmi lety.

„Vítej.“

Hlas jako by vycházel z paty velkého tlustého stromu, který jako obrácený trychtýř vyrůstal z jinak rovného povrchu bažiny, rozložené – podle Glaynových navigačních implantátů – někde v jihozápadním cípu Tasmánie. Glayne se rozhlédl kolem, ale nikoho neviděl, vlastně v okolí nebylo vůbec nic pozoruhodného. Bažinu nenarušovaly žádné domy ani žádné větší formy vegetace. Pokud by byl někdo poblíž, dalo by mu dost práce se schovat.

Glayne udělal dva kroky a podíval se za strom. Celou dobu opatrně a zdvořile vysílal.

„Radím ti, abys už dál nechodil,“ pokračoval ten hlas. „Bahno pod nástupištěm MAT je pro někoho méně usedlého než já dost hluboké a nepříjemné.“

Glayne se zastavil. Nebyl jinak zvlášť nervózní, zato překvapený rozhodně ano. Hlas nevycházel zpoza stromu, nýbrž ze stromu. Do projekce vložil omluvu a díky za varování.

„A byl bych ti vděčný,“ přerušil jej strom, „kdybys používal tradičnější metody komunikace. Řeč, jakou užívám já, by byla ze všeho nejlepší.“

Glayne okamžitě přestal vysílat a vyvolal si příslušné složky. Jakkoliv byla žádost zvláštní, byl připraven jí vyhovět. Excentričnost starších bytostí mohl každý s aspoň trochu civilizovanou povahou čekat a prominout.

„Být tady je pro mne velkým potěšením,“ pravil.

„Souhlasím,“ opáčil strom a tmavozelené listí se mu zatřepetalo v něčem, co mohl být vánek. „Tahle podoba má před tvojí mnoho výhod a zdejší prostředí jí dokonale vyhovuje.“

„Já myslel tady na Zemi.“ Glayne se soustředil na nádech, aby mohl promluvit. Vzduch byl chladný, vlhký a byla v něm cítit tlející biomasa. „Na australské půdě.“

„Ty jsi z Nové Austrálie?“

„Ano.“ Glayne kývl. „Vy musíte být jeden z ochránců.“

„První, i když ne nejstarší. Můžeš mi říkat Edsel.“

Glayne se hluboce poklonil. „Jsem poctěn, že vás poznávám.“

„To není nutný. Jsem jenom strom.“

Jen strom? zopakoval si v duchu Glayne. Těžko. Ještě nikdy se nesetkal se stromem, ať umělým či jiným, jenž by v sobě nesl lidskou mysl snad dvacet tisíc let starou.

„Přesto,“ pravil a vyvolal si řeč, kterou pro něj připravili před odletem. Zvláštní, v jazyce jeho předků byla výstižnější než v promítané podobě, a to bylo štěstí. V takové velevýznamné chvíli se nehodilo nic, co by nebylo nejlepší.

„Já, zvláštní vyslanec Glayne (23) Awalt, vám přináším pozdrav od lidí z Nové Austrálie. Za staletí od našeho posledního diplomatického poselství na Starou Zemi jsme jako národ hodně vyspělí a mezi sousedy si vysloužili záviděníhodnou pověst poctivých a svobodných obchodníků. Jménem své základní osobnosti Glayna Per Awalta, ministerského předsedy parlamentu Nové Austrálie, bych chtěl Australské velké obci vyjádřit vděčnost za to, jak v minulosti podporovala náš vývoj. Věříme, že tato podpora bude pokračovat i v budoucnu bez ohledu na to, kterým směrem se bude obec jako taková ubírat –“

Právě se začínal rozehřívat, když ho ochránce přerušil.

„Zadrž, synku. Už znám tvý jméno a vím, odkud přicházíš. Zbytek je jenom přikrašlování. Co kdybys šel rovnou na věc a řekl mi, proč tu doopravdy jsi?“

Glayna to na okamžik vyvedlo z míry. „Vy to nevíte?“

„Ne. Měl bych?“

„Já – ehm, totiž, lid Nové Austrálie se snaží s ochránci – s vámi, pane – jednat už celá desetiletí, a když se blíží třicáté milénium založení –“

„Jednat o čem?“

Glayne skoro řekl o svobodě, ale neřekl to. Čekalo se od něj, že bude objektivní. „Chceme probrat stav obce,“ odpověděl místo toho. „Se zvláštním odkazem na nezávislost Nové Austrálie.“

„Aha.“ Strom se zakýval, téměř jako by přikývl. „Napadlo mě, že to bude něco takového. Byli jsme snad v něčem liknaví?“

„Nebylo by ode mne uctivé, kdybych řekl ‚ano‘, pane.“

„Tak to jsme asi byli, když tě napadla možnost, že bys mohl souhlasit. Na tom není nic divnýho. Při podepisování formulářů nebo toho, co je v dnešní době potřeba, budeme nevyhnutelně pomalejší. My totiž tyhle serepetičky nepotřebujeme.“

„Ale my ano,“ opáčil Glayne. „A vy jste naši titulární vůdcové. Musíme se podřídit vašemu rozhodnutí.“

„I když my o ničem nerozhodujeme?“

Glayne se znovu uklonil. „Proto jsem tady, pane. Abych zjistil, v čem je problém.“

„Kdo říkal, že tu je nějaký problém?“

„Možná kdybyste mi aspoň trochu naznačil, jak byste si přáli, abychom postupovali –“

„Proč to prostě neuděláte, bez ohledu na to, co si o tom, ať už je to cokoliv, myslíme my?“

„Není to tak prosté –“

„Ne? Když jsi strom, je prostý všechno.“

„Odtržení není, pane.“

Strom – ochránce Edsel – dlouhou dobu mlčel. Když znovu promluvil, jeho hlas zněl vážně. „Urazil jsi dlouhou cestu, aby sis se mnou mohl promluvit, chlapče, ale já ti nepomůžu. Není to můj obor. Promluv si s JD, ona tě třeba představí Wirakemu. Ví, kde se poslední dobou vyskytuje. To s ním si musíš promluvit, pokud vůbec s někým z nás.“

Pokud vůbec s někým z nás… To znělo hrozivě. Co když s ním nebude chtít nikdo z nich mluvit? Cesta, do níž jeho domovská planeta vložila veškeré naděje, by pak byla marná.

„Tak ty přicházíš z Nové Austrálie. Kdysi jsem tam sám poslal pixie, už je to hrozně dávno. Získal tam plno zábavných zkušeností, některý si dokonce pamatuju.“ Ochráncův hlas byl svým trpělivým, rozvláčným způsobem zvídavý. „Je tam pořád ještě taková legrace?“

„Ano, pane. A najdete tam mnoho míst, kde je biosféra vhodná i pro vaši současnou podobu. Kdykoliv se nás rozhodnete navštívit, budete vítán.“

Ochránce se zasmál.

„Jsi moc dobrý diplomat, mladý muži. Je u vás doma hodně takových?“

„Moje základní osobnost má několikatisícový štáb založený na svém osobnostním typu –“

„Já mluvil obecněji. Kolik obyvatel má Nová Austrálie?“

„Myslíte základních nebo periferních, pane?“

„Základních.“

„Nová Austrálie má v současnosti stabilní počet základních obyvatel čítající tři tisíce devadesát jednoho člověka. Periferní obyvatelé vloni poprvé překročili tři miliony.“

Strom zřejmě znovu přikývl. „Působivý. Roste to. Ve srovnání s tímhle místem to tam musí být dost přelidněný.“

„To asi ano.“ Glayne také pomalu kývl a snažil se vymyslet něco inteligentního, co by dodal. „Pokud byste si přál, mohu vám poskytnout další informace –“

„Ne, ne, to bude stačit. Jenom vedu hovor. To se za mých mladých časů považovalo za zdvořilost.“

„A stále považuje, pane. Děkuji vám.“

„Je tu něco, oč bys ty chtěl požádat mě?“

Glayne zamrkal. Musela to být řečnická otázka. Starší bytosti ze Země byly pro lidskou kulturu velkou neznámou. Vědělo se o nich, že jsou samotáři. Každá nová informace, kterou by s sebou Glayne přinesl, by značnou měrou přispěla k tomu málu, co se o nich vědělo.

Netřeba říkat, že ať byla otázka jen řečnická, nebo ne, slova odpovědi volil pečlivě.

„Mnoho věcí, pane. Ani nevím, kde začít.“

„No, vyber jednu otázku a já udělám, co budu moct.“

Glayne věděl, nač se zeptá, ještě než ochránce domluvil. Ta záhada ho žrala již od mládí jeho základní osobnosti, stejně jako mnoho dalších lidí na Nové Austrálii.

„Kolik ochránců tu je, pane? Tedy v Austrálii.“

„Jenom čtyři včetně mě. O JD a Wirakem jsem už mluvil. Čtvrtý je Kazimír. Já jsem první a on je poslední. Před odletem se ještě setkáte.“

Tak málo, pomyslel si Glayne, a přece, pokud by se sečetl jejich věk, lidi z Nové Austrálie by snadno překonali. „A kdo je nejstarší?“

„Odmítám odpovědět z důvodu, že jsem ti povolil jen jednu otázku.“ Strom se pobaveně zatřepal. „Ale přesto mě to těší. Je hezký vědět, že je na nás pořád ještě někdo zvědavý.“

„To budeme vždycky, pane. Dějiny Australské velké obce jsou základní součástí výuky každého dítěte a od založení hráli ochránci v našem vývoji klíčovou roli –“

„Nebo vůbec žádnou, řekl bych, pokud se dá věřit vašim novým republikánům.“

„To jsem přece neřekl, pane.“

„Ne, to neřekl. Ale je to pravda, ne?“

Glayne pokrčil rameny. Neuškodí, když v tomto bodě poodhalí trochu ze sporů v novoaustralském parlamentu. „Ano. Je to pravda.“

„A to vaše výročí, ať je to cokoliv, jenom rozvířilo kalný vody.“ Ochránce zafrkal. „Tak dobře. Myslím, že je čas, abys zašel na návštěvu k JD. Ona ti svým způsobem určitě pomůže. Souřadnice máš naprogramovaný na nástupišti MAT.“

Glayne se uklonil. „Děkuji, pane.“

„Ne – já děkuju tobě.“ Glayne si nebyl jistý, ale když se ochránce loučil, kůrová fasáda stromu se možná usmála. „Je hezké mít něco, s čím se dá mluvit, byť krátce, co je vyšší než houba –“

V archivech nebyly žádné odkazy na ochránce jménem „JD“, ale bylo v nich množství zmínek o společnících nazývaných Jinchilla a Dahna. Tyto starší bytosti se zřejmě spojily v jednu a jako jméno si ponechaly jen iniciály. Takové splynutí nebylo mezi staršími bytostmi nic nevídaného. Když se mysl unavila, často byla jedinou alternativou smrti radikální změna.

MAT ho přenesl na vrcholek kopce, z něhož byl výhled na zpola vyprázdněný přístav Sydney. Nad břehy na obou stranách se zvedala obrovská hromada vraků. Malé záblesky mohly být kulové blesky, které se znenadání objevovaly na vrcholku hromady a hnaly se dolů ze svahu po klikatých, pomíjivých drahách. Oblohu zakrývala černá, bouřková mračna a ve vzduchu byl cítit ozon a kouř. Vcelku to nevypadalo nijak slibně.

Glayne si odkašlal. „Haló?“

„Zvláštní posel Glayne (23) Awalt?“ Frekvence elektrických záblesků se zrychlila a Glayne uhádl, že zdrojem hlasu je hromada šrotu. Druhý ochránce. V sytém kontraaltu zaznívaly podtóny obou pohlaví, ale Glayne si vzpomínal, že Edsel o druhém ochránci mluvil v ženském rodě.

„Ano, madam. Edsel mě posílá, abych si s vámi promluvil.“

„Ten zatracenej línej hňup za mnou posílá každýho. Nevím, proč trvá na tom, že se s lidma bude setkávat jako první.“

Glayna napadlo několik důvodů, proč by se raději nechal přivítat stromem než oživenou hromadou starého železa. Mezi dávno mrtvými přístroji se stále míhaly elektrické záblesky. „Já jsem JD. Co kdybys mi řekl, kdo jsi ty?“

„Už přece znáte mé jméno –“

„Nebuď hloupý. Odkud pocházíš? Proč Nová Austrálie ze všech lidí vyslala na tohle zapomenutý místo zrovna tebe?“

Ten výbuch Glayna překvapil. „Inu, jsem vysoce kvalifikovaný,“ vypravil ze sebe.

„Co? Nemůže ti být víc než sto.“

„Při tomto cyklu deset pozemských let.“

„Tak ty jsi vypixlovaný? To zvyšuje možnosti.“

„Pocházím s význačného rodu, madam. Můj prapraděd letěl v pomalých člunech, které před téměř třiceti tisíci lety přivezly kolonii na Novou Austrálii.“

„Tak tvůj děda, jo? Myslíš snad dědu tvý základní osobnosti, ne?“

„No ano, máte pravdu.“

„To, co je vyjádřeno slovy, může vespod často skrývat pravdu. Radím ti, půlčíku, aby sis v budoucnu dával větší pozor na jazyk.“

Glayne spolkl rozzlobenou odpověď. Půlčíku? Takto to dosud ještě nikdo neoznačil. Znal tento výraz z archivů, ale ještě nikdy nikoho neslyšel, že by jej použil. Vypixlovaní lidé kdysi trpěli diskriminací ze strany biologických lidí, kteří je označovali za neúplné zlomky údajně nadřazeného celku. Taková diskriminace byla pochopitelná za starých časů, kdy byl celek mnohem menší a pixlování mnohem primitivnější. Avšak nyní, kdy byla samotná definice lidství téměř nekonečně flexibilní, byl i ten nejzákladnější pixie přinejmenším stejně úplný, jako kdysi byl přirozený člověk.

„Jsem na svůj původ hrdý,“ pravil, vybíraje slova s velikou péčí. „A jsem nezávislá entita s vlastními právy. Zcela jistě vím, že má základní osobnost by byla ráda přijela sama, jenomže to nebylo možné vzhledem k omezeným informačním možnostem nadsvětelných přesunů. Proto poslal mne a já mluvím za něj. Až se vrátím, asimiluje mé zážitky a bude to, jako by sem sám opravdu přiletěl.“

„Vím, jak to funguje.“ Vůně ozonu byla tak silná, až Glayna skoro dusila. „Ušlo ti, oč tu běží.“

„A oč tu tedy běží, madam?“

„Na tom teď nezáleží. Tenhle zmatek mě unavuje. Řekni mi, proč bych se s tebou měla vůbec bavit.“

„Potřebuji představit ochránci jménem Wirake.“

„Proč?“

„Mým úkolem je probrat s ním přání lidu Nové Austrálie mít na oslavu třicátého milénia vlastní hlavu státu.“

„Mluvíš o odtržení.“

„Zjednodušeně řečeno ano.“

„A ty máš podporu vaší vlády?“

„Opět ano.“

„Jestli se chcete odtrhnout, proč to prostě neuděláte?“

První ochránce Edsel mu položil tutéž otázku. Glayna podráždilo, že ji slyší znovu. Nebyla snad odpověď jasná? „Protože nás naše ústava zavazuje probrat to nejdříve s vámi a řídit se jakýmkoliv rozhodnutím, k němuž za nás dojdete.“

„Neodepřeli bychom podřízený kolonii, aby se řídila vůlí svých obyvatel.“

„Rád slyším, že to říkáte, madam.“

„Nakonec – co bychom mohli změnit? Máš za sebou názor většiny, naše povolení tedy není podstatný. Máte přece konsensus, že jo?“

Glayne si odkašlal. „Inu…“

Z hromady se ozval tichý zvuk, jenž mohl být smíchem. „Ani jsem si to nemyslela.“

„Musela jste sledovat debatu, madam.“

„Vlastně ne. Byl to dohad založený na předchozích zkušenostech a jistý znalosti lidský povahy.“ Ochránce mluvil rychle, jako by vyjadřoval něco, o čem už mnohokrát přemýšlel. „Jako jsi ty úlomek odseknutý z mnohem většího celku, tak je i republikánský hnutí akorát jednou ze součástí společnosti, ke který patříš. Na každej jejich argument existuje stejně silnej protiargument. Obě strany bezpochyby věří, že mají pravdu.“

„Bezpochyby, madam.“

V dálce zaduněl hrom jako vzpomínka na špatné jídlo. Do vrcholku hromady opět uhodil blesk a vyvolal vlnu elektrické aktivity.

„Jestli si myslíš, že ti Wirake dokáže pomoct,“ pokračoval ochránce, „budeš zklamaný. Radím ti, abys šetřil dechem a vrátil se domů.“

Glayne dlouho hleděl na hromadu trosek a na okamžik oněměl vzteky. Co mělo být zase tohle? Hloupá hra? Dostal povolení přiletět na Zemi a probrat tento problém přímo s australskými ochránci, ale zatím ani jeden neprojevil sebemenší zájem. Nemohl se vrátit domů, aniž by se aspoň pokusil. Nechtěl se tak vrátit. Nebyl čas vyslat po něm dalšího posla. Raději by zemřel bez asimilace, než by zklamal lid Nové Austrálie.

„Možná, madam,“ pravil. „Ale stejně bych s ním rád mluvil.“

„No dobře. Když na tom trváš.“ Povzdech. „Teď zmiz, půlčíku. Už mě nebavíš.“

„Počkejte!“ Glayne popošel blíž a zápolil s rozkladnými poli MAT, která ho obklopila. „Edsel mi povolil otázku. Napadlo mne, zda bych směl být tak troufalý a položit jednu i vám.“

Blesk udeřil potřetí a součástky v hromadě podrážděně zapraskaly. Glayne sebou trhl a okamžitě své unáhlené žádosti litoval. Rozčílit starší bytost – zvlášť takovou, která již měla špatnou náladu – na citlivé diplomatické misi byla zcela jistě vážná taktická chyba. Čekal, že mu bude každou chvíli vypovězeno jeho zvláštní vízum a MAT ho vrátí na Seamark Station. Nebo něco horšího.

Dočkal se však překvapení.

„Tak dobře,“ zaskřípal hlas druhého ochránce. „Smíš se zeptat. Ale pospěš si. Musím hodně přemýšlet, dokud bouře neskončí.“

Glayne tedy zopakoval druhou otázku, již položil stromu. „Který z australských ochránců je nejstarší?“

„To je všechno?“ JD si podrážděně povzdechla, ale tentokrát bylo její podráždění určitě hrané. „Wirake je nejstarší v lineárním smyslu, ale Kazimír má nejvíc nahromaděných let. Je to podivín i podle našich měřítek. Než tu skončíš, určitě se s ním setkáš.“

Glayne se uklonil. „To bych moc rád, madam. A děkuji vám.“

„Ušetři mě formalit. Sbohem.“

Glayne vstoupil do polí, která se za ním shromažďovala, a nechal MAT, aby ho odnesl pryč.

„Politika je jenom biologie ve větším měřítku,“ prohlásil ochránce zvaný Wirake a odehnal mouchy, které se mu usadily na sluncem vyběleném mrožím kníru. „Každý rozpor mezi národy nebo uvnitř nich lze do jisté míry vysvětlit z hlediska zdrojů, reprodukce a přežití. Sobecké ego a altruismus jsou primárními stimuly a málokdy jsou v dokonalém souladu. Chápeš, kam tím mířím?“

Glayne automaticky kývl. Procházel se s Wirakem už půl hodiny po oslepivě bílém povrchu solného jezera v místě, kde kdysi bývala Jižní Austrálie, a poslouchal, jak starší bytost rozpráví; tiše žasl nad tím, jak nepřiměřené je jejich okolí. Třetí ochránce měl bohaté sametové roucho a starostenský klobouk, v čemž by se normální člověk ve chvilce uvařil. Glaynova holá kůže zaznamenávala teplotu přesahující padesát stupňů Celsia.

Wirake měl průsvitnou kůži barvy obvyklé u člověka, avšak postrádala lidskou texturu i křehkost. Podle archivu byl zakládajícím starostou Australské velké obce. Proto se tolik zajímal o politiku.

„Tak chápeš?“ naléhal ochránce a očividně chtěl víc než pouhý mlčenlivý souhlas.

Glayne se musel v duchu vrátit k otázce. „Biologie, ano. Nová Austrálie je potomkem svého rodiče, Staré Austrálie. Vytvořením obce Austrálie v podstatě vytvořila lusk se semeny. Když lusk dozraje, její děti budou moci volně šířit další generaci národů po celé Galaxii, přičemž jediný z nich nebude stejný jako jeho prarodič, ale bude mu mnoho dlužen.“

„Vlastně jsem tohle vůbec říct nechtěl.“ Wirake si ho prohlížel zpod huňatého obočí. „Chtěl jsem říct, že Stará Austrálie je parazit krmící se Novou Austrálií. Tento názor se na tvé domovské planetě jistě objevil.“

„Ano, pane, objevil se, avšak má pramalé opodstatnění. Neplatíme Staré Zemi daně, nedodáváme žádné zdroje a neposkytujeme vojenskou ani taktickou podporu. Kromě jména jsme ve všem nezávislí.“

„Mnoho lidí jistě namítne, že jméno je ze všeho nejdůležitější. Budou tvrdit, že chybějící formální nezávislost Novou Austrálii připravuje o její pravou identitu. Že pokud zůstáváte součástí obce, jste nuceni dodržovat normy a zásady dávno nedůležitého systému vlády. Že co je spoutáno jménem, nemůže být nikdy svobodné.“

Glayne chvíli kráčel mlčky. Co to ten ochránce dělá? Nutí ho hrát ďáblova advokáta proti vlastním lidem?

Odmítl hrát s sebou.

„S těmito pocity souhlasím,“ pravil. „Stejně jako má základní osobnost.“

Wirake vesele kývl. „Myslel jsem, že bys mohl. Bezpochyby se těšíte, jak se osvobodíte od obce a vytvoříte nové svazky s jinými národy, které lépe vyhovují potřebám vaší Nové Austrálie. My tady na Staré Zemi jsme od vás velmi daleko, v metaforickém i doslovném smyslu. Nechápeme vaše současné poměry tak dobře jako vy – jste jako rodiče, kteří dávno ztratili kontakt se svými dětmi. Proč bychom měli mluvit do čehokoliv, co děláte, ať už se to právo rozhodneme uplatnit či nikoliv? Je čas, abyste vylétli z hnízda. A jaká chvíle by se k tomu hodila lépe než vaše třicetitisící narozeniny?“

Glayne kývl, nechtěl být upřímnější, než se od něj žádalo – či než mu dovolovala diplomacie – ale stejně tak nedokázal popřít pravdu.

„Pochopitelně si uvědomuješ,“ pokračoval Wirake, „že tím pouze vyměníte jedny okovy za druhé.“

Glayne se na něj podíval. Wirake se na oplátku díval na něj, a mnohem pozorněji než dosud. Nakonec zavrtěl hlavou.

„Pro svůj velký podnik hledáte sourozence. Jenže žádní neexistují. Kolonie kolem vás jsou druhé a třetí generace, možná i další, kdežto vy pocházíte přímo ze Staré Země. Vaši sousedé jsou vašimi neteřemi a synovci, Glayne. Praneteřemi a prasynovci, ne bratry a sestrami. Nikdy vám nebudou rovni. Budou se vás snažit využít, což jsme my nedělali.“

Glayna podráždilo, jak je Wirakeho argument prázdný. „Nemluvíme tu ale o skutečných rodinách. Vy nejste naši rodiče, my nejsme vaše děti. Nikdy jsme nebyli jedna velká, šťastná komunita. Mluvíme tu o politice, o ekonomice, o společenské realitě.“

Wirake naklonil hlavu. „Občas je těžké poznat rozdíl. Politika je již svou podstatou fraktálová. Ať už mluvíme o hvězdných soustavách nebo kontinentech nebo kmenech nebo sourozencích, interakce mezi částmi, které takové systémy tvoří, se řídí stejnými pravidly. Nic se nemění.“

Ani s tím Glayne nesouhlasil. „Život – ne jenom politika – je změna.“

„Ne, život je pohyb, chlapče. V tom je značný rozdíl. Sama historie Austrálie to odráží: od federace přes republiku a obec až k rozpadu, o nějž usilujete. Kdo jsme – my lidé, kteří se narodili a žili pod touto nálepkou? Opravdu se od sebe tolik lišíme? Pokud se nelišíme, jak je možné říci, že se národ sám změnil? A když to připustíte, jaký rozdíl to datum vůbec znamená?“

Glayne nenapadla žádná vhodná odpověď – alespoň ne žádná, která by starší bytost neurazila. Lidé tvořící Australskou velkou obec se od chvíle, kdy se Wirake narodil, změnili mnohokrát. Pouze ochránci zůstávali stále stejní. Jen oni nechápali, jak nové časy vyžadují, aby na ně nový národ reagoval. Datum samo o sobě možná nebylo důležité, ale vyzdvihovalo problém, který on a ostatní viděli jasně: že pouta měla být přeťata již dávno.

Dlouho kráčeli mlčky. Glayne se bál, že snad na ochránce tlačil příliš, že možná zneužil očividně otevřenou osobnost a dotkl se citlivého místa. Wirake se však tvářil nevzrušeně. Vlastně vypadal, že může mlčky jít celé věky, ačkoliv předtím většinu hovoru obstaral on.

Glayne zachytil zvuky, jež v dálce vydávalo nějaké velké vodstvo. Moře? Na obzoru rozeznával pouze opar z horka.

„Vy nevěříte, že bychom se měli od obce odtrhnout?“ otázal se.

„Já věřím, že pro nikoho z nás nebude znamenat žádný rozdíl,“ opáčil ochránce, „ať to uděláte, nebo ne. Nakonec je to dítě, kdo odchází, ne rodič, který ho nechává jít. Proč jsi sem přiletěl?“

Glayne byl stále podrážděnější. Už potřetí se ho někdo ptal na jeho úkol. Proč by tu asi jinak byl, pokud by nechtěl získat svolení – nebo aspoň požehnání – titulárních hlav Nové Austrálie? Měl pocit, že chodí v kruhu.

„Chcete říct, že nám dáváte svobodu rozhodnout o vlastním osudu, kdy a jak budeme chtít?“ zeptal se s nadějí, že si vynutí odpověď vyjádřenou takovými slovy, jež by mohla mít jistý politický význam.

„Ne.“ Wirake se usmál. Ten se tedy nenechal oklamat. „Já pouze říkám, že nám příliš nezáleží na tom, co bude dál: zda si vás podržíme, nebo vás necháme jít. Hoď si mincí, chceš-li, pokud ti rozhodnutí připadá tak skličující.“

Glayne koutkem oka zachytil jakýsi pohyb. Zdrojem zvuku nebylo moře, ale větrná smršť; hnala se přes solnou plotnu.

„Vypadáš zmateně, Glayne.“ Ochránce si ho prohlížel s otcovským zájmem. „Mrzí mě, že vám nemůžeme dát, co chcete – ale zastavil ses někdy a zamyslel se, zda třeba i my nejsme zklamaní? Že se z vás nevyklubalo to, v co jsme doufali?“

„Nerozumím.“

„Nemůžeme vám pomoci, dokud nebudeme přesně vědět, jakou pomoc žádáte.“

Glayne zavrtěl hlavou. „Teď se mě jen snažíte poplést. Hrajete si se mnou.“

„Proč ne? Pokud tě to poučí –“

„Ne! Vám vůbec nezáleží na mém blahu. Kdyby ano, propustili byste mě a můj lid, místo abyste plýtvali mým časem!“

Teď trefil do živého. „Ale nám na vás záleží, chlapče, záleží nám na vás. Velice velmi nám na vás záleží.“ Ochránce naježil kníry. „Nedožil by ses tak vysokého věku jako já, kdyby ses o nic nestaral.“

Glayne si vzpomněl, co říkal druhý ochránce, že Wirake je nejstarší v lineárním smyslu, byť ne v nashromážděných letech. Ačkoliv si nebyl jist, co druhá část znamená, vycítil vysoké stáří z toho, jak konzervativně se ochránce choval ve srovnání s ostatními. Na této starší bytosti bylo něco přirozeně lidského. Snad určitý zmatek na duši, který by umělá inteligence nemohla předstírat, ani vyléčit.

„Omlouvám se,“ řekl, zastavil se a zdrceně se uklonil. „Nepřišel jsem sem dělat kázání, ani vám spílat, a přece jsem učinil obojí. Přijměte, prosím, jménem mé základní osobnosti omluvu za mé špatné chování. Doufám, že si kvůli mým činům nebudete o Novoaustralanech myslet něco zlého.“

„Rozhodně ne.“ Wirake se shovívavě usmál. „Jsi zbrklý. Připomínáš mi dobu, kdy jsem byl mladý. To je dobře. Myslím, že pokud budeš mít dost času, dotáhneš to daleko.“

„Děkuji, pane.“ Opravdu byl vděčný. Poslední, co si zasloužil, byla lichotka.

„Poslední zastávka je u Kazimíra,“ řekl Wirake. „Myslím, že už jsi připravený za ním zajít. Všiml jsem si ale, že ostatním jsi před odchodem položil otázku. Chtěl by ses na něco zeptat i mě?“

Glayne se nad tím zamyslel. Ochránci mu mohli objasnit mnoho záhad a byla by škoda promarnit takovou příležitost. A přece musel myslet hlavně na to, proč je na Zemi a jak nejlépe dosáhnout cílů, kvůli nimž sem byl vyslán. Všichni tři ochránci, s nimiž se zatím setkal, se zmínili o čtvrtém. Edsel ho označil za „posledního“. JD ho popsala jako „podivína“. Pokud by mu mohl Wirake poskytnout informaci, která by mu mohla pomoci získat to, co lid Nové Austrálie chtěl, vděčně ji přijme. Nakonec – čtvrtý ochránce bude jeho poslední šancí.

„Jakou námitku Kazimír vznese, aby mi zabránil získat, co chci?“

Wirakemu se zatřásl knír. „Určitě nic tak do očí bijícího, jako byla ta má, ale nic víc ti asi nepovím. Je přinejlepším nevypočitatelný. Nejužitečnější rada, kterou ti mohu dát, bude asi znít, abys s ním měl trpělivost. Nakonec se vždycky dostane k tomu podstatnému.“

Větrná smršť se přiblížila a Glayne ve větru cítil sílící působení polí MAT. Víc toho od třetího ochránce zřejmě nezíská.

„Děkuji, pane!“ zavolal do sílícího hluku. „Snad se ještě někdy setkáme!“

Ochránce zvedl ruku na rozloučenou a shovívavě kývl, jako by to, co Glayne právě řekl, byla jen dětinská bláhovost, a Glayna do tváří zaštípal písek.

Výhled z vrcholku skály byl příliš dobrý, aby mohl být pravý. Glayne doslova viděl celé pobřeží kolem dokola. Nepochybně se na tom podílela nějaká zvětšovací technika, nebo byl výhled jen imitace. V každém případě: pokud by mu snad unikl důležitý detail, byly tu nenápadné ukazatele, aby se neztratil.

Brzy si uvědomil, že zkoumá zřejmě historickou projekci: neobyčejně podrobný model lidského osídlení velkého ostrovního kontinentu.

Viděl povrchové doly, smetiště a raketové odpalovací základny. Ty byly označeny jako panství JD, druhého ochránce. Edselovi patřily sterilní řeky, zasolená půda, bující řasy a zdecimovaná hejna ryb. Wirake, vládl nad opuštěnými trestnicemi, hlavními městy států a městy na pevnině. Podle značek byl Kazimír zodpovědný za odkaz snů, územních nároků a prázdných posvátných míst.

Kde přesně se ale čtvrtý ochránce nalézá, to Glayne netušil.

„Haló?“ zavolal. Jeho hlas nevyvolal žádnou ozvěnu. Jakkoliv byla skála obrovská, obzor a neposkvrněná obloha nad hlavou ji zdaleka převyšovaly. Volání se ztratilo jako oblázek v černé díře.

Buď trpělivý, radil Wirake, a tak Glayne hodinu počkal, než se pokusil spojit se Seamark Station. Žádná odpověď nepřišla – a žádná se neozvala ani z jiného zdroje na Zemi či v její blízkosti. Byl odříznut. Ticho, kromě svištění větru, prozrazovalo, že je úplně sám.

„Haló, Kazimíre! Přišel jsem si s vámi promluvit!“

Stále mu odpovídal pouze vítr.

Neviděl důvod, proč by měl zůstat, kde je, a rozhodl se, že se trochu porozhlédne po okolí. Skála byla strmější, než čekal, a trvalo mu několik hodin, než se konečně dostal na její úpatí a mohl se podívat nahoru, odkud přišel. Místo samotné vidět nebylo, ale prve si představoval, že je mnohem dál, než bylo ve skutečnosti. Ačkoliv byla skála ve skutečnosti obrovská, cestou dolů mu připadala ještě větší.

Stejně tak obejít ji mu trvalo mnohem déle, než čekal. Procházka však byla příjemná. V omšelém kameni byly jemné detaily, viditelné pouze zblízka. Glayne žasl nad jezírky, která tu a tam kolem skály našel, nad starodávnými uměleckými díly ukrytými pod převisy či v jeskyních, nad maličkými stopami zvířat, jež nikdy neviděl, a které tvořily podivné čáry v písku. Jeho originál ve své době navštívil mnoho přírodních divů a Glayne (23) měl přístup k jeho vzpomínkám na všechna. Věděl, že tahle bude zvláštnější než ostatní.

Posadil se na opukovou desku a zvedl hlavu ke žlutému zemskému slunci. Paprsky Sol jej zahřívaly a kreslily mu okrové obrázky na vnitřní stranu víček. Cítil klid – i přes to, že se nemohl dočkat, až si promluví s ochráncem. Byl tady: skutečně seděl na skále vedle mocné Uluru, o níž jeho originál tolikrát snil, že ji navštíví, zaléván teplem země, která kdysi dávno zrodila jeho vlastní.

Náhle ho napadlo, že idea Staré Austrálie se trochu liší od ideje Australské velké obce, která se sama poněkud liší od ideje Nové australské republiky. Idea státu jen málo odpovídala území, jež zabíral, stejně jako stará představa duše neměla nic společného s tělem, z něhož vznikla, nebo jako mělo význačné datum málo co dělat s tokem času. Změna jména státu prostě potvrzovala, že idea a lid, který ji zplodil, se změnily. A naopak lpění na změněném jméně nemohlo v žádném případě změnit lidi zpátky v to, jací byli předtím.

Formálním vznikem Nové australské republiky se tedy nic nezmění. V myslích některých Novoaustralanů již existovala, naneštěstí jich ale nebyla jasná většina. Časem se tato idea rozroste. Nebo taky ne. A až bude existovat většina, ať už se rozhodne pro tuto nebo pro opačnou ideu, nastane čas ji uznat. Snaha vynutit si rozhodnutí předčasně – změnou jména, vlajky a hlavy státu a dovoláváním se nevyhnutelného vlastenectví vybuzeného význačnými výročími – nemohla vést k ničemu podstatnému.

Zemi samotnou to rozhodně nezmění.

Otevřel oči. Stejnou myšlenkou se zabýval během rozhovoru s Wirakem, ale tehdy ho dovedla k jinému závěru. Usoudil, že byl ponechán o samotě právě z tohoto důvodu – aby mohl dojít k tomuto poznání. Hádal, že to bude Kazimírův argument, ať už je ochránce kdekoliv. Za starých časů –

„Za starých časů,“ povzdechl si vítr. „Byly věci úplně stejné.“

Glayne vstal a rozhlédl se. Nikde nikdo.

„Země se nikdy nemění,“ pokračoval hlas. „Země je nejstarší ochránce, dává život a výživu, bez země je stát ničím. Největší špatnosti na tomto světě se udály kvůli víře v opak: že stát vlastní zemi, že bez státu, který vytyčí hranice, je země bezcenná. Že to, co žije na zemi či existuje pod ní nebo na ní roste, je to, čím je. Nic z toho není pravda. Země tu byla předtím, než jsme přišli, a bude tu i poté, co všichni odejdeme. Třicet tisíc let pro tuto zemi není ničím. Ani já, a to dohromady představuju sedm set třináct starších životů, se takové životaschopnosti nemohu rovnat.“

Tichý hlas nevycházel ze žádného zdroje, který by Glayne viděl. Jako by zněl ze vzduchu, ale také ze skály za ním a z oblohy, ze slunce a písku pod jeho nohama –

„Jsem na všech těchto místech,“ pravil čtvrtý ochránce Staré Austrálie.

„Vy mi čtete myšlenky?“

„Ano. Je to snazší, než bys myslel. A je těžší vytyčit hranice kolem informace, než přesně vymezit stát. Byl jsem to já, kdo do tvých myšlenek vložil ideu státu.“

„Vy tedy také chcete udržet Novou Austrálii v rámci obce?“

„Moje jméno v sobě obsahuje mír. Odpovídá to na tvou otázku?“

Glayne se zamračil. „Ne. Pokud to nemá něco společného se staršími, kteří tvoří vaši současnou bytost –“

„Ano. Jsem rozhodně tuze šikovný, když přijde na to, jak udržet rovnováhu mezi protichůdnými podněty.“

„Jako je naše přání být volní –“

„A naše být ponecháni na pokoji.“

A tady to bylo, tak troufale vyjádřeno. Avšak Glayne stále nedokázal přijmout pravdu. Všechny čtyři ochránce rozzlobilo, že je v této věci žádá o rozhodnutí. Je možné, že je prostě jen rozhořčilo vyrušování? Existuje cesta, jak je vytrhnout z letargie a přinutit je se rozhodnout?

„Kdybychom za vámi nepřišli,“ zeptal se, „dozvěděli byste se někdy, že se chceme odtrhnout?“

„Možná ne,“ odpověděl ochránce.

„Byli byste raději, kdybychom se vás na to vůbec neptali?“

„Možná ano.“

„Mohli bychom teď tu otázku stáhnout?“

„Ne. Co se stalo, stalo se. Tvou cestu sem nelze vymazat. Přišel jsi, protože pro tvůj lid je důležité, aby sem někdo šel. Na tom nelze nic změnit, můžeš se pouze vrátit.“

Glayne znovu kývl. „Nuže –?“

„Vrátíš se teď domů, Glayne (23) Awalte. Nepatříš sem a odpověď, kterou hledáš, nelze najít tady. Tady je jenom země a několik málo nás, o něž se stará. To je nakonec naše jediná úloha.“

Glayne se rozhlédl. Skála mu zabírala většinu výhledu – skála, o níž usoudil, že je fyzickým i metaforickým srdcem Staré Austrálie, symbolem státu, který dobyl hvězdy a vytvořil říši. Tuto velkolepou překážku musela Nová Austrálie překonat, než získá skutečnou svobodu.

Když si to uvědomil – a k tomu ho možná opět dovedl ochránce – zachvátilo jej zoufalství. Něco takového nebylo možné zdolat. Prostě to tu bylo. Nová Austrálie mohla klidně žádat nezávislost na zákonech termodynamiky. A tohle možná všichni ochránci naznačovali svými trpělivými, pasivními, podivnými námitkami. Nemohli mu dát to, co chtěl, jednoduše proto, že to neexistovalo.

Jako odpověď na otázku samostatnosti to nebylo zrovna uspokojivé, ale nic lepšího zřejmě nezíská. Nová Austrálie se bude muset ve vhodné chvíli rozhodnout sama a nebrat zřetel na následky. Pokud se to nebude zbytku obce, ochránce nevyjímaje, líbit, je to jejich věc. A jakmile se Nová Austrálie rozhodne, může to ochráncům oznámit a pak přijmout jejich požehnání či zatracení podle toho, co se jim ochránci rozhodnou dát, a cítit se bezpečně s vědomím, že takové gesto neznamená z konečného hlediska žádný rozdíl.

Přesto se Glaynovi ještě nechtělo odejít. Když už svým lidem nemůže přinést rozhodující odpověď, mohl by jim přinést aspoň něco.

„Smím –?“

„Se mě na něco zeptat? Když musíš.“

Tentokrát neměl Glayne žádný dotaz připravený. Blábolu, který se mu vynořil v hlavě, okamžitě zalitoval. Znělo to příšerně naivně, i když ho odpověď upřímně zajímala.

„Co se stane, až odejdu?“ zeptal se. „S vámi, s Wirakem, JD a Edselem?“

Otázka mu v hlavě pokračovala: Co se stane, jestli se obec rozpadne a vy zůstanete sami? Kam odsud půjdete? Jaký dopad na vás budou mít naše činy z dlouhodobého hlediska? Měli bychom se cítit provinile, pokud se vám kvůli nám stane něco nepříjemného?

Kazimír neodpověděl hned.

Glayne opět čekal.

Čekal, a jak slunce pomalu zapadalo, skála měnila barvu jako nepochopitelný kamenný chameleón. Čekal a obloha potemněla a vyšel měsíc a hvězdy. Jak tak čekal, až vítr, písek nebo kámen znovu promluví, starověké družice na obloze se pomalu otáčely. Čekal, ještě když lezl na skálu, zpět na místo, na něž dorazil, a prohlížel si krajinu z této neuvěřitelné výšky.

Nakonec ucítil, jak ho na tvářích a ve vlasech hladí přenosová MAT pole.

„Kazimíre!“ křikl. „Neodpověděl jste mi!“

V ševelení energie zazněl stěží slyšitelný hlas.

„Ticho je nezbytnou součástí každého jazyka. Sbohem, dítě.“

Na Seamark Station strávil Glayne (23) Awalt stejně málo času jako prve, ale přesto si ukradl chvilku, aby se podíval, jak se přes velký jižní kontinent žene rozhraní mezi nocí a dnem, jako když se zavírá obrovské oční víčko.

Spěte sladce, vyslal. Spěte sladce, starší bytosti.

Pokud jeho přání na rozloučenou slyšely, nedaly to najevo.

přeložila Dana Krejčová

Doslov Seana Williamse:

Každý autor si zaslouží šanci projevit vlastní politické názory, nebo přinejmenším opatrně našlapovat v minovém poli „politické fikce“, které je téměř nevyhnutelně bezútěšné. Poprvé jsem se o něco podobného pokusil v roce 1997, když australský magazín Aurealis ohlásil zvláštní „republikánské“ číslo, chystané na rok 1998. Zadání bylo prosté, uzávěrka vzdálená několik měsíců. Jednoduché, pomyslel jsem si.

Ale nebylo. Poznal jsem, že napsat příběh inspirovaný politikou je mnohem těžší než řekněme vytvořit něco o upírech či obřích pavoucích, a termín jsem tak prošvihl o celé týdny. Nastal problém. Trh byl zahlcen autory, kteří se stejně jako já nedostali do zmíněného čísla Aurealis. Po několik trudných měsíců to vypadalo, že moje povídka bude navěky strádat ztracená kdesi v šuplíku.

Štvalo mě to. Nejenže jsem do povídky vložil spoustu snahy, ale zůstal v ní i kus mne samotného, výtrysk nejrůznějších myšlenek reflektujících má osobní přesvědčení. A byl v ní navíc obsažen alespoň jeden velmi slušný nápad, vždyť tak čistého způsobu náhledu na posthumánní existenci jsem dosud nikde jinde nedosáhl.

Odmítl jsem to vzdát a jsem rád, že si povídka nakonec našla vydavatele. Později byla nominována na cenu Aurealis, což mě přesvědčilo, že jsem přece jen odvedl dobrou práci. Teď, když si povídka našla čtenáře i mimo Austrálii, jsem o tom přesvědčen ještě víc. Ať už diskutabilní nebo ne, některé pravdy se prostě trefí do černého.

Williams, Sean (1967 –

Přední australský autor fantastiky, narodil se 23. 5. 1967 ve Whyalle v Jižní Austrálii, dnes žije v tamním Adelaide. Studium ekonomie opustil, aby se mohl plně věnovat spisovatelské kariéře. Z oblíbených činností dopřává nejvíc času poslechu hudby s občasnými pokusy o vlastní tvorbu. Zajímá se také o archeologii, psychologii a náboženství, ačkoli sám je ateista. Psaní fantastiky se věnuje od roku 1990, v následujícím roce publikoval nejdříve povídku Playing Radio (1991) ve fanzinu The Esoteric Order of Dagon, a krátce poté svou první prodanou práci Light Bodies Falling (1991) v časopisu Aurealis; od té doby je poměrně plodným spisovatelem v rámci všech fantastických žánrů.

Ve spolupráci s Shanem Dixem vstoupil do románové tvorby úvodním dílem trilogie The Cogal: The Unknown Soldier (1995), jenž se odehrává ve vesmírném sektoru obývaném hned sedmi inteligentními rasami se sklonem k uzavírání neustále se měnících aliancí. Jde o moderní space operu plnou akce, ale i zajímavě podaných nápadů využívajících celou plejádu populárních motivů – nanotechnologie, bioinženýrství, umělé inteligence a mnoho dalších. Román vznikl na motivy v té době vyvíjené RPG video hry, ovšem konečná realizace herního projektu se záhy začala čím dál více protahovat. Problémy spojené s tímto kontraktem stejně jako nechuť nadále se podřizovat proměnlivým rozhodnutím o daném světě vyústily ve zrušení trilogie v původně plánované podobě. Román naštěstí vzbudil velmi kladnou čtenářskou odezvu, a tak se autoři rozhodli kompletně přepracovat nejen prostředí, ale upravit i klíčové scény a přejmenovat všechny jednající postavy. Vznikl tak první díl již i u nás známé trilogie Evergence: The Prodigal Sun (1999, č. Ztracené slunce/Návrat 2004), The Dying Light (2000-Ditmar) a A Dark Imbalance (2001-Aurealis). Komodor Morgan Rocheová se zde na zaostalé trestanecké planetě snaží za každou cenu zachránit před útokem nepřátel nejen svůj život, ale také umělou inteligenci netušených schopností. Výsledkem četných bojových konfliktů a zákeřných politických machinací je vytvoření neobvyklé posádky na vesmírné lodi obdařené lidským vědomím. Vedle Rocheové se na palubě lodi vydává vstříc novým dobrodružstvím dívka s telepatickou schopností ovládat druhé osoby, geneticky vyšlechtěný válečník, bývalý žoldnéř rebelující proti vládnoucímu systému, a zmíněná umělá inteligence. Jejich osudem je ochránit lidstvo před hrozícím vyhubením klonovanými bojovníky. Trilogie byla vydána rovněž souhrnně pod titulem Evergence (2001, sp. Shane Dix).

V samostatných románech se s úspěchem pokusil o tzv. „future noir“, tedy o zobrazení ponuré budoucnosti, v tomto případě využívající možností prevence a odhalování kriminality v 21. století včetně předpovědi možných důsledků současného politického, sociálního a technologického vývoje. V románu Metal Fatigue (1996-Aurealis) se město Kennedy ve snaze udržet si zdání americké nadřazenosti odtrhne od rozpadajících se Spojených států, které se musí vyrovnat s následky ničivé celosvětové války. O čtyřicet let později je kdysi moderní městská infrastruktura v katastrofálním stavu a začíná politický boj o znovupřipojení ke vzmáhající se federaci. Konečná lhůta pro vyjádření souhlasu ke vstupu se rychle blíží a vyšetřovatel Phil Roads se při pátrání po původci místních nepokojů spojených se sérií nejasných úmrtí dostává pod tlak nejen nadřízených. Ve stejném prostředí se dle vnitřní chronologie před těmito událostmi odehrává děj povídky Dissolution Days (Eidolon 1996). Za skutečně pozoruhodný román lze označit SF thriller The Resurrected Man (1998-Ditmar), v němž se lidstvo v roce 2069 ocitne díky vynálezu teleportační technologie na prahu kolonizace okolního vesmíru. Teleportace má však i své stinné stránky, například umožňuje spáchat sérii vražedných útoků, aniž je na místě zanechána usvědčující oběť. Detektivní pátrání Marylin Blaylockové záhy najde hlavního podezřelého, jenže soukromý vyšetřovatel a její bývalý partner McEwen má dokonalé alibi: již tři roky je v bezvědomí uchováván v nádrži s výživným gelem. I tak však existuje překvapivá možnost, že pachatelem je právě on, zbývá jen prokázat jeho vinu. Ze samostatných románů lze uvést ještě připravovaný titul Widow of Opportunity (připr.).

Do hájemství fantasy vkročil s překvapivou elegancí v trilogii The Books of the Change: The Stone Mage and the Sea (2001), The Sky Warden and the Sun (2002) a The Storm Weaver and the Sand (2002Aurealis), ve které sleduje snad nikdy nekončící pouť otce a dospívajícího syna v zemi rozlehlých pouští lemovaných jen řídce obydleným pobřežím tak, jak je tomu v autorově domovině. Recenze na tuto trilogii se vzácně shodují, že jde o práci s vlastním duchem a originálním prostředím, dobře vykreslenými charaktery a i přes své určení mládeži je údajně vhodná rovněž pro dospělého čtenáře, nejblíže má snad ke knihám Zeměmoří od Ursuly K. Le Guinové. Ve stejném světě se odehrává tetralogie Books of the Cataclysm: The Crooked Letter (2004), The Blood Debt (připr. 2005), Tha Hanging Mountains (připr. 2005) a The Changeling God (připr. 2006), která je dle vnitřní chronologie postavená před předchozí události. Mladík Hadrian se v tomto temném a působivém příběhu musí vyrovnat se skutečností, že vše, co dosud znal, může být pouhá lež. Při pátrání po milované osobě odkrývá pečlivě utajenou historii světa a naráží na pomoc i překážky kladené mýtickými postavami. Jeho cesta je však na pouhém začátku, zatímco její konec se ztrácí kdesi v nedohlednu.

K moderní space opeře se vrátil v trilogii Orphans (sp. Shane Dix): Echoes of Earth (2002), Orphans of Earth (2003) a Heirs of Earth (2004). Lidstvo zde zkoumá vesmír prostřednictvím tzv. engramů, těla zbavených reprodukcí lidského vědomí. Při jedné z Četných výprav narazí expedice na záhadné vesmírné artefakty, následně dochází k překvapivému objevu mimozemských darů, včetně technologie létání nadsvětelnou rychlostí. Po návratu na planetu Zemi přiláká využití těchto technologických zázraků bitevní lodě jiné mimozemské rasy. Země je zcela zničena a hrstce přeživších nezbývá než varovat okolní kolonie před nesmlouvavým útokem. Autorská dvojice – občas přirovnávaná k zaběhlému tandemu Niven/Pournelle – připravuje do budoucna diptych Geodesica (sp. Shane Dix): Ascent (připr. 2005) a Descent (připr. 2006), v němž je lidstvo roku 2388 rozšířeno i do vzdáleného vesmíru, ale i přes své vysoce rozvinuté technologické možnosti zůstává stále v područí umělých inteligencí, které kontrolují mezihvězdné cesty nadsvětelnou rychlostí. Tato podřízenost však může být nečekaně prolomena díky nálezu záhadného mimozemského artefaktu, k jehož četným tajemstvím patří rovněž objev rychlého mezihvězdného přesunu.

Vzrůstající popularita dopomohla Williamsovi ve spolupráci s Shanem Dixem k získání kontraktu na napsání románové trilogie The New Jedi Order – Force Heretic: Remnant (2003), Refugee (2003) a Reunion

(2003). Vstup do oblíbeného světa filmové série Star Wars vynesl autorskou dvojici na seznam amerických bestsellerů. Trilogie byla vzápětí vydána v jednom svazku pod názvem Star Wars: The New Jedi Order: Force Heretic (2003, sp. Shane Dix). Williams však není pouze úspěšným romanopiscem, daří se mu také při psaní kratších prací, uveďme především tituly Ghosts of the Fall (L. Ron Hubbard Presents Writers of the Future Volume IX, ed. Dave Wolverton 1993), A Map of the Mines of Barnath (Eidolon 1995), The Perfect Gun (Eidolon 1995), Passing the Bone (Eidolon 1996-Aurealis), The Freezing of Sarah (Bloodsongs 1997), The Masque of Agamemnon (Eidolon: SF Online 1997, sp. Simon Brown), Atrax (New Adventures in Sci-Fi 1999-Aurealis, sp. Simon Brown) a The Land Itself (Eidolon 2000), některé z nich patří do hororového žánru. Shrnuty jsou v souborech Doorway to Eternity (1994), A View Before Dying (1998) a New Adventures in Sci-Fi (1999-Ditmar). Mimoto právě na motivy jedné ze svých kratších prací dokončil muzikál The Soap Bubble: A Space Opera (připr.). V australské fantastice je pokládán za jednoho z předních autorů a hlavně díky space operám psaným ve spolupráci s Shanem Dixem si podobnou reputaci rychle buduje i v americkém zámoří. Navíc se s přehledem dokáže pohybovat i ve fantasy a hororu, je tedy více než pravděpodobné, že jeho literární kariéra je pouze na začátku úspěšného tažení světovou fantastikou.

Terry Dowling

KEJKLÍŘI

Cena Ditmar

Možná v sobě stejně jako já nosíte vzpomínku na jedno kouzelné léto ztracené ve víru dětství, vzpomínku opatrovanou hluboko v mysli, zastřenou letním žárem a mlhou dospívání, přesto křišťálově čistou. Protiklad, jenž má v sobě něco magického, stejně jako události z příběhu Terryho Dowlinga, jednoho z nejpronikavějších hlasů australské krátké povídky. Nechte se jím unést do dob parných dní na počátku 60. let, kdy do ospalého městečka přijíždí zvláštní skupina potulných kejklířů…

Dannymu Truswellovi se toho dne roku 1962, přesně týden před jeho čtrnáctými narozeninami, převrátil svět naruby. V Reardonu byl horký, prašný den, jeden z těch spalujících australských letních dnů těsně po Vánocích, kdy se vzduch chvěje vedrem, na stromech se nepohne ani lísteček a ulice jsou pusté a prázdné.

Danny dělal to, co obvykle o letních prázdninách dělával. Brzy splnil své povinnosti a hodlal zalehnout až do čtvrté hodiny odpolední, kdy slunce sestoupí natolik, aby se život mohl vrátit k normálu.

„Normál“ nebyl zrovna nejvhodnější výraz, protože Dannyho táta právě obeplouval Austrálii a měl se vrátit nejdřív za šest dní a jeho máma byla v Dubbo na návštěvě u nemocné sestry. Danny jedl a přespával u Kennyho.

„Zalehnout“ také nebyl správný výraz, protože Danny a Kenny (a Občas Annie), jako většina ostatních dětí, málokdy dokázali udělat něco rozumného. Nakonec byly letní prázdniny. A Danny si rád myslel, že mají nad ostatními určitou výhodu. Měli totiž mapu.

Když jste se na Reardon s jeho tuctem ulic a asi osmdesátkou domů (434 obyvatelé), dvěma hospodami, dvěma kostely, obecním domem, školou a knihovnou, ohradou u konce kolejí za nádražím, kůlnami a sily a stromy rostoucími na březích potůčku, který byl vždy nejméně půl roku bez vody, podívali ze vzduchu, vypadal jako šedé a stříbrné skvrny na velké, kropenaté červené dlaždici, přes niž se klikatila nerovná čára té nejmatnější zeleně (potok s blahovičníky) a vrchní třetinu oddělovala tenčí stříbrná linka (železnice).

Tento obrázek visel zarámovaný na stěně kanceláře firmy Hendist’s Stock and Station Agents. Ještě větší verze, o straně dva yardy, visela nad barem v salonku hotelu Stockman a červeň se na ní rozlévala, jako by byl Reardon kolonií na Marsu.

Ale třetí letecký snímek, původem z fotografické ročenky 1956: Mezinárodní rok geofyziky, potrhaný, vybledlý a téměř zapomenutý, byl připíchnut na stěně opuštěné kůlny, kde Kenny Woke, Danny Truswell a „Občas“ Annie Hendistová měli svou klubovnu a kde plánovali, čí pozemky navštívit a kterou část potoka vyzkoušet. Díky němu měli přehled, pocit, že městečko má hranice a je to určité místo na Zemi, nejen pouhé místo. Vodorovný pohled vás jaksi příliš omezoval, byl příliš skutečný, nepřekonatelný, takže nedovoloval jinou perspektivu.

Reardonská rota, jak si říkali, měla štěstí. Původně jich bylo v partě šest, ale Cathyini rodiče se přestěhovali do Dubbo a Billy Mack a Keith Spicer před rokem usoudili, že už jsou na takovéhle klubování příliš velcí.

Annie Hendistová kupodivu zůstala. Už jí bylo čtrnáct. Byla to dlouhonohá brunetka znepokojivě ženských tvarů, a třebaže často zřejmě myslela na něco jiného, překvapovala kluky, když se vždycky objevila a držela se jich, jak tomu bývalo dřív. Občas si zahrála kriket nebo fotbal s ostatními dětmi, jindy se připojila k jedné z jejich výprav.

A tak se stalo, že onoho pamětihodného úterý byli tři a ne dva. Kluci byli moc rádi, že ji zase vidí (a taky z ní byli celí pryč, vždyť byli v tom věku), když se objevila ve dveřích v šortkách, pruhovaném tričku a starých sandálech. Vypadala tak dospěle a vědoucně, že ji nechali vybrat místo na své letecké „mapě“.

Barrack Creek. Po většinu roku byl prašný a vyschlý, pouze pět týdnů po deštích na severu se náhle jako zázrakem změnil a naplnil se vodou. Ale většinou byl jen vyprahlý a bez života a chladně vypadal pouze díky blahovičníkům a otrhaným vrbám, protože ty poskytovaly lepší stín, než jaký vrhal rozpálený plech a stará prkna.

Annie ukázala kousek od místa, kde se potok, železnice a špinavá silnice téměř stýkaly, potok a silnice se zde navzájem proplétaly a trať je od sebe příčně oddělovala.

„Co třeba tady?“ navrhla tím vypočítavě bezelstným způsobem, po němž si Danny s Kennym vyměnili pohledy.

„Potvrzuju,“ řekl Kenny, jako to dělával často, když nesprávně používal hantýrku z 2. světové války.

Danny popadl tátovu polní láhev z armádního výprodeje. „Já to beru.“

Kdyby tu byli jen oni dva, byli by se Danny a Kenny smáli, žertovali, pošťuchovali se a říkali hlouposti a strašně by s tím nadělali. S Annií se chovali jinak, vycítili, že když je tu ona, jde o něco křehkého, zvláštního a prchavého. Nemohli o tom mluvit, stěží dokázali pochopit, o co vlastně jde, ale všichni to věděli, a proto bylo to, co za poslední dva roky říkal ve škole pan Jarvie, ještě víc vzrušující a trapné zároveň.

„Tady je Kenny a Danny. Kdepak je Annie?“ ptával se pan Jarvie.

A když Dan odsekl (podle něj poctivě), že Annie je s nimi jenom občas, přirozeně se to stalo součástí refrénu. „Tady je Kenny a Danny a Občas Annie,“ říkal, když přišli, načež se ostatní děti začaly chichotat a odříkávat s ním. Děti umějí být kruté, ale vodítka často dostávají od dospělých, kteří mají jiný smysl pro humor.

A tak se zrodila Občas Annie. Vlastně Kenny hned první den řekl: „Potvrzuju!“, protože usoudil, že každý musí mít přezdívku.

Byli už dobrou míli od města, když si uvědomili, že si měli vybrat něco bližšího. Bylo úmorné vedro. Vzduch se chvěl a koleje odrážely sluneční světlo tak jasně, jako by je právě odlili a kov byl ještě roztavený. Silnice se táhla do oparu jako ztvrdlá, zapomenutá stuha. Stromy na březích Barrack Creeku tancovaly, jako kdyby měly každou chvíli zmizet.

Když konečně dorazili na břeh, řídký stín jim příliš neulevil. Opřeli se o kmeny velkých blahovičníků a dívali se na ploché dno potoka, v horku rozmazané, poseté černošedými kmeny starých stromů, které tu zůstaly po poslední povodni. Když se vydali k největší houštině, poletoval kolem nich bezduchý, sající hmyz.

Tehdy si všimli, že se u potoka někdo utábořil. Pod nejhustšími větvemi blahovičníků byly zaparkované tři šedivé autobusy s ranci a krabicemi přivázanými na střechách i po stranách, kde se jen dalo. Nikde nebyla žádná auta, jenom ty tři staré autobusy. Zaprášená okna jednoho chytala slunce, druhý měl zadní okna zamalovaná a třetí byl jen samý kov bez oken, pouze čelní sklo se matně lesklo.

„Kdo je to, co myslíte?“ zeptal se Kenny, avšak odpovědi se mu nedostalo. Bylo takové ticho, že jeho slova působila příliš hlasitě. Dannymu a Annii nějak nebylo do řeči.

Došli blíž, opatrně postupovali od stromu ke stromu, až se zastavili na břehu naproti návštěvníkům.

Nikde se nic nepohnulo. V autobusech muselo být jako v peci, zvlášť v tom třetím, ale Danny neviděl, že by někdo ležel pod nimi nebo že by se opíral o kmeny stromů. Lidé museli být ve městě nebo někde jinde, možná na návštěvě. Uvnitř by zůstávali pouze naprostí blázni.

V Reardonu se moc záhad nenašlo, takže jste si je občas museli vytvořit. Vykládali jste třeba ostatním dětem příběhy o banypovi, co žije v Barrack Creeku (znali jste totiž někoho, kdo znal někoho, kdo ho skutečně viděl), nebo o „klekánici“, která se objevovala u rachotících větrných mlýnů, otravovala vodu a občas topila děti v artéských studních, či o světlech min-min, jež jste po půlnoci zahlédli nad kolejemi a občas tančila nad potokem. Ale tohle bylo skutečné, opravdová záhada, ne jako ta krabice, kterou pan Jarvie položil na stůl a požádal žáky, aby napsali, co v ní podle nich může být. Tady byly tři opravdické „záhadné krabice“ a ještě záhadnější byly kvůli vybledlým písmenům, jež Danny rozeznal na bocích nejméně dvou z nich.

„Jsou tam slova,“ poznamenal.

Kenny souhlasil. „Potvrzuju.“

„Nech už laskavě toho ‚Potvrzuju‘, jo, Kenny?“ obořila se na něj Annie.

Kenny zamrkal. „Potvrzuju. Jasně. Ale jsou tam slova. Přečtete to?“

Nikdo to nedokázal. Autobusy stály ve špatném úhlu a byly zaprášené. Radili se, zda se mají přiblížit a pokusit se přečíst, co tam stojí, ale vyplížit se z úkrytu za jedním z větších kmenů, jež tu zůstaly po povodni, by pořád znamenalo přejít otevřené dno potoka, a třebaže to žádný z nich neřekl nahlas, nikomu se do toho v té chvíli moc nechtělo.

Panovalo tu strašidelné ticho, jen v trsech trávy bzučel hmyz, potokem se valily vlny vedra a tmavá okna autobusů se blyštěla.

Kdyby se jen něco pohnulo, kdyby byl někdo vidět, aspoň pes. Všude však bylo jen hrozné horko a nečekaná cizota.

„Víte co?“ ozval se Kenny. „Měli bysme se vrátit pozdějc a sledovat je. Co říkáte? Vrátíme se po čaji?“

Dan s Annií souhlasili a ochotně zamířili zpátky k mihotající se louži rtuti, což byl Reardon.

Kenny dokázal bez větší námahy přesvědčit mámu, aby čaj a svačinku podávala o něco dřív. Měli ještě zbytky od pondělka. Brzy po šesté byli všichni tři zase zpátky v klubovně a zabíjeli čas, dokud se nesetmí, tím, že zkoušeli baterky a hledali malou autobusovou karavanu na nástěnné mapě.

„Podle mýho je tady,“ tvrdil Danny.

Kenny se naklonil blíž. „Potvrzuju. Ech, promiň, Annie.“

„To je v pořádku, Kene,“ opáčila Annie a naklonila se blíž, aby také viděla; díky tomu ji začal Dan náhle plně vnímat. Všiml si, jak tmavé má vlasy a jakou vůni vydává její pleť v letním horku. Málem se z toho zbláznil, a tak se raději plně soustředil na mapu a snažil se nevšímat si toho, jak se její ruka tiskne k jeho, a hlavně nebezpečného chvění ve slabinách. Byl rozhodnutý, že neudělá žádnou botu, jako se to stávalo Kennymu, kdykoliv se Annie Hendistová ocitla příliš blízko. Chtěl, aby ho měla Annie ráda. Těšilo ho, když jí mohl být nablízku.

Když teplota konečně klesla asi o dvacet stupňů, obloha získala sytě modrý háv, jímž se prodíraly hvězdy, a objevil se i srpek měsíce, znovu vyrazili na cestu. Šli přímo k místu, kde usoudili, že by měl být tábor.

Tentokrát tam byli lidé. Děti ucítily kouř z táborového ohně a zaslechly hlasy dávno předtím, než zahlédly mihotavý oheň a veselá, klidnější světýlka petrolejek. Nyní v táboře stály dva velké hranaté stany a u nich byli nejprve čtyři lidé, pak pět, kteří se smáli a žertovali úplně stejně jako lidé kdekoliv na světě. Nakonec jich Dan napočítal šest, když z křoví vyšel ještě někdo. Čtyři muži a dvě ženy.

Annie se bez porady s ostatními vydala korytem potoka. Chlapci ji následovali, došli až do poloviny koryta, kde se Annie schovávala za padlým kmenem, a přidřepli si k ní.

Annie šeptem přeříkávala písmena napsaná na autobuse, který stál blíž k ohni. „S-A-L-T-I-M-B-A-N – a co je tohle? Aha, ano – Q-U-E-S. A ještě něco. Zřejmě to je Velcí Saltimbanques.“

„Sůl v bankách?“ podivil se Danny a Kenny také promluvil.

„Solím banky? Co je to?“

„Jméno naší společnosti,“ odpověděl jim zpovzdálí mužský hlas.

Kenny vyděšeně vyjekl. Dannymu skočilo srdce do krku. Někdo byl v korytě potoka jen kousek od nich.

„Je to francouzsky,“ pokračoval ten muž. „Já jsem Berty Green. Nechcete se k nám připojit?“

Díky ohni, petrolejovým lampám, skutečnosti, že tam byly dvě ženy a hlavně tomu, že se Berty, ať to byl kdokoliv, vydal na břeh, vypadalo vše v pořádku. Byli to prostě jen cirkusáci, kteří se utábořili u silnice, protože se jim už zajídalo jet v takovém hrozném horku.

„Jdeme,“ rozhodl Kenny.

Dan a Annie si vyměnili nenápadné pohledy a všichni tři vyrazili za Bertym k táboru.

Tábor lemovaly kmeny stromů, které se ve světle ohně mihotaly, ozařovalo ho žluté světlo petrolejek a z jedné strany ho chránil autobus a z druhé stan, a na Dana to působilo, jako by vstoupil na jeviště v obecním domě nebo jako kdyby se díval na dioráma obrazu toho malíře, kterého měl pan Jarvie tolik rád, Brueghela. Pochopitelně zmodernizovaného. A poaustralštělého, jistě. Prostě tu byli zvláštní a zajímaví lidé uprostřed příjemného posezení. Jenže ne tak docela jeho lidé.

A pak tu byl Berty, nyní v plném světle docela působivý, pomenší zaprášený muž s ostře řezanými rysy; brada a čelo se mu odkláněly od nosu jako nějaké kreslené postavičce, jež stála příliš dlouho ve žhavém západním větru.

Ale Dan neměl dost času, aby si vše pořádně prohlédl, protože Berty Green je už představoval.

„Zaskočilo sem pár dětí z města, aby nás pozdravily. Nějak si nevzpomínám na vaše jména, děcka.“

„Danny.“

„Kenny.“

„Annie.“

Berty se jim hluboko poklonil a ukázal na své společníky. „Tak to jste vy. A tady máme Jeffreyho, Gwen, Waltera, Utrápeného Jacka, May a Roberta.“

Kývnutí, úsměvy, salutování, rychlý pohled na kluky a mnohem větší pozornost věnovaná Annii, a nejen od mužů. Danny si nebyl jistý, kdo je kdo, ale nějak mu to v té chvíli nepřipadalo důležité.

„Posaďte se! Posaďte se!“ křičel Berty. „Gwen, nalej hostům čaj, ano? Později vás vezmeme za panem Hasso.“

„Panem kdo?“ optal se Kenny.

Berty se zazubil. „Panem Hasso. Naším principálem, naším vrchním. Šéfem. Celej den je zavřenej a počítá.“

„Celý den?“ podivil se Danny. „Snad ne v tom autobuse bez oken?“

„Ne, tam ne,“ uklidnil ho Berty. „To je náš černý vůz. Tam chodíme jenom při zvláštních příležitostech. On má kanci támhle.“ Ukázal na autobus s uzavřenou zadní polovinou. Za zamalovanými okny zářilo matné žluté světlo.

„Celý den?“ zopakoval Kenny. „Dneska by se tam usmažil na škvarek.“

Berty se zasmál. „My dva možná. Ale ne náš pan Hasso. V tom je trochu jako ještěrka. Má rád teplo.“

Gwen jim podala plecháčky s horkým čajem oslazeným kondenzovaným mlékem a zamíchaným blahovičníkovou větvičkou.

„Co jsou to ti Saltimbanques?“ vyzvídala Annie, zatímco foukala do čaje a upíjela.

„Jak se to vezme,“ odtušil Berty. „Podle tradice jsme kejklíři, šarlatáni, žongléři, akrobati, harlekýni, baleríny a kašpaři.“

„Šašci?“ ujišťoval se Kenny, jemuž některá slova poněkud unikla.

„Nevyhnutelně, Kenny,“ odpověděl Berty. „Zeptej se kterýhokoliv žongléra, co upustí míčky.“

„Nebo kterýkoliv baleríny, co se neudrží na špici,“ dodal jeden z ostatních se smíchem. Danny měl dojem, že to byl Walter.

„Jestli nebudou čísla sedět, budou z nás jenom šašci,“ podotkla Gwen a znovu se posadila k ohni.

„Jaký je čaj?“

„Prima.“

„Super.“

„Skvělej, díky.“

Berty vstal. „Co kdybyste to teď na chvíli odložili a navštívili se mnou pana Hasso?“

Danny ochotně souhlasil, i kdyby jen proto, že tak mohl uniknout shovívavým pohledům ostatních kolem ohně. Nelíbilo se mu, když se dospělí bavili na jeho účet. Pan Jarvie mu bohatě stačil.

Berty je vedl mezi stany k prostřednímu autobusu. Ze zadní části vycházela jenom matná žlutavá záře, ale když nastoupili, Berty vepředu rozsvítil. Objevily se lavice, k podlaze připevněný stolek a skříně. Na dveřích uprostřed vozidla byla cedulka se jménem Bernard Hasso.

„Tak se podíváme, jestli přijímá návštěvy,“ prohlásil Berty a mrkl na ně, jako by děti o chování Bernarda Hasso věděly víc, než dávaly znát.

Zlehka zaklepal na dveře. „Pane Hasso? Zaskočili k nám mladí návštěvníci z města.“

Danny neslyšel žádnou odpověď, ale Berty se usmál, otočil klikou a otevřel dveře do kanceláře zabírající celou zadní část autobusu.

Podél stěn byly police s knihami a mapy zářící ve světle dvou petrolejových lamp a na druhém konci velký stůl plný papírů, map a výpočtů.

Bernard Hasso tam seděl, zubil se na ně a v ruce držel pero. Byl to velký chlap v propocené, umazané košili a tmavých kalhotách. Jak měl Berty Green ostře řezané rysy, Bernard Hasso je měl naopak drsné, oči pod huňatým černým obočím měl hluboko zapadlé a pod nosem hustý knír. Působil dojmem, jako by se cikán a krotitel lvů spojili s jedním z těch tmavých, záhadných Egypťanů z Mumie – té původní z roku 1932, nebo nedávného remaku z roku 1959, které Hank Burgess teprve před měsícem promítal na gymnáziu o půlnoci jako dvojprogram (což byla pro dvojprogram rozhodně prapodivná volba). Usmíval se docela přívětivě, ale očima pochvalně sjel Annii, což se Dannymu pranic nelíbilo. Díval se na ni stejně jako předtím ostatní s výjimkou Bertyho. Na překližkové stěně za sedícím mužem visel zarámovaný obraz – byli na něm zachycení cirkusáci při vystoupení nebo zkoušce představení.

„No, mládeži, jaký je verdikt? Co si o nás zatím myslíte?“

„Zatím jsme toho moc neviděli, pane Hasso,“ opáčil Kenny, dychtivý jako štěně.

Bernard Hasso kývl a odložil pero. „Zatím toho, obávám se, není moc k vidění. V létě nevystupujeme často.“

„Neviděl jsem žádný zvířata,“ žvanil Kenny dál očividně bez přemýšlení.

„Ale, zvířata přicházejí a odcházejí. My na výstupy se zvířatama moc nedáme. Rozhodně ne moc.“

A Berty Green se zahihňal.

„Vy jste Saltimbanques,“ podotkla Annie, jako by poznala vzácné plemeno.

„No ano, slečno – ehm?“

„Annie. Tohle je Kenny a tohle Danny.“

„Slečno Annie, ano.“ Kývl na chlapce a znovu upřel zapadlé černé oči na dívku. „Přesně to jsme. Rozhodně ne taková ta obvyklá tlupa potulných herců. Saltimbanques, kejklíři všichni do jednoho!“ Ukázal na zarámovaný obraz na stěně za sebou. „Picasso 1905. Rodina kejklířů. Z jeho ružovýho období. Jméno pochází z italskýho saltimbanco – v roce 1646 to vzniklo ze saltare in banco, tedy skákat na lavici. Kejklíři, ano, pane. Kašpaři, jasně, šarlatáni a mastičkáři – to slovo pochází už ze středověku. Hloupí šaškové. Dryáčníci. To jsme my.“

„Umíte čarovat?“ chtěl vědět Kenny.

Berty Green se znovu zahihňal a posadil se na lavici u dveří.

„Ano, pane Kenny. Občas ano.“ Bernard Hasso poplácal papíry na stole. „Když jsou planety ve správným postavení a vítr vane z určitý strany. Občas prostě proudí ze země. Opravdická magie, ano, pane. Mnohdy je to ale věc ošidná, stejně jako náklonnost hezkých mladých dam.“

„Dneska jste teda rozhodně zmizeli,“ podotkla Annie s větší kuráží, než podle Dannyho soudu podivný pan Hasso čekal. Dělo se tu něco, čemu Dan pořádně nerozuměl.

Bernard Hasso se zamračil, i když zároveň vykulil oči a široký úsměv se mu zase vrátil na rty. „Á, Berty, slyšels to? Naši mladí přátelé k nám zaskočili už dřív. Byli jsme nedbalí.“

„Nikoho jsme tu neviděli,“ řekl Dan podrážděný i zvědavý zároveň. Něco se tu dělo. Věci dospělých, ale ne totéž jako s panem Jarviem.

„Tady v Barrack Creeku přebývá banyp,“ přidal se Kenny, rozhodnutý, že se nenechá odstavit.

„Vážně, pane Kenny? A jaký?“

„Já nevim. Vy máte banypy?“

„Někdy. Banypové jsou docela nenáročný.“ Bernardovi Hasso se zablýsklo v tmavých očích a Kenny se zatvářil zmateně, jako by si nebyl jistý, jestli si z něj náhodou neutahuje.

„Měli bychom jít, pane Hasso,“ prohlásila Annie a Danovi došlo, že to musela říct ona, že on sám jen tak přebývá v dusném, uzavřeném autobuse a kolem probíhá rozhovor na nějaké jiné úrovni. Moc rád by si vzpomněl na všechno, co tu bylo řečeno, ale už bylo pozdě.

„Ano, to bychom měli,“ uslyšel vlastní hlas, jen aby už byli pryč.

Dan si nebyl jistý, proč se vlastně té noci musel vrátit. Mělo to hodně společného s Annií, s tím, jak se na ni pan Hasso a jeho společnost dívali, s tím, že ji chtěl chránit a zároveň na ni udělat dojem. Prostě to bylo něco, co musel udělat.

U Kennyho se dlouho nezdržel. Řekl paní Wokeové, že doma ještě musí dodělat nějakou práci, ale že se vrátí později, a Kenny ať ho čeká v jejich spacím kutlochu na přední verandě. V 10: 12 už šlapal na kole ven z města. Jel bez světel, na cestu mu svítil pouze měsíc, a mířil k místu, kde se potok a silnice k sobě přibližovaly a mezi nimi vedly stříbrné koleje.

Dan usoudil, že nemusí nikomu vykládat, co udělal, snad jen později Annii. Spěchal pod rozlehlou klenbou plnou hvězd, pozoroval padající hvězdy a občas se ohlédl na úhledný shluk žlutých světel na pozadí větší tmy.

Když dojel k potoku, nechal kolo u silnice a opatrně zamířil k místu, kde si myslel, že parkují autobusy. V táboře panovalo ticho, svítila tam jedna petrolejka a oheň dohoříval. Mezi dlouhými autobusy stály dva tmavé stany. Jediné světlo vycházelo ze zadní části druhého autobusu, kde nejspíš pan Hasso ještě pracoval na svých záhadných výpočtech.

Zvláštní bylo, že nikdo nespal venku, jak se za tak teplé noci dalo čekat, u ohně, jak by to udělali všichni normální táborníci. Možná byli ve třetím autobuse – v tom uzavřeném, který Berty nazval „černým vozem“ – spali nebo si zkoušeli výstupy mimo dohled zvědavých očí případných diváků.

Dan si je chtěl jen znovu prohlédnout z bezpečí temnoty a možná vyslechnout jejich hovor a získat o té společnosti více informací, ale hlavně chtěl mít z celé věci lepší pocit, když předtím v kanceláři pana Hasso tak vyletěl.

Právě kvůli tomu, že v druhém autobusu uviděl světlo, přešel potok a kradl se mezi tmavými stíny. Kdyby ho někdo přistihl, řekl by, že tu ztratil prstýnek nebo něco a že ho sem přišel hledat, i když k tomu by musel použít baterku, kterou měl v kapse, a to bylo to poslední, co chtěl udělat.

Vydal se ke druhému autobusu a zastavil se pod žlutými okny. Zevnitř zaslechl tlumené hlasy. Okna však byla zavřená, takže slovům nerozuměl. Rozčililo ho to.

Pak se dveře kanceláře otevřely a vystoupili Bernard Hasso s Bertym Greenem.

„Chci to vyřídit ze všeho nejdřív,“ říkal pan Hasso. „Vezmi Waltera a Jacka. Máme jen asi osmnáct hodin. Společnost pana Atterlinga tu bude v sedm.“

„Jasně,“ řekl Berty. (Dan skoro čekal, že řekne: „Potvrzuju!“)

„Znovu jsem to promyslel. Zítra vezmeš mantacykl do města a získáš nějakou místní podporu. Měli by nás vidět, jak si vyděláváme na živobytí, pro případ, že by si lidi povídali.“

„Máte pravdu, pane Hasso. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, Berty.“

Bernard Hasso se vrátil do kanceláře a zavřel dveře. Berty se vydal k černému vozu.

Danny se nehýbal, jasně si uvědomoval, jak mu buší srdce, jak ho v zadní kapse tlačí baterka, že má v levé botě kamínek a jak se mu pot na čele v měsíčním světle, jež sem pronikalo mezi stromy, leskne. Berty ale kolem něj prošel, aniž by si jej všiml, nastoupil do uzavřeného autobusu a zavřel za sebou dveře. Teprve pak Danny překonal volný prostor a přiblížil se ke třetímu tmavému vozidlu s vybledlým nápisem Velcí Saltimbanques kroutícím se v temnotě – zaklínadlo noci a jejího ticha.

Bylo příliš velké ticho. Kolem znělo bzučení hmyzu, obvyklé cvrlikání a štěbetání, ale v autobuse bylo naprosté ticho, neozývaly se z něj kroky ani hlasy. Jenomže to nepůsobilo jako ticho kolem sedmi spáčů, spíš jako ticho, jaké panuje kolem lidí čekajících uvnitř, až odejde, aby mohli pokračovat v tom, co dělali předtím. Představoval si je v autobuse, s doširoka rozevřenýma očima, které však nezachytí sebemenší světélko, hledící, ale nevidoucí oči živých bytostí lapených v jeskyních, pohřbených zaživa, uvězněných ve vzduchových kapsách v podpalubí potopených lodí.

Danny se co nejtišeji odplížil pryč, přešel potok a dával pozor na naplavené dříví. Našel své kolo a pospíšil si zpátky do města, kde se konečně připojil ke Kennymu na verandě.

„Rozhodně sis dal načas,“ zabručel Kenny ospale, když Danny zalezl pod pokrývky.

„Víš, jaký to je, Kenny. Občas se někde zdržíš.“

„Potvrzuju,“ opáčil Kenny a znovu usnul.

Danny tam ležel, civěl do noci a pozoroval hvězdy putující po obloze. Když konečně usnul, zdálo se mu, že ho honí příšera zvaná mantacykl s Bertym Greenem na hřbetě. Bernard Hasso seděl stranou a pracoval na svých výpočtech.

Danny se chtěl probudit brzy, aby se mohl jít potají podívat na tábor, aby viděl, co chce Berty a ostatní předložit panu Hasso ze všeho nejdřív, ale když ho v 8: 06 Kenny vzbudil, věděl, že se opozdil.

Annie se v devět hodin zastavila v klubovně a Danny zařídil, aby všichni tři byli na severozápadním kraji města asi dvě stě yardů od cesty, když tam od potoka přijel Berty Green.

Mantacykl byl skutečně něco. Vymyšlenost na čtyřech kolech, přinejmenším šest stop vysoká, jejíž spodek měl nejméně šest čtverečních stop, a nahoru se zužovala jako nějaký starý mučicí nástroj s rameny a výčnělky a desítkou praporků vlajících z žerdí zasazených do rámu z kovových trubek, všechno dlouhé, vybledlé plamence: modré, oranžové, červené a purpurové. Celá věc vypadala jako kostra pyramidy vyzdvižená ze dna moře a Berty taky vypadal úchvatně, jak byl ohnutý nad pedály na malém sedátku, lokty vystrčené, a zuřivě šlapal v časném horku, až se mu dlouhý, potrhaný plášť za zády vzdouval. Na hlavě měl široký klobouk s korkovými zátkami na provázcích – ne, nebyly to zátky, byly to tančící, dokonale vybělené ptačí lebky, jak si Danny všiml, když se mantacykl přiblížil.

Když si Danny uvědomil, co to je, napadlo ho, že se mužík jmenuje spíš Birdy – tedy Pták – Green, ne Berty. Kvůli tomu byla celá věc ještě podivnější.

„Dobrý ráno, kluci!“ zavolal udýchaně Berty – Birdy! – když je poznal. Nechal vozidlo zastavit. Čtyři plně nafouknuté pneumatiky zaskřípaly na rozpáleném asfaltu. „Včera večír jste na pana Hasso udělali náramnej dojem, to vám povím. Rozhod se, že to vystoupení přece jenom uspořádá! Dneska večír v sedum. Vstupný je za bůra. Vyřiďte to kamarádům!“

„Potvrzuju!“ křikl Kenny, když se Birdy znovu opřel do pedálů, a rozběhl se za mašinou k městu, jako by se tento pátek večer v Reardonu dělo něco, co by mohlo lidem v návštěvě představení zabránit.

Dan zůstal stát na silnici v sedajícím prachu a poprvé se s Annií cítil skutečně sám. Dívali se, jak Birdy odjíždí a Kenny kličkuje sem a tam jako nějaký domorodý běžec z filmu. Jungle Jim, a kolem nich narůstalo ticho a pocit, že jsou spolu.

„Včera v noci jsem se tam vrátil, Annie,“ řekl Dan a čekal, že bude rozčilená nebo zklamaná.

„Já taky,“ ona na to.

Dannyho málem porazilo. „Cože jsi udělala? Kdy? Cos viděla?“ Tolik k tomu, že ji bude ochraňovat.

„Šla jsem tam hodně pozdě. Mohlo být kolem půlnoci. Tenhleten pan Hasso je fakt strašidelnej, Dane. Jenom jsem to tam chtěla znova vidět.“

„A vidělas něco?“

„Ne. Kdy jsi tam šel ty?“

Danny jí to pověděl a popsal, co slyšel a cítil. Při představě, že se tam Annie ve tmě krčila a pozorovala autobusy a stany, byl stále neklidnější. „Co uděláme?“ zeptal se nakonec.

Annie pokrčila rameny. „Já jsem prostě ráda, že jsi tady, Dane.“

„Já taky,“ opáčil Danny. „Teda že jsi tady.“ A pomalu se vrátili do městečka.

Birdy Green a jeho „Sekačka“, jak lidé stroj ze samého nadšení pojmenovali (bylo 10 hodin a už 35 stupňů ve stínu), rozhodně sklidili úspěch. Místní mu kupovali pivo, zvali ho na časný oběd a nabízeli, že ho zpátky odtáhnou. Když v 11: 48 šlapal zase zpátky, táhly se za ním dva tucty dětí, jako by byl nějaký novodobý Krysař, který se cvičí ve své práci. Kenny byl mezi nimi.

Děti se po deseti minutách vrátily, zaprášené a utahané, a den vstoupil do své nejděsivější fáze, kdy vedro všemu propůjčuje snový opar. Hank Burgess tuto dobu nazýval „přečkávání“.

„Co budete dělat po přečkávání?“ zeptal se čas od času Hank zpoza barpultu v hotelu Stockman hostů, zírajících na velký letecký snímek města, jako by čekali, že se na něm jako stigmata nebo tvář na rubáši objeví nějaké stopy po Birdyho akrobatech.

„Nevím,“ odpověděla většina jako obvykle a další dodávali: „Moh bych se zajít kouknout na ten cirkus,“ a: „Jo, moh bych zkusit ten cirkus.“

Pete Byles pak každého opravoval: „To nejni cirkus, pitomci.“

„Musí bejt,“ opáčil někdo pokaždé. „Už jsme viděli jednoho klauna.“

A tak to šlo pořád dokola po celé rozpálené odpoledne.

Annina máma vedla kuchyň za barem, takže Danny něco z toho zaslechl, když se Rota zastavila, aby si Annie mohla vyžádat svolení k návštěvě představení. Pokud dojde na peníze, nikdy se neopomeňte zeptat.

Když teď měli oprávněný důvod navštívit vystoupení (a protože se Kenny začal považovat za jakéhosi pomocníka Birdyho Greena), vydali se tři kamarádi kolem šesté večer k táboru. Tentokrát jeli po silnici a kola nechali u zatáčky k železnici.

Dost je překvapilo, když na udusaném plácku na tomto břehu potoka uviděli dva stany, oba jasně osvětlené. Jeden stan byl hodně velký a neobvykle dlouhý, druhý, menší a čtvercový, stál kousek od něj, jako by někoho až dodatečně napadlo ho postavit.

Nikde nebylo živé duše, a tak nahlédli nejdřív do většího stanu. Na dvaceti sloupcích tu viselo dvacet petrolejek, jejichž přívětivé světlo je zvalo dál, a na druhém konci stály připravené lavice. Uprostřed byla velká prázdná plocha. Nebyly tu žádné vlajky ani plakáty, vůbec žádné ozdoby. Když se podívali do menšího stanu, uviděli jen větší ztmavlou kládu ze dna potoka. Jako by pohlcovala světlo osmi petrolejek zavěšených na tyčích. Tohle měl nejspíš obstarat Birdy.

„Hele, mají to na řetěze!“ vykřikl Kenny se smíchem. „Možná se bojej, aby jim to někdo neštípl.“

Kenny měl pravdu. Kolem pokrouceného, ulomeného kořene byl upevněn železný kruh a krátký řetěz vedl ke kolíku zaraženému do hlíny.

„Možná to promění ve slona!“ navrhl Dan, spíš proto, aby se uklidnil, jak si sám dobře uvědomoval, než že by se mu to zdálo směšné.

Kenny se ale zasmál. „Potvrzuju! Promiň, Annie. Tak co kdybychom šli najít Birdyho?“ Dan usoudil, že to není špatný nápad vzhledem k tomu, jak se k nim mužík ráno choval vlídně, a taky měli důvod znovu přejít potok a zaskočit mezi autobusy, a to chtěl Danny stejně udělat.

Když však dorazili do tábora, Birdy nebyl nikde v dohledu, a Danny si vzpomněl na uzavřený černý vůz a ticho uvnitř. Jedinou známkou života byl pan Hasso sedící na schůdcích druhého autobusu a bafající z dýmky.

„Právě včas,“ prohodil, vyklepal dýmku o spodní schodek a vstal. „Pojďte na chvíli dál. Představení už pomalu začíná.“

Danovi se do kanceláře pana Hasso moc nechtělo, ale zároveň si chtěl dokázat, že po tom, co se stalo předchozí noci, nemá strach. Následoval Annii a Kennyho a brzy už stál před velkým stolem. Stejně jako předtím na něm byla hromada map a papíry se sloupky čísel.

Teď však na překližkové stěně za židlí, kde sedával pan Hasso, visel jiný obraz. Byl menší než Picasso, jen asi stopu na šířku, a byla na něm vybledlá šedivá krajina pod zataženou oblohou, posypaná něčím, co vypadalo jako leštěné říční oblázky, matně kovové, některé postavené na hranu, jiné pravidelnější než ostatní, a ty vpředu se zvedaly ve sloupcích jako krápníky, o kterých se dočtete v knížkách. Mezi sloupky a bílými a šedými skvrnami bylo několik barevných plošek, tady šedožlutý kamínek, támhle okrový, jinde světle červený lichoběžník. Na celé té melancholické scéně bylo jen jedno výraznější ohnisko, červený obdélník nalevo, jako okno nebo dveře nebo dokonce zrcadlo v oprýskaném olověném rámu.

Dan se o tom chtěl zmínit, když pan Hasso tleskl velkýma rukama a zazubil se na ně. V očích pod tmavým obočím se mu zablýsklo.

„Teď uvidíte naše nejlepší číslo!“ prohlásil. „Tohle je naše emergentní fáze.“

Jejich co? Danny netušil, co to může znamenat.

„A ty stany támhle?“ zeptala se Annie. „To všechno patří k vašim výpočtům?“

„Správně, Annie. Ze všeho nejdůležitější je poloha. Ta je vždycky nejdůležitější. Jak se říká: čas, místo a totožnost, o tohle tu kráčí. Vy to určitě nevíte, ale poloha Reardonu zapadá do posvátné geometrie Vesiky, čistě náhodou, pochopte. Je to čiročirá náhoda, úplné štěstí. Kruh, čtverec, trojúhelník, kosočtverec, hexagram a mnohoúhelníky se tu všechny stýkají.“

„A to je dobře?“ zeptal se Kenny.

„Ovšemže je, Kenny. Moc dobře. A právě tady, kde se silnice stáčí k potoku a uprostřed vedou koleje, máme nejkrásnější potvrzení Stadtkrone Bruna Tauta. Věřili byste tomu? Kdybych jenom uměl vyjádřit aspoň zlomek toho, co to pro nás znamená – je to teosofický spojení místních tradic a geomantických chodeb s axis urbis císařského Říma. Obvod města. Města budovaná na magických siločarách. Starých scembech. Není divu, že vznikly všechny ty pomatený nauky, vznikly a budou vznikat dál. Jiný výklady pravdy. Ale zapomínám se, jenom žvaním. Kenny, Birdy říkal, že jsi mu dneska moc pomohl. Nechtěl bys mu teďka pomoct s posledníma přípravama?“

„To by byla paráda! Akorát že jsme ho tu nikde neviděli.“

„Najdeš ho, neboj. Mazej. Kamarády uvidíš, až začne představení.“

„Hej, to potvrzuju!“ Kenny vyběhl z kanceláře a ještě vykřikl: „Tak zatím!“

Danny slyšel, jak vyskakuje z autobusu, a vytrácející se a poněkud znepokojivé: „Haló, Birdy! Haló, Birdy, počkej!“

Nyní se úsměv pana Hasso změnil nebo se spíš změnil výraz jeho očí, jež se mu leskly nečitelnými pocity.

„Změnil jste obrázek,“ podotkl Danny částečně proto, aby ulevil napětí, tomu hrozně nepříjemnému pocitu, který měl, a částečně proto, že byl rozhodnutý tentokrát zůstat bez ohledu na to, co všechno se stane.

„Změnil. Děláme to pořád. Yves Tanguy, 1954. Kejklíři. Co si o něm myslíš, Danny?“

„Je zvláštní. Ten druhý se mi líbil víc.“

„Picasso. Vážně? Pověz mi, co vidíš na tomhle.“

Danny se zadíval na zvláštně osvětlenou pláň, shluky obroušených kamenů a věže v popředí, i ty roztroušené fleky v pozadí, a na dramatickou, orámovanou červenou skvrnu.

„Je to, jako když něco čeká, až něco dalšího dorazí.“

„A až se to stane?“ Pan Hasso měl zvučný hlas a jeho slova Dannyho uklidňovala, ukolébávala. Danny se soustředil na tvary na obraze a částečně si přál, aby se Annie připojila, a částečně na ni chtěl udělat dojem a skrýt skutečnost, že se opravdu upřímně bojí.

„Já nevím. Mění se. Rostou.“

„Chápu. A ta červená skvrna?“

Danny věděl, že se ho na to pan Hasso zeptá. „Energie. Síla. Nebo se něco prodralo na povrch. Možná si udělali dveře. Něco je vidět pod tou šedou. Vykukuje to ven.“

„Pan Jarvie ani netuší, jak chytrýho žáka v tobě má, co, Danny? Teď mi něco pověz. Našel jsi svůj prstýnek?“

„Můj co?“

„Včera v noci, když jsi k nám zaskočil na návštěvu. Našels ten prstýnek?“

Dannyho se zmocnila panika, couvl od obrázku, před neuvěřitelným hlasem a očima pana Hasso, a všiml si, že Annie vedle něj není. „Kde je Annie?“ vykřikl. „Co jste udělali s Annií?“

„Ty jsi ji neslyšel? Říkala, že musí – však víš – že si musí odskočit.“

Danny mu ani na chvíli neuvěřil. „A kam teda šla?“

Bernard Hasso nedbale mávl rukou. „Támhle dozadu. Hned bude zpátky.“

„Pane Hasso, co se to tu děje?“

„Co cítíš, že se děje, Danny Truswelle?“

„Příjmení jsem vám neřekl!“

„Birdy ho zjistil ve městě.“ Odpověď na všechno.

To nedokázal, chtěl na něj Danny zakřičet, snažil se rozpomenout na to, co dalšího nesměl zapomenout, na něco, co pan Hasso právě řekl. Už mu to zase vyklouzlo. Zapomínal si všímat věcí. Jako toho, že Annie odešla ven z kanceláře. To nemohla. Nechtěla by. Tak jak –?

„Ptal jsem se tě, co cítíš, že se děje, Dane,“ zopakoval pan Hasso a znovu ho lapil do svých osidel, jako to udělal už předtím, zabil jednu myšlenku tím, že mu vnutil jinou.

„Něco se dere ven,“ odpověděl Danny.

„Skoro správně. Skoro jsi to postřehl. Teď zapomeň na ten červený kousek.“

Jak by mohl? Danny hleděl na obraz a nemohl si pomoci.

„Něco se blíží.“

„Teď jsi to opravdu vyhmátl!“ pochválil ho Bernard Hasso a vypadal upřímně potěšený. „Plíží se to k Reardonu, aby se to mohlo narodit. Něco velice čistýho. Síť energie, Dane. Postupuje zemí, putuje po čarách. Po siločarách. Ohniska magie. Někteří z nás to umějí zmapovat, vystopovat a využít. Cestujem po mřížce. Občas to sledujem, občas čekáme, až nás to dohoní. To dává historii šmrnc a jiskru. Danny, ty moje neviňátko. Šamani a čarodějové! Chytrý starý strejdové, co vypočítávají kombinace. Merlin by měl dobrej den. Kněží, mágové, jasnovidci, věštkyně a kouzelníci, všichni čekají na slibný okno příležitosti. Vědí, jak mají tuhle hru hrát. Je to umění, to ti teda povím!“

Dan se snažil představit si siločáry, přemýšlel o ohniscích magie a ještě o něčem.

Neřekl jsem mu svý příjmení.

„Takže je to nadpřirozený!“ vypravil ze sebe.

„Ne, to není! Přesně tohle to není. Jakmile se jednou to tvý takzvaný nadpřirozeno projeví, tak je přirozený, nechápeš? Stane se součástí přírody. Tady nejde o ty nesmysly, jak mumie reagujou na nějaký prastarý kletby. Tyhle věci se dějí, jako se děly vždycky, ať už si toho všimneme, nebo ne. Je to, jako když zapomínáme na přitažlivost, protože tady je pořád, nebo na to, co fáze měsíce nebo negativní ionty z bouřky udělají s tvým tělem. Tohle není šarlatánství, Dane. Tohle ne! My cestujeme po mřížce, cvičíme svaly, který většina z nás nikdy nepoužije, potkáváme spoustu různejch lidí a hledáme ty, kteří uvažujou stejně jako my. Taky se díváme po učednících, i když v tom jsme hodně vybíraví. Občas se snažíme předat svý vědomosti dál.“

Dan slyšel a zároveň neposlouchal, polapily ho hladké kulaté kameny, zatažená obloha a shluky stínů.

„Pan Atterling je politik, víš, a tohle představení bude pro něj. Je to taky jeden z těch tajnejch zednářů, Danny, ale neví, jak toho využít. Proto nám všem prospěje, když ho zabavíme, až bude valit oči na to, co se děje. Hlavně si musí myslet, že to děláme my. Zaplatí, aby dostal pár drobků. Ale pro nás, pro mě, to musí být čistý, Danny. To chápeš. Je důležitý, abys to pochopil.“

Danny chápal kameny, oblohu a stíny v dálce, znepokojivou tíhu, křivky a hrany a uklidňující červenou skvrnu. I když poslouchal, aspoň jedním uchem.

„Ať se stane cokoliv, Dane,“ vykládal pan Hasso na pohled dost laskavě, „všechno bude pro dobro věci. Teď utíkej najít svoje kamarády.“

Danny vyklopýtal z kanceláře. Mrkal a potřásal hlavou, jak se snažil vyznat v tom, co se odehrálo, takže z autobusu málem vypadl.

Ohniska magie. Pohybují se. Blíží se.

Cirkus je sleduje.

Tihle kejklíři, Velcí Saltimbanques.

Ohniska.

Lucerny. Dan si všiml, že na stromech a autobusech visí lucerny, ozařující stany naproti, a měl pocit, že slova na boku autobusu vypadají jasnější, výraznější, pevnější. Jako by to bylo kouzlo.

Saltimbanques.

Vystupují v záři reflektorů. Pohybují se. Co to pan Hasso říkal?

Kennyho našel venku. Kamarád se křenil, byl celý rozrušený a náhle vypadal velice mladě, jaksi příliš mladě.

„Ahoj, Danny!“

„Neviděls Annii, Kene?“

Kenny pokrčil rameny a zazubil se. „Myslím, že jsem ji viděl támhle za tím velkým stanem. Přišla spousta lidí. Začínáš do ní být zabouchnutý, Dane!“

„Hele, je přece taky z Roty! Jenom chci vědět, kde je.“

Kennyho úsměv byl pojednou chlípný. „Jak chceš. Ale nepřipadá ti ten uzavřenej autobus zvláštní?“

„No jasně. Proč, co myslíš?“

Kenny znovu pokrčil rameny. „Nevím. Prostě mám divnej pocit, když se k němu dostanu blíž. Je fakt tichej. Strašidelnej.“

Jako by tam někdo čekal, napadlo Dannyho. Zaposlouchal se. „Drž se od něj dál, Kenny, ano?“

„To mi nemusíš povídat. Uvidíme se na představení.“

„Tak zatím.“

***

Než Danny dorazil do velkého stanu, bylo v něm hodně přes dvě stě lidí. Tlačili se na provizorních lavicích na druhé straně nebo postávali kolem, povídali si, smáli se a dobromyslně si utahovali ze skromného uspořádání. Dan se k nim honem připojil. V davu Annii nenašel, ale byl si jistý, že tu někde čeká na začátek představení. Po tom, co říkal Kenny, byl Dan docela rád, že se k němu nepřipojila, i když na druhou stranu by si zase přál, aby to udělala.

Právě se vmáčkl na první lavici mezi dvě děti, které znal, když si o kousek dál v řadě všiml čtyř vážně se tvářících mužů v pomačkaných tmavých oblecích. Nepochybně to byla společnost pana Atterlinga. Muži rozhodně nepocházeli z městečka a očividně byli netrpěliví. Jeden se pořád díval na hodinky a něco podrážděně říkal svým společníkům.

Když do stanu vstoupil Bernard Hasso, nezazněla ani fanfára. Prostě vešel, vhodně naparáděný v černém fraku a cylindru, v ruce lesklou ebenovou hůl se stříbrným kováním na jednom konci a hlavicí z broušeného křišťálu na druhém. Hůl se ve světle lamp blyštěla.

Hovor okamžitě utichl. Lidé se usmívali. Tohle konečně vypadalo správně.

Měl by tu být reflektor, pomyslel si Danny, když uviděl principála na jevišti. Vypadá dobře, ale měl by stát v záři reflektorů.

„Dámy a pánové, chlapci a děvčata,“ pronesl Bernard Hasso svým nádherným, zvučným hlasem. „Vítejte u nás! Jsme Velcí Saltimbanques. Klauni a šarlatáni od přírody. Cestovali jsme po cestách necestách Austrálie, abychom dnes mohli být tady a pobavit dobré občany města Reardonu. Právě znovu nastal čas na magii a radovánky!“

Zvedl ruce a křišťálová hlavice jeho hole se ve světle luceren zatřpytila. Opět nezazněla žádná fanfára, ale diváci měli dojem, že ano, když do stanu vběhli účinkující: Walter, Utrápený Jack a Gwen zleva, Robert, May a Jeffrey zprava. Všichni na sobě měli volné kombinézy jasných barev pošité znaky a tvary, jaké Danny kreslil ve škole kružítkem, oblouky proťaté rovnými čarami.

Všichni kromě pana Hasso samotného pobíhali po stanu a potřásali si rukama s diváky, chvíli je štípali do tváří, kroutili jim nosem a dětem tahali z kapes barevné šátky, načež se vrátili k Bernardu Hasso u vchodu.

„Teď to přijde!“ ohlásil principál a roztočil svou hůl, až vypadala jako kateřinské kolo ze světla, zatímco jeho soubor vedle postavil lidskou pyramidu, kterou držel Utrápený Jack.

Ten zvedl levou nohu a ještě se se všemi na ramenou postavil na špičku.

Teď – Danny si nebyl jistý, zda dobře vidí – zvedl i pravou nohu, takže všichni jen tak viseli ve vzduchu a dopadaly na ně odlesky z hole, jíž stále točil pan Hasso.

To nebylo možné.

Diváci se předkláněli, jak se chtěli ujistit, že to opravdu mají před očima.

Tehdy si Danny všiml, jak je ve stanu dusno a horko, ve vzduchu byl cítit kouř, pryskyřice a ještě něco. Pořád mrkal a větřil, aby zjistil, co se děje.

Účinkující se vůbec nepodobali lidem z předešlého večera. Všichni vypadali vyšší, silnější, ani ne tak mladší jako spíš soustředěnější, mocnější, lépe se ovládali. Vyzařovala z nich sebedůvěra a energie.

A jak se vůbec ta vysoká pyramida rozpadla? Protože nyní Utrápený Jack balancoval s Walterem a neuvěřitelně hbitou a svůdnou Gwen mnohem obratněji, než se první večer u táborového ohně zdálo možné. Robert s nedbalou elegancí žongloval s dvaceti míčky a na tváři měl téměř opovržlivý úšklebek. May a Jeffrey kolem chodili na chůdách, předstírali, že padají, navzájem se chytali a zase se pouštěli, dovrávorali na kraj stanu, kde se narovnali, otočili se a odpotáceli se na druhou stranu. Konečně se objevil i Birdy, pobíhal kolem ve svém dlouhém kabátě s kloboukem s ptačími lebkami a na smějící se diváky házel plné hrsti konfet.

Na první pohled, kromě úvodní pyramidy, nebyly výstupy nic zvláštního, ačkoliv když se člověk podíval blíž, začal si všímat věcí. Jako třeba toho, že se May a Jeffrey každou chvíli naklonili na chůdách příliš daleko, a přece neupadli, či toho, jak Robert zvedl ruku a zamával někomu v davu nebo si otřel čelo, aniž by se kruh balónků sebeméně narušil. Dokonce i když Birdy nahradil konfety vlažnou vodou s nějakou vůní, diváci reagovali s nadšením.

Všude vládlo opojení, euforie. Ovzduší bylo těžší, zakouřenější, temnější. Kolem luceren se tvořily kruhy světla. Pach pryskyřice byl silnější než předtím. Lidé stále mrkali a mhouřili oči, aby lépe viděli, co se děje, ale nikdo si nestěžoval, malé děti neplakaly, nikdo se nezvedal k odchodu. Jako by se ocitli v přítomnosti magie a všichni to věděli a chtěli se toho zúčastnit.

A jak se připozdívalo, účinkující se přibližovali k řadám lavic.

Ohniska magie.

Danny se rozpomínal na útržky toho, co říkal pan Hasso. Něco o pohybujících se ohniscích energie.

Účinkující byli stále blíž. Brzy polezou po lavicích. Ne, uvědomil si Danny. Vystoupení skončí. Menší stan byl hned vedle – v jedné čáře s tímto!

Co to pan Hasso říkal o siločarách a urbis axis? Města budovaná na čarách. A důležitější bylo, proč mu to vykládal?

Nebyl čas o tom dále rozjímat, protože pan Hasso znovu zvedl ruce a v nastalém tichu zahřměl jeho hlas.

„Náš závěrečný kousek, dámy a pánové, chlapci a děvčata, bude k vidění vedle. Ano, sám banyp z Barrack Creeku! Jen se obávám, že tam musíte po jednom. Banypové jsou noční tvorové a v přítomnosti lidí jsou velice plaší.“

Lidé s mumláním vycházeli z dlouhého stanu a stavěli se do řady před menším. Cestou si vyměňovali nejisté úsměvy. Jak určil pan Hasso, do stanu směli vstoupit pouze po jednom. Lidé se po chvíli vynořovali ven, mrkali a tvářili se popleteně, jako by si nebyli tak docela jistí tím, co uvnitř viděli.

„Zkraťte to, lidi!“ opakoval pořád Robert před vchodem. „Je tu plno dalších, takže to zkraťte!“

„Co jste viděli? Co jste viděli?“ volaly malé děti a těšily se, až přijdou na řadu, ale bylo jasné, že ti, kteří již vyšli, nevědí, co říci. Odcházeli ke svým přátelům a příbuzným a dál se jen zmateně usmívali.

Danny se držel vzadu a doufal, že uvidí Annii, aby se s ní, pokud to Robert dovolí, o své zážitky podělil.

„Hej, ty! Danny!“ zavolal Robert. „Chceš vidět toho banypa, nebo ne? Musíš si pospíšit. Za chvíli je konec.“

Danny vešel do stanu. Okamžitě ucítil pryskyřici, uviděl kruhy světla kolem lamp a kládu na druhém konci stanu. Někdo s ní pohnul, řetěz byl napnutý. To bylo všechno.

„Škoda, kluku,“ ozval se hned za ním Robert. „Asi už je pozdě. Možná příště.“

Danny byl rád, že je venku, a ulevilo se mu, když před sebou uviděl Kennyho. Všiml si také, že vedle většího stanu si pan Hasso potřásá rukama s muži kolem pana Atterlinga. Už se netvářili znuděně ani netrpělivě, usmívali se a přikyvovali, než vyrazili k autu.

„Viděls ho, Danny?“ vyptával se Kenny. „Viděls banypa?“

„Prošvihl jsem ho. Co jsi viděl?“

Kenny se zamračil a přihlouple se usmál. „Nevím. Je těžký ho popsat. Ale byl fakt parádní.“

V té chvíli se k nim připojil pan Hasso. „Právě včas, Dane. Napadlo mě, že by Kenny třeba chtěl pomoct Birdymu a ostatním strhnout stany. My se zatím trochu projdeme a budeme pokračovat v rozhovoru.“

A než mohl Kenny vyjádřit radost nad tím, že se z něj stal teťák, Danny ho předstihl. „Potvrzuju!“

Kenny se na něj užasle zadíval, nemoha uvěřit vlastním uším.

Pan Hasso Dana poplácal po rameni. „To je mi přístup! Nikdy nevíš, kdy budeš moct použít dvakrát čistý!“

Danny se upřeně díval na Kennyho. „To taky potvrzuju, pane Hasso!“

Odešli spolu a Kenny Woke stál a zmateně a užasle za nimi hleděl.

Pan Hasso s Dannym ve chvilce opustili tábor a vydali se po břehu potoka. Skoro všichni lidé z města už odešli nebo odjeli domů. Bylo vidět pár světel mířících ke vzdálenějším domům, a pokud si někdo náhodou všiml tří bicyklů ležících u silnice, nevěnoval jim pozornost. Byly letní prázdniny, ještě nebylo ani deset hodin, a když bylo přes ten takové horko, děti zůstávaly vzhůru hodně dlouho.

Kromě jejich kroků a občasného zabzučení hmyzu slyšel Danny jen členy společnosti, kteří na sebe pokřikovali, jak uklízeli stany. Hlasy postupně utichaly v dálce.

„Dvakrát čistý, Dane,“ začal Bernard Hasso, položil chlapci ruku na rameno a ukazoval mu tak cestu. „Tak je to správně. Pořád o tom přemejšlím – proč je taková oběť ze všeho nejlepší, proč je vůbec nějaká oběť zapotřebí. Rád si říkám, že je to stejný, jako když indiáni zabili bizona, víš, a pak obětovali bizonímu duchovi. Potom je tu alchymistický úhel pohledu, kterej uvádí v soulad protiklady, a geomantická tradice. Musíš toho tolik poznat. Ale to je fuk, dokud to funguje, jak říkám já. Co říkáš ty, Dane? A hele, už jsme tady.“

Uprostřed vyschlého potoka stál další stan, čtvercový a tmavý, ozařovalo ho jen slabé město měsíce.

„Běž dál, chlapče,“ vybídl Dannyho pan Hasso. „Nenechávej ji čekat,“ Zapálil petrolejku pověšenou na kroužku a světlo dopadlo na dva objekty uvnitř.

Prvním z nich byla Annie Hendistová, sedící uprostřed na zemi, spoutaná na rukou a na nohou a s roubíkem v ústech. Druhým byl velký černý kmen stromu, ohnutý a zlomený, vytvarovaný povodní. Jenom tam tak ležel. Stan byl postaven kolem něj.

V čáře s ostatními stany, poznal Danny.

Rozběhl se k Annii, vytáhl jí roubík z úst a začal ji rozvazovat. Pan Hasso zatím odnesl petrolejku s sebou ven a začal šněrovat stan. „Nezdržím vás dlouho,“ ohlásil, když zhasil petrolejku, takže se ocitli v naprosté temnotě. Danny ho slyšel odcházet.

„Ach, Dane!“ vyhrkla Annie, popadla ho za ruku a postavila se těsně k němu. „Hrozně jsem se bála!“

„Co se stalo?“ Dan si ji velice živě uvědomoval.

„Nejsem si jistá. Jednu chvíli jsem byla v tom autobuse s tebou a s panem Hasso. Pak mě přivedli sem. Strašně jsem se bála, Dane. Prostě mě tady nechali. Nevím, co mi chtěli.“

„To nic, Annie. Už jsi v bezpečí. Už je to v pořádku.“ Tolik si ji uvědomoval.

Pořád se ho držela za ruku. Cítil její dech na tváři. „Víš, co se tu vlastně děje, Dane?“ zeptala se.

Nevěděl. Vlastně ano. Zamyslel se nad tím a skoro to měl, než to zase zmizelo, útržky se vytratily do zapomnění.

„Má to něco společnýho s ohniskama energie. Pohybujou se po čárách. Oni je sledujou.“ Překvapilo ho, když to řekl. „Jezdí z místa na místo a drží s nima krok. Využívají je, Annie.“

„A k čemu?“

„Ke všemu. K vystupování. Byli úplně jiní, úplně – proměnění. A pamatuješ na ten dlouhej stan? Všichni byli na jednom konci. Představení se pořád přibližovalo. Pak přešlo do stanu s banypem.“

„Kam že?“

„Do toho menšího stanu. Jak tam byla to přikovaná kláda.“ Na chvíli se odmlčel. „Jako tahle.“

Annii se ve tmě zablýskly oči. „Tahle není přikovaná.“

„Já vím.“

Zadívali se na ohnutou, nerovnou siluetu starého kmene na pozadí východní stěny stanu osvětlené měsícem.

„Kolik času máme?“ zeptala se Annie.

„Když jsem s panem Hasso, vždycky ztratím pojem o čase. Hodinu nebo dvě. Nevím, jak dlouho to trvá. Zkusme odsud vypadnout.“

Pevné plátno stanu držely zvenčí kolíky zaražené do země přes mosazná očka a tkanice chlopní byly zavázané na uzel. Tyče uprostřed a v rozích byly prostě příliš silné a příliš dobře upevněné, aby je dokázali zlomit nebo vyviklat, a narážení do stěn také nepřineslo kýžený účinek.

Právě stáli před vchodem a snažili se přijít na to, jak popotáhnout provaz, aby se dostali k uzlu, když to uslyšeli.

Bylo to slyšet jen tak tak, jenom slabounké zašustnutí, nejtišší vrznutí.

Podívali se na sebe a pak na kus dřeva vzadu.

A viděli, jak se jeden z ulomených kořenů pohnul.

Kmen byl živý.

Slyšeli, jak skřípe, jako by se nepatrně zvedl a zkoušel, kolik života má. Nato se ozvalo zaškrabání. A znovu. Nastal okamžik ticha, poté třetí zaškrabání, tentokrát hlasitější, drsnější, jak kláda posuzovala půdu, na níž ležela, plná odhodlání jako něco, co právě zjistilo, že žije, plná zoufalé naděje na to, že bude znovu žít, ač to pro ni bylo tak nové.

Tentokrát Annie popadla Dannyho oběma rukama.

„Ty tomu všemu věříš, Dane?“ vydechla. Za daných okolností to byla poněkud zvláštní otázka.

„Pochopitelně.“

„Chce nás, protože jsme čistí, Danny. Tohle mi řekl. Víš, co to znamená?“

„Jo. Jasně. Jasně že to vím.“

„A víš to opravdu?“

„Kdo? Já? Ano. To si piš. A ty?“ Doteď by ho ani ve snu nenapadlo se zeptat. Taková přímost ho čekala až za čtyři, šest, deset let.

„Však víš. Rychle. Svlíkni si kalhoty!“

Možná to bylo tím, co tehdy udělali, možná proto, že Kenny dorazil včas, možná se oživená energie prostě přesunula dál, ale Kenny Woke tam náhle byl. Z uctívání Birdyho Greena ho probralo, když Danny použil jeho větu – námořníkovo SOS, pilotovo Mayday, tenťákovo Hejrup! – rozvazoval tkanice, roztahoval chlopně a vůbec si nevšiml, jak si Danny a Annie při odchodu ze stanu upravují oblečení.

Všechno, co se přihodilo v těch několika dnech, které pan Jarvie později, když zase začala škola, popsal jako „dny kouře a zrcadel“, jen „samá hypnóza a halucinace“, zůstalo snové a nejisté.

Horko a jednotvárnost brzy všechny udolaly. Chlapi z baru v hotelu Stockman přestali pokukovat po leteckém snímku Reardonu a opět začali při řeči civět do piva, a když Danny lidem (dokonce i Kennymu) připomněl cirkus na břehu Barrack Creeku, říkali: „No jo,“ jako by se to stalo před lety a ne před několika týdny, ale samozřejmě se na to pamatovali. Co jiného se ale dalo čekat v zemi, kde horko odsuzuje normální lidi do limbu přečkávání, rozmazává náklaďáky s obilím, sila mění v draky a každý osamělý větrný mlýn díky němu vypadá jako don Quijote vrhající se sám na sebe?

A Annie odjela na nějaký čas k tetě v Milduře; na tom nebylo nic zvláštního, protože to předtím dělala často, ale tentokrát se ani nerozloučila, což celou věc posunulo hlouběji do neskutečna, kde čin neměl žádné následky.

A pak přišel dopis od pana Hasso.

Milý Danieli, i my platíme svou cenu. Vzdáváme se rodin. Má to něco společného s energií. May říká, že z toho možná kdysi dávno vznikla představa o podvržencích. Ale žádní Dannyové, Kennyové nebo Annie nepřijdou k Velkým Saltimbanques, pokud si je nevypůjčíme. Hledáme učedníky, jak se jen dá. Odkud podle tebe pocházíme?

Jde o ty ostatní věci, které děláme. Nezklamal jsi nás, Dane. Magie prošla skrze tebe. Dítě bude magie vždycky přitahovat.

Za to ti z celého srdce děkujeme.

Bernard Hasso

PS: Ten „banyp“ byl jen jako motivace, chápej. A odpusť nám to přehánění.

Danny si chvíli myslel, že tím „dítětem“ je míněn on, ale douška tuto představu okamžitě zahnala. Zůstala jen jedna myšlenka, otázka, zoufalá, hořkosladká, jaksi natahovala celý jeho život do čehosi nekonečného a většího než celý Reardon.

Věděla to celou dobu?

Než přečetl několik desítek slov, dozvěděl se Danny dvě veledůležité věci, jež je nutné zjistit v kterémkoliv věku, avšak ve čtrnácti jsou tak mocné, že vždycky budete věřit v neomezené možnosti a v to, že šťastné konce jsou pouze tak prchavé, jak jen sami dopustíte. Pokud je nebudete chránit, zmizí vám ze života jako banypové z Barrack Creeku.

přeložila Dana Krejčová

Doslov Terryho Dowlinga:

Velmi často jsou mé práce inspirovány slovy. Když jsem spatřil Picassův obraz namalovaný v roce 1905 jako součást cyklu „Les Saltimbanques“ (Kejklíři), hned jsem se zamiloval do způsobu, jakým se to slovo vyjímá na papíře. Ten obraz a jeho název se v mé mysli brzy spojily s myšlenkou na existenci magických siločar a ohnisek energie, s dávnou láskou k románu „Something Wicked This Way Comes“ (Něco zlovolného touto cestou přichází) od Raye Bradburyho a s příjezdem karnevalu do města. Poté již jen zbývalo všechny tyto motivy spojit do příběhu z prostředí australského vnitrozemí.

Dowling, Terry (1947 –

Australský SF spisovatel, narozen 21. 3. 1947 v Sydney, vystudoval anglický jazyk a několik let působil při práci na televizním pořadu pro děti. Je několikanásobným držitelem národní ceny Ditmar za kratší práce The Man Who Walks Away Behind the Eyes (Omega Science Digest 1982), The Terrarium (Omega Science Digest 1984), The Bullet that Grows in the Gun (Urban Fantasies, ed. David King & Russell Blackford 1985), The Man Who Lost Red (Aphelion 1986), For as Long as You Bum (Aphelion 5 1986), The Last Elephant (Australian Short Stories 1987) a The Quiet Redemption of Andy the House (Australian Short Stories #26 1989). Jeho nejznámějším dílem jsou příběhy Toma Tysona, kapitána písečné lodi Rynosseros, se kterou cestuje po australském kontinentu budoucnosti ve sbírkách na sebe navazujících povídek Rynosseros (1990-Ditmar), Blue Tyson (1992) a Twilight Beach (1993). Povídky mimo cyklus shrnul v souborech Wormwood (1991-Ditmar), The Man Who Lost Red (1994), An Intimate Knowledge of the Night (1995-Aurealis) a Antique Futures: The Best of Terry Dowling (1999-Aurealis). Jeho poslední knihou je povídkový soubor Blackwater Days (2000-Ditmar, nom. WFA), v němž se v sedmi příbězích věnuje vyšetřování tajemných případů šílenství za účasti dvojice duševně chorých pacientů s nevysvětlitelnými schopnostmi, k zde uvedeným příběhům patří také povídka The Saltimbanques (2000-Ditmar, nom. WFA, č. Kejklíři-Trochu divné kusy/Laser 2005), ačkoli její příslušnost k cyklu není bez doprovodného materiálu rozeznatelná. Dowling sestavil také antologii australských SF povídek Mortal Fire: Best Australian SF (1993, sp. Van Ikin). Z jeho kratších prací jmenujme ještě povídku Jenny Come to Play (Eidolon 1997-Aurealis). Jako scénárista se podílel rovněž na poměrně známé dvojici adventur Mysterious Journey: Schizm (2001) a Chameleon (2004) či na nedávno vydané Sentinel: Descedants in Time (2005), kterou vytvořil volně na základě i u nás vydané povídky The Ichneumon and the Dormeuse (Interzone 1996, č. Ichneumon a Dormosa-Ikarie 4/97).

K. J. Bishopová

MALDOROR NA CESTÁCH

Donedávna zcela neznámá Australanka Kirsten Jane Bishopová se v posledních letech stala celosvětově uznávanou spisovatelkou a to s rychlostí u předchozích australských fantastů zcela nevídanou. Za její úspěch může bohatá představivost a odvaha napsat fantastický příběh s využitím postupů obvyklých u vysoce umělecké tvorby. Maldoror na cestách má své kořeny hluboce zapuštěny v literárním surrealismu a ještě před tím, než se do něj začtete, zavřete prosím na chvilku knihu a podívejte se znovu na její název. Nejde jen o jméno, ale také o příslib a varování…

Tvář mi prořízla břitva!

Masové gilotinování v deltě lícního nervu, monzunové krvácení, značná bolest – už nešokují. Tento akt sebemučení se stal čímsi běžným. Provádím ho každé ráno po nočních eskapádách v době, kdy se jiní muži holí, kálejí a drhnou si kůži, aby z ní odstranili veškerý materiál, jenž jejich těla vyprodukovala pod příkrovem tmy. Co se mě týče, jsem čistý: formaldehyd uchovává mé vnitřnosti a vši, pečlivější a bystřejší než lidé, se dají jen zřídkakdy přemluvit, aby mi vlezly do postele.

Přiznávám, že šťastný úsměv má ústa vykouzlí jen chabě, i když jsou na obou stranách širší o pět krvavých centimetrů. Avšak jakkoli příšerně se jeví nezasvěceným, tento vyrytý výraz je ve skutečnosti milý a spokojený.

Vlastní krev mi poskytuje stejnou výživu, jakou poskytuje matčino mléko jejímu dítěti, a chutná výtečněji než paví maso podušené na koňaku a růžovém sirupu. Nanáší mi divošské barvy na čelist, jako hena mi zkrášluje jazyk, potom se mi jako mocné magma klouzající v oblacích páry do moře žene hrdlem a dopadá mi do perleťového břicha. Není třeba ji přijímat pomocí klystýru, jak jsem to míval ve zvyku. Vyvíjím se.

Ústa se mi hojí rychle, aniž na nich zůstává stopa po jizvě. Nikdo neví o mé závislosti. Nejsem popsán v žádné lékařské knize.

Vždycky mě lze najít na terase hotelu, jak vdechuji ranní vzduch a naprosto nehybně stojím s lehce svěšenýma bílýma rukama. Mám hladkou tvář; pomyslili byste si, že jsem hermafrodit s mužskou lebkou a ženskou kůží. Vězte, že mužem mám na mysli robotického vojáka s obuškem, nebezpečného položivého panáka, a ženou mám na mysli gorgonu či jezinku.

V měkkém předjitřním přísvitu přemítám nad nádhernými tržnými ranami, jež jsem způsobil mladé nevěstě, když se její manžel zdržel dlouho do noci ve svém městském klubu, prohrával peníze v kartách a rozplýval se nad drobnou cikánkou s prsy, jež se podobaly hebkým žlutým jablkům, a obočím, jež připomínalo dvě černé stonožky a spojovalo se jí nad nosem. Manželku zamkl v pokoji, kde spala. Ani jeden z těchto dvou mladých lidí nebyl hloupější než průměrný člověk. Ale koho by napadlo, i kdyby měl mnohem dokonalejší mysl, že se v šatníku skrývá Maldoror s mečem?

Ty, můj svědku – pod postelí jsem uviděl tvé oči podobné dvěma nažloutlým a trpělivým losovacím bubnům, jež čekaly na napoleonské dítě, až je sevře a vyvalí do války –, bys mohl určit, že pokud jsem ušetřil tuto ženu porodních muk, vykonal jsem dobrý skutek. Já sám jsem se nemusel ospravedlňovat: když jsem ji zabíjel, má ústa zůstala strnulá jako tlama žáby, můj stín na stěně sebou škubal jako silueta člověka umírajícího ve smyčce provazu. Bylo mi potěšením vyjmout z ní nenarozené dítě, toho malého homunkula, a hodit je do ohně.

Domů muže přivedly zvony svátečního dne. Vybelhal se do schodů a klel, když zápasil se zarezlým zámkem. Pospíchal najít nočník a postel. Jakmile se konečně dostal dovnitř a pohlédl na scénu před sebou, ty i já jsme spatřili, jak během několika vteřin propadl šílenství. Já jsem nemusel nic dělat. Ošuntělá postava doběhla k oknu, vyskočila z něj před vždy bdělým okem jeho Stvořitele a roztříštila si kosti na dlažbě.

Země se tak mým přičiněním zbavila tří hominidů. Teď mě najdete, jak odpočívám a pohlížím na zbrázděné moře, jehož vlny rytmicky dorážejí na černé sloupy mola.

Všímám si, že se země blíží slunci. Vrcholky vln zlátnou, jako by se jich dotkl Midas, avšak jejich klouzavé kořeny zůstávají temné. Planeta se každou chvílí překulí a ukáže hvězdě všechny mrtvoly noci.

Oko dne! Fotosféro! Velký Atone! Už tak je mrzuté, že musíš shlížet na všechen tento odpad, horší však je, že první oči, v nichž se zříš, náležejí nepříteli lidské rasy a Všemohoucího, zločinci, zvrhlíkovi a zrůdě. Nemám ti nic za zlé, takže kolem sebe projděme jako cizí lidé na rušném místě. Až začneš spalovat helium, kývnu na tebe jako na starého známého.

Opět je noc. Vrah, jenž byl popraven, ale jehož tělo nepřijala země, leží pod altánkem se zlatým deštěm v zahradě za domem. Nahé tělo má suché a bílé po dlouhém putování skrz kopce a pod poli, hruď má nehybnou jako zkamenělina. Napřed mramorové rty a potom otevřené oči bez jediného trhnutí snášejí pomalý pohyb šedého slimáka. Nad horami vychází luna, společnice čarodějnic, lucerna vykradačů hrobek. Světlo se blíží k altánku a už se zdá, že uprchlík bude odhalen světu; ale než dospěje k jeho tělu, zář se zastaví, vrátí se a prchne zpět na vyprahlou měsíční hruď, jíž si postěžuje, co spatřilo: obnažené oko fungující jako promítací přístroj, vyzařující závratnou inteligenci, horečnatý žal, úděsnou únavu a příšernou příčetnost.

A komu to oko náleželo? Nepravidelnému stínu, ponižující vzpomínce, čemusi odhozenému a zapomenutému, postavě, jež existuje pouze proto, aby posunovala děj? Mnohdy nejsem ničím víc. Nehledej mě mezi proslulými padouchy, mou tvář by mohl mít spíše Druhý rváč.

Duše chřadnoucí v podsvětí, vzhlédni! Pohlédni do vnitřního prostoru své lebky, jež leží nad tebou na zemi. Napřed si prohlédni bělost kostí, ačkoli to je pouze banální detail, potom si povšimni podobnosti svých prázdných očních důlků s jeskyní svého věčného vězení. Neplač, když zříš, že se tvá čelist podobá nůžkám, nástroji Atropině. Pomni, že za duše bude platit ďábel: kdysi jsi tedy za něco stála. Netušila jsi, jaké poklady se v tobě skrývají? Možná ne. Koneckonců jsi to byla ty sama, kdo vyměnil užitečné opičí ocasy za mozky schopné chápat televizi.

Narodil jsem se jako člověk, ale hrůza a svíravá bolest rány, již utrpěla má pýcha, mě už v útlém věku přinutila hledat alternativy. Nejšťastnější jsem byl jako vepř, kdy mě lože z chlévské mrvy těšilo více než lože z hedvábí a kdy jsem si kýble splašků cenil stejně jako burgundského a plněných fíků. Když jsem se vrátil do dvounohého těla, už se mi nikdy nepodařilo stát se opět vepřem, ale zato jsem se stal kozlem, jehož podoba by mi vyhovovala, pokud by se v mých žlutých očích, s jejich elegantními vodorovnými zorničkami, nezřela nepopiratelná krása, takže když jsem se vídal v potoku, cítil jsem touhu, jež mi působila bolest. Nalezl jsem útočiště v zemi a slepotě. Ty, jenž každý den vidíš ptáky a toužíš po jejich křídlech, sis nikdy nepředstavil štěstí žížaly: ta hoří jen jednou touhou: naplnit si útroby hlínou, a tuto touhu věčně ukojuje. Jen kvůli rozsahu a smyslnosti svých smyslů může velebný vepř říci, že je větší než královská žížala.

Třebaže nejsi tak předčasně nespokojený jako já, může přijít den, kdy se začneš pokoušet vydělit z lidské rasy. Možná se ti zalíbí plastická chirurgie nebo protézy, já ti však radím, abys šetřil peníze. A tvé neskonale dobré či odporně špatné skutky z tebe neudělají anděla ani ďábla, pouze lepšího či horšího člověka. Je však známo, že pohroma zažíná ohně proměny.

Na jistých místech – na temných verandách, v uličkách ghett, na velbloudích trzích, v celách smrti – se šeptá: Maldoror je opět mezi námi! Právě teď se tryskem žene po andaluském pobřeží. Jeho postavu lze poznat díky širokému černému klobouku staženému hluboko do čela a černým vlasům, jež za ním vlají plynulými tahy arabské kaligrafie. Častokrát otočí hlavu k moři, jako by čerpal sílu z jeho nekonečných vln.

Jedinou známou Maldororovu fotografii pořídila nedaleko Granady paní Betty Balbinová z New Jersey, jež si tohoto Montevideana spletla se španělským kavalírem v historickém šatu. Balbinovi se už do Spojených států nevrátili: paní Balbinová, její manžel a obě děti zahynuli ve Španělsku, když se jejich autokar srazil na cestě do Toleda s tahačem. Jejich osobní věci byly vráceny příbuzným s výjimkou fotoaparátu paní Balbinové, jenž byl sice s ostatními věcmi odeslán, ale cestou se ztratil a nebyl nikdy nalezen. Pokud víte, koho uplatit, můžete zjistit, že ve vatikánském archivu existuje spis, jenž obsahuje fotografii tohoto jezdce, její negativ a kopie různých policejních protokolů a novinových ústřižků týkajících se nevyřešených případů, jejichž řada se táhne až do roku 1811. Podobné spisy vlastní CIA, Mossad a některé další zpravodajské služby, avšak snímek z Granady lze najít pouze ve spisu uloženém ve Svaté stolici. Na obrázku je jasně vidět tmavého jezdce; ten je však otočený hlavou od fotografa, což tento snímek prakticky znehodnocuje pro potenciálního životopisce.

Shromáždit fakta o této nepolapitelné bytosti tedy zbývá jen na anděla zapisovatele. Z čtyř živlů měl vždy nejraději vodu. Než to zjistil, buňky jeho těla poznaly, že život se šířil nejdříve v moři. Vlastně se nepovažoval za suchozemského savce. Když vstupoval do dospělosti, začal si uvědomovat, že v jeho bytosti je cosi předpotopního, a když mu takto svitlo, jako tvrdý trest snášel každodenní skutečnost, že se fyzicky podobá jiným mladíkům. Oblékl se do okázalých šatů, začal se nosit jako páv a naučil se nestřídmě pít a zacházet s nožem, ale v krvi mu nekoloval oheň a ostatní to vycítili. Říkali, že je zženštilý, a také říkali, že je nebezpečný. V chápání druhů vášnivosti byli omezení.

Když jednou v šesti letech lezl na strom, do měkké kůže vnitřního stehna mu vnikla tříska. Zajela hluboko, maso ji sevřelo a vtáhlo do sebe, jako by po ní cosi v něm dychtilo. Cizí těleso vypudily rodičovské ruce společně s pinzetou a jehlou. Otec pochválil synka, že vydržel být zticha. Hoch věděl, že by se neměl pokoušet vysvětlovat, že na bolesti nezáleží, že ho pouze uhranula prostupnost jeho těla, a když byla tříska pryč, skoro se mu po ní zastesklo. Chápal, proč se s ní noha tak těžko loučila. Od té doby z něho bylo jedno z oněch dětí, jež fascinuje samo sebe a znepokojuje ostatní, když si do dlaní a prstů zasouvá jehly. Jeho vlastní chlapecká krása v něm nebudila zalíbení. Každé ráno se postavil před zrcadlo, prsty uchopil rty a odtahoval je, aby se mohl dívat na čelisti.

Potěšilo ho, když se v hodině hygieny dozvěděl, že na a v jeho těle žijí miliony mikroskopických organismů. Zatímco se ostatní chlapci oddávali snům o neuvěřitelných dobrodružstvích v zemích Turků a Rusů, Maldoror se v myšlenkách zabýval mikroskopickým světem, jehož hranice neurčovaly čtyři světové strany a cedule s nápisy „zde jsou lvi“, ale hranice jeho vlastního těla. V tomto senzačním světě byl vlhký povrch oka oceánem, jejž křižovaly protáhlé a špinavé bakteriální bitevní lodě, kůže byla povrchem podobaných prérií a močálů, kde se proháněla obrovská zlatavá stáda stafylokoků, a temné útroby džunglí hemžící se motolicemi, měchovci a prvoky. Byl šťastný, když ho načas proměnila nemoc, poněvadž v sobě měl zakořeněn nezvyklý instinkt nacházet spíše útěchu než sklíčenost ve vědomí tvárnosti a smrtelnosti svého těla. Věděl, že kdyby umřel, džungle jeho těla zdivočí a rozšíří se do okolního světa. Začal věřit, že se jeho duše mohla vylíhnout z vajíčka širokotlamky pelikánovité nebo sliznatky.

Anděl Maldorora pozoroval v pobřežních vodách, jak nahý proplouvá mezi měkkými kroužkovci. Chápe tento mladík svou krásu, když dělá salta mezi průhlednými medúzami a hladí zelené a nachové hrany škeblí? Nejednou se oddal bizarním stykům se žraloky, ale nic velkého se nestalo. Je pravda, zapisoval anděl, že se mu více než kterémukoli jinému tvorovi na zemi daří překračovat hranice dělící člověka a zvíře.

A na okraj anděl připsal:

Maldorore, zvláštní tvore: kam jdeš s tou pistolí?

Jsi to ty v tom černém plášti proti prachu a to ty vjíždíš do pouštního města s brokovnicí zavěšenou u sedla? Připomínají tvé elegantní ruce dva jedovaté zvonky? I když má tento přízrak zádumčivou tvář, není to žádný Don Quijote, leč nějaký desperát. Stín má dlouhý a zlověstný, stejně jako zuby.

„To je El Malo, Maldoror Nespoutaný, Chlapec M!“ říkali si přiškrceným hlasem Watkins, Small a další v salonu U dlouhého odpoledne, a z kůže jim krvácel pot.

„Co dělá upír ze starého světa tady v tomto novém?“ zeptal se jeden šilhavý muž. „Sežeňte kněze a svolejte lidi, aby ho zlynčovali.“

„Ne tak zhurta, Nathane,“ ozval se Small. „K čemu by upír potřeboval brokovnici?“

„Aby nebyl poznat, ty pitomče!“

V baru vypukla panika.

„Zabije nás!“

„Zotročí nás!“

„Znásilní naše ženy!“

„Znásilní nás a uškrtí nás a prodá naše kosti!“

„Komu?“

„Wuovi! Nebeští cizinci se spolčují, aby zničili bílého člověka prostřednictvím těch svých zatracených opiových doupat a komunismu! Kde mám nůž, Cecile?“ Vypadalo to, jako by cizince předcházelo šílenství v podobě pestře oděného posla.

Ale když se otevřely dveře salonu, hned šly žerty stranou. V okamžiku, kdy cizincovy popraskané černé boty překročily práh, papežův spánek v Římě narušil sen o nekonečném oblouku urobora rotujícího s pomalou majestátností nejhlubším vesmírem, zatímco ve stejné chvíli studený spánek samice anakondy v amazonské nížině narušil výjev opice dřepící na peci a vřeštící oplzlosti.

„Whisky nebo pivo, cizinče?“ barman pronesl předepsaný text obdivuhodně pevným hlasem.

Cizinec se už chystal odpovědět. Když zvedl jazyk, v dalekých zemích vypukly tři války, dvě epidemie a hladomor. „Pátrám po tomto zločinci.“ Z pláště vytáhl ploché olověné pouzdro, položil je na pult a otevřel. Vytáhl z něj a rozložil olejové plátno zobrazující Krista na Golgotě, střed zájmu voyeurů a nekrofilů.

„Jsou vám tyto oči, plné vytržení, povědomé? Viděli jste muže s takto hladkou hrudí a takto útlýma nohama, s jizvami na místech, kde teď vidíte ty rány?“

„Nepověsili jsme v červenci někoho podobného?“

„Vzpomínám si, že jednoho cizince jsme opravdu pověsili.“

„Řekl bych, že to byl Mexičan. Teď leží na krchově. Kdybyste ho chtěl navštívit, vsadil bych se, že bude doma!“

„Děkuji mnohokrát, pánové.“ Cizinec vrátil plátno do pouzdra a pouzdro do pláště; ostruhy mu zacinkaly jako činelky břišní tanečnice. Na přeplněný hřbitůvek to bylo z města jen kousek. Doprovodil ho jeden muž, ukázal mu hrob a pak pelášil zpátky do města. Cizinec zabořil lopatu do hlíny. Hrob byl mělký a cizinec zanedlouho narazil na rakev a hned ji začal páčit.

Rakev byla prázdná. Vylétl z ní prach.

El Malo padl na kolena. Slzely mu oči, krvácel z nosu a jeho řev se nesl na druhou stranu světa.

Stvořiteli a Spasiteli, pokud se mé pokusy podrobit si tě vždycky setkají s nezdarem, není to kvůli nedostatku inteligence, odvahy nebo pracovní morálky z mé strany! Při narození jsi mě obdařil nadprůměrným mozkem a tělem a duší schopnou milovat a nenávidět s takovou silou, s níž do vesmíru proniká sluneční záře. Je nemyslitelné, abys nechápal, jak tě budu nejprve milovat, potom nenávidět. Musel jsi předvídat šíři mého opovržení, pokud ne každý jeho odstín.

Všetečné božstvo, El Malo přísahal, že tě zabije, a tentokrát své slovo dodrží. Cítí tě v této prázdné rakvi. Smrdíš, ty prašivý podfukáři se shnilými zuby!

Rád bych se domníval, že jsi mi poskytl prostředky, jak tě zničit. Kéž bych dokázal určit, že pro tebe je tato hra stejně nebezpečná jako pro mě. Ale ty budeš samozřejmě podvádět. Kdybych mohl, sám bych podváděl. Když píši tyto řádky, dále přetrvává stav, kdy jsi nechal velké množství lidí, něco přes šest milionů, kráčet po zemi se svobodnou vůlí, ale bez prostředků. Dal jsi jim motor s vnitřním spalováním, televizní zprávy a umění zpracovávat plasty, ale někteří z nich si myslí, že tyto výsady patřičně nevyvažují všechno, co jsi jim mohl poskytnout, ale neposkytl. Já s nimi soucítím, ale nepátrám po tobě kvůli nim.

I psi touží po věčnosti. Už jsem to kdysi řekl. Toulavá fena, jež v noci čenichá kolem hřbitova, se někdy zastaví a zavyje neutěšitelným žalem, neboť i ona věří v jiný domov, pokud ne mezi mrazivými hvězdami, potom na místě, jež záhadně symbolizují tato chladná a zářivá nebeská tělesa.

Já vím, že drtivý pocit vyhnanství není žádný přelud.

Stvořiteli, máš-li s námi plány, zamýšlel jsi, že je budeme číst v čajových lístcích a vnitřnostech zvířat?

Nemá cenu, abych s tebou takto hovořil. Přátelé, uctívejte nejprve spirálu loděnky, poté její vnitřní prostory; pomažte býčí čenich, poté jeho rohy; klaňte se překrásnému lyrochvostovi, jenž zpívá všechny písně. Možná dokonce začnete milovat i homo sapiens, a tak mě předčíte v soucitu.

Byl planoucí hvězdou řítící se k saharské noci…

Těší ho, že jsi zase na útěku, zpátky na poušti, kde jsi začal, když jsi byl jen džin s velkolepými sny, drzostí a štěstím. El Malo plive do tvé rakve a odchází. Zítra vjede do středověkého města s minarety, zahalenými hlavami, hrdličkami, růžovými zahradami a vínem pobryndanými básníky, kde ve svém hledání zaznamená, jako obvykle, jen další neúspěch.

Když jsem byl svědkem jeho poslední popravy, na nížinatý kraj se snesl soumrak. Na sobě měl jen oslovskou čepici a zápěstí mu poutala vlhká kůže. Osm zápasníků ho doprovázelo po bahnité stezce k zaplavenému močálu. Do holých chodidel se mu v bahně zarývaly úlomky kamení, chlad mu zbarvil uši na červeno a scvrkl mu pyj do podoby svraštělého uzlíku. Skupinka zastavila u okraje vody. Jeden zápasník ho zezadu kopl pod koleno; ztratil rovnováhu a dopadl na všechny čtyři. Před ním zářila dvojice vodnatých hvězd. Když mu zatlačili hlavu pod zelenou hladinu, nevzpíral se, jen zadržel dech a zavřel oči. Jakmile pocítil určitý stupeň bolesti, automaticky se mu otevřela víčka. Jako zázrakem kolem sebe jasně viděl. Vystouplé oči upřel na zanořený dům. Střecha byla pryč, horní místnosti byly obnažené.

Díval se na významnou siluetu kovové židle, jež tu na něho jakoby čekala. Potom mezi jeho tvář a tento znepokojivý kus nábytku vplula jako anděl-zprostředkovatel černá ropucha a obrátila k němu oči. Zarazila ho ponurá ošklivost tohoto obojživelníka. Mezitím trpěl stále větší nepohodlí, až nakonec uznal za nejlepší otevřít ústa a vpustit do uzavřeného světa svého těla vodu močálu.

Ve stejném okamžiku ho zápasníci pustili a on sklouzl do vody.

Nepřestal jí klouzat, a ona nepřestala klouzat jím. Vrtkavá ropucha ho opustila. Voda mu zalila soukromé souše a moře. Utopila řadu jejich obyvatel a konečně jménem říše okolního světa vznesla nárok na jeho království.

Nyní je jedním z jemných sladkovodních polypovců a nemůže s vámi mluvit. Je to tichý, průsvitný zvon tvořený přibližně z 96% vodou, ze 3% proteiny a 1% minerálními solemi. Ale tento vlhký zobák ve vašem uchu vám chce něco sdělit…

(Odpusťte mu jeho selhání. Mluvil by dál, ale je zneklidněn. Páteř se mu ohýbá do tvaru podkovy, oči mu vylézají z důlků a roztahuje se mu čelist, neboť strašlivá bolest v oblasti hráze signalizuje příchod jeho starého nájemníka kraba, jenž se vrací usídlit do svého bývalého domova.)

Žena, muž a jejich dcera sedí u stolu na terase. Před nimi se třpytí Středozemní moře a před trávníkem se rýsuje postava Maldorora. Zajel dál, než si vůbec uvědomuje. Zajel do dívčiny mysli.

Matka vzhlédne od své paperbackové detektivky. „Dcerko, vysvětlili vám učitelé správný způsob vytváření golema?“

„Ano, mami, a v příštím pololetí začnu studovat zapovězené knihy.“

Matka se obrátí na otce: „Pokud je tulpa obdařen příliš velkou vitalitou, může se vymknout kontrole svého stvořitele, není to tak?“

„Je to tak, ženo. O vyšší magii by se měly pokoušet pouze čisté a ukázněné mysli. Před nádvořím Zlatého města je růžová zahrada, kde se strašlivé lži třpytí jako sklíčka mezi fontánami stínů a bludných vůní. Dcero, z tváře ti vymizela barva. Je ti špatně?“

„Mezi tváří a sluncem cítím cosi temného. Jak se najednou ochladilo… Ďáble, vyháním tě, běž mi z cesty! Nikdo tě sem nevolal.“

Tvůj strach je temný a sladký jako melasa, ach, ty bledá dívko, hebká a hubená. Nemusela jsi vyslovovat mé jméno ani je znát. Dovedu se zjevit, aniž mě někdo zavolá. Když uslyším v člověku to, co sténá jako přízrak moře ve škebli, předhoním i světlo. Snila jsi o mně a o silách a potěšeních, jež bych pro tebe mohl ukořistit.

„Tvář ti skrývá plášť. Mluvíš ponuře a pomalu. Nedůvěřuji ti.“

Chytrá holčička. Ale přesto se dočkáš zahrady, kde zelené světlo proniká úponky břečťanů a kde mech roste jako nerost; a dočkáš se pokoje, osmihranného salonu s podlahou z majolikových dlaždic, se stěnami ověšenými hedvábím tvé oblíbené barvy, stropu s kupolí obkrouženého vlysy šťastných delfínů skákajících ve vlnách kruhového moře. Buď si jista, že tam budou čínské paravány, koberce nakoupené v Samarkandu a pohovky čalouněné fiámskými goblény. V žardiniérách budou sestavy převzácných lilií; z alabastrových lamp se bude šířit měsíční světlo a vůně cukrové třtiny. Najdeš mísu s ovocem, jehož dužnina se bude podobat roztavenému sklu, a jiné, jež bude skoro lidské. Místnost na sebe bude shlížet: dlouhé oválné zrcadlo na každé stěně bude opakovat osm pohledů do osmi nekonečen. Budeš lehávat v této místnosti ve společnosti svého věrného druha jaguára, oči budeš mít těžké, obtěžkané tíhou všeho, co spatřily, přesto však jasné a nezdolatelné jako démanty.

„Duše večerního měděného šera, předbíháš událostem. Měsíc mě ještě nezná, tak proč bys měl ty? Děti by před tebou měly být v bezpečí. Neporušuj toto pravidlo, jinak tě určitě stihne trest. V příštím pololetí budu studovat francouzštinu, geometrii a šití. Toužím po slušném a příjemném žití a to najdu i bez tvé pomoci.“

Uvidíme. Mám pocit, že při geometrii můžeš změnit názor. Studium matematiky způsobuje, že citlivé duše začnou pátrat po pravdě. Od čtverce nad přeponou k zakřivení času a prostoru a od něj k černému umění to není tak dlouhá cesta, jak se ti teď může zdát. Já budu trpělivý. Matka mezitím pokládá knihu. Možná ty nejsi na Maldorora ještě zralá, ale tvá drahá matka čekala už dlouho. Jak bys mohla ty nebo ten samolibý muž pochopit tisíc bolestí, smutků a tužeb, jež ji souží? Už dávno jsem jí nabídl sopečný ostrov a slíbil jsem jí, že z ní udělám černou královnu ptactva a ohně. Její sny byly smělejší než ty tvé.

Jen si vás dva poslechni:

„Ženo, co to děláš? Proč lezeš přes to zábradlí? Jestli se chceš nadýchat vzduchu na břehu, schody jsou támhle… Ženo, styď se! Lidé ti vidí kalhotky!“

„Mami, pochopím to, až budu starší?“

Ale žena nereagovala na volání svých dvou milovaných bližních, jež už nemilovala, jež pro ni teď byli jako stonožka obíhající jí kolem oční bulvy a mrtvá krysa ležící jí v žaludku, otravná a odporná. Beze slova na rozloučenou či posledního ohlédnutí vykročila z terasy a Maldoror ochotně odmrštil její tělo do vzdáleného moře. Za letu se podobala spirálové galaxii, všechny čtyři končetiny jí rotovaly poslušny fyzikálních zákonů, její pád výmluvně demonstroval působení přitažlivosti. Obtížnější bylo vysvětlit její mlčení. Kdo ji doopravdy znal? Možná ani ten, kdo na ni čekal v hlubinách, ozařuje vodu svýma světélkujícíma očima potaženýma chaluhami.

Nezapomenu na tebe a doufám, že nezapomeneš ty na mě. Zabil jsem tvou matku, tvůj otec nebude ostražitý jako ona. Nebude mu vadit, když se sama vzdálíš. A na památku na tvou mámu tady máš balíček karibských hracích karet s pestře oděnými kostrami místo figur a hezky zbarvenými lebkami, hady, láhvemi od rumu a zvonky místo barev a čísel. Jeden žolík je oplzlý Gabriel, druhý necudná Marie se sukněmi staženými kolem kolen. Ty karty ti přinesou štěstí!

Co se týče vás ostatních – mužů a žen s ostrými rysy, lesklými vlasy, správně srovnanými čelistmi a zuby jako noži –, já vás zdravím. Milujete zastřený podzimní měsíc, letní melouny, profil ladné milenky, večerní hejno jeřábů, déšť snášející se do moře a dokonce i některé z vašich lidských bližních. Svět vám skýtá dostatek radosti a nádhery a vy milujete tajemství, aniž žádáte řešení: řešení by vám zlomilo srdce.

Na zemi existuje jiná rasa. I oni, stejně jako vy, potřebují k přežití čirou krásu a extázi velkolepých chvil, ale na rozdíl od vás jsou neukojitelní. Musí být těžké se jich nebát, neošklivit si je nebo nelitovat.

Zapálení dýmky má vyjadřovat význam okamžiku. Pokud majitel doupěte stojí za to, co mu platíš, postará se, aby se ti leželo pohodlně na pohovce: jemně přes tebe přehodí přikrývku a sám ti dýmku zapálí. Děkuji ti, Wu! A polož mi na oční důlky dvě mince, co kdyby náhodou. Lov draků je riskantní podnik: literatura ho vyhrazuje jen těm nejsmělejším hrdinům. Až budeš šplhat po žebříku z dýmu, ať už vzhůru k sylfám nebo dolů do drsné pohádkové říše Nibelungů, budou tě očekávat mladí válečníci v jasné zbroji, aby tě vyhnali ze své obory. Už jsi je viděla. Existuje jen jeden způsob, jak je porazit: krevničky!

Mé oči, třpytivé jako otisk pomalého mlže, vznešené jako strychnin, vyhledaly samotu pouště. Cestoval jsem napříč zemí. Duny mě vtáhly do svých silných prašných záhybů, několikrát mě převalily a zcela mě vysušily. Ale nakonec nevěděly, co si se mnou počít. Nerozpadl jsem se jako organická hmota, nezvětral jsem jako kámen ani nezrezivěl jako železo. Duny se nakonec vyčerpaly a vyvrhly mě v motelu na dálnici.

Našel jsem města v pustinách. Některá byla přeludy, jiná byla prázdnými skořápkami, vysušenými a scvrklými na délku pouhých několika centimetrů, svraštělá jako ženská rodidla. Tyto skořápky vanou přes udusaný terén v patách samumu. Nikdo neví, co s nimi. Ani vepři je nesnědí. Centra umírají, zatímco okrajové oblasti tyjí; šťastná země opět nabývá ohromných, nezmapovaných, zvláštních hranic. Pokud je tento stav důsledkem rozšiřování předměstí, běžte zapálit svíčku jako výraz díků Bohu za to, že do městských plánovacích komisí ustavil plémě idiotů.

Jednou ráno jsem cestou mezi dunami prošel kolem zrezivělého víka studny, ústí děla a kožnatých těl černocha a muly. Mě naopak předhonila sfinga vznášející se vysoko na obloze byzantské modři. Nebyla to žádná fata morgana, pokud faty morgany nyní neopouštějí obzory, aby se tetelily ve stratosféře. Ona stvůra byla pouze jedním z nevyřešených tajemství, jež opustila svět, zatímco já zde setrvávám, spolu s tebou. Vypadá nedůvěřivě, tento mladík, jenž se chvěl skutečným strachem před fantomy vyvrženými v divadle laternou magikou! Leč podivuhodné historky nejsou vždycky nepravdivé. Mimo veškeré pochybnosti vím, že svět získává nová tajemství výměnou za ta stará. Pokud tě to trápí, potrestej své předky za to, že se starali spíše o dobytek než o hvězdy a matematiku.

Další rozdíl mezi lidmi a zvířetem: zvíře neopovrhuje vlastním tělem.

Víme, že si rád zajdeš do dobrého obludária. Skromnost existuje jenom ve slovníku. Pohoršuje-li tě oko, ještě víc je otevři, abys lépe viděl na bohatou parodii žití. Voyeuři! Zákaz vstupu osobám mladším patnácti let, nejsou-li doprovázeny osobou osmnáctiletou či starší. Tímto nařízením bude úzkostlivě uchována nevinnost a zachováno dekorum.

Před úsvitem se nebe zbarví nafialovělou šedí holubí hrudi. Skromně se objeví slunce jako slabý přísvit za oblaky. Stromy mají své nejskvostnější období, větve napůl zahalené, napůl holé. Vzduch se ještě nenabrousil chladem, jenž přijde koncem roku, a v prvních denních hodinách se ani nepohne. Kanály připomínají dlouhá zrcadla. Ptáci se třepotají a krmí v naprostém tichu; nad městem visí mlčenlivost obrazu.

Ukradl jsem loďku z opuštěného mola. Vesloval jsem pod zabedněnými okny a zdmi obehnanými zahradami, kde jsem viděl, jak se větve hladově natahují po nízko letících kachnách… obrovští toulaví psi se táhli od jedněch dveří ke druhým… občas jsem zahlédl zločince či cizoložníka v černém plášti.

Můj starý příteli, vesloval jsem kanálem, jenž vedl k tvému sídlu. Našel jsem je velmi snadno. Bylo přesně takové, jak jsi je popsal: přední bránu střežily dvě kamenné sfingy, hermafroditi, oba s kozlečími rohy, čtyřmi prsy a dlouhým ztopořeným údem propíchaným šípy na způsob těla svatého Šebestiána. Odložil jsem vesla, úvazné lano jsem omotal kolem kůlu a přiblížil se k nepřátelské bráně. Nezvaného hosta by mohla oklamat zdánlivá nepřítomnost stráží ve vstupní chodbě. Mě však nikoliv. Věděl jsem, že tví zabijáci hledí škvírami ve stěnách. Úsvit se odvrátil od mé tváře, a tak mě tví muži poznali.

Prošel jsem nádvořím, kde stála tvá přísná zahrada: svěží trávník, obklopený ze všech stran starými útlými cypřiši, pouze s jednou ozdobou: ústředním protáhlým jezírkem osázeným třinácti kovovými židlemi, opatřenými nástroji tvé krutosti. Světlo mé lucerny se zachytávalo o bodce, háky, ostří, klece, pánve se žhavým uhlím, sodomská jablka a posedy bílé.

Můj příteli, mistr stejně dekadentní, ale méně inteligentní než ty by tu mohl rozestavět sochy cizích bohů a uvázat jednoho či dva levharty, aby celé scéně dodal na snovosti, ale ty sis dal záležet, aby návštěvník nemohl zapochybovat, že je vzhůru a ve své vlastní zemi.

Přešel jsem trávník… dveře v západním křídle domu vedly do jeskyně osvětlené nazelenalými lampami. Světlo se táhlo dále po železném schodišti… Ocitl jsem se ve tvých zářivých žlučovodech… na jednom odpočívadle olověné okno znázorňovalo dva zubící se kostlivce necudně propletené na loži lilií falických forem… předpokoj ve čtvrtém patře obsahoval prapodivné suvenýry: vycpané opice, mosaznou modlu s oslí hlavou, černého železného kance, dlouhé masky z kůry, už zcela prohnilé… mé očekávání narůstalo, ruce se mi třásly.

Otevřely se přede mnou kožené dveře, a hle! Byl jsem uveden do zdařilé napodobeniny nebe, kde se na stěnách skvěly rokokové idyly a nad hlavou se mi táhla modrá báň ozdobená zlatými hvězdami.

Toto příjemné místo naplnil dav lidí. Jsou tu muži, ženy a zhýralci, jež zakoušejí stavy, při nichž jim nervy vřeští jako dítě pobodané tisícovkou sršňů při sebemenším náznaku obyčejných a milých věcí. Aby si spravili chuť, obklopují se všemožnými anomáliemi a hrůzami v umění a hledají to, co se jim zdá anomální v přírodě. Nepochopitelně však přivírají dveře před vším, co u jejich bližních nedosahuje úrovně pronikavé krásy. Drahý příteli, ty jsi nebyl jedním z těchto pokrytců. Ani jeden ze všech dvořanů v tvém nebi nebyl zdravý na duši či na těle. Byli nemocní, znetvoření, zmrzačení, šílení. Mrzáci, malomocní a blázni. Někteří si sami našli cestu do tvého domu; jiné jsi ty zachránil z ústavů a ulic. Polovinu z nich tvořily děti. Všichni byli odění v nádherných šatech: tváře malomocných byly ovinuty tím nejskvostnějším hedvábím, pahýly amputovaných končetin končily protézami: pomalovanými a pozlacenými figurínami královských lodí; blázni byli oděni jako hrdinové, králové, královny, papežové a božstva, za něž se považovali. Nepředstavitelně jsi je rozmazlil.

Co se tebe týče, se svými jantarovými zuby a mečouníma očima jsi byl krásnější než já…

„Maldorore! Jak ti jde obchod s krevničkami?“ pozdravil jsi mě.

V dopise jsi ani jednou jasně neuvedl důvod, proč mě zveš do svého domu. Domníval jsem se, že jsi chtěl ochutnat mé prazvláštní maso. Jak jsem to mohl odmítnout? I já toužím být milován.

Po občerstvení a koupeli mi dva tví malomocní pomohli z šatů. Sešel jsem s tebou ze schodů a vstoupil do tvé zahrady, kde se zahříval vzduch. Opět se objevili malomocní: následovali nás v uctivé vzdálenosti.

„Je pro tebe připravena židle,“ pravil jsi a ukázals k hrozivému nábytku.

Věř mi, bil jsem se, když mě popadli nemocní lokajové! Avšak jejich chorobná těla byla nevysvětlitelně silná.

Vysvětlil jsi mi proces, jemuž jsem měl být podroben. Židle byla vybavena složitým aparátem upínadel, vrtaček a listů pil. A řekl jsi: „Pro pozdější dobu si můžeš nasadit tuto celuloidovou masku. Po zbytek života budeš určitě trpět zdravotními potížemi, ale mám tu tým výtečných lékařů a sester. Budeš se divit, jak utiší tvá muka.“

Tvář mi prořízla břitva!

Kochám se temnými obrazy, příteli. Nezapomněl jsi na mé varování před okřídlenými chobotnicemi, jež mohou nyní každým okamžikem přinést zprávy o přísném potrestání světových měst. Zahlédl jsi hejno těchto bezútěšných blyštících se měkkýšů, když jsi stál u okna s tváří přitisknutou ke sklu a šokoval jsi kolemjdoucí obrazem svých vpadlých lící a rozčepýřených vlasů? Tvé soví oči ani jednou nezamrkaly. Ale i když jsi zahlédl, jak na sebe na ulici důvěrně kývají vrah a pedofil, možná sis nevšiml ničeho jiného, co by bylo v nepořádku. Chobotnice, i navzdory své barvosleposti, se vyznačují výtečnými schopnostmi maskování.

Nemohu se smát, protože se bojím, že bych pobídl kraba, jenž právě teď znovu usnul. Neboť ho probudil prudký pohyb mé pánve a přiměl ho utéct do mého temného nitra, kde pátral po loži, jež by \ sebou takto nezmítalo. Takže s pokerovou tváří: přeji si, aby náš vztah mohl být náležitým vztahem lidí mezi lidmi. Mohl bys mi navrhnout, nebo já tobě: „Zítra za úsvitu se setkáme na soukromém místě a budeme bojovat na život a na smrt,“ a bylo by to.

Co se týče zahrady, poté, co byl mladík usazen na židli, snila o sobě jako o semenu džungle. Toužila po horku, vlhku a věčném bujení, existenci bez příchodu zimy. Snila o bílých vodopádech, černých jeskyních, povyku při západu slunce. Prahla po hadech a tygrech. Už nemohla snést pomyšlení, že zůstává nehybně stát ve svém mírném pásmu. A tak připravila zvláštní semeno, semeno svého celého já, skryté ve sladké tobolce, kde krev živila zemi.

Tobolku spolkl racek. Hnán silnými tužbami semene uvnitř, letěl na jih a na východ a upustil je v Alexandrii, kde vyrostla další tobolka, již snědl ibis. Ibis s ní odlétl do Íránu a špaček ji odnesl do Indie, kde ji pozřela opička. Ve tmě v opičce jádro zahrady zpanikařilo. Zjistilo, že nedokáže působit na její mysl, jako působilo na jednodušší mysli ptáků. Zatímco čvachtalo v kyselině opičího žaludku, bálo se, že bude stráveno a rozloženo. Cítilo, že opička běží, zdálo se, že dlouho: potom v běhu ustala, neboť ji snědla tygřice.

Tygřice ulehla do stínu pod klenutými vzdušnými kořeny nesmírného banyánu, aby strávila potravu. A tam zahrada zemřela, nedaleko bengálských džunglí, v mohutně kyselém břichu zvířete, jemuž toužila poskytnout přístřešek.

Tygřice se už nikdy necítila úplně sama sebou. Její život, kdysi divoký a radostný, jako život planoucího slunce, nabyl zvláštní melancholické tvářnosti. Občas v noci, ve snech, jež byly kdysi plné spokojeného lovu a krmení, zjišťovala, že sklíčeně kráčí dlouhou cypřišovou alejí, tlapami udusává nízkou trávu a hřbet jí bičuje podivný studený déšť. Kolem napajedla rezivěly znepokojivé lidské nástroje, železné pomůcky. Ze svého teritoria v džungli, jež jí vždy připadala jako pokračování vlastního těla, neměla nyní příjemný pocit. Toužila po ní, a připadalo jí mimořádně zvláštní toužit po něčem, co už patřilo jí a nikomu jinému.

Ubíhala léta a z tygřice se stalo smutné, neklidné zvíře. Ve stáří nakonec přišla o rozum a jedné noci vešla do zemědělské osady a zabila v ní dvě děti. Vesničané se pomstili tím, že najali lovce, jenž ji měl zabít. Její tělo pak odnesli na městský trh, kam přišli východní kupci, dychtiví koupit kusy tygra. Pokud lidé z Království středu chtěli věřit, že je maso staré tygřice ochrání před hadím uštknutím, že její kůže vyléčí horečky způsobené duchy a vousy působí jako kouzlo chránící před kulkami, indičtí venkované jim byli ochotni prodat všechno, o co stáli.

Nakonec došlo k tomu, že duše zahrady uvízla tygřici v očích, a poněvadž byly tygří oči přeměněné na pilulky proslavené blahodárnými účinky proti křečím, oči byly prodány, náležitě zpracovány a nakonec se ocitly v pestře malované plechové krabičce ve Wuově Orientálním obchodním domě ve staré jouffroyské tržnici, kde je koupila zvídavá dívka, na niž Wuův krámek působil kouzlem opiového doupěte.

Dívka snědla oči tygřice a s nimi snědla i duši zahrady.

Ta dívka byla tvá matka, již jsem kdysi dávno poznal…

Ocitl jsem se v ráji!

Tisíc rozkvetlých luk, neprostupné a hluboké lesy, deštěm smáčená údolí, sluncem vysušené parky! Sady, jezera a hájky, už jsem na vás zapomněl! Vnikáte do mých očí jako cizinci do zabedněného domu, ale kdež, to jsem já, marnotratník, kdo za vámi přišel, kdo si strhává desky, jež si přibil k očním víčkům v marné snaze vyléčit se z nespavosti. Ničemný pohled mého koně zjihl a jeho šarlatový pyj se stáhl do pouzdra. Mé vlastní tělo ustalo v nahodilých zázračných proměnách a začalo se podobat tělu obyčejného člověka. Světe, div se, mě to potěšilo.

Jel jsem jako potulný rytíř v Brocéliandském lese, čišel jsem radostí a má mrzká povaha mi byla jen vzdálenou vzpomínkou.

Pokyny od zdvořilých lidí této země mě nakonec dovedly k příbytku toho, jenž jí vládl. Očekával jsem hrad či palác, avšak jeho obydlí bylo pouhé nevelké kamenné panské sílo postavené v příjemném parku. Sloužící ustájili koně a uvedli mě do domu; přitom mě stále oslovovali jménem. Byl jsem přiveden přímo před krále.

A zde musíme ukončit tento šťastný příběh hned poté, co začal. Ačkoli přestávka trvala jen několik řádků, už musíme opustit jezero, kde se plaví bílé labutě, a zlacené molo, kde se šťastní kavalíři a dámy připravují na cestu do malované Kythéry. Přeješ si plout s nimi? Pak tedy rozhodně odpluj, neboť tu jsou místa pro ty, jež znavilo plahočení po hřbitovních cestách a vykašlávání vší. Zde je ona dobrá loď, již kormidluje žena mimořádné krásy a pevného zdraví, na jejíž palubách je dostatek místa pro vás všechny, stojíte-li o ně. Vplouvá do přístavu a kolem ní poletují bílé holubice. Nastup na palubu a loď tě odveze do skutečného ráje, do domoviny všech tvých duší za překrásným mořem, v němž nepřebývá ani jedna stvůra, kromě vznešeného asijského draka. Někteří z vás odplouvají – bon voyage!

Vy ostatní hanebníci, jež jste uvěřili tomu, že cesta do nebe prochází peklem, ne jednou, nýbrž tolikrát, kolikrát tato modrá planeta oběhla slunce, postavte se za Satana, jenž stojí za Maldororem a pokouší se o sodomii. Pohněte svýma hnisajícíma nohama a vydejte se, jak to jen půjde, po březích Flegetonu. Jaké nepochopitelné chutě to jen máte! Jste toxičtí do morku kostí. Zemřete-li na této cestě, jak s vámi budeme moci zákonně naložit? Vy však nemřete. Vy, ó vy Přeživší, musíte dál táhnout svá titánská těla, krok za trhavým krokem… v této fázi nevidím konce.

Byl jsem předveden před krále, jenž neseděl majestátně na trůnu z jantaru a smaragdů. Ležel nahý na špinavé posteli, v místnosti hned vedle kuchyňské umývárny, obklopen lékaři, jež ho mučili hanebnými nástroji. Vládce ráje ke mně nemohl promluvit, neboť měl ústa ucpaná trnitou koulí. Lékaři však dychtili vysvětlit důležitost své práce.

Tito učenci věřili, že tělo královské osoby je kouzelně spjato se zemí, jíž vládne. Samozřejmě že nejde o nijak vzácné přesvědčení, ovšem tito lidé zastávali primitivnější názor, že pokud churaví země, uzdraví se tehdy, když bude trpět bolestí její vládce, jenž prolije krev. Uvědomil jsem si, že to musí být černí mágové, poněvadž takovou zrůdnou frašku by dokázali vymyslet pouze ti, jež zešíleli z obcování s ďábly. Štěstí jejich země bylo tedy snad důkazem účinnosti černé magie a šílenství.

„Ale povězte mi, páni lékaři,“ řekl jsem, „je vaše země soužena takovým zlem, že musíte neustále trýznit tohoto muže?“

„Ach ne,“ odpověděl jeden z nich, „to vůbec ne. Jeho Veličenstvo si může hledět svého, aniž ho souží tato muka, neboť místní lidé jsou dobré duše a nedělají nic, co by narušilo rovnováhu. Přírodní pohromy jako sucho, záplavy či epidemie lze zvládnout náprstkem královské krve.“

„K přijetí těchto neobvyklých opatření nás nutí vaše přítomnost, pane,“ pravil další lékař.

V tom okamžiku pominulo kouzlo a má skutečná povaha se mi zjevila jako milenka, od níž jsem byl dlouho odloučen.

Maldoror!

Pro tebe není žádné nebe! Zlatá loď odplula bez tebe: propásl jsi šanci tajně se na ni vkrást. Neexistuje jiný směr než kupředu, přes zklamání a výkaly, jež si při každém kroku zvracíš na nohy. Trval jsi na tom.

Vědomí vyhnanství na mě opět dolehlo jako ocelová síť. Držel jsem ruku na meči, připraven utnout tomuto hloupému králi hlavu. Ale zmítal jsem se na zemi, svíjel jsem se jako klubko červů, A teď mě neblazí lékaři svými kouzly uvěznili v tomto motelovém pokoji!

Snaží se Maldoror z místa svého zajetí obchodovat s motolicemi a dalšími parazity? Prosím, neodsuzujte ho, neboť člověk se pozvedává nad zvířata svým smyslem pro obchod.

Kde jsi, nádherné dítko? Sleduji tě, ale tvá přesná poloha mi uniká. Vím, že v noci spíš spokojeně, bez lampičky, protože jsi předčasně uzavřelo smlouvu s duchy dlícími ve tvé ložnici. Nebudeš se je pokoušet vyhánět a oni ti na oplátku nebudou ubližovat. Uvěřilo jsi ve svou vlastní sílu. Díky tomu jsi upoutalo mou pozornost.

Nemám zájem na ničení nevinnosti. Chci ovoce, jež je už poskvrněné.

Raz, dva – břitva mi poskytuje nemocniční krvavou snídani.

Klečel jsem na záchodě a zvracel všechny druhy špíny. Tyto obětiny z mého soukromého ekosystému plují do světových oceánů a časem se objeví v dešti, jenž skrápí všechna místa. Uzavři vchody do svého těla, nic nejez ani nepij.

Možná nebudu zdravý, ale bohatnu. S potěšením hlásím, že jsem v této posteli objevil bohatý zdroj vší. Prodávám je oním záhadným způsobem kriminálníků, kteří řídí kokainová impéria z vězeňských cel.

Zdálo se mi, že jsem zapudil poušť, opěvoval džungli. Opěvoval jsem hlubokou zelenou řeku kolébající se mezi mlžnými kopci jako hroznýš opilý temnotou světa. Pokud tě hypnotizuje řeka a vstoupí ti do oka, buď se z tebe stane velký čaroděj, nebo do měsíce zemřeš na nemoc, jež ti promění ledviny v laloky nefritu a mozek v mrtvý korál.

Mechanismus vesmíru vpravil hvězdy do jednoho z oněch zlověstných uskupení, před nímž uctivě poklekne kat v kápi. Psi natahují krky k mračny zadušenému měsíci – opět nastala hodina růžového domina a maškarních bálů!

Přineste zelené, rudé a stříbrné flitry. Přineste paví a tukani pera! Přineste černidlo, košinelu a bismut na barvy, mastek a dehet na paruky, indické pižmo a fénickou růži na parfémy a římské náprsní krunýře na ujařmení běsnících srdcí a hřbitovních kašlů. A ty, bledé dítko s obrovským čelem, najdi něco pro toho, kdo sehraje roli podvodníka.

A přichází černočerná tanečnická knížata, zástup cikánů, potetované gejši, krotitelé lvů, trpaslíci, siláci, čarodějky, hrbáči, zaříkávači vúdú, kati, templáři, indičtí kejklíři, malomocní, flašinetáři, živí kostlivci, mafiáni, kazatelé, faraóni, aristokratičtí výtržníci, mariači, mučedníci, kovbojové, sboristky, gangsteři, moonisté, thugové, letci, rození blázni a nindžové – a k tanečnímu průvodu se připojuje i obvykle samotářský Maldoror, jehož ústa tvoří rudou škvíru ve tvaru půlměsíce. A všichni zpívají! Maldoror se žhnoucíma očima se žene džunglí, následuje zpátky do přírody skřítků kopu, Hádes vyráží ze stereoskopu! Po březích kolotajících řek, od Hooghly, po Hudson až k deltě Nilu, vine se nahý, pokreslený zástup z karnevalu, v čele Satan ruku v ruce s papežem, vracejí se do nebe v korábu pirátském! Glóry, glóry, hrk! Šklebící se krk!

Maldoror, lapený v reji, u vytržení tímto výjevem nespoutané a odpoutané vnitřní džungle vítězící nad světem tělesnosti, světem prázdných nádob uplácaných hloupým Hrnčířem z pouště, se blíží, blíží se.

Avšak jeho putování je tragicky asymptotické. Jeho tělo, se všemi svými odchylkami od normy, přesto není dostatečně pružné, aby obsáhlo nekonečný povrch.

Žena natahuje ruku přes polštáře, aby se dotkla svého partnera. Než prsty spočinou na těle, kůže se jí tiše rozdrolí do mozaiky úlomků – vloček zaschlé barvy, okvětních lístků a trávy, skořápek, hoblin, hmyzích schránek. Její přetvořené tělo ještě chvíli drží pohromadě, potom se rozpadá.

Zklamaný milenec se obleče a odchází s rukama zaťatýma v kapsách kabátu. Ani se nedotkne jejích osobních věcí. V pokoji se zformuje něco nového, a až se to stane, vrátí se, aby si toho užil.

Ach, milovaná dívko, za branou není nic změřitelné, zatímco světlice v naftě vrhají příšerné stíny. Postel je měkká a hvězdy čisté, ale já nemohu spát. Pod příkrovem noci se světem kradou duny. Měsíční přísvit protéká kolem okrajů rolet v pokoji v levném motelu, kde Maldoror leží roztažený jako odhozený kus šatstva na posteli s růžovými bavlněnými pokrývkami, nad níž se pomalu otáčí umělohmotný stropní větrák, jenž mu připomíná pohyb moře; hedvábné světlo se krade k jeho otevřeným očím, aby bylo odehnáno, aby se nikdy nepřiblížilo k mozku, měkkýši v lebce, kosti paměti a omylu.

přeložil Milan Žáček

Doslov K. J. Bishopové:

V dobách mého studia umění jsem docházela na přednášky jednoho lektora, jenž si jako soukromou oblast bádání a získávání odborných znalostí zvolil surrealismus. Při výuce dějin surrealistického hnutí se zmínil o knize „Zpěvy Maldororovy“ (Les Chants de Maldoror) od hraběte de Lautréamonta, což byl pseudonym mladíka jménem Isidore-Lucien Ducasse. Tato kniha, napsaná v letech 1868-9 (autor zemřel o rok později), inspirovala surrealisty svou vzpurnou povahou, černým humorem a poeticky laděnými myšlenkovými zvraty. Andre Breton ji označil za „vyjádření duševního odhalení tak úplného, že snad až přesahuje lidské možnosti“.

„O čem je však kniha ve skutečnosti?“ zeptal se nás vyučující.

„Je o mladém muži,“ odpověděl, „který se toulá světem a dělá potíže. Přečtěte si to. Mělo by se vám to líbit.“

A já četla. Označit Maldorora za knihu o mladém výtržníkovi je přinejmenším nevýstižné, jak můj učitel jistě věděl. Šlo by ji označit za doznání zlosyna, jenž by mohl, ale nemusel být člověkem zabývajícím se otázkami morálky, sexuality, literatury, psychologie a filozofie; za zpověď harlekýna, parodisty, vládce chaosu zesměšňujícího svět i sebe, ale přitom neztrácejícího ani na okamžik soucit a zvláštní šarm, takže ve svém vzdoru pozemským konvencím mnohdy připomíná spíše anděla než ďábla. (Ale i to by bylo jen dalším neúplným vysvětlením).

Kniha se mi dostala pod kůži. A o mnoho let později jsem začala psát pro své vlastní potěšení, abych nakonec napsala svůj první román. Během vleklých úprav a korektur zatoužila moje mysl po svobodě a hrátkách. A to, s čím si nakonec pohrála, je možná až příliš osobitá pocta nezapomenutelnému antihrdinovi Lautréamontovy knihy. A jestli si to mohu dovolit, pak vám ze srdce doporučuji předlohu.

Bishopová, K (irsten) J (ane) (1972 –

Australská autorka fantastiky, narodila se 6. 3. 1972 v Melbourne, kde také později získala vzdělání při studiu anglického jazyka. Již od počátku tíhla k umělecké tvorbě, vedle psaní prózy se věnuje rovněž výtvarnému umění, je autorkou několika knižních obálek. Do žánru vstoupila povídkou The Art of Dying (1997) v magazínu Aurealis. Psaní fantastiky se začala vážněji věnovat až od roku 2002, z dosud přibližně deseti vydaných kratších prací jmenujme např. povídky Maldoror Abroad (Album Zutique 1, ed. Jeff VanderMeer, č. Maldoror na cestách-Trochu divné kusy/Laser 2005) či We the Enclosed (Leviathan 4, ed. Forrest Aguirre 2004). Na základě debutové práce napsala svůj první román The Etched City (2003-nom. WFA, připravuje Laser 2005), příběh dvou poutníků hledajících po únavné cestě pustinou útočiště v tropickém městě Ashamoil. Zatímco bývalý revolucionář a charismatický pistolník Gwynn se po vstupu do služeb zdejší zločinecké organizace rychle stává výraznou postavou temných vod městského života, mlčenlivá Raule musí v trýznivé atmosféře nemocnice pro chudé čelit zvýšenému výskytu podivně zdeformovaných novorozeňat. Román autorce vynesl celosvětové uznání, zařadil se mezi nejvýraznější fantasy tituly roku 2003 hned v několika odborných anketách a k tomu všemu byl ještě odměněn cenou Williama L. Crawforda, která je určena pro nadějné nováčky fantasy žánru. Podle čtenářů se atmosférou pohybuje někde mezi Kingovou ságou o Temné věži a Miévillovou sérií ze světa planety Bas-Lag, snad proto je řazen k hnutí New Weird a jako takový vyjde brzy i u nás v dosud ojedinělé tématické řadě knih chystaných nakladatelstvím Laser-books. V současnosti autorka pracuje hned na třech dalších titulech, vedle dvojice znovu spíše netradičních fantasy se pokouší napsat román ze současného maloměstského života. Kirsten J. Bishopová patří k nastupující generaci nadějných tvůrců schopných transformovat žánr do nových podob při udržení vysoké umělecké kvality i čtenářské atraktivity; doufejme, že její další práce tato slova jen potvrdí.

Poděkování

Vytvořit knihu nelze bez pomoci, tak tomu bylo vždy, kdoví proč se během uplynulých staletí uvyklo psát na obálky většiny vydávaných knih pouze jedno jméno. Pro antologii to přirozeně platí dvojnásob. Rád bych tímto poděkoval všem přátelům a rodině za jejich neustávající podporu, která mně dovoluje žít i pracovat, nebýt toho, nebylo by mě ani této knihy. Trochu divné kusy prostě patří především jim a stejně tak patří i všem autorům, umělcům, překladatelům, redakci a hlavně nakladateli, který mi můj sen umožnil realizovat. Jde především o jejich zásluhu, já sám jsem jen spletl volné provázky vzácné tvorby těchto lidí do jednoho, jak věřím, pevného celku. Byl jsem a vždy budu překvapen nadšením a důvěrou, která vznik této knihy ze všech stran doprovázela. Práce na ní tak pro mě byla vždy především odměnou a nikdy ne povinností, snad se to alespoň z malé části podepsalo i na výsledku. Vám všem, prosté díky nestačí.

It is impossible to create a book without the help of others, it has always been so and who knows why the tradition of many past centuries commands that only one name be now written on the cover of most published books. Naturally, for an anthology it is doubly so. I would like to thank all my friends and family for their unrelenting support which lets me live and work, without it I or this book would not have come to be. „A Little Bit Weird Stuff“, simply belongs mainly to them, as it belongs also to all the authors, artists, translators, editors, and especially the publisher who has made my dream come true. It is above all their achievement, I only weaved the loose strands of the precious work of these people to a single, and hopefully, firm whole. I have been and always will be surprised by the enthusiasm and trust which have accompanied the creation of this book from all quarters. The work on it was mainly a reward for me, never an obligation, perhaps it will be seen, at least to a small degree, in the result. To all of you, a simple thank-you is not enough.

NĚKOLIK SLOV NA ZÁVĚR

Právě jste dočetli knihu, která vznikla díky nadšení a obrovskému entuziasmu několika lidí.

Martin Šust se mě již pár let snažil přesvědčit, že pro Laser sestaví antologii. Až do nedávna jsem se k tomuto projektu stavěl poněkud macešsky, a to ze dvou důvodů. Za léta, co spolupracuji s různými agenturami ohledně autorských práv, mně bylo důrazně „vysvětleno“, že sestavovat vlastní antologii de facto nejde, protože by to bylo moc drahé, moc práce a vůbec. Prostě skvělá kapitalistická argumentace. A druhý důvod byl, že jsem se domníval, že Martin najde autory a jejich povídky, předá nám seznam a tím pro něj práce bude hotova, zbytek udělej, milé nakladatelství, samo.

Když jsem obě své námitky v loni v létě vysvětlil Martinovi, následoval upřímný údiv a dnes již památná věta: „Ale já ti to s autory domluvím sám, najdu i překladatele, jen řekni jak tlustá má sbírka být a kolik peněz na autorská práva seš ochoten dát.“ V duchu jsem se usmál, cifry vyslovil a domníval se, že na delší dobu je věc vyřízena. A musím přiznat, že jsem čekal, že se mi po nějaké době Martin ozve s tím, že si předsevzal úkol, který nejde splnit.

Ale naštěstí jsem se hluboce mýlil. Byl jsem poněkud v šoku, když do tří dnů přišla smska s tím, že už jsou domluveni tři autoři. Za dva dny další, s tím, že souhlasí další dva autoři. A během čtrnácti dnů bylo domluveno všechno.

Přišlo mi poněkud legrační, že jsem sám byl konfrontován s tím, co jsem dříve a občas i nyní tvrdil sám, že totiž v podstatě nic není nemožné. Ale léta v branži tento můj názor poněkud otupila, až mi to znovu předvedl Martin. A jsem tomu moc rád, protože si myslím, že díky tomu jste dostali do rukou dílo v kontextu světové SF opravdu jedinečné.

Doufám, že jste nad jednotlivými povídkami strávili nejednu hezkou chvíli, věřím, že se vám líbily jak úvody od Martina, tak i doslovy jednotlivých autorů a že se tato publikace stane ozdobou vaší SF knihovny.

A ještě douška pro ty, kterým se snad zdá být cena této knihy vysoká. Chtěl bych upozornit, že držíte knihu svým rozsahem tak velkou, že by bez problému mohla být rozdělená do dvou svazků, jejichž celková cena by jistě nemálo překročila naši. A pokud chcete ušetřit, můžete využít naši zásilkovou službu, ve které neplatíte ani poštovné ani balné, takže sleva je opravdu slevou. Bližší informace na našich webových stránkách www. laser-books. cz.

Tomáš Jirkovský

Laser

Martin Šust

TROCHU DIVNÉ KUSY

Obálka Edward Miller

Překlad Jan Bumba, Petr Kotrle, Dana Krejčová, Richard Podaný,

Jana Rečková, Jan Vaněk Jr., Milan Žáček

Ilustrace Jan Patrik Krásný

Frontispis Domonik Petr

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Autorské profily Martin Šust

Sazba provedena v LATEXu

Vytiskl PBtisk Příbram s. r. o.

Vydalo Nakladatelství Laser-books s. r. o.

Úslavská 2, Plzeň 326 00

tel+fax: 377 246 407

v edici Laser jako 292. publikaci

Edice SF svazek 160.

Plzeň 2005, vydání 1.

Prodejní cena včetně DPH 333 Kč Prodejní cena vázaného výtisku včetně DPH 444 Kč

2