PŘISTÁNÍ NA ŘÍPU

Antologie nových českých
vědeckofantastických
povídek

Ondřej Neff: Poselství pro Agla Mathona – příběh badatele v oboru magických zrcadel, jenž musel třikrát zemřít… Miroslav Holub: Superezop – poetická bajka o kosmonautu, který řádil ve sbírkách Národního muzea… Jaroslav Boček: Plamínek – starosti budovatelů dálnice s neuhasitelným plamenem uprostřed jízdní dráhy… Zdeněk Volný: Hněv Poseidonův aneb Večeři ti, miláčku, dá automat v 18.30 – dobrodružství nestálého milence v mezihvězdném prostoru… Lubomír Macháček: Čekání na člověka – pedagogická sci-fi poéma o potížích s umělými i přirozeně narozenými dětmi… Ludmila Freiová: Školní případ – katastrofa studentky, za niž skládala zkoušky badatelka z kosmu… Pavel Sýkora: Přistání na Řípu aneb Smutek náhradního boha – popisuje dějinný okamžik setkání dvou civilizací, jehož důsledky jsou víc než neblahé… Vladimír Medek: John D. znovu dobývá světa, Nalezený ráj a Kniha Danielova – tři sci-fi povídky s přesahem…

Jaroslav Veis: His Master’s Voice – podivný příkaz vědeckému probabilistovi zničit populárního zpěváka, a to bez lítosti… Zdena Bratršovská: Bylo nebylo – vyprávění o podivínu, který našel hrob tatarské princezny – vlastně hibernační komoru z budoucnosti… Eduard Martin: Stoupání – potíže člověka, v jehož rodině v jistém roce začínají muži létat… Před doslovem píše Miroslav Holub studii o vztahu vědy a fantazie a zpochybňuje fantasmagoričnost jistých sci-fi autorů poukazem, že věda nabízí neomezené horizonty k tvorbě… Doslov o současné české sci-fi napsal Ondřej Neff… Přistání na Řípu obsahuje pouze nové, dosud netištěné sci-fi povídky s originálními náměty. K Přistání na Řípu volně patří i další sci-fi povídky vydané v Mladé frontě, Lovci zlatých mloků a Skandál v Divadle snů, v nichž jsou publikovány zajímavé práce zkušených autorů i zcela nových adeptů sci-fi, kteří excelovali na Parconu, v soutěži o Cenu Karla Čapka. Přistání na Řípu vychází ve volné ediční řadě START – mezi knihami o vědě a technice zítřka.

13/33 23-007-88
Cena váz. výtisku 35 Kč

Poselství pro Agla Mathona – strana 15

Superezop – strana 55

Plamínek – strana 60

Hněv Poseidonův aneb Večeři ti miláčku dá automat v 18:30 – strana 84

Čekání na člověka – strana 108

Školní případ – strana 141

Přistání na Řípu – strana 147

John D. Pátý znovu dobývá světa – strana 161

Nalezený ráj – strana 166

Kniha Danielova – strana 173

His Master's Voice – strana 181

Bylo nebylo – strana 223

Stoupání – strana 234

PÁR SLOV ÚVODEM

Oproti dosti rozšířenému názoru, že ve sci-fi literatuře je dovoleno vše, pořadatel tohoto svazku povídek soudí, že ve věci příchodu Čechů do polabské kotliny není třeba jakýchkoli oprav. Neboť země tato pohostila slovanský lid mlékem a strdím, a lid český odvedl poctivě svou historii, aniž by musel propadat komplexům.

Přesto název Přistání na Řípu pro soubor nových českých vědeckofantastických povídek roku 1988 jako sjednocující titul, neboť zadání autorům znělo – napište sci-fi po česku a pokuste se osadit krajinu fantazie nově, jako byste do ní vstoupili poprvé.

Vznikl tedy doufáme dostatečně otevřený prostor, v němž je možno bohatě modelovat, obměňovat, varírovat děje a situace skutečnostně dané – a nahlédnout i za oponu budoucího času. Tušit a nahlédnout důsledky našich činů a rozhodnutí, radostně i s obavou shlížet plody své práce – a bohužel i omylů. Proč si nedopřát země České jako krajiny, která se před námi otevírá slibující a vstřícná. Ovšemže v epickém kontextu celého světa.

Edičně navazuje Přistání na Řípu na dvě knihy sci-fi povídek Železo přichází z hvězd a Lidé ze souhvězdí Lva, vydané v roce 1983. Těsně patří po bok Lovcům zlatých mloků, souběžně vycházející antologii vědeckofantastických povídek, věnované vítězům soutěže o Cenu Karla Čapka a výrazným autorům, kteří se zasloužili o rozvoj sci-fi u nás. A také k třetímu svazku sci-fi povídek Skandál v Divadle snů. Všechny povídky, každá svým způsobem, patří do projektu Mladé fronty Start, volné ediční řady děl o vědě a technice, připravující vstup mladé generace do roku 2000.

Přistání na Řípu otvírá Ondřej Neff…

PŘISTÁNÍ NA ŘÍPU

Antologie nových českých
vědeckofantastických
povídek

Uspořádal
VOJTĚCH
KANTOR

Kresby
PETER
ORIEŠEK

Praha 1988

© Mladá fronta, 1988
Illustration © Peter Oriešek, 1988

ilustrace ONDŘEJ NEFF

POSELSTVÍ PRO AGLA MATHONA

„Jsme na místě, pane. Sonnemann nás vyhledá v hospodě U mořského ďábla.“

Hamyš se usmál a s úlevou vdechl ostrý mořský vzduch. Byl u cíle, díky Viktorovi. Samozřejmě, úplně vyhráno bude mít, až jeho loď vypluje na moře, protože Akademie ještě v poslední chvíli může natáhnout své dlouhé paže až sem, do hamburského přístavu. I tady má jistě své špehy. Kdo je v jejích službách? Námořník, který vchází po boku poběhlice do dveří krčmy U mořského ďábla? Stařec s mokvavým hadrem omotaným kolem hlavy? Nebo trhovec, který vyložil své platýzy na cár vysloužilé plachty a teď se zplna hrdla hádá nesrozumitelnou němčinou se svým sousedem, mastným tlusťochem, křičí na něho a hrozí pěstí? Nesedí snad nějaký špeh na kamenné zídce, mezi muži, kteří netečně naslouchají hádce, jeden přežvykuje stéblo mořské trávy, druhému se klíží oči a ten třetí se rýpe špinavým ukazovákem v hubě?

„Pojďte, pane,“ řekl Viktor a zamířil k týmž dveřím, ve kterých před chvilkou zmizel námořník se svou kuběnou.

Venku se hádali jen dva chlapi, zato uvnitř hospody se snad hádal každý s každým. Vzduch tu byl horký, vydýchaný, páchnul po medovině, zvratcích a moči a olejové kahany umístěné do železných košů u stropu se příliš nesnažily rozptýlit temnotu.

Holohlavý hostinský v kožené zástěře zamířil k Viktorovi jako ke starému známému, objal ho kolem ramene, vyměnil s ním několik vět zdejším skřehotavým nářečím a pak teprve věnoval Hamyšovi letmý pohled, zdálo by se posměšný, dokonce snad pohrdavý. Na něco se Viktora zeptal, kývaje na Hamyše tučnou bradou, a Viktor odpověděl, souhlasně pomrkávaje. Hamyš jim nerozuměl ani zbla, jenom měl dojem, že hostinský pronesl slovo „der Bote“, posel. Hrozné pomyšlení, že do věci je zasvěcena tak odporná kreatura, napadlo ho. Je třeba se s tím smířit. Viktor jistě ví, co dělá.

Putykář zavedl oba hosty ke strmým dřevěným schodům a hleděl za nimi, když stoupali, přidržujíce se vratkého zábradlí.

Zde na Hamyše čekalo utrpení zcela jiného druhu, než jaká až dosud podstoupil. Putyka U mořského ďábla sloužila i jako kurví peleš. Schodiště ústilo do dlouhé chodby z obou stran s četnými dvířky, která byla jakous takous překážkou pro zrak, nikoli však pro sluch. Když pak kráčeli chodbou, slyšeli mužské i ženské křiky a vzlyky, vzdech a smích, oplzlé nadávky a plesky políčků, rytmický buchot a skřípot, temné harašení a chropění. Viktor, který kráčel vpředu, si toho zřejmě nevšímal, ale panicky cudný Hamyš byl rudý až za ušima.

Takto došli až k předposledním dveřím. U těch vpravo se Viktor zastavil a bez okolků je otevřel a vešel dovnitř. Hamyš vstoupil za ním a hned se předklonil a upravoval si sponu na střevících, aby si průvodce nevšiml jeho rozpaků. Viktor nikterak nedal najevo, že snad chápe, co se s jeho pánem děje. Dveře zavřel, přistoupil ke stolu, rozžehl svíčku a usedl. Hamyš se narovnal. Jistě byl stále ještě rudý ve tvářích, ale každý, kdo si upravuje boty, zčervená, to je přece přirozené! Jsem hlupák, uvědomil si vzápětí. Jestli v tuto chvíli na něčem vůbec nezáleží, tak na tom, co si Viktor Nechleba myslí o mém ruměnci.

Přisedl k němu a snažil se neposlouchat neřestné „konzerto grosso“ doléhající ze všech stran chatrnými dřevěnými stěnami. „Tohle je jediná místnost v patře,“ poznamenal Viktor, „kde není postel, a přitom ty nejhorší hanebnosti a zločiny se domlouvají právě tady. Kdyby stěny mohly vyprávět! Na nábřeží by nebylo dost místa pro šibenice.“ Povzbudivě se na Hamyše usmál a dodal: „Sonnemann tu bude každou chvíli.“

Jak dlouho čekali? To Hamyš nevěděl. Dokonce propásl i zaklepání na dveře: natolik byl zaposlouchán do kakofonie hříchu, že mu zaklepání uniklo. „Vstupte,“ řekl Viktor zřetelně.

Otevřely se dveře a vešel statný muž asi čtyřicetiletý, oblečený do námořnického obleku ze silného plátna; široký klobouk svíral v pěsti. Ten muž byl zřejmě Sonnemann, potud tedy bylo vše v pořádku.

V patách se mu však drželi dva muži v černých sutanách Akademie, s kápěmi staženými do obličeje. To bylo méně v pořádku. A to, že se za jejich zády hemžili ozbrojenci s halapartnami a šavlemi v rukou, to už bylo vysloveně v nepořádku. Přece jenom se to stalo, pomyslel si Hamyš, zbledlý, najednou smrtelně unavený. Je to konec. Kde ale je začátek toho všeho? Na tuhle otázku dovedl Vladimír Hamyš odpovědět naprosto přesně.

Bylo to 26. června 2312, v den jeho jednatřicátých narozenin. Pracoval v Biologickém ústavu Akademie a chystal se na druhý doktorát. Patnáct nerezů měsíčně byl krásný plat pro muže, který neměl jiné vášně a jiné radosti než ty, jež mu předkládala věda. Měl mnoho přátel a kolegové si ho vážili i proto, že prokázal vynikající schopnosti už ve velmi mladém věku: jako žák školy triviální předal vyšetřovací komisi Akademie spolužáka-bludaře, který vyznával kacířské učení o kulatosti Země. Jmenoval se Hron, ten hlupák. Protože byl mlád, dostal milost a oběsili ho na šibenici, místo aby ho lámali v kole. Už tím mu Hamyš poskytl velkou službu. Kdyby ho nebyl udal teď, došlo by k tomu později a Hron by kolu neunikl.

Narozeniny slavil ve své pracovně v ústavu, ozdobené krásnými olejomalbami průkopníků české vědy, kteří už ve dvacátém století bojovali proti tmářství a směřovali k novým obzorům, osamělí, nádherně hrdí ve svém vzdoru, vědoucí tam, kde vládla zaslepenost, jasnozřiví a neochvějní ve své jistotě. Hamyš často vzhlížel k těm ušlechtilým tvářím a oslovoval obrazy tichou modlitbou: Ó, kéž jsem, jako jste byli vy, kéž se mi podaří rozdmychat alespoň jiskérku v tom ohňostroji poznání, který jste roznítili vy, osamělí géniové temného věku!

Mimoděk se stavěl ke stěně, na které obrazy visely, když se v pracovně střídali gratulanti, přátelé a kolegové. Přišel i sám profesor Krejčí, ředitel Biologického ústavu, a předal Hamyšovi krásný dárek, sbírku zaříkání Inkubů a Succubů, v kožené vazbě ozdobené magickými obrazci. Hamyš se neubránil slzám a vděčně zulíbal profesorovu ruku, ozdobenou zlatým prstenem znázorňujícím hada požírajícího vlastní ocas.

Poslední se dostavil Vlado Zúbek, Hamyšův dávný přítel, druh ze studií a spolupachatel nesčetných rošťáren, jež oba rukou stejnou a nerozdílnou napáchali v uličkách Starého Města. V poslední době se trochu vzájemně odcizili. Vlado Zúbek se nikdy tak neoddal vědě jako Hamyš. Výsledky jeho práce byly chabé a nejeden klevetník šeptal, že Zúbek si vypomáhá drobnými podvůdky. Jeho poslední transmutace zlata byla téměř jistě podvod. Vyzbrojil se prý dutou magickou hůlkou, obsahující zlaté zrno obalené voskem. Při tingování zcela prostě zrnko z hůlky vypustil do vroucí tinktury. Nikdo mu to samozřejmě nemohl dokázat. Naštěstí pro něho, protože jinak by už dávno seděl v některé z podzemních kobek akademických žalářů v hradčanské Daliborce.

Sotva vstoupil, Hamyš si dobře všiml rozměrného balíčku, který ukrýval pod paží jako nějakou vzácnost. Byl samozřejmě zvědav, co v balíčku je, ale Zúbek nespěchal. Usedl ke stolu k ostatním, balíček si položil na kolena a poslouchal, o čem jde řeč.

Jak jinak, hovořilo se o oživování mrtvých. Byl to jeden z ústředních vědeckých úkolů Biologického ústavu. V prostorách někdejšího kláštera karmelitek bylo zřízeno zvláštní vědecké pracoviště, zaměstnávající vědeckou elitu ústavu, zasvěcence alespoň sedmého stupně.

Všichni Hamyšovi přátelé by samozřejmě rádi v tomto oddělení pracovali.

„Je v tom obrovská budoucnost! Jen si to představte! Oživování mrtvých! Když si pomyslím, že bych se měl celý život hrabat s magickými zrcadly…“

„Nepodceňuj magické zrcadlo!“

„Já ho nepodceňuju, jenže přece jenom…“

„Já ale slyšel, že i v tomhle oboru se dělají podvody. To se prý stalo na Sorbonně, prý tam oživovali veřejně mrtvolu. Otevřela oči a začala dýchat. Pak se ukázalo, že oči jí otevřel šéf vědeckého týmu a vzdechy vyvolali násilným stažením hrudního koše. V plicích mrtvého člověka zůstane tolik vzduchu, že vystačí na deset až patnáct takových výdechů!“

„Něco takového ale zaslouží vyloučení z akademického světa!“

„Kdybys to udělal ty, čekala by tě mučidla a hranice. Jenže pan profesor, znáš to…“

Tak a podobně se přátelé bavili, ale hovor postupně vázl, jeden po druhém se pod různými záminkami vytráceli, až nakonec Hamyš zůstal se Zúbkem sám. Kolegové neměli Zúbka rádi. Zúbek se ale tvářil jakoby nic. Usmíval se, konečně se i rozhovořil – doposud totiž mlčel, jenom poslouchal s mírným poloúsměvem v koutcích úst – a byl milý a srdečný, jako za starých časů.

Hamyš už měl trochu v hlavě, napil se totiž trošky vína zředěného vodou, čímž ovšem porušil jeden z nejdůležitějších předpisů vedoucích k zasvěcení druhého stupně, ale ďas to sper, narozeniny jsou jenom jednou do roka, a měl veselou náladu. Zúbkovo rozmarné vyprávění a úsměvy mu připomněly staré časy, všechny ty lumpárny a klukoviny, které spolu vyvedli, a tak zjihnul a uvědomil si, jak je vlastně rád, že zbyl se starým kamarádem sám.

„Co je v tom balíčku?“

Nedokázal už ovládnout zvědavost.

Zúbek zvážněl.

„Specialita. Něco unikátního.“

„Kniha?“

„Století temna,“ mrknul na něho Zúbek, ale neusmál se. Hamyš zrůžověl. Kniha z doby temna… Třeba je to nějaké vzácné vydání Kavky nebo Kodyma, anebo překlad Fulcanelliho Tajemství katedrál…

Zúbek otevřel balíček a vyňal velikou knihu v hnědé celoplátěné vazbě.

„Zeměpisný atlas…“ četl Hamyš polohlasně. Všiml si, že Zúbkovi se chvějí ruce.

„Podívej se sem,“ řekl mu přítel a otevřel knihu.

„Okršlík země… Je ale divný… A co je tohle?“

„To je druhá polokoule,“ řekl Zúbek. Ruce se mu už třásly tak silně, že knihu div neupustil.

„Jak je možné, že tahle kniha…“

„Všechny neshořely. Dodnes jsou mezi námi lidé, kteří…“

Zúbek visel na Hamyšovi očima. Zřejmě zapochyboval, zda udělal dobře, když kamaráda zasvětil do svého tajemství.

„Ty k nim patříš?“ zeptal se Hamyš ostře.

„Ne, opravdu, věř mi! Chápu to čistě jako kuriozitu. Je to svědectví doby temna. Říkal jsem si – Vláďa se zasměje, až to uvidí. Kulatá země… ha, ha! Amerika v místech, kde v hlubinách moří spočívá Atlantida! To je přece pro zasmání!“

„Máš pravdu,“ řekl Hamyš, „je to skutečně směšné. Kulatý svět… Jak jen lidé mohli někdy věřit takovému nesmyslu? Vždyť přece by obyvatelé té druhé… polokoule… museli spadnout!“

„Gravitační síla! Vidíš, kam to vede! Jakmile si vymyslíš jeden nesmysl, musíš si vymyslet druhý, abys vysvětlil rozpory toho prvního. A pak se zapleteš do přediva lží. To byl temný věk. Vážně,“ dodal, ukazuje na atlas, „mně se z toho svinstva dělá zle.“

„Myslel jsem, že se zasměješ,“ řekl Zúbek plaše. „Promiň. Tak já tu knihu zase odnesu.“

O dva měsíce později si profesor Krejčí zavolal Hamyše do své pracovny. Mladý muž cítil srdce až v hrdle, když vstupoval do místnosti opředené tajemstvím. Čekal, že bude zařízena s asketickou přísností, a proto byl překvapen, když spatřil měkké pohovky, španělské stěny, zrcadla na stropě, na píď tlusté koberce a umělecky vypracované svícny. Vědecký ráz pracovny potvrzovala jenom kostra s magickým mečem vetknutým do hrudního koše, která byla připevněna na stěně. Na psacím stole ležela lidská lebka s pentagramem na čele.

„Co říkáte tomuhle,“ řekl profesor Krejčí bez úvodu a podal Hamyšovi ohmatanou knihu. Hamyš ji váhavě otevřel. Přehledná anatomie člověka, tak to bylo napsáno na titulním listě. Rychle sklapl desky a položil knihu profesorovi na stůl.

„Takovou knihu jsem v životě neviděl.“

„To předpokládám,“ děl profesor suše. „Chtěl jsem vědět, co tomu říkáte.“

„Svinstvo. Pozůstatek temného věku.“

„Co říkáte tomu, že se ta kniha objevila v ústavu? Podomek ji našel ve studovně. Někdo ji tam záměrně položil. Mezi námi je černá ovce. Škodná. Nepřítel.“

„Já nevím…“ jektal Hamyš, ale profesor ho nenechal domluvit.

„Chci vědět, co si myslíte!“

Proč si zavolal mě? Proč jsem to právě já? Nebo snad postupně volá všechny pracovníky, jednoho po druhém? Ba ne, to by se rozkřiklo. Taková věc se neutají. Ne každý dovede mlčet. Proboha, vždyť tady jde o krk, profesor si třeba myslí, že já… Vzpomněl si na narozeniny. Někdo nás viděl, někdo se díval dírkou po vypadlém suku!

„Zúbek… Mohl to tam položit Zúbek.“

Ta slova mu vyletěla z úst dřív, než se vědomě ke zradě rozhodl. Snad si to chtěl jenom říct sám pro sebe, snad chtěl uvažovat o té možnosti, že by Zúbek… Ne. Musím myslet na svoji budoucnost, na svoji kůži!

„Tak tedy Zúbek,“ řekl profesor Krejčí pomalu. „Myslel jsem si to. Určité indicie ukazují… a jisté informace… Jsem rád, že jste mi podezření potvrdil, pane doktore. Věřil jsem, že mi pomůžete, a jsem rád, že jste mne nezklamal. Jistě, znáte Zúbka dobře, byli jste přeci přátelé…“

„Na přírodovědě jsme chodili do jednoho ročníku,“ opravil ho Hamyš rychle. Profesor se usmál.

„Jak se vám líbí vaše práce?“ zeptal se.

„Velmi,“ řekl Hamyš neupřímně. „Hypnotický krystal je…“

„Hypnotický krystal je dobrý pro začátečníky. Považuji vás za perspektivní kádr, pane doktore. Magické zrcadlo by vás nezajímalo?“

Oddělení pro výzkum magického zrcadla bylo podřízené pracovišti pro oživování mrtvol. Všichni ho považovali za předpokoj vytouženého oddělení. Zdaleka ne každý, kdo pracoval na magických zrcadlech, se dostal k oživování mrtvol, avšak všichni, kdo na klíčově významném úkolu pracovali, měli zkušenosti s magickými zrcadly.

„No tak, Vladimíre?“

„Ano, jistě, pane profesore. Jenže…“

Profesor na chvilku takřka zmizel za psacím stolem, ale vzápětí se vynořil a jeho hebké prsty, ozdobené zlatým hadem požírajícím vlastní ocas, svíraly dvě drobné sklínky. A už tu byla křišťálová karafa a ve sklínkách se zaperlil omamně voňavý nápoj barvy tekutého zlata.

„Cesta k zasvěcení…“ namítl Hamyš, ale profesor s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Buďte ujištěn, že jedna sklínka vás nesvede ze správné cesty. Vraťme se k věci. Máte pravdu. V oddělení magických zrcadel není žádné volné místo. Ale bude, až doktor Zúbek odejde. Nuže, na vaše úspěchy, Vladimíre!“

„Snad nechcete Zúbka…“

„Nebojte se, nic zlého se mu nestane. Prostě ho přeřadíme. To je přece běžné v tak rozsáhlém vědeckém ústavu. Operativně zajišťujeme rotaci kádrů. Doktor Zúbek může být prospěšný i jinde než v oddělení magických zrcadel. Je to přece vynikající frenolog a chiromant…“

Jako každá druhá bába kořenářka, napadlo Hamyše, ale neřekl nic, zazvonil sklínkou a přiložil ret k tekutině. Sotva vdechl alkoholový opar, zatočila se mu hlava a s omluvným úsměvem položil sklínku na stůl. Doktor Krejčí je dobrák. Vlada přeřadí. Jiný by ho předal kárné komisi a to prakticky znamená mučení a upálení.

Jenže profesor Krejčí je skutečný otec nás všech.

Zúbka po několika dnech přeložili k chiromantům.

Zatčen byl až za dva měsíce, vyslýchán v Daliborce a ve vhodnou dobu, kdy vliv temných mocností je nejmenší, byl nejprve vpleten do kola na popravišti na Staroměstském náměstí a neprodleně upálen, dokud žil, takže očistné plameny mohly strávit všechno zlo, jímž byl posedlý. Hamyše to mrzelo, ale brzy na Zúbka zapomněl právě tak jako na nebožtíka Hrona.

Sonnemann a oba agenti Akademie vstoupili dovnitř. Jeden z černých se obrátil k biřicům, štěkl na ně rozkaz a nevlídně jim přibouchl dveře před nosem.

Vítr rozhýbal plamen svíčky. Pitvorné stíny se roztančily po dřevěných stěnách.

Černí si uvolnili kápě na hlavách. Byli to mladí lidé, zřejmě vzdělaní a inteligentní. V očích ale měli asi tolik soucitu, kolik se ho vejde na hrot dýky. Jeden z nich, blondýn s nápadně vysedlými lícními kostmi ve vyhublé tváři, najednou ustoupil stranou a ukázal na svého druha, řka:

„To je on.“

Mladý muž, označený slůvkem „on“, které za určitých okolností nabývá strašného významu, vykřikl cosi jako „vosísluos, Hans,“ ale to už na něho Sonnemann skočil, objal ho pažemi a přitiskl mu ruce k tělu. Ani Viktor na nic nečekal. Vrhl se kupředu tak prudce, až překotil židli, a zezadu uchopil hlavu zoufalého agenta do dlaní a vtlačil mu palce do čelistních kloubů. Muž zaúpěl, ale co znamenal jeho nářek v té směsici zvuků, která tu hřímala kolem! Také blondýn zvaný Hans nelenil. V jeho pravici se zableskla malá fiolka z broušeného skla. Přiložil ji zajatci k otevřeným ústům a nedbaje křiku a neartikulovaných protestů mu nalil obsah dovnitř.

Muž ze všech sil kopal Sonnemanna do nohou. Námořník byl muž tvrdý a otužilý, nicméně kopance ho bolely, takže začal nadávat. Viktor se hněvivě podíval na Hamyše a zvolal:

„Dělejte taky něco, pane! Jde přece o vás!“

Zkoprnělý Hamyš hned nepochopil, že Viktor mluví k němu a že celá ta záhadná příhoda se ho nějak týká, ale vzpamatoval se a skočil zajatci po nohách. Vysloužil si pěkný kopanec do hrudi a brzy nato další do temene hlavy. Nakonec se mu však podařilo sevřít zajatcova lýtka do náruče. V tu dobu už zrazený agent Akademie spolykal obsah křišťálové lahvičky. Viktor mu pustil hlavu a pomohl Sonnemannovi svírat ruce. Světlovlasý Hans poklekl a převzal do své péče jednu zajatcovu nohu.

Ubožák se strašně zmítal, tloukl kolem sebe hlavou, křičel a prosil, ale jeho síla opadala, odpor slábl, i volání o pomoc bylo stále slabší.

Netrvalo dlouho a nadobro se přestal bránit.

Sonnemann zkusmo povolil sevření, také Hans přestal tisknout zajatcovu nohu ke své hrudi.

Muž stál a třásl se na celém těle, tupě hleděl před sebe a něco blekotal.

Hans chvíli klečel a pozorně na něho zdola hleděl, připraven se mu při prvním podezření vrhnout znovu po nohou. Oběť ale už jenom blábolila a kývala trupem ze strany na stranu. Obsah lahvičky už plně působil.

Hans vstal a pečlivě oklepal svůj černočerný plášť. Hamyšovi nevěnoval ani pohled. Ukázal na omámeného agenta a nařídil Sonnemannovi a Viktorovi:

„Svlékněte ho.“

Oba muži neprodleně uposlechli. Sonnemann hrubými prsty zápolil s drobnými knoflíčky pláště a ani Viktor se neosvědčil jako dokonalý komorník. Hans dával najevo netrpělivost a hněv přísnými stahy úst. Pak jako by se rozpomněl na jeho přítomnost v místnosti, se obrátil k Hamyšovi a řekl mu česky:

„A co vy? Na co čekáte? Svlékněte se a natáhněte si jeho oblek!“

„Ano, pane,“ zabreptal Hamyš, k smrti vyděšený, ničeho nechápaje. Svlékl se tak rychle, jak jen uměl, snad aby se zavděčil, a musel proto chvíli čekat, nahý, chráně svoje pohlaví zpocenými dlaněmi před naprosto lhostejnými Hansovými zraky. Nakonec byl i zrazený agent Akademie nahý a Hamyš mohl obléct černý oděv, který mu naháněl hrůzu v těch nejstrašnějších snech. Teď bylo nutno blábolícího mládence obléct do Hamyšových šatů. Stalo se, a nutno podotknout, že tentokrát si Sonnemann vypomáhal šťavnatými nadávkami. Když bylo vše hotovo, Hans otevřel dveře a řekl veliteli biřiců:

„Odveďte ho do katovny. Ten muž musí být ještě dnes vpleten do kola, jeho srdce probodeno bukovým kůlem a tělo spáleno. Tady máte písemný rozkaz. Případ Hamyš je tímto uzavřen.“

K oživování mrtvol je třeba nekonečné trpělivosti a bezvýhradné odevzdanosti. A to je hlavní důvod, proč oddělení pro výzkum magických zrcadel bylo považováno za předpokoj špičkového vědeckého útvaru celého ústavu.

Na světě je málo prací tak nudných a neromantických, jako je výroba magického zrcadla.

Každý dokáže vyrobit plochou krabici o rozměrech dva krát dvě pídě, na pět prstů vysokou, s dobře přiléhajícím víkem. Do krabice, zhotovené nejlépe ze dřeva, je třeba vyvrtati dva otvory, jeden ve víku, tudy bude pracovník hledět dovnitř, a druhý do boku, aby světelné paprsky mohly pronikat dovnitř. Ale ne každému je dáno v zrcadle spatřit astrální bytosti. Většina lidí tam nevidí zhola nic.

Vnitřek krabice je natřen matnou černou barvou a hustohustě vylepen drahokamy nebo skleněnými napodobeninami. Výborně se osvědčují safíry, karneoly, topasy, smaragdy, démanty, opály, acháty, tyrkysy, jaspisy a rubíny. Otvor v boku skřínky zůstává volný, kdežto otvor ve víku je zakryt drahokamem vybroušeným do tvaru čočky. Výborně poslouží například opál.

Magické zrcadlo nejlépe funguje za úplňkové noci. Tehdy badatel usedá do pohodlného křesla, béře zrcadlo do rukou a nechá paprsky měsíčního svitu vpadat otvorem v boku skřínky. Broušeným opálem hledí dovnitř. Z počátku, je-li nadaný a – jak víme – málokdo nadaný je, vidí různé kruhy, tečky i jiné tvary, ale později spatří mračna různých barev, ale také šedá, bílá a černá. Tato mračna se začnou pohybovat různými směry, stoupat vzhůru, klesat a prohánět se ze strany na stranu. Už z tvarů těchto mračen lze usuzovat povahu budoucích dějů, neboť to jsou magické obrazce. Jakmile se pohybují zleva doprava, je to znamení přítomnosti astrální bytosti. Opačný pohyb je pobídkou k ukončení pokusu. Mnohý badatel nikdy nespatří více než tato mračna, nejméně zřetelné útvary astrálního světa. Jeho zrak je pouze polovidomý, nedostatečně vyvinutý, aby dokázal vnímat zřetelnější tvary. Teprve po dlouhém a namáhavém cvičení badatel spatří postavy, zvířata, krajiny – i příšerné obludy. Nejdříve je spatří nejasně, ale postupem času bude rozeznávat stále více podrobností, až konečně bude všechno tak jasné, jako by to byla skutečnost. Delším cvikem se badatel naučí vědomě vyhledávat určité osoby a může kdykoli sledovat, co v danou chvíli dělají, ať už by byly kdekoli, třeba i ve vzdáleném městě za devaterými horami.

To byl také hlavní důvod – jak věděl každý pracovník ústavu – proč Akademie věnovala na výzkum magických zrcadel tolik prostředků. Dokonale zvládnutá technika výroby a využití magických zrcadel by Akademii velmi usnadnila dohled nad osobami, které potají pletichaří a ukrývají a rozmnožují písemnosti z doby temna. Sám profesor Krejčí prý býval vynikajícím výrobcem a pozorovatelem, a vyprávělo se o něm, že svou profesuru dostal za to, že odhalil pomocí magického zrcadla spikleneckou skupinu, která ve sklepení jedné z betonových zřícenin Spořilovské zakázané oblasti ručně rozmnožovala jednu z nejvíce pronásledovaných knih doby temna, tak zvané Matematické a fyzikální tabulky. Zlí jazykové ovšem tvrdili, že profesor Krejčí sice skupinu odhalil a jeho zásluhou se dostala na kolo a na hranici, ale nikoli díky magickému zrcadlu, nýbrž díky tomu, že sám se do skupiny vetřel jako agent provokatér. To ovšem byla odporná pomluva, zlolajná a naveskrz zavrženíhodná.

Vladimír Hamyš brzy našel v nové práci zalíbení. Mistrovsky ovládl řemeslo brusiče čoček. Dlouho po skončení pracovní doby sedával u šlapacího brusu, skloněn nad drobným kouskem opálu, a zanícenýma očima sledoval zázračné proměny tvaru. Brousil také křišťál a sklo a nejednou navštívil i ústavní alchymistickou dílnu a vyzvídal, jaká tajemství skrývá příprava speciálních skel, ze kterých se vyrábějí baňky nezbytné k výrobě Kamene mudrců.

„Jsem s vámi spokojen, Vladimíre,“ říkával mu profesor Krejčí. Tu a tam ho pozval do své pracovny, někdy mu nabídl sklenku alkoholu. (Hamyš vždycky jenom omočil rty, ale nikdy zapovězený nápoj nepolkl, a za ono omočení se trestal třídenním půstem a bičováním). Profesor se stal Hamyšovi otcovským přítelem. S poloúsměvem, s očima blaženě přivřenýma, naslouchal Hamyšovu vyprávění o potížích s výrobou zrcadel a byl zvědav i na běžné události, jak se odehrávaly den ze dne v čilém nárůdku vědeckých pracovníků Ústavu.

„Originální duch je ten Kropáček,“ vyprávěl jednou Hamyš. „Víte přece, o koho jde? Je to ten malý, s odstálýma ušima, z astrologického oddělení. Onehdy se rozhovořil o nutnosti vytvářet hypotézy. Podle jeho názoru astrolog je může vytvářet libovolně, v souladu se svými výpočty, neboť hypotéza a výpočet jsou pouhými abstraktními konstrukcemi, jež se skutečností astrálního světa nemají nic společného. Hypotetický výpočet epicyklu Venuše, vyprávěl Kropáček, jistě není příčinou toho, že Venuše jednou o čtyřicet stupňů předchází Slunce a jednou se za ním opožďuje. Naše věda nepoznává a nemůže poznat příčiny těchto jevů a pokud pomyslné výpočty sestrojuje, pak jistě ne proto, aby někoho přesvědčovala, že tomu tak je.“

„A vytváří hypotézy, náš milý Kropáček?“ tázal se profesor Krejčí, mhouře jedno oko. „Nepatří snad k těm blouznivcům, kteří by chtěli zastavit Slunce a uvést v pohyb Zemi? Kteří by chtěli pozměnit Zemi v pouhou čamrdu, bláznivě se zmítající kolem slunečního kotouče?“

Hamyš, který v poslední době si občas – a nerad – vzpomněl na Hrona a na Zúbka, zostražitěl a nenechal se zmást úsměvem na profesorově tváři.

„To vůbec ne, pane profesore. On si jen tak neškodně hraje. Ze dřeva, z takových prkýnek, si udělal jakýsi kříž a měří výšku planet nad obzorem a maluje na papír všelijaké kličky a čáry, to jsme se nasmáli, když nám to ukazoval…“

„Veselá kopa je Kropáček,“ pochechtával se profesor Krejčí.

„Promluvím si s ním, abych se taky zasmál.“

Tehdy odcházel Hamyš z profesorovy pracovny zachmuřený, se srdcem plným pochyb, ale brzy na celou věc zapomněl, protože se pohroužil do vlastní práce natolik, že si ani nevšiml Kropáčkova náhlého odchodu z astrologického oddělení.

Hamyš brousil čočky.

Brousil je ve dne i v noci, brousil je ve dny pracovní i sváteční, myslel na ně kudy chodil, zkoušel různé druhy skel, sám si vyráběl brusné a lešticí kotouče, měnil převody ve šlapacím brusu.

„Poslouchejte, Vladimíre, nepřeháníte to trochu s těmi čočkami?“ zeptal se ho jednou profesor Krejčí. Hamyš se ohradil a poukázal na to, že má broušení čoček pro magická zrcadla v popisu práce.

„Nejen broušení čoček, příteli,“ usmál se profesor Krejčí vlídně, hladě zlatého hada na svém prsteníku pravé ruky. „Také pozorování magických mraků a astrálních bytostí máte v popisu práce.“

„Já je pozoruju, pane profesore,“ hájil se Hamyš, ale červeň v lících ho usvědčovala ze lži. „Právě včera jsem viděl takovou pitvoru, div mi špičatým nosem oko nepropíchla…“

„V pořádku, rád slyším, že nezanedbáváte pozorování. Bedlivé pozorování, jak říkával náš velký předchůdce Cagliostro, je základ vědecké práce. Pozorujte, Vladimíre, a zase pozorujte. Čočky nechte napokoji. Už jste jich nabrousil tolik, že byste mohl vybavit magickým zrcadlem každou domácnost v Praze.“

Tehdy na sebe Hamyš uvalil trest týdenního půstu zpestřeného bičováním ranním, poledním a večerním. Po týdnu už byl sám podobný pitvoře se špičatým nosem, jak shledal při pohledu do zrcadla obyčejného, nikoli magického.

A pozoroval.

Nekázeň, již projevoval v uplynulých týdnech, zřejmě zhatila výsledky jeho dosavadních snah o zasvěcení. Jinak si totiž nedovedl vysvětlit fakt, že v magickém zrcadle nevidí dočista nic. Kameny se třpytily, někdy docela hezky, když měsíční paprsek měkce objal safírovou hranu, ale žádná znamení astrálního světa nepozoroval.

Snažil se ze všech sil, aby navykl neposlušné oko pozorovat znamení zásvětní říše. Nahlížel do magických skřínek i za nocí, kdy měsíční svit byl minimální, a nedbaje výsměchu svých druhů se cvičil v pozorování i ve dne, třebaže dobře věděl, že sluneční světlo je hrubé, magicky nevýznamné.

Až jednoho dne, krásně slunečného, vykřikl úžasem, protože poprvé spatřil zcela zřetelný obraz astrálního světla.

V zorném poli stál strom s tlustým, příčně vroubkovaným kmenem, jehož větve vyrůstaly takřka z jednoho místa; byly jich stovky, všechny rovné, strmě vzepjaté, rovnoměrně rozmístěné kolem dokola. Hamyš chvilku napjatě čekal, zda se na stromě objeví nějaké zvíře, veverka nebo pták, nebo dokonce zda zpoza kmene nevystoupí astrální bytost, ale nic takového se nestalo.

Jeho zraku se zjevil pouze ten mohutný strom, který svým tvarem nepřipomínal nic, co bylo k vidění kdekoli na Zemi.

Pracovna byla naštěstí prázdná, Hamyšovi druzi teď trávili čas rozjímáním ve svých celách, neboť – na rozdíl od pošetilého Brouska, jak Hamyšovi posměšně přezdívali, nehodlali mařit čas pozorováním ve sprostém slunečním světle, takže nikdo nezaznamenal jeho výkřik, ono znamení hrůzy, ale také radostného úžasu.

Hamyš oddálil oko od čočky a pohroužil se do tichého díkuvzdání otcovskému učiteli, profesorovi Krejčímu, který ho laskavou přímluvou zavedl na správnou cestu poznání. Bez něho bych skutečně zůstal potrhlým Brouskem, a cesta k vyšším stupňům poznání by mi byla navždycky uzavřena, uvědomoval si, a oči se mu plnily slzami dojetí.

Pak ale pochybnosti vstoupily do jeho mysli, stejně ostré, stejně znepokojivé jako tehdy, kdy uvažoval, zda neublížil kolegovi Kropáčkovi vyprávěním o jeho směšných kouscích.

Prsty se mu chvěly, když otevíral víko magického zrcadla.

Třeba jde o žert některého kolegy. Namalovali strom na papírek a vlepili ho dovnitř. To jenom obecný lid považuje vědce za lidi suché, nepřístupné žertu. Ve skutečnosti milují legraci stejně, jako třeba mlynáři nebo ševci.

Otevřel skřínku a zdráhavě nahlédl dovnitř. Oddechl si, protože žádný obrázek nebyl nalepen na pestrobarevné mozaice drahých kamenů. Dlužno podotknout, že to všechno byly pravé drahokamy, žádné náhražky ze skla.

Zavrtěl hlavou a usmál se. Teprve teď mohl vychutnat svoje štěstí. Bez jakékoli pochyby viděl ten strom, a protože uvnitř skřínky nic není, tak…

Něco tam přece bylo.

Sklonil hlavu a uviděl maličké chmýříčko pampelišky.

Zřejmě proniklo dovnitř otvorem, uzpůsobeným pro světelné paprsky.

Málo scházelo a byl by se nechal unést převelikým hněvem. Měl sto chutí udeřit drahocenným zrcadlem o zem a šlapat v troskách, dokud by ho podešvemi docela nerozdrtil. Ovládl se však a vybil svoji zlost na tom chmýříčku, rozemlel ho v prstech a bědný zbytek zahodil do prachu.

Já hlupák, já blázen, já…

Jak je to možné? napadlo ho najednou. Jak je možné, že se chmýří v magickém zrcadle tolikrát zvětšilo?

Znal dobře efekt zvětšovacího skla. Obraz chmýří nebyl dvakrát, třikrát větší skutečnosti, jak tomu bývá pod zvětšovacím sklem. Jistě byl stokrát větší, možná i více.

Třeba jsem přišel na nějaké nové kouzlo, napadlo Hamyše. Rád by umístil chmýří znovu do zrcadla, ale nemohl, protože ho ze zlosti zničil.

Vytrhl si tedy vlas a vložil ho do skřínky. Nahlédl dovnitř.

Také vlas byl tlustý jako kmen stromu, a přece vypadal jinak, úplně jinak než chmýří pampelišky. Dlouho vlas pozoroval, a potom si zvětšený vlas nakreslil olůvkem do sešitu.

Postupem času vylepšil svoje magické zrcadlo. Vestavěl do skřínky složité šroubové zařízení, které mu umožňovalo přesněji umístit pozorovaný objekt. Jeden šroub posouval objekt vzhůru nebo dolů a druhým šroubem ho bylo možno přibližovat k čočce anebo jej od ní vzdalovat. Přišel také na to, že zrcadlo více zvětšuje, použije-li dvojici čoček, zhotovených z dokonale čirého skla.

V tu dobu se pohyboval na krůček od propasti. Stále ještě se mohl vrátit na dobrou cestu, mohl odolat pokušení, které na něho doráželo, a mohl se stát výkonným vědeckým pracovníkem, který věnuje veškeré své síly blahu svých bližních.

Rozhodující krok, kterým se nenávratně přenesl za hranici zla, učinil toho dne, kdy se rozhodl pozorovat vodu.

Jeho úvaha byla prostá a zdánlivě nevinná.

Na všech pozorovaných předmětech (navykl si říkat „objektech“) vidím podrobnosti, které prostým okem vidět nejsou, na chmýříčku pampelišky, na lidském vlasu, na muší noze a na komářím sosáku, uvažoval. Co spatřím na objektu, který zdánlivě nemá vůbec žádné podrobnosti, ani tvar, ani barvu, který pozbývá jakékoli zajímavosti? Co uvidím na objektu tak všedním, jako je kapka vody?

Dlouho se pokoušel uvěznit kapičku vody ve svém magickém zrcadle čili „aparátu“, jak mu v duchu říkal, až nakonec objevil docela jednoduchou metodu. Skleněnou trubičku rozžhavil do červena, a když změkla, vytáhl ji do teninkého vlásku. Potom do trubičky nabral dešťovou vodu a celé to skleněné vězení upevnil do šroubového stojanu.

Pak přiložil oko k čočce.

Spatřil něco tak děsného, že hrůza ho zbavila hlasu.

Démoni roztodivných tvarů se vlnivě zmítali všemi směry, máchali kolem sebe sterým chapadlem, rozvírali tlamy, tančili a skákali jako při sabbatu, odporném reji čarodějnic.

Chtěl křičet, chtěl utéct, chtěl udeřit do aparátu, aby se zbavil toho pohledu, ale nedokázal to, musel sedět u pracovního stolku a zíral na svět démonů, který se mu otevře.

Muž nadaný slabší povahou by možná přišel o rozum, nebo by dokonce zemřel. Vladimír Hamyš však byl na svůj věk zkušený vědecký pracovník, který v tu dobu už dospěl třetího stupně zasvěcení. Na setkání s démony byl tedy dobře připraven, a přestože se nedokázal ubránit překvapení, když k setkání došlo, podařilo se mu zmobilizovat veškeré vnitřní síly a zklidnil bouři ve svém duchu, sebral rozum i vůli a vroucně pronesl zaklínací formuli:

„Zaklínám vás, duchové, abyste se mi podrobili v této chvíli, zaklínám vás mocí velikého Adonaie, Eloim, Ariel a Jehovy, Agla Tagla, Mathon, Karios, Almusin, Arios, Membrot, Varios, Pypona, Magot, Sylfoe, Kabolzt, Salamandroe, Tubot, Gnomus, Teroe, Coelis, Goden, Qvinqa, Juana Etilnamus, Zariatnatnit a všech A… E… A… I… A… S… M… O… A… A… M… V… P… M… S… C… S… O… G… D… E… G… A… G… I… E… Z…“

Dvakrát pronesl tato velebná a hrozná slova a počáteční písmena, jejichž smysl nemohou pochopit zasvěcení méně než šestého stupně, avšak na démony nemělo zaklínání pražádného účinku. Ještě byl čas.

Hamyš mohl vstát, mohl opustit pracovnu, mohl projít chladnými chodbami Ústavu, ozdobenými medijními kresbami v bohatě zdobených rámech, mohl uctivě zaklepat na dveře profesora Krejčího a ten by ho laskavě vyslechl a podal by mu pomocnou ruku.

„Synu,“ řekl by mu, dojat jeho důvěrou, „tisícerému pokušení je vystavena mysl výzkumníka a tisícerou zkouškou musíme projít, než dojdeme k vytouženému cíli poznání. Ne každá cesta vede na temeno hory Ararat. Ani jedna z tisíce tisíc tam nevede. Na každém kroku nás čekají propasti a kamenné zdi. I tys dospěl k jedné takové propasti. Zachoval jsi se správně, synu. Poradím ti, co máš dělat. Znič zrcadlo posedlé nezvladatelnými démony a vypusť vzpomínku na strašné setkání ze své mysli. Přidělím ti jinou práci, ve které najdeš větší zalíbení. Neobávej se už ničeho. Nemáš důvod ke znepokojení.“

Takto nějak by se odbyla rozmluva otcovského učitele se synovsky oddaným žákem.

Žel, Vladimír Hamyš neučinil to, co učinit měl, a dopustil se toho nejhoršího, co může badatel při střetnutí s astrálními silami učinit.

Přemýšlel.

Tito duchové, uvažoval, nereagují na nejmocnější zaklinadlo, univerzálně působící na všechny duchy. Ergo, nemohou to být duchové.

Jejich vzezření je pitvorné, avšak postrádá základní atributy, bez kterých se žádný démon neobejde. Nemají podobu ani kozla, ani černého psa, netopýra nebo skvrnité svině. Nemají zuby ani kopyta ani drápy, nemají na sobě ani skvrny, ani tajemná znamení a nejsou porostlí chlupy. Ergo, nemohou to být ani démoni.

Co tedy, u všech všudy, to může být?

Vzpomněl si na strašné vzezření tváře komára a na svůj úlek, jaký zažil, když ten obličej poprvé spatřil. Vybavil si hrůzu, již zakusil, když poprvé pohlédl do oka mouchy. Malé a drobné, je-li zvětšeno, se stává zcela jiným, a působí hrůzně jenom proto, že je lidskému zraku nepovědomé.

Mohu vyloučit možnost neviditelného života v kapce vody? Ve vodě mohou žít živočichové tak drobní, že jsou neozbrojenému oku neviditelní. Po náležitém zvětšení je mohu spatřit. Tvary jejich těl jsou, pravda, pitvorné. Proč ale by měli mít nohy nebo křídla nebo ploutve, jakými jsou vybaveni velcí živočichové? Jejich způsob života je zcela jiný, a proto mají jiné okončetiny a jiné orgány.

Čím déle o té záhadě uvažoval, tím více se uklidňoval, ačkoli právě teď by se měl vyděsit – a jistě by se vyděsil, kdyby si uvědomil, že těmito úvahami zpečetil svůj osud.

Uplynulo několik měsíců.

Hamyš vyplnil tu dobu pilným pozorováním. Beze zbytku využil těch dnů, kdy nepříznivé měsíční fáze neumožňovaly běžná magická pozorování a kdy ostatní pracovníci oddělení trávili svůj čas studiem v knihovně nebo meditací ve svých celách. Pilně kreslil démony – říkal jim, s nemalou dávkou něhy, „potvůrky“ – do svého notesu, který přechovával ve skrýši, vdlabané do desky pracovního stolu. Nezanedbával však ani své běžné pracovní povinnosti, za měsíčních nocí konal pozorování, ale protože se postupně naučil znevažovat tuto práci, netrvalo dlouho a dopustil se prvního podvodu.

Do pracovního deníku nakreslil pitvornou tvář jakéhosi rohatého ošklivce a oznámil vedoucímu oddělení Kalábovi, že spatřil svého prvního ducha. Čekal, že se mu Kaláb vysměje, on, starý praktik, který pozoroval duchy už dvě a půl desítky let. Věděl totiž – z vlastních pozorování kapky vody – že počet zvířátek není nekonečný. Napočítal jich celkem sedmadvacet druhů, čili rodů, jak říkal. Nejraději měl pantoflíčky, paraplíčka, trychtýřky, ale nebyl nijak zklamán, když mu do zorného pole vplula rukavička anebo se tam mihnul maličký hádek, jemuž říkal zámrsk. V říši duchů to musí být obdobné, říkal si. Po pětadvaceti letech praxe je Kaláb musí znát všechny! Vysměje se mu, až mu ukážu vymyšlenou kresbu démonovy tváře.

Kaláb se nevysmál. Naopak, neskrblil chválou.

„Nepochyboval jsem o tom, že se ti to jednou podaří, Vláďo. Gratuluju ti. Jsi zdatný, houževnatý pracovník, a bezpochyby tě čekají velké úspěchy. Lidé jako ty posouvají vědu kupředu!“

Od toho dne Hamyš plnil stránky pracovního deníku kresbami obličejů, rostlin a krajin a také magických obrazců. Byly to zdařilé kresby. Jak jinak! Portrétováním pantoflíčků, paraplíček a zámrsků si Hamyš dobře vycvičil ruku. Kaláb a jeho dva zástupci, trudovitý Šolc a Kafka, který si získal všeobecnou vážnost ukrutným zápachem úst, jakého lze získat jen trvalým obcováním s démony, trávili celé dny dešifrováním Hamyšových kreseb, a osobně sám vedoucí plnil archy hrubého papíru svým drobným, úhledným písmem a posílal hlášení nahoru, profesorovi Krejčímu a ten pak ještě výše, na české prezidiální místodržitelství Akademie věd.

Vladimír Hamyš stoupal ve vážnosti a zdálo se, že má cestu ke kariéře otevřenou.

A v jistém smyslu i měl, přestože poněkud jinak, než jak si představovali přátelé i nepřátelé.

Jednoho pošmourného listopadového dne roku 2313, kdy obloha byla obtěžkána mraky, Hamyš přišel do pracovny a tam zjistil ke svému zděšení, že kdosi otevřel jeho skříň a ukradl mu magické zrcadlo. Na skříni nebyla žádná známka poškození. Veřeje na sobě neměly nejmenší škrábanec a ani zámek, jak se zdálo, se nestřetl s páčidlem.

Hamyš stál před skříní celý zkoprnělý a zmateně uvažoval, co má dělat, když tu ho zahalil oblak odporného puchu. Otočil se a vskutku, zástupce vedoucího oddělení magických zrcadel Kafka k němu tiše ťapkal a zuby se mu zelenaly ve zlém úsměvu.

„Přeje si s tebou mluvit sám profesor Krejčí,“ řekl a lojovité laloky pod bradou se mu chvěly, jak se tiše smál, „nejspíš tě chce povýšit. Jsi přece perspektivní vědecký pracovník. Tak běž, na co čekáš? Jiný by letěl!“

Hamyš zalitoval, že vedle něho nestojí jeho milovaná potvůrka trychtýřek, veliká aspoň jako dospělý muž. Ta by smraďocha spolkla na jedno posezení, pokud ovšem by se jí nezvedl žaludek. V poslední době se Hamyš věnoval pozorování vnitřních orgánů svých potvůrek, těch drobných skvrnek, které zprvu ani nevnímal, a jimž přisuzoval funkci srdce, mozku, plic a žaludku.

Odešel s bídou v srdci do profesorovy pracovny.

Magické zrcadlo leželo před profesorem na stole. To Hamyš čekal. Nečekal však, že profesor bude stejně vlídný, stejně otcovský jako kdy jindy, přívětivý, usměvavý.

Obsah slov však byl v příkrém rozporu s vzezřením pána Ústavu. „Vítám tě, synu,“ řekl profesor Krejčí. „Posaď se. Už dlouho jsi za mnou nepřišel. Postrádal jsem tvoje vyprávění… o spolupracovnících. Ne, neomlouvej se. Chápu, že jsi měl mnoho práce, že jsi byl zaměstnaný.“

Nepatrně ukázal prstem ozdobeným zlatým hadem, požírajícím vlastní ocas, na magické zrcadlo.

„Drobnohled vestavěný do magického zrcadla. Věru, důmyslné.“

„Drobnohled?!“

„Ano, tak se tomu zařízení říkalo za dob temna. Tys to nevěděl?“

„Ne, pane profesore. To je, prosím docela obyčejné magické zrcadlo…“

„Papatra,“ řekl profesor netrpělivě a mávl měkkou rukou. „Neunavuj můj sluch nějakými nesmysly. Zaujala tě nějaká zakázaná kniha, okopíroval jsi nedovolený přístroj a rozhodl ses, že zataháš lva za ocas.“

Hamyš zrudl. Nikdy ho nenapadlo, že jeho objev, ano, byl to dozajista objev, byl znám před staletími ve věku temna a že o aparátu… o drobnohledu… snad může být nějaká zmínka v zakázaných knihách. Někdo už pozoroval pantoflíčky a paraplíčka a zámrsky?

Profesor si ovšem všiml jeho ruměnce. Vysvětlil si ho však úplně jinak.

„Mám tě rád, Vladimíre, a moje pochopení pro tebe je veliké. Nepředám tě kárné komisi Akademie, ačkoli za tohle… Nu, nemluvme o tom. Nejeden velký učenec má za sebou nějaký ten hříšek, divil by ses, kdybys věděl…“

Přimhouřil oči a zálibně se usmál, jako by vzpomínal na svoje vlastní mládí. Pak ale zvážněl a řekl:

„S výsledky tvé práce v oddělení magických zrcadel jsem spokojen a rozhodl jsem se, že tě přeřadím na náročnější práci. U Kalába je takového talentu škoda. Rozluč se s ním a zítra se ohlásíš u Effenbergera.“

„V oddělení oživování mrtvol?“

„Nejsi rád?“

„Ano… ovšem… kdo by nebyl… taková pocta…“

„V minulosti ses osvědčil a já od tebe čekám, že ve své činnosti budeš pokračovat,“ řekl profesor pomalu a zřetelně. Naznačoval tím, že jeho slova mají nějaký jiný, skrytý význam?

„Děkuji za uznání, pane profesore.“

„Osvědčil ses, a proto mi bylo dvojnásob líto, že jsi ustal ve svých iniciativních hlášeních. No, nevadí. Teď budeš mít příležitost, abys napravil, co jsi zanedbal. Na zklamání zapomenu, právě tak jako zapomenu na tuhle… hloupost.“

Štítivě se dotkl magického zrcadla… drobnohledu… a had na jeho prstu se zlatistě zablýskl ve svitu voskovic.

„Kropáček promluvil. Vzdoroval dlouho, dobytek, ale španělská bota, málo platné, rozváže jazyk i němému. U Effenbergera se dějí pěkná svinstva, podle toho, co to prase blábolilo, než zdechlo. A písař, to hovado, zkomolil výpověď, takže hvězdy vědí, co přesně Kropáček vypovídal. Však taky kat má na tom zásluhu. Snad stokrát jsem posílal nahoru hlášení s doporučením, aby kat netloukl vyslýchané do obličeje olověnou rukavicí. Kdo pak má rozumět, co blábolají chlapi s roztříštěnou čelistí? Je to těžká práce. Jsme obklopeni idioty, synu. Proto spoléhám na tebe. Tady máš patent doktora filozofie a toto je osvědčení, že jsi zasvěcenec sedmého stupně.“

Vytáhl ze zásuvky dva pergamenové svitky a hodil je užaslému Hamyšovi do klína.

„Hlášení čekám do čtrnácti dnů. Věřím, že mě nezklameš. Chci znát jména těch tmářů a chci přesně vědět, čím se zabývají. Mimochodem, tahle věcička,“ ukázal na drobnohled, „zůstane zatím tady. Nemohu ji zničit hned, to jistě chápeš. Nejsem tak všemocný, jak si všichni myslíte. Akademie mě hlídá. Má v Ústavu svoje lidi, sám nevím, kdo to je. Číhají na krok stranou, a potom spadla klec a je se mnou konec. Až přijdeš se seznamem spiklenců a s hlášením o činnosti, holenku, to bude jiná. Ano, řeknu těm černým, doktor Hamyš sestrojil drobnohled na můj popud, sám jsem mu předal podklady. Ptáte se, proč to udělal? Aby získal důvěru těch zločinců, kteří netouží po ničem jiném, než aby se vrátil temný věk a jeho velká smrt a den sta sluncí. Sám jsem mu předal podklady, tak to řeknu černým, a tobě, Vladimíre, to dám černé na bílém. No tak, chlapče, hlavu vzhůru, jsi dvojnásobný doktor, velký zasvěcenec, svět ti patří, copak to nechápeš? Blahopřeju ti, synu! A teď se spolu napijeme na tvoje příští úspěchy. Nic se nežinýruj, Vláďo, osvědčení zasvěcence ti spadlo do klína, he, he, takže zábrany můžeš hodit za hlavu. Naopak nauč se pít, synu. Svoje úkoly pak budeš plnit mnohem snadněji, s klidnou myslí!“

Následujícího dne dvojnásobný doktor a zasvěcenec sedmého stupně Vladimír Hamyš nastoupil v Effenbergerově oddělení pro oživování mrtvol a bez prodlení se ujal pracovních povinností.

Biřici vyvlekli omámeného muže ven.

Hamyš se chytil zoufale za hlavu.

„Lidi, tohle přece nejde, to nemůžeme připustit! Ten chlap za nic nemůže! Já to nesnesu, já už nechci, mám na svědomí Zúbka a Hrona a…“

Bezděčně přešel ze standardní akademické němčiny do češtiny, takže Sonnemann s Hansem mu nerozuměli.

„Pane,“ přerušil ho Viktor, „pamatujte na svoje poslání. Chcete snad, aby v poslední chvíli všechno ztroskotalo na vašem…“

Nedořekl. Sonnemann si založil ruce za zády a pohupoval se na špičkách. Hans bedlivě zkoumal čistotu svých nehtů.

„Na mém svědomí? Jen to řekni, neboj se. Třeba to tak bude. Třeba nakonec všechno opravdu ztroskotá na mém svědomí.“

„Pane,“ řekl Viktor tiše, „vy si ale opravdu neuvědomujete, o co tady jde! Vy jste jenom posel, nic víc. O vašem úkolu rozhodli jiní, a vy nemůžete udělat nic jiného než úkol splnit.“

„Ty mě chceš zachránit před mučírnou i přes mou vůli?“

„Já vás dopravím přes oceán, i kdybyste se bránil,“ řekl Viktor. Pak přešel znovu do němčiny a řekl Hansovi: „Myslím, že dole už bude klid. Můžeme jít.“

Sonnemann pokýval, jako by chtěl říct: no konečně, to vám to ale trvalo. Hans otevřel dveře, s ostražitostí snad zbytečnou se rozhlédl po chodbě osvětlené lojovou lampou, mírně pokynul rukou a vyšel ven. Viktor jemně postrčil Hamyše před sebou a poslední vyšel Sonnemann, který také zavřel dveře.

Netrvalo dlouho a už stoupali po vysutých schůdkách na palubu Fénixu, pěkné dvoustěžňové karavely, vystrojené zřejmě novými plachtami a lanovím. Také členové posádky budili dobrý dojem, rozhodně lepší než jejich kapitán Sonnemann.

Hamyš předpokládal, že vyplují okamžitě, ale Sonnemann se neměl k tomu, aby dal rozkaz k odpoutání lodi. Vyslechl hlášení svého zástupce, něco mu huhlavě poručil a zmizel ve své kajutě na zádi. Viktor se dokonce ani nenamáhal vystoupit na palubu. Zůstal dole, na nábřeží, a cosi vykládal Hansovi.

Hamyše napadlo, že Sonnemann s Viktorem na něco, nebo snad na někoho, čekají. Padla na něho tíseň. Uvědomil si, že už nemá strach z Akademie a jejích mučíren.

Začal se bát Viktora.

Za týden po nástupu do Effenbergerova oddělení pro oživování mrtvol měl Hamyš celé spiknutí jako na dlani. A pochopil také, proč profesor Krejčí nasadil jako špeha právě jeho, Vladimíra Hamyše.

Obyčejný akolyta magických věd by si v Effenbergerově oddělení ničeho nevšiml.

Pracoviště bylo umístěno do sklepení zřícenin prastaré klášterní budovy, nepříliš pečlivě zajištěné proti definitivnímu zhroucení věkem zčernalými dubovými trámy. Smrt tu byla všudypřítomná, v tisíceré podobě. Na rezavých hácích visely lebky, hnáty i kompletní či polorozpadlé kostry. Ve velikých skleněných nádobách, bez zjevného řádu rozestavěných po chodbách i ve výklencích schodišť, byly do lihu uloženy uřezané lidské hlavy, přízračně bledé, s vyhřezlými jazyky a vykulenýma očima. Z podzemních sálů stoupal odpuzující mrtvolný puch. Na kamenných stolech tu ležely lidské pozůstatky, leckteré v pokročilém stadiu rozkladu. Většina těl nesla neklamné známky mučení – vyšetřovací komise Akademie byla zřejmě hlavní dodavatel pokusného materiálu. Effenbergerovi lidé se svým zjevem příliš nelišili od objektů, s nimiž konali oživovací pokusy. S několika málo výjimkami to byli lidé pokročilého věku, a bylo na nich zřetelně patrné, že už dávno nespatřili denní světlo a že jejich plíce už po dlouhá léta nevdechly nic jiného než pach konzervačního lihu a hniloby. Pouze docent Effenberger se od nich lišil. Byl sice nevysoký, ale ramenatý a bezpochyby měl velikou sílu. Na jeho pařezovité hlavě byly nápadné čelisti, hranaté, spoutané dohromady tlustými provazci svalů.

Při přijímacím pohovoru se nenamáhal, aby předstíral potěšení nad příchodem nového pracovníka, ale na nic se neptal, nezajímala ho Hamyšova vědecká minulost a nechtěl ani vidět dokumenty svědčící o kvalifikaci. Hlubokým bručlavým hlasem pronesl několik formálních vět a potom ho zavedl do sálu, kde se pět živoucích mátoh sklánělo nad mátohou neživou. Představil Hamyše a odešel dřív, než těch pět vykoktalo a vykašlalo svoje jména.

Hamyš však měl čerstvé zkušenosti se svou vlastní nezákonnou činností a věděl tudíž víc než dobře, jak se chová člověk s máslem na hlavě. Opravdu, už druhý den po nástupu by mohl prstem ukázat na dva muže, na doktora Pazderu a doktora Havla, a bez váhání je označit za spoluspiklence. Chovali se až komicky nenápadně, když přenášeli z místa na místo baňky s nějakými plesnivými vodičkami, které docela jistě neměly nic společného se žádnou z vědecky uznávaných magických praktik. Pazdera byl tak naivní, že ukrýval svůj tajný notes vedle krbu, v bedně plné třísek a starého papíru na podpal. Brzy nato Hamyš odhalil Dvořáka, o doktorovi Jeřabinském den pochyboval, ale když si všiml, jak pečlivě sleduje přesýpací hodiny a v pravidelných intervalech odchází, údajně proto, aby vykonal potřebu, všechno mu bylo jasné.

A po týdnu si byl jist, že profesor Effenberger je do všeho zasvěcen. Snad jenom dva tři badatelé stáli mimo spiknutí, a samozřejmě Viktor, ten přitroublý pohůnek, který se zabýval přenášením mrtvol a čištěním krbu a a úklidem a drobnými pochůzkami. Osmého dne po nástupu, s těžkým srdcem, Hamyš zaklepal na dveře pracovny profesora Effenbergera. Povzbuzen bručlavým vyzváním vstoupil, opatrně za sebou dveře zavřel a přistoupil ke stolu. Profesor cosi psal husím brkem, hlučně skřípaje. Neobtěžoval se, aby zvedl k příchozímu oči, nechal ho chvíli stát a teprve když dopsal řádek, ukázal brkem na prázdnou židli a psal dál. Hamyše to urazilo.

Dvě noci nespal, dvě noci prožil v krutém rozvažování, a když se nakonec rozhodl k sebeobětování, milostpán se ani neuráčí zabučet.

„Krejčí mě sem vyslal jako špeha,“ řekl drsně. „Mám za úkol získat důkazy a všechny vás udat.“

„Já vím,“ řekl Effenberger, neustávaje ve psaní. „To je všechno, co jste mi přišel říct?“

„Myslel jsem, že vás to bude zajímat.“

„Proč by mě to mělo zajímat?“

„Já vás ale nechci udat.“

„To předpokládám. Proč jinak byste se mi přiznával, že jste udavač?“

Effenberger konečně dopsal – zřejmě jakési hlášení o úspěšném plnění zadaných výzkumných úkolů, posypal list pískem, odložil brk na stojánek, pečlivě nasypal písek zpět do posejpátka a teprve po celé této proceduře, která Hamyšovi připadala nekonečná, opřel se pohodlně do vyřezávaného křesla a položil ruce na hlavy dvou démonů, kteří sloužili jako opěradla.

„Nu?“ řekl tázavě. „Co s vámi, špehu?“

„Je to strašná situace, pane docente. Profesor Krejčí tuší… ne, on ví, že se ve vašem oddělení něco děje, a čeká, že mu přinesu výsledky do čtrnácti dnů. Má mě v hrsti, chápejte, já jsem také bádal, a…“

„Tak? Bádal? V jakém oboru jste bádal?“

„Zkoumal jsem kapku vody… Sestrojil jsem přístroj, který mohl stonásobně, tisícinásobně zvětšit vše, co jsem do něho vložil. Byl to přístroj…“

„Drobnohled…“ doplnil ho docent Effenberger.

„Drobnohled, ano, tak to říkal profesor Krejčí. Já jsem, prosím, sestrojil drobnohled. Je to můj, když dovolíte, vynález.“

„Váš vynález?“ usmál se docent Effenberger ironicky. Ze zásuvky vytáhl knihu a chvilku listoval. Podle jejího vzhledu Hamyš okamžitě poznal, že pochází z věku temna. Polilo ho horko. Co to má znamenat? Jak Effenberger může tak lehkomyslně…

Docent konečně našel to, co hledal, a podal otevřený svazek Hamyšovi.

„Váš vynález vypadal asi takto, předpokládám…“

V knize byl obrázek, opatřený nápisem:

PRIMITIVNÍ LEEUWENHOEKŮV MIKROSKOP Z R. 1677.

Hamyš vyjeveně hleděl na obrázek. Pak zvedl oči.

„Je podobný… ty šrouby, ano… jenom stojan… můj drobnohled nemá stojan. Zabudoval jsem ho do magického zrcadla.“

„Tak. Do magického zrcadla. Prolistujte si tu knihu, doktore. Najdete v ní mnohé poučení.“

Hamyš horečně listoval knihou a klouzal očima po řádcích. Nerozuměl snad ani každému desátému slovu, které tu četl. Achromatický objektiv… plankonvexní čočky… okuláry… zvětšení 7000 násobné… preparační kukátkový drobnohled… immersní systém…

„Já jsem tedy vynalezl…“ zašeptal, a Effenberger ho doplnil:

„… něco dávno vynalezeného. Ale z toho si nic nedělejte, příteli. Také my pracujeme na výzkumu, který naši předkové podnikli už před staletími. Vliv plísní na mikroorganismy. Hledáme antibiotika, ten zázračný lék, který nám pomůže úspěšně bojovat proti morovým ranám.“

Hamyš ale nebyl schopen myslet na nic jiného než na svůj drobnohled.

„Vy… vy také používáte drobnohledů?“

„Samozřejmě. Bez nich bychom výzkum antibiotik vůbec nemohli dělat. Máme ovšem mnohem dokonalejší nástroje, než byla ta vaše… hračka.“

Hamyš cítil, jak mu srdce buší až v hrdle. Hračka! Urazil se. Co si to dovoluje ten mrtvolkář? Jak se může opovážit… Já, můj objev…

Nakonec ho budu muset udat. Ano, koleduje si o to! Provokuje mě, dráždí mě! Přišel jsem za ním se srdcem na dlani a on se mi odvděčil políčkem do tváře.

„Vidím, že rudnete. Ano, vy se rozčilujete, příteli. Přečtěte si tohle hlášení. Věřím, že vás uklidní.“

A docent Effenberger podal Hamyšovi před chvilkou dopsanou zprávu.

Písmena létala zmateně Hamyšovi před očima, a začal souvisle číst, teprve když mu zrak padl na jeho vlastní jméno. Ano, Vladimír Hamyš, tak to tu stálo.

Musel si text přečíst dvakrát, než plně pochopil, co tu bylo napsáno.

Docent Effenberger ve zvláštním hlášení informoval svého přímého nadřízeného profesora Krejčího o mimořádné události, ke které došlo 26. prosince 2313 při pokusu o oživení mrtvoly metodikou kombinovaného zaříkávání, aplikace Velké tinktury a procedury fialového mystéria. Jakmile se dospělo k vyvolávání duchů jména Adonai, Eloim, Ariel, Tagla a Mathon, došlo k částečnému oživení, při kterém se mrtvola vztyčila, uchopila nadlidskou silou nejbližšího stojícího badatele, jímž byl nešťastnou náhodou doktor přírodních věd, doktor filozofie a zasvěcenec sedmého stupně Vladimír Hamyš, a jediným stiskem ho zbavila života. Veškeré pokusy o oživení mrtvoly nešťastného doktora Hamyše byly neúspěšné. Tělo bylo prohlášeno za nečisté, a proto vzápětí spáleno. Stvrzeno a podepsáno.

„Nebude to první neštěstí, k němuž dojde při naší práci. Kupodivu, teď mě napadá,“ dodal Effenberger zadumaně, mna si špičku nosu, „vždycky šlo o špicly Akademie. Kupodivu, kupodivu.“

Effenbergerův hlas slábl, jako kdyby se ztrácel do dálky. O to zřetelněji Hamyš slyšel šum, který připomínal zurčení padající vody, avšak byl rytmický, nejdříve pravidelně, asi tak, jako když kovář tluče do podkovy, ale postupem času rytmus nabýval na složitosti a také šum se měnil, někdy byl hlasitější, jindy utichal, kolísala i výška tónu, ano, ovšem, už to nebyl šum, byly to tóny, byla to hudba.

Na Hamyše padla únava. Víčka mu ztěžkla. Rád by něco řekl, ale nedokázal vládnout jazykem. Vědomí si ale uchoval jasné. Věděl, že se s ním něco děje, že Effenberger ho zapředl do neviditelné sítě. Chtěl by se bránit, chtěl by protestovat, ale nevládl ani pažemi, ani jazykem.

Mohl jenom sedět, naslouchat Effenbergerovým slovům, doléhajícím z veliké dálky, a oddávat se pocitu čisté živočišné hrůzy.

„Profesor Krejčí bude jistě zoufalý, až se doví, že se pokus nepodařil. Nu, nebudeme nic odkládat. Máme mnoho úkolů, proto tedy – chutě do práce.“

Uchopil zakázanou knihu a prudce jí udeřil o desku stolu.

Magická hudba ustala, ale její účinky trvaly dál.

To, co zbylo z Vladimíra Hamyše, bylo jen zoufalé vědomí, uvězněné v bezvládném těle.

Vzápětí se však ukázalo, že tělo, sice neposlušné pokynů Hamyšova vědomí, nebylo zcela umrtvené.

Effenberger uložil knihu do zásuvky a řekl:

„Vstaňte a otočte se.“

Hamyš, či spíše jeho tělo, poslechl a právě v tu chvíli se otevřely dveře a dovnitř vstoupili dva muži, doktor Pazdera a doktor Havel. Hamyš, který si uchoval schopnost pozorovat a uvažovat i přes všechnu hrůzu, již zakoušel, pochopil, že Effenberger na své spoluspiklence dělá nějaké posuňky za jeho zády. Dívali se totiž na něho, pak pokývli hlavami, přistoupili k Hamyšovi, uchopili ho za paže a jemným tlakem ho přiměli k chůzi.

Pomalu, s dojemnou ohleduplností, jakou projevuje ošetřovatel k choré stařence, provedli Hamyše chodbami, osvětlenými mihotavou září pochodní, zasazených do těžkých železných držáků. Se schodů ho raději snášeli. Nechtěli zřejmě riskovat, že jim vyklouzne z rukou a potluče se.

Hamyš měl vědomí jasné, ale neuměl odhadnout, jak dlouho putují podzemním labyrintem. Hrůza v něm pomalu slábla a nahradil ji pocit tupé odevzdanosti. Byl dokonce schopen jakési sebeironie: když míjeli jednu z četných skleněných nádob, ve kterých byly pro vědecké účely uchovávány uťaté hlavy, napadlo ho, že už brzy bude v takové nádobě vystavena i jeho hlava a že bude vypadat nejlépe, protože bude čerstvá. Pak si ale vzpomněl, že podle hlášení o mimořádné události jeho tělo bude spáleno. Přišlo mu to trochu líto. Rád by byl naložen v lihu, aby se mohl mrtvýma očima dívat na své vrahy. Nemůže se jim bránit, tím méně bude mít příležitost k pomstě. Vyčítavým pohledem skelných očí by jim aspoň po smrti znepříjemňoval život. Nu, co dělat, komu žalovat. Škoda že to nebude možné.

Jeho duševní klid snad byl také důsledkem oné ševelivé hudby, která ho uvedla do stavu blízkého katalepsii. Byl vskutku vnitřně smířený s osudem a nepocítil hrůzu ani ve chvíli, kdy jeho průvodci otevřeli obě křídla širokých dveří, ozdobených řezbami znázorňujícími smrt, a uvedli ho do hlavního sálu podzemí.

Sál byl dost rozsáhlý, aby v něm uspořádal hostinu sám bájný prezident Akademie pro čtyřiadvacet svých místodržitelů a jejich tajemníky. Klenba a stěna protilehlá vstupním dveřím byly zahaleny v kouři pochodní, čadivých svíček a loučí, zasazených bez zřetelného řádu do železných stojanů podél stěn z hrubě tesaného kamene – snad dokonce celý sál byl vtesán do skály. Uprostřed sálu však nestál hodovní stůl potažený damaškovým ubrusem a obtížený lahůdkami.

Pazdera s Havlem přivedli Hamyše k velikému kvádru z bílého mramoru. Vrchní stěna kvádru byla vydlabána a tvořila mělkou, zato širokou vanu.

Nahoře na kvádru leželo mrtvé tělo. Bylo nahé, jenom pohlaví mělo zakryté rouškou s rudě vyšitým znakem pentagramu čili pantaklu, prastarého znamení jednoty vesmíru a člověka, užívaného už před tisíciletími egyptskými a řeckými mágy.

Po obou dalších stranách kvádru stáli se sklopenými hlavami přední pracovníci oddělení. Nedívali se na mrtvolu. Zřejmě nevnímali docela nic. Zrak nejspíš upírali dovnitř sama sebe, pohrouženi v nejhlubší meditaci.

Je jich osm, uvažoval Hamyš klidně, a my jsme tři. Dohromady jedenáct. To není dobré číslo. Kdo asi přijde? Někdo musí doplnit počet!

Průvodci zavedli Hamyše k hlavě mrtvoly. Tam ho opustili, Pazdera zaujal místo naproti a Havel odešel až na druhou stranu a postavil se ke kratší straně kvádru, mrtvole k nohám.

Hamyš však přestal uvažovat o číslech dobrých a nedobrých. Poznal toho, kdo tu ležel bez života, voskově žlutý, s očima upřenýma na strop.

Byl to Kropáček, právě ten, kterého on, Vladimír Hamyš, napůl bezděčně, ale opravdu jen napůl, udal profesorovi Krejčímu. Po Hronovi a Zúbkovi třetí Hamyšova oběť!

Zachvátila ho nová vlna zoufalství a strachu.

Už se smířil se smrtí a byl připraven na to, že ho někdo nějak zabije. Vzpomněl si dokonce na klepy, které kolovaly po kuloárech Ústavu. V oddělení pro oživování mrtvol se dějí podvody, velmistři magické vědy švindlují hlášení stejně nestydatě jako pracovníci oddělení magických zrcadel. Hamyš dokonce čekal, že na pracovním stole bude ležet člověk, který mrtvolnost toliko předstírá. Jenže Kropáček, který zmizel ve sklepeních vyšetřovací komise Akademie, byl jistě mrtev důkladněji, než jsou kameny, ze kterých je zbudována klenba tohoto sálu!

Proč právě Kropáček! Co se bude dít! Opravdu ožije, aby vykonal pomstu? Chci umřít, prosím o smrt, chci odejít ze světa hned, okamžitě, netrapte mě, prosím, prosím!

Do zorného pole Hamyšových očí zleva vstoupila postava zahalená do šarlatového hávu. To byl ten, který chyběl, dvanáctý do počtu. Pokus nebo snad poprava mohla začít.

Já nechci, já nechci, křičela Hamyšova mysl, ale nikdo ji neslyšel a slyšet nemohl, leda snad astrální bytosti, a ty se jistě rozprchly v hrůze, neboť Hamyšovy zoufalé výkřiky jistě byly strašlivé. Postava promluvila a Hamyš poznal Effenbergerův hlas.

„Udeřila hodina Adonai a můžeme přistoupit k pokusu kategorie delta, pořadové číslo osm lomeno dva tisíce tři sta třináct. Excitační elixír dnes použitý má složení: ginseng padesát gránů, aloe dvacet pět, rebarbora dvacet pět, tolikéž mastixu, mořské cibule o deset méně…“

Effenberger odříkával složení ginsengového elixíru jednotvárným hlasem, snad dokonce diktoval písaři, který je kdesi ukryt a píše, skláněje ucho u naslouchací trubice. Odříkával, až dospěl k poslední složce, k práškovému pižmu, jehož je třeba půl druhého gránu, zatímco pravé ambry gránů dvé a půl.

Po krátké prodlevě vztáhl nad mrtvolu ruce. Také ostatní badatelé ho napodobili. I Hamyšovy ruce, aniž by dostaly jakýkoli vnitřní popud, se vznesly do výše.

Effenberger promluvil:

„Poroučím vám, zásvětným bytostem, hybačům živého i neživého, poroučím vám pod hrozbou strašného trestu, abyste okamžitě opustily svá sídla a přispěchaly sem, poslušný vyššího zákona Rozkazu. Dostavte se v počtu tří nebo devíti nebo dvanácti. Vyšlete tajného pobočníka Astorata v lidské podobě a to beze všeho hřmotu a bez obvyklého obřadu zápachu, aby oživil tuto ležící tělo, zbavené bytostné jiskry. Neučiníte-li to, budu celé vaše plémě pronásledovati hrozným kouzelným prutem až do nejhlubší propasti bičovati, mučiti, a to z moci velkých slov kouzelného klíče a zaklínání.“

Hamyš znal toto zaklínání. Naučil se jeho slovům už v prvních dnech svého zařazení na nové pracoviště. Znal je a věděl, jaká věta bude následovat. Celé jeho vědomí se zmítalo v nevýslovné hrůze. Nemohl pohnout ani malíčkem na své ruce, a tak se strach projevil úpornou bolestí, doléhající nejdříve na čelo a pak vystřelující do celého těla. Ne! Ne! Nezabíjej mě! Netrestej mě! Odpusť mi! Já už nikdy…

Ano, ty už nikdy…

„Zaklínám duchy jména…“

Proč se Effenberger odmlčel, proč považoval za nutné prodloužit Hamyšova muka?

„… zaklínám jména Adonai, Eloim, Ariel, Tagla a Mathon, zaklínám…“

Mrtvola se pohnula. Zvedla ruce, nepřirozeně, jako to dělají marionety v loutkovém divadle.

Effenberger umlkl.

Hamyš zadoufal, že se mrtvole nedostává dalších sil, že pokus – či spíš to byla předem připravená vražda než pokus – selhal, že se všechno odbyde tím sotva postřehnutelným pohybem paží.

V tom se ale přepočítal.

Mrtvola otevřela ústa. Ozval se chraplavý řev, připomínající burácení šelmy. Tělo se posadilo, stejně nepřirozeně, jako prve zvedlo ruce, a pak se obrátilo k té straně, na které stál ochrnutý Hamyš, a s tváří zrůzněnou šklebem nenávisti se na něho vrhlo. Stisklo mu krk, přitáhlo ho k sobě a smýklo jím tak, že celou délkou se ocitl nahoře! Mrtvola zase klesla na záda, ale nepustila Hamyšovo hrdlo ze spárů. Naopak, přitáhla ho k sobě, jeden dole, jeden nahoře, teď už oba nehybní, podobní nepřirozeným milencům, ztuhlým v objetí.

Co se toto dělo, ani Effenberger, ani kterýkoli z jeho pomocníků neudělali nic, čím by mohli Hamyšovi pomoci. Nehnuli ani prstem, stáli kolem kamenného kvádru a lhostejně pozorovali, jak mrtvý důsledkem magického ritu ožil, ale jenom proto, aby živého – doslova – stáhl k sobě.

Hamyš nehybně ležel na mrtvém těle, ruce rozhozené do stran, levou nohu vklíněnou mezi nohy svého příšerného vraha, pravou na straně. Smekla se mu z ní škorně a také ovinovačka se rozbalila a odhalila žalostně otlačenou patu, to svědectví mizerné člověčiny, která právě vzala za své.

Mrtvola se tedy pohnula jen na okamžik, ale ten pohyb stál zato. Tohle napadlo Hamyše, když třeštivá bolest poněkud pominula. A pak si uvědomil: já žiju, ovšem, já žiju!

Ležel s mrtvolou stále na katafalku, v pozici jednak nechutné, jednak prekérní, ale vaz mu nezlomila. Ať se tu stalo co se stalo, on žije, vědomí neopustilo tělesnou schránku, která je ovšem stejně bezmocná jako dříve. Zaslechl Effenbergerův hlas.

Šéf oddělení, opět pomalu a nezúčastněně, jako by diktoval neviditelnému písaři, a snad skutečně diktoval, prohlásil pokus za částečně zdařilý, neboť mrtvola ožila, žel, nikoli trvale, a dvakrát žel, její oživení mělo za následek tragické úmrtí spolupracovníka vzácného nadání, jehož příchod do oddělení mohl znamenat velkou posilu a jest proto co litovati jeho předčasného odchodu, tohoto mučedníka vědy, který život – doslova – položil na obětní kámen poznání.

Konečně Effenbergerovi lidé procitli z ustrnutí, uvolnili prsty, jimiž mrtvola dosud svírala Hamyšův krk, ohmatali puls, přiložili Hamyšovi k ústům zrcátko, přitiskli mu žhavé železo k zápěstí a konstatovali smrt.

To vše Hamyš slyšel i viděl, neboť mu nezatlačili oči, jak je tomu zvykem, kdy člověk sejde ze světa smrtí násilnou a navíc nevysvětlitelnou.

Položili ho stranou, na dřevěnou lavici, která stála u stěny. Živě nad ním diskutovali, hovořili o mimořádné události, někteří upřímně vyslovovali účast – Hamyše překvapilo, že nejvíce jeho smrti zřejmě želel doktor Havel, kdo by to do něho řekl – a nakonec se do hloučku diskutujících vmísil i sám docent Effenberger.

„Tělo zde nemůže dlouho zůstat. Nevíme, která z astrálních bytostí způsobila toto zlo, a mohla by se tu usadit trvale.“

Naklonil se nad Hamyše a pronesl pomalu a zřetelně:

„Lucifer, Ouia, Kameron, Aliscot, Mandesumini, Poemi, Oriel, Magreuse, Pariscon, Estion, Dumogon, Divorcon, Casmiel, Hugras, Fabil Voton, Ulisodierno, Petan: Odejdi, pravím odejdi.“

Vztyčil se a ukázal na Hamyše prstem:

„Odneste ho a spalte!“

Vmžiku se Hamyše chopila desítka ochotných paží a už ho zvedli a už ho nesli, chvatně, ba překotně, kráčeli rychle, chvílemi běželi, ani nepostřehl, kudy se ubírají, měl jenom pocit, že pochodní zasazených do železných držáků ve stěnách ubývá a že sestupují kamsi ještě hlouběji, překvapilo ho to, měl za to, že hlavní pracovní sál je nejhlouběji umístěná prostora rozsáhlého podzemního bludiště, ale zřejmě tomu nebylo tak, nesli ho hlouběji a hlouběji, jako by ho chtěli přímo odevzdat bytostem, které žijí ve sféře pod zemskou deskou.

Připomněl si Kropáčka a vzápětí Hrona a Zúbka, a Vlado, tebe jsem zradil, a přece právě ty jsi mi chtěl ukázat cestu k pravdě, přinesl jsi mi dar, knihu obsahující pravé vědění, obraz světa takového, jaký je, a ne takového, jak ho blouznivě vykládají tihle hlupci!

Země není deska ohřívaná zespodu zlými démony a osvětlovaná svrchu astrálními bytostmi dobra. Země je kulatá, otáčí se kolem své osy, Měsíc obíhá kolem ní a ona sama, spolu s ostatními planetami, krouží kolem Slunce!

Hlupáci! Vy hlupáci! Zničíte mě, jako jsem zničil Hrona a Zúbka a Kropáčka, ale i kdybyste zničili i poslední zmínky o pravdě světa, sama pravda zůstane neměnná, a Země bude až do skonání věků kroužit kolem plamenné hvězdy zvané Slunce!

Cítil úchvatnou duchovní převahu nad svými mučiteli, ale ti, stokrát žel, měli převahu tělesnou.

Ustali ve svém chvatu, teprve když dospěli k veliké peci účelu zřejmě magického. Položili Hamyše na hromadu polen, takže se mohl do syta vynadívat na sbírku vycpaných netopýrů, rozvěšenou na černém stropě. Ale ani teď nehodlali chod událostí zbytečně zdržovat. Bez okolků a zbytečných řečí naházeli do pece třísky a suchý mech, přidali něco křupavého klestí, aby oheň rychleji chytil, na to nakladli borová polena bohatá smůlou a znovu popadli Hamyše, aby ho šoupli pěkně navrch, na polena, klestí, mech a třísky. Potom někdo hodil dovnitř hořící pochodeň a poslední, co Hamyš zaslechl, než ztratil konečně vědomí, bylo zarachocení litinových dvířek pece.

Čas se vlekl pomalu jako na mučidlech. Lodi připlouvaly a odplouvaly, kovaná kola povozů hrkotala po hrbolatém nábřežním dláždění, Sonnemann, jak si Hamyš všiml, si rozsvítil lampu ve své kajutě, neboť dvojice okének ve vstupních dveřích se tajuplně rozzářila a spiklenecky pomrkávala. Na nábřeží vpochodoval oddíl biřiců. Celý večer, až hluboko do noci, tu budou hlídat majetek i zdraví pokojných občanů. Lampář, kulhavý mužík celý umazaný od sazí, obešel lucerny a zapálil svou dlouhatánskou pochodní olejové lampy. Přístavní věž zrudla září strážního ohně. Tma zhoustla, takže Hamyš, opřený o zábradlí, už neviděl Viktora rozmlouvajícího s Hansem, světlovlasým agentem Akademie, jen občas zaslechl jejich bublavé hlasy.

A najednou, kde se vzal, tu se vzal, přicválal jezdec, v jedné ruce pochodeň, v druhé kožené pouzdro. Ani se nenamáhal sesednout. Zamířil rovnou ke schůdkům a bez jediného slova podal pouzdro Viktorovi a hned nato odcválal, až od kopyt jeho koně odletovaly jiskry.

Viktor se chvatně rozloučil s Hansem a vystoupil na palubu. Sonnemannův zástupce vydal několik rozkazů. Do lodníků vjel život: čtyři seběhli po schůdcích na nábřeží a odvázali karavelu od černých dubových trámů, ke kterým byla připoutána. Ledva se vrátili, vytáhli schůdky nahoru a jejich druzi už odstrkávali dlouhými bidly loď od břehu. Zdálo se, že spěchají, jako by teď, najednou, záleželo na každém okamžiku.

„Pojďte, pane,“ vybídl Hamyše Viktor a uchopil ho jemně za paži. Do Sonnemannovy kajuty vstoupili bez zaklepání. Kapitán ani nevzhlédl od svých map, které proměřoval mosazným odpichovátkem. Viktor usedl a také Hamyš si sedl. Byl vystrašený, ale také podrážděný. Zdálo se mu, že Viktor se chová nějak panovačně.

Viktor otevřel pouzdro a vytáhl svitek papíru.

Pozorně si pročetl, co na papíru bylo napsáno, usmál se a podal list Hamyšovi.

Stála tu jediná věta. Zněla:

„Vladimír Hamyš byl vyvržen z života tohoto světa rukou popravčího mistra Halskeho a jeho tělo strávil očistný oheň…“ Žádný podpis, žádné znamení, žádná pečeť, jen jedna jediná věta na bílém papíře.

Viktor, jak se zdálo, byl velmi spokojen.

„Teď už nemůže vůbec nic zhatit náš úspěch,“ řekl česky. Sonnemann, kupodivu, na to navázal. Řekl ironicky:

„Leda bouře a piráti a mořské obludy a zlí duchové. Jinak nic, vůbec nic.“

„S tím už si snadno poradíte, kapitáne,“ usmál se Viktor.

Potom pojedli a ubytovali se v nejlepší kajutě na lodi.

Hamyš dlouho nemohl usnout na kymácivém visutém lůžku. Zmítal se v polospánku a trápily ho strašné vidiny, ale také vzpomínky na příhody nedávno minulé.

Náhle, když už se propadal do spánku, procitl a vytřeštil oči do tmy. Viktor už spokojeně pochrupoval. Ten by usnul i v dračí náruči.

Hamyš si uvědomil, že v krátké době už podruhé čte úřední záznam o své vlastní smrti.

Zvláštní náhoda.

O to více znepokojivá, že počet dvou nemá správný magický smysl. Dva, pokud dva prvky nestojí v protikladu, pokud jsou stejného řádu, nejsou nic.

Zato tři, to pak je jiná. Tři prvky tvoří základ nezviklatelný. Na třech bodech zemského obvodu stojí nebeská klenba a tři démoni podepírají zemskou desku. Tři…

Zmítal se na lůžku a usnul až velmi pozdě.

Nazítří si zase vzpomněl na hrozivý zákon trojice a nepřestal na něj myslet po celou tu dobu, kdy karavela Fénix unikala pirátům, potácela se v bouřích a vyhýbala se démonům a mořským příšerám.

Muž oblečený do černého s hrozně vyzáblou bledou tváří se vznášel na nebi a díval se dolů velikýma horečnatýma očima. Nebe vypadalo divně. Bylo pestrobarevné, mraky měly stejný vzor jako perské koberce…

Ten muž jsem já, uvědomil si Vladimír Hamyš.

„Otevřel oči, pane profesore!“

„Dej mu napít, Viktore.“

Viktor Nechleba, ten tichý, nenápadný, vždycky ochotný podomek oddělení pro oživování mrtvol, šetrně podsunul pod Hamyšova záda svalnatou paži, otužilou častým přenášením nebožtíků, a k okoralým ústům mu přiložil sklenici naplněnou až po okraj chladným, příjemně aromatickým nápojem.

Hamyš se zhluboka napil. Nápoj ho osvěžil. Byla to citronáda s příměsí čehosi lahodného, povzbudivého. Vymanil se z Viktorova objetí, posadil se a zašeptal:

„To všechno byl jenom sen?“

Všechno to tu vypadalo přesně tak jako v onen osudný den, kdy profesor Krejčí Hamyše přeřadil do Effenbergerova oddělení.

Měkké pohovky lákaly k příjemnému posezení, za španělskou stěnou, ach, tam snad skrývala svoji nahotu smyslná kuběna, kostra s magickým mečem vetknutým do hrudního koše se sympaticky usmívala na lebku ozdobenou pentagramem na psacím stole.

A za stolem seděl profesor Krejčí, zřejmě spokojený, žoviální, hladil si prsten ve tvaru hada požírajícího vlastní ocas a se zřejmým potěšením nasával do nozder vůni těžkého vína, stoupající z velkého cínového poháru, který stál před ním, na archu bílého, hustě popsaného papíru, který byl zřejmě původně svinut do trubičky, protože oba jeho konce byly stočené. Profesor musel na papír položit ruku, když zvedl pohár, aby se napil, a když ho pečlivě postavil na původní místo a utřel si hřbetem ruky rubínové krůpěje se rtů, řekl:

„Právě jsem dostal hlášení o mimořádné události. Vladimír Hamyš, doktor přírodních věd a doktor filozofie, zasvěcenec sedmého stupně, zahynul při výkonu svých povinností a položil život na oltář vědy. Cesta poznání je vroubena hroby hrdinů, s tím se musí vyrovnat každý, kdo po ní kráčí.“

Hamyš si uvědomil, že ho bolí krk, a opatrně se ho dotkl konečky prstů.

„Kropáček tě pořádně stisknul, Vladimíre,“ pokračoval profesor Krejčí. „Stisknul, ale život z tebe nevymáčkl.“

„Vždyť mě prohlásili za mrtvého, odnesli do sklepení a tam mě šoupli do pece, viděl jsem plameny…“

„Tak, tak, Vladimíre, přesně tak tomu bylo. Akademie zase jednou ostrouhala kolečka. Samozřejmě, vyšetřovací komise se nevzdá, ale Effenbergerovi lidé jsou už blízko u cíle. Brzy budeme mít účinný lék proti nakažlivým chorobám, už brzy zvládneme technologii výroby antibiotik! Mimo jiné i díky tobě, Vladimíre. Podařilo se nám vyšetřovací komisi pořádně zamotat hlavu. Zakousla se do tvého magického zrcadla jako myš do špeku. Byl to kapitální úlovek, drobnohled a zápisník s kresbami mikroorganismů…“

„I ten zápisník mají v rukou?“ vykřikl Hamyš. Profesor Krejčí se na něho účastně usmál.

„Jinak to nešlo, Vladimíre. Musel jsem dokázat, že patříš ke spiknutí tmářů. K Effenbergerovi jsem tě poslal na výslovný příkaz komise. Musím se ti přiznat, že jsem hrál nebezpečnou hru. Navrhoval jsem totiž, abys byl mučen a popraven! To oni přišli na ten nápad, že by tě mohli použít jako vyzvědače v Effenbergerově oddělení. A milý Effenberger sehrál vrcholné dějství dramatu. Do tajného hlášení pro prezidiální místodržitelství napsal, že jsi bezpochyby spiklenec, protože nenávist dočasně oživlých mrtvol se obrací proti tmářům! Effenberger je teď čistý jako lilie. Vtipný kousek, nezdá se ti?“

„Moc vtipný,“ zabručel Hamyš, ohmatávaje si krk. „Jenže, co bude dál?“

„Tak, tak, příteli, co bude dál. Správná otázka. Věř mi, že jsem ji sám sobě položil, když jsem začal intriku spřádat, a to bylo už toho dne, kdy mi na stůl přišlo udání, že Vladimír Hamyš je tmář, neboť sestrojil drobnohled a zkoumá mikroorganismy.“

„Pane profesore, ve jménu Kavky a Kodyma, vysvětlete mi… Tohle všechno, pentagram, magický meč, rituály, esoterické vědění…“

„To všechno jsou nesmysly. Je to hanba dnešní doby, která je pravým temným věkem!“

Profesor zvážněl. Bylo až překvapující, jak se změnila tvář tohoto dobře živeného, sama sebou spokojeného bonvivána. Jeho měkké rysy ztuhly, kolem koutků úst vyvstaly přísné vrásky a v očích se usadil stín.

„Doba, kterou hlupci manipulovaní Akademií nazývají dobou temna, byla ve skutečnosti dobou vrcholného vědění, a my, kteří dnes s námahou a za cenu velikého rizika konáme jakési pokusy, abychom ulehčili břímě osudu našim ubohým současníkům, neznáme ani tisící díl tisícího dílu znalostí, jež byly běžné našim předchůdcům před třemi sty lety. Vždyť my ani nevíme, co to vlastně byl ten týden sluncí, co bylo to velké umírání, které nastalo po něm. Naši předkové objevili zřejmě něco zakázaného… nebo snad zneužili svých znalostí? Nikdo neumí odpovědět. Obrovská rozloha zakázaných oblastí nám napovídá o rozsahu té pohromy. Je to tam příšerné. Můžeš mi věřit, já tam byl.“

„Vy jste tam byl?“ zvolal Hamyš.

„Pozůstatky domů, které se roztavily, jako by byly z vosku. Pole koster, které v noci světélkují. V ruinách tam žijí příšery, napůl lidé, napůl zvířata…“

Povzdechl, a nevesele se usmál.

„Jednou snad budeme znát to, co znali naši předkové. Jednou je snad doženeme. Ale nesmíme připustit, aby se ta hrůza opakovala. To je naše hlavní starost.“

Hovořil tiše, a Hamyš měl dojem, že mluví sám k sobě, že sama sebe přesvědčuje. Profesor Krejčí, Effenberger a jeho spolupracovníci, i ten Kropáček, který zřejmě nebyl skutečně mrtvý a pouze hrál podle předem nachystané role – pro koho? Byl mezi dvanácti další špeh Akademie? Asi ano, proč jinak by Effenberger divadélko uspořádal – všichni ti tmáři, kteří ve skutečnosti nejsou tmáři, třebaže se zasazují za obnovu věku tmy, ačkoli to nebyl věk tmy, navzdory tomu, že vyvrcholil nepochopitelnou zkázou, ti všichni mu teď připadali marní a směšní.

K čemu to všechno? Nebyl jsem šťastnější, když jsem věřil v existenci duchů dobrých a duchů zlých, kteří bydlí v hlubinách pod zemskou deskou? Jistě jsem byl šťastnější.

Nemůže být šťasten člověk, který jednou pochopí, že Země je kulatá.

„Co bude se mnou?“ připomněl Hamyš profesorovi. „Tohle je moje hlavní starost.“

„Odejdeš. Viktor tě sem dopravil podzemní chodbou. Pomůže ti a odvede tě do bezpečí.“

„Kde je bezpečí? Kde se schovám, přisám Kavka, ve které zemi na zemské desce najdu útočiště? Akademie má svoje…“

Zarazil se.

„Země je kulatá,“ řekl tiše.

Profesor Krejčí vytáhl ze zásuvky velkou knihu. Hamyš měl pocit, že ji už někdy viděl, a pak si uvědomil, že to je Zúbkův atlas světa!

„Přistup,“ řekl profesor. „Moc Akademie sahá až sem. Tady leží čtyřiadvacet provincií. Dál jsou zakázané oblasti. A tady, Vladimíre, tady leží oceán. Když se přeplavíš na druhou stranu, staneš na území kontinentu, který za staré doby slul jménem Amerika. Možná i tam jsou města roztavených domů a světélkujících koster. Možná. Pak tam – možná – zemřeš. Ale když zůstaneš tady, zemřeš docela určitě. Jdi, a zkus svoje štěstí.“

Tak tedy ta bláznivá dobrodružství nekončí, uvědomil si Hamyš. To nejhorší teprve leží přede mnou! Nejraději by profesora zardousil, probodal, rozdupal, na kusy roztrhal!

„Proč mě raději nezabijete hned? Proč riskujete, že cestou k oceánu mě zatknou biřicové Akademie! Myslíte, že na mučidlech nepovím, co jsem se právě dověděl?“

„Nedostaneš se na mučidla. Viktor tě zabije dřív, než na tebe první agent Akademie vztáhne ruku.“

„Co když nás přepadnou ve spánku? Co když Viktora přemohou? Co když nás omámí otrávenou vodou?“

Hamyš křičel, bušil pěstmi do desky stolu, takže profesor musel jednou rukou přidržet pohár a druhou lebku.

„Když to musíš vědět… Viktor je kapitán tajné služby prezidia Akademie.“

Profesor vstal, obešel stůl a položil konejšivě ruku Hamyšovi na rameno.

„Toto je temný věk, a toto je bláznivý svět. O černém vykřikujeme, že je bílé a bílé haníme pro jeho temnotu. Musíme žít v tomto světě, protože jsme si ho takový udělali. Svět byl vždycky takový, jaký si ho lidé udělali! Musíme ho změnit. Jeden z největších myslitelů minulosti prohlásil, že nestačí svět jenom poznávat, že je nutno ho měnit. Jdi, Vladimíre. Překroč oceán a odejdi do Nového světa. Možná nepodlehl zkáze, možná tam najdeš lidi usilující o to, o co usilujeme my. Vyprávěj jim o naší námaze. Jdi, buď naším poslem. A buď ujištěn, že nejsi první posel, který tam odešel. Mimochodem, jedním z nich byl i tvůj přítel Vlado Zúbek…“

Hamyš ustoupil o krok a sejmul profesorovu ruku ze svého ramene.

„Půjdu. Ale ještě jedno mi řeknete: vrátil se některý z vašich poslů?“

Profesor pomalu obešel stůl, usedl do měkce polstrovaného křesla a napil se vína. U dveří zavrzaly parkety. Viktor zřejmě už ztrácel trpělivost a přešlápl z nohy na nohu.

Profesor vzhlédl a řekl:

„Ne. Nevrátil se. Ještě nikdo se nikdy nevrátil.“

Po hrozné plavbě trvající tři měsíce a jeden týden plavčík, který držel hlídku ve strážním koši, oznámil, že vidí na obzoru temnou čáru.

Hamyš byl na konci sil. Nikdy nebyl otylý, ale teď už opravdu připomínal kostlivce. Vypadaly mu přední zuby, tělo měl pokryté ošklivě páchnoucími boláky a vlasy si mohl škubat po hrstech.

Příznivou zprávu přijal netečně.

„Země… ano… země… To je dobře, to je dobře.“

Nic duchaplnějšího ho nenapadlo.

Zato na Viktora, Sonnemanna nebo na ostatní lodníky plavba neměla vůbec žádný vliv. Vypadali přesně tak jako před čtvrt rokem, kdy kradmo opouštěli ztemnělý hamburský přístav.

„Musíte se rozloučit s kapitánem, pane,“ řekl Viktor. „Jste u cíle.“ Jste u cíle? Snad… jsme u cíle!

Hamyše nenapadlo, že ho Viktor někdy opustí. Bezděčně předpokládal, že sluha s ním půjde dál, že mu bude i nadále pomáhat. Viktor uhodl, na co asi myslí, a zřejmě se chtěl za každou cenu vyhnout nepříjemné debatě a výčitkám.

„Kapitán čeká, pane.“

Hamyš byl tak slabý a otupělý, že se zmohl jen na nejasné zabreptání, a bez odporu se nechal vyvést z podpalubí a následoval Viktora do kapitánské kajuty.

Kapitán Sonnemann seděl za stolem a psal brkem záznam do lodního deníku. Zvenčí doléhal křik lodníků. Připravovali lodici ke spuštění na moře. Zaveze Hamyše ke břehu.

„Ještě jedna maličkost,“ řekl Sonnemann, jako obvykle bez pozdravu. „Přečtěte si tohle.“

A přisunul lodní deník k Hamyšovi. Hamyš četl nahlas:

„Šestadvacátého června dva tisíce tři sta čtrnáct. Já… já mám narozeniny. Zapomněl jsem… Je mi třicet tři let…“

„Čtěte dál!“

„Dnes, devětadevadesátého dne plavby, vlna smetla z paluby ctihodného cestujícího pana Vladimíra Hamyše. Zahájeno pátrání, ale bezvýsledně. Síly dobra postarejtež se o duši toho znamenitého muže.“

Sotva Hamyš dočetl, Sonnemann nezdvořile hrábl po knize, stáhl ji k sobě a hlučně ji zavřel. Potom vstal.

Hamyš zůstal sedět a zašeptal:

„Potřetí…“

„Je čas, pane. Vyprovodím vás na břeh, Potom… potom se vrátím.“

Hamyš vyšel z kajuty jako omámený.

„Potřetí… opravdu potřetí jsem četl zprávu o své smrti!“

„Tak to muselo být, pane. Podejte mi ruku, pomohu vám. Člun je vratký.“

„Moje věci…?“

„Nebudete žádné potřebovat“

„Budou na mne čekat?“

„Spolehněte se.“

„Jak to? Cožpak vědí, že přijedu?“

Hamyš, silný jako pětileté děcko, se vrhl kupředu, uchopil Viktora za klopy kabátce, ale podlomila se pod ním kolena, takže mu spočinul u nohou s hlavou na klíně.

„Vědí to už dlouho… od začátku. Celou tu dobu na vás čekají.“

„Od začátku? Od jakého začátku?“

„Šetřte síly, pane. Budete je potřebovat.“

Zbytek cesty uplynul v naprostém mlčení.

Kýl člunu zaskřípěl na oblázcích. Viktor skočil do vody a stáhl Hamyše k sobě, sevřel ho do náruče a bez námahy ho vynesl na souš.

„Už jenom několik kroků, pane.“

„Kde jsou… Kde na nás čekají?“

„Brzy je uvidíte.“

Vzal ho za ruku a vedl ho po křivolaké, ale pohodlné stezce, vtesané do skály.

Hamyš se ohlédl.

Fénix se houpal na vlnách. Lodníci byli všichni na palubě nebo v lanoví, dívali se na něho a někteří dokonce mávali. Sonemann se uráčil opustit kajutu, vyšel ven, ale opřel se zády o stěnu a založil si obě ruce na prsou. Veslaři obratně manévrovali lodicí, aby ji drželi blízko u břehu, ale aby se nepoškodila v příboji.

„Ještě několik kroků,“ řekl Viktor.

Hamyš nabral vzduch do bolavých plic a vykročil.

Jeden krok, dva, tři.

Stanul na pěkně dlážděné skalní plošině.

Čekal, že se tu otevře neznámá krajina, že spatří údolí porostlá lesy, že uvidí neznámé město, že mu jezdci na koních vyjedou v ústrety, že k němu poběží ženy a děti…

Nic takového.

Před ním byla stěna, neurčité šedavé barvy, snad skleněná, snad kovová. Vpravo i vlevo se táhla do nedohledna a nahoře se ztrácela v oblacích.

Obrátil se vylekaně k Viktorovi, ale sluha se na něho povzbudivě usmíval.

„Jen nahlédněte…“ řekl.

Hamyš poklekl, předklonil se, a…

… a hlava mu pronikla tou stěnou a on spatřil nad sebou tré nebeských sfér se zavěšenými tělesy astrálními, hvězdami, planetami, item Sluncem, jež zářilo oslnivě. Zato dole, aj, tam zela propast obrovská, šarlatová, zahalená v dým. Stačil si ještě všimnout, že zemská deska je tlustá na sto chlapů výše, a vtáhl hlavu zpět.

„Země není kulatá a netočí se!“ vykřikl zoufale.

„Jenom hlupák si může myslet takovou bláhovost,“ řekl Viktor měkce. „Jak by se lidé udrželi na druhé straně té koule?“

„Kde je ale Amerika, kde jsou lidé Nového světa, komu mám předat poselství…“

„Brzy se dovíte, komu předáte poselství.“

„Ale cožpak…“ žebronil Hamyš, obávaje se o poslední zbytek zdravého rozumu, vzpínal ruce a popolézal kolenačky k Viktorovi, „cožpak profesor Krejčí mi výslovně neřekl, že…“

„Profesor Krejčí je velký mág, zasvěcenec dvanáctého stupně.“

„Docent Effenberger nehledá lék proti nakažlivým nemocem?“

„Vůbec ne! Zabývá se oživováním mrtvol. Do bludu jste upadl sám, pane, a v bludu jsme vás udržovali do poslední chvíle jenom proto, abyste splnil své poslání. Jinak bychom vás sem nedostali!“

„To všechno dokážu pochopit, ale Země, jak to, že je plochá? Cožpak jsem na vlastní oči neviděl atlas, ve kterém byla zobrazena zemská koule?“

„Tenkrát, dříve, za starých časů,“ opáčil Viktor, „tenkrát Země snad byla kulatá. Co já vím? Ale jedno vím zcela jistě: Země je taková, jakou ji lidé chtějí mít. Lidé propadlí bludu všetečnosti, lidi jako vy, ti chtěli mít Zemi kulatou a měli ji kulatou. A co z toho povstalo? Den stovky sluncí a velké umírání. Kdepak, pane, děkujme dobrým silám za plochou zemi. Ale…“

Varovně zvedl prst, pak přiložil dlaň k uchu a po chvilce i Hamyš zaslechl divné skučení, nejdřív slabé a pak stále silnější.

„Je čas. Duchové hladovějí. Nakrmíte je svými hříchy!“

Viktor přistoupil k místu, kde se nebeská báň takřka dotýkala zemské desky, opravdu jen takřka, protože úplně se nebe se zemí stýká jen ve třech bodech, chvíli po ní šátral rukama a pak ji rozhrnul jako oponu a zvolal kamsi do kotoučů šarlatového dýmu, které stoupaly zdola:

„Adonai, Eloim, Ariel, Agla Mathon: přistupte, velicí a mocní. Muž obtížený poselstvím zla poznání vás očekává. Je to muž panenské čistoty, který třikrát vydal přítele na smrt a třikrát si přečetl zprávu o svém zmaru. Posel je připraven. Posel čeká. Přijď, Astarote. Volám vás, duchové…“

Pokynul, a Hamyš mátožně vstal a pokročil kupředu. Z pachu síry a spáleniny se mu zatočila hlava. Zavrávoral, a když nabyl rovnováhy, uvědomil si, že stojí na samém okraji plošiny. Chtěl ustoupit, ale nezbývaly mu síly.

„… volám vás… A… E… A… I… A… S… M… O…“

Viktor se změnil. Už ne sluha, obětavý, vždycky přívětivý, byl to kapitán vyšetřovacího oddělení Akademie, pověřovaný těmi nejdelikátnějšími úkoly, sám jistě také mág, zasvěcenec sedmého, ale možné dokonce devátého stupně!

„… A… A… M… V… P… M… S… C… S… O… G… D… E… G…“

Kotouče dýmu houstly, zhmotňovaly se, zvolna nabývaly příšerné podoby tváře démona.

„A… G… I… E… Z…! Přijměte posla, synové zla!“

„Země je taková, jakou ji lidé udělají. Proč, proč musí být plochá?!“ zanaříkal Vladimír Hamyš.

Vykročil do prázdna, a démon, snad Adonai, snad Agla Mathon, přesně to nevěděl ani Viktor, rozpřáhl náruč a lačně otevřel tlamu dokořán.

ilustrace MIROSLAV HOLUB

SUPEREZOP

K boji proti ptactvu povolal lev čtvernohé zvěře. V ustanovený den všecka se sešla. Byl tu i osel a zajíc.

„Nu, nu,“ zamumlal medvěd a tygr i vlk se smáli, „k čemužpak těch bázlivců a ničemných troupů potřebovati můžem? Ať zas jdou!“

„Vy se mejlíte,“ řka moudřejší lev, „k boji se sice nehodí, ale osel bude dobrým trubačem a zajíc může rychlým poslem býti.“

V této pak chvíli, všecky zvěře shromáždili se u vchodu Českého vlasteneckého muzea, vítány zde Václavem Rodomilem Krameriem v kaiseroku.

A již tu mudrování levovo nad jiné rozšafným se jeví.

Od stanice metra zajíc přibíhá a hlásí, že zvěře zcela neznámé a spanilé sem se berou. Osel na uvítanou zatroubí a vystoupí zvěře Detmolt a Milétek, pětinohé, v plechový jakýs háv přioděné a chápadly podlouhlými na hlavě opatřené, jdeť o českou vlastenskou science fiction a zvěře ony právě lodí kosmickou z planety Síria na stanici Vltavská přibyly.

Lev: Vítajte!

Detmolt (mávaje vesele chápadly): Zdravíčko, cožpak vás to tak všecky na schody svedlo?

Lev (s náhlou vážností): Bitva s ptactvem chystá se, ukrutná, tuť my zde řádně rozplánovati bažíme.

Medvěd (jenž v ústředním štábu se nalézá a protož vždy naučení či vyznamenání jakés z řeči potahuje): Nu, nu.

Milétek (drbaje se pátou nohou na chápadlu, neboť jest mysli stejně něžné jako mdlé): A pročpak?

Tygr: Nebť ptactvo zlotřilo a na perutích nad všecky zvěře se vyvyšuje.

Skunk: A toho my, bohdá, trpěti nebudeme!

Všecky zvěře souhlasně mručí, osel troubí.

Vlk (ledva nastane ticho): V povětří se vznášejí, ale na zem sedají, ano i kálí!

Tygr: Pozemky pro hnízda nárokují!

Plch: Plody žerou i s plodonoši!

Osel: Krákají!

Vůl: Kdákají.

Skunk: Páchnou a tím bouře přivolávají.

Zajíc: Mají kloaku místo… Jsou to troupi ničemní.

Lev (uzavírá principiálně): Jsou omylem třetihor.

Medvěd: Nu, nu.

Detmolt (pátravě komíhá chápadly i tápadly): A jak bitvu onu vésti hodláte?

Vůl: Kopyty.

Lev: Drápy a zuby.

Skunk: Smradem.

Tygr: Trhem a tahem.

Osel: Horem a dolem.

Zajíc: Šmahem.

Medvěd: Všeobecným zákazem lítání, nu.

Liška: Odčerpáním vzduchu a oblaků.

Vlk: Zrušením výšek.

Lev: V naprosté jednotě slov a činů.

Detmolt: To si ňák nedovedu představit. Věděl bych lepší.

Lev: Ha! Mluvte, cizinče.

Zvěře se shlukují a visí mu na polyetylénovém lemu orální dutiny.

Detmolt: Tuhle Milétek, ten když pomnění či myšlénku jakous sobě připustí, hned se tělem stává. Pohříchu však si většinou nemyslí nic. Leč jeho mocnost i druhým koncem se přiházívá. Když si Milétek věc nějakou nepřipustí, tu ona i býti přestane, hnedle v tom okamžení.

Lev (královsky): Ach ano.

Tygr (je z toho rovněž jelen).

Detmolt: Takže když Milétkovi nakukáme, že kukačka není, on si to pomyslí a je po kukačce.

Liška: Takže nekuká.

Detmolt: Nejenomže. Hlavně není. Potažmo kukačka jest tím vítězně odbyta.

Lev (královsky): I toť. Toť by byla věc znamenitá.

Detmolt: Si myslím. Leč malou zkoušku učiňme ihned. Není-liž to muzeum, kdež i ptáci vystaveni býti mají?

Vůl: Tak jest. Pojďme tedy.

Všecky zvěře se hrnou k hlavnímu vchodu, kdež se řadí do navyklé fronty, jež je nepřehledná. Václav Rodomil Kramerius vklouzne do pokladny a vydává vstupenky, které sám hned odebírá a strká do kapsy kaiseroku. Detmolt a Milétek jsou vpuštěni bez okolků, neboť Milétek vstupenku sežral hned po vydání.

Posléze čelo průvodu včetně Lva, Medvěda a obou zvěří kosmonautních vstupuje do síně dravých ptáků. Ve vzduchu se vznáší naftalín, po podlaze se kutálí vejce.

Medvěd: Ajta, vorel.

Detmolt: S čím začneme?

Lev: Jednostejno. Třeba tím orlem.

Detmolt: Milétku, orel není.

Milétek (poskakuje a tleská chápadly): Vorel není ani trochu, dycinky jsem to říkal. (Usedne na zem a poznamenává si do bílého notesu, který vyňal z brnění; jde patrně o červenou knihu ohrožených druhů.)

Nastane ticho, všichni tají dech. Volovi kručí v břiše.

Ve skříni s orly se ozve cvaknutí. Na všech cedulích tímto zvukem zmizí slovo Orel. Zbývá jen        skalní,        královský,        nejmenší,        volavý,        křiklavý,        mořský,       osup bradatý. Vejce se přestane kutálet a zprůsvitní. Je prázdné. Vycpaní orlové popelavějí, bělají, splývají s okolím a posléze zbývají jen v obrysech. Obrysy sedí nesedí na hnízdě či na větvi, drží nedrží kořist nekořist, visí nevisí na drátu nedrátu s rozpjatými perutěmi v obrysech. Jsou vygumováni a nemají jména.

Detmolt: A jaký jsou?

Milétek: Kdo? (Trapná a ztrnulá pauza).

Liška (prvá se vzpamatovavši): A hned je místo pro liščata.

Vůl: A hned je místo pro telata.

Plch: A hned je místo pro plšata.

Skunk: To budou telata sedět na větvi?

Vůl (ve věštebním zanícení): Budou nová, stromní… Bude skot nový a ošípané nové…

Medvěd: Nu, nu, jen rozvážně!

Milétek (povzbuzen obecným vytržením): Kukačky nejsou, ani trochu. Dycinky jsem to říkal. (Usedne na zem a poznamenává si.)

Ve vedlejší síni se ozývá cvaknutí. Přibíhá zajíc a hlásí.

Zajíc: Kukačky nejsou, ani ve vejci, ani na ceduli.

Osel (troubí).

Ostrovid (jenž studiemi zoo-filozofickými slyne, ve vitríně na větev se vyšvihnuv, káže): Kterýmžto aktem neoobjektivistické ontologie naše poznání z neblahých otěží karteziánských poznovu se oprošťuje. Neboť veškero pravé poznání toliko inkarnovaným čiliž tělesným se jeví; a jest tudíž v každém bodě neukončeným a jen celkovou percepcí, netoliko jen racionální abstrakcí uchopitelným. Jak praví Merleau-Ponty, jest ono tělesné poznání poznáním laterálním, k rozdílu od poznání vertikálního, od mysli nad tělem se vyvyšující pošlého. Ježto pak ptáci svou povětrností a vertikálností se laterálnímu čiliž koexistenciálnímu poznání vymknouti hleděli a ano i vymykali a s imanentním pocitem nadřazení na přírodu pohlíželi, po způsobu mysli tak činíce, příroda objektem, nikolivěk interlokutorem čiliž besedníkem se jim z té výše jevila. Svým druhově, ano i rodově a čeleďově omezeným chováním pozemských objektů zdánlivě mistry jsouce, světa zároveň pozbývali a k naprosté de-zoologizaci dospívali. Jakožto takoví karteziánskou nemocí planety se jeví a aktem Milétkovým čiliž dekarnací do ontologicky případné pozice uvedeni jsou.

Medvěd (poťukávaje na vitrínu): Nu, nu.

Vlk (pelichaje): Až husí kůže z toho tělem běží.

Milétek (chápe se příležitosti): Husy nejsou, ani trošíčku, dycky jsem to říkal! (Poznamenává si v rychlosti ve stoje.)

Vlk přechodně mizí, ale brzy opět nabývá své barvy, nemálo vyjeven.

Liška (drcne do něho): To čumíš jako        do flašky!

Lev (uzavírá s uznáním ostrovidův exkurz): Slovem, ptáci dostanou do sosáku.

Netopejr (jenž se čím dál tím více medvědovi v kožichu ukrýti hledí): Jen aby si to kosmonautníci nespletli!

Liška: Nebuď la… Vždyť onino kosmonauté též létají. Vrána vráně oči…

Milétek (rejdí kolem, tápadly se ovívaje): Labutě nejsou. Vrány nejsou, ha-vrány nejsou, hoho…

Muzeem se ozývá permanentní cvakání a zajíc běhá a odbíhá sotva dechu popadaje.

Zajíc: Labutě nejsou na ceduli, hoholové nejsou na hnízdě, vrány nejsou na drátu, havrani nejsou nikde…

Liška (honem se opravuje):… a jiní a jiným oči nevyklovou.

Lev (zařve do všeobecného pohnutí): Vzhůru do praxe! Vítězství bude naše! Ať žijí zvěře a kosmonauté! Toho bohdá nebude, by karteziáni…, by kloaky…

Detmolt: A jaký budou?

Milétek: Kdo?

Zvěře a kosmonautníci se šikem z muzea valí, dupajíce a za hromového zpěvu bojové písně Pode mlejnem nade mlejnem        se perou… Do slov písně se zpředu mísí pištění Milétkovo, husy nejsou, slavíci nejsou, zlatý slavíci nejsou, Jeníčci nejsou, flintičky nejsou, paňmámy nejsou…, osel troubí.

Pozadu ostává pouze medvěd s Detmoltem.

Medvěd (za potuchajícího hlomozu Detmoltovi k elektronickému čidlu se naklání): Poslyš, nenaznačil bys mu něco vo lvovi? Víš, lev, to ty nemůžeš vědět, lev v Benátkách míval křídla… A Sfinga měla křídla a Gryfon měl křídla a byl to přímo pták a všechno to byli lvi… nu. Nu?

Když i oni vyjdou, přichází Václav Rodomil Kramerius a deklamuje: Kamž čert nemůže, nastrčí kosmonauta. Takové as jest vyznamenání příběhu toho vědeckofantaskního.

ilustrace JAROSLAV BOČEK

PLAMÍNEK

(I.) Dálnice se pomalu, ale vytrvale zarývala do krajiny a mířila od Prahy k saským hranicím. Prvnímu průmyslovému městu se povlovným obloukem vyhnula a potom už běžela rovně, jako by nejvyšší projektant prostě vzal pravítko a udělal na mapě čáru tlustou zednickou tužkou. Původní asfaltka, sledující ještě linii staré císařské silnice, se vedle ní klikatila podobna dlouhé, namodralé užovce. Čtyřproudovka nechala stranou vesnice i městečka, polykala pole, aleje i remízky a velký rybník, který se jí postavil, prostě přeťala vejpůl. Úsek dlouhý několik desítek kilometrů už byl dán do provozu, svištěly po něm osobní vozy a hučely náklaďáky, zatímco vpředu parta silničářů, vyzbrojena těžkými stroji, odhrabávala hlínu, drtila kámen, sypala násep, nebo prorážela zářez pro plánovanou dopravní tepnu. Až čelo stavby dospělo k místu, vzdálenému asi osm kilometrů od města N., které bylo na speciálních i generálních mapách označeno nápisem Na dolíčkách.

Podotkněme, že tam žádné dolíčky nebyly. Jednalo se o celkem rovinatý úsek lesa. A podotkněme také, že někdy v minulosti muselo dojít při přepisu názvu k chybě, správně by se mělo psát Na Dolíčkách, neboť právě na tomto místě se kdysi nacházela osada Dolíčky. Někdy uprostřed třicetileté války zanikla. V kraji se o tom zachovaly tři pověsti, v podrobnostech různé, ale v hlavní osnově přece jenom shodné.

Podle první byl po porážce stavovského povstání do obce pozván tamějším pánem, rytířem Pětipeským z Pětipes, mimořádně fanatický katolický farář, který se horlivě snažil, aby místní tuhé evangelíky obrátil na katolickou víru. Kdo nekonvertoval, tomu se nedostalo svátosti manželství, nebyly mu křtěny děti, zemřelé zatvrzelé kacíře farář nedovolil pohřbít na hřbitově a museli být zakopáni za zdí jako sebevrazi, hrdla zbavení zločinci nebo Židé. Vesničané z Dolíček se zaťatými zuby snášeli příkoří, když se však v listopadu 1631 přiblížilo k obci saské vojsko táhnoucí ku Praze a s ním oddíly evangelických emigrantů, chopili se sedláci příležitosti a po starodávném způsobu si to s farářem vyřídili. Utloukli ho cepy a propíchali kosami. Když pak v květnu příštího roku Sasové neslavně a nakvap opouštěli zemi, doličtí obyvatelé, ze strachu před trestem, pobrali, co mohli, a odešli s nimi.

Druhá verze nemluví o faráři, ale o rytíři Pětipeském z Pětipes jménem Jan, který byl nejen tuhý katolík, ale i velký ochlasta, tyran a chlípník. Žádnou pannu v obci nenechal na pokoji, ba i vdané mladé ženy ho musely navštěvovat v jeho tvrzičce a být mu ve všem po vůli, jak se praví. Lidová fantazie vypráví o jeho orgiích s mnoha zámlkami, takže si posluchač může představit opravdu cokoliv. Konec je stejný. – Blíží se saské vojsko, poddaní se vzbouří, zlotřilého Jana utlučou, orgán, s nímž jim činil největší příkoří, nabodnou na podávky a za zpěvu nábožných písní kráčejí Sasům vstříc, aby o půl roku později s nimi opustili všechno.

Třetí verze naopak vypráví, že až do saského vpádu obec Dolíčky, ležící stranou hlavních cest, žila celkem dobře. To skončilo, když se v listopadu 1631 ve vsi objevila saská jízdní kompanie. Obrist nejdříve zrekvíroval zásoby piva a vína v krčmě a posléze se ho zmocnily mužné touhy. Pod záminkou, že vyznávají stejný religion, učinil krčmářce milostnou nabídku. Nechtěla tomu rozumět, dva knechti ji tedy přidrželi, aby ji mohl přesvědčit, že to s ní myslí dobře. Ženská ječela, jako by ji na nože bral, sousedé se sbíhali, strhla se rvačka, obrist zaujatý činností přišel o život dříve, než ji stačil dokončit. Jeho vojáci pak zmordovali kdekoho, a vesnici i s kostelem od základu vypálili. – –

Dolíčky však s největší pravděpodobností zanikly bez romantismu, násilí a pomsty, při některé z morových epidemií, které se v průběhu třicetileté války několikrát převalily krajem. Kdyby byl v souvislosti se saským tažením zabit evangelickými poddanými kněz, nebo katolický pán, určitě bychom o tom věděli ne z pověsti, ale z análů, a stejně tak, kdyby Sasové vyvraždili celou vesnici. Vítězná katolická církev dokázala takové případy náležitě propagačně využít. Jisté však je, že po roce 1631 písemné zmínky o obci Dolíčky mizí, a o dvě stě let později její existenci připomíná už jenom název lesa Na dolíčkách. Byl to tenkrát les bukový a patřil Pražské kapitule. Ta nechala buky vykácet a v podobě dřevěného uhlí je výhodně prodala do právě založených železáren v průmyslovém městě. V rámci racionalizace lesního hospodářství byly buky vystřídány smrkem, ten byl nahrazen borovicí a ta opět smrkem. Poslední smrkové kmeny v pruhu projektované dálnice padly ostřím švédských pil.

(II.) Jakmile buldozery a skrejpry začly rozhrnovat půdu a vyvalovat pařezy, objevili se na stavbě archeologové, kteří mají podobná místa v merku. Zákon jim dává třicet dní, využili jich do konce, ale s výsledkem nevalným. Našli dvě zasypané studně, půdorys selského stavení a základy asi pětimetrové zdi, o které se nedokázali dohodnout, čemu sloužila. Po základech kostelíku a tvrze, nebo po hřbitově marně pátrali. Buďto se jim dálniční pruh vyhnul, nebo nic takového v zaniklé obci nebylo. Hlavním efektem činnosti archeologů bylo dvacetidenní zdržení zemních prací oproti časovému rozpisu.

„Helejte chlapi,“ řekl dvěma četám na předku stavbyvedoucí Šramota, sotva archeologové odfrčeli, „já vás teda nemůžu k ničemu nutit, ale všichni víte, že máme zpoždění. Každopádně se bude dodržovat pracovní doba, to platí pro všechny. Ale kdybyste chtěli tu a tam máknout přes čas, budu rád. Jak ty přesčasové hodiny proplatím mi ještě není jasné, ale nebojte se, škodní nebudete. Investor má zájem na termínu a my taky.“

Mistři na to neřekli nic, mlčeli i parťáci a bagristi, mlčeli tedy i čtyři Romové a příživník Hradecký, který na stavbě trávil čas své podmínky. Jenom buldozerista Jóžin Smékal zvedl ruku a prohlásil, že by tedy ostatní dny fachal až do tmy, jenom kdyby mohl ve čtvrtek odpoledne sbalit fidlátka a jet dom, protože to má do Olomóca daleko.

A snad právě díky tomu ta zvláštní věc neunikla pozornosti.

Ještě téhož dne, už za šera, Smékalův stroj před sebou hrnul hromadu rozdrcené opuky, když tu těsně za levým pásem vyskočil ze země plamínek a zazářil. Smékal si ho hned nepovšiml, teprve když zeminu odsunul stranou a zařadil zpětný chod, postřehl, že za ním něco světélkuje. Zastavil a šel se podívat. Uprostřed seříznuté plochy plápolal plamínek. Byl jasně bílý, nehřál, jenom svítil. Vypadalo to, jako by hořel plyn unikající ze země, ale nemohl to být plyn, protože to bylo studené. Seříznutá půda pod plamínkem také nenasvědčovala, že by z ní něco unikalo. Smékal se v rozpacích podrbal ve vlasech, pokusil se plamínek sfouknout, což mělo za následek, že se svítící sloupek malinko zachvěl a plápolal dál.

Smékala trochu zamrazilo v zádech. Aby se uklidnil, zapálil si cigaretu. Odhozená sirka prolétla plamínkem a dohořela na zemi. To Jóžinovi dodalo. S cigaretou přilepenou na dolním rtu se rozběhl k maringotkám.

(III.) O něco později stálo v houstnoucí tmě kolem plamínku šestnáct mužů. Když za nimi Smékal přiběhl, byli samý žert, teď už ne. Teď se tváří vážně. Už vědí, že to nejde sfouknout, už dokonce zjistili, že to svítí, i když člověk položí dlaň těsně pod plamínek na zem. Ani to nelechtá, ani nesvědí, člověk nic necítí, ale nad hřbetem ruky mu plane sloupek studeného ohně. To přece znamená, že něco musí procházet kůží, kostmi i masem.

Po tomto experimentu pocítil stavbyvedoucí Šramota potřebu nějak se projevit. Ani ne tak v zájmu věci, jako v zájmu zachování autority. Protože nedokázal nic říci o plamínku, začal vyslýchat Smékala.

„Jak se to tu objevilo?“

„Tož, ani dobře nevím,“ odpověděl buldozerista, „projíždím tudy s Mařenou, hrnu ten sajrajt před sebou a nic nevidím. Až když jsem se chtěl vrátit, dám tam zpátečku a včil zmerčím, že tu něco svítí.“

Podotkněme, že Smékal vždycky mluvil o svém stroji jako o Mařeně.

„Takže jsi to vyhrabal!“

„I to je možné,“ připustil Smékal.

Šramotovi v té chvíli došlo, že nemá smysl Smékala z něčeho obviňovat, když drápat zem patřilo do jeho pracovní náplně.

„Takže to teď, Jožine, zahrabeš,“ rozhodl, „a bude po ptákách.“

Udělali místo, Smékal vylezl na Mařenu, rozsvítil světla, stroj s řevem popojel a otočil se, řidič jím jemně manévroval drapákem přesně proti hromadě kamení a hlíny, kterou odtud nedávno seškrábl a celou ji nahrnul na plamínek. Ten skutečně na okamžik zmizel, ale vzápětí vyskočil na vrcholku hromady před drapákem buldozeru a tam si plápolal jakoby nic.

Šramota sledoval celou operaci se zachmuřenou lící. Když plamínek znovu vyskočil, sundal čepici a utřel si čelo předloktím.

„Víte co, chlapi,“ obrátil se k ostatním, „teď na to hodíme bobek. Nic to nedělá, tak se to snad do rána nezblázní. Ráno uvidíme, ráno je moudřejší večera. Měsíc nás zdržovali archeologové a teď zase tahle pitomost.“

Zatímco ostatní se pomalu loudali k maringotkám a k čekajícímu autobusu, Smékal vypnul motor a ještě chvíli nad záhadným plamínkem postával, dokud na něho nezavolali. Pak všichni odjeli na ubytovnu a na stavbě zůstali jenom dva Romové, Varga a Lagáč. Nocovali v maringotce a plnili funkci nočních hlídačů.

Varga rozdělal oheň v bubínku, zatímco Lagáč postával u okénka maringotky a díval se ke vzdálenému plamínku, který odtud bylo vidět jen jako matně světélkující bod.

„Ty, Varga,“ otočil se ke svému společníkovi, „co si o tom myslíš?“

„Nic,“ odpověděl Varga a přiložil do ohně několik polínek.

„Jak to, že nic?“ skoro se rozčilil Lagáč.

„Proč bych si o tom měl něco myslet,“ klidně opáčil Varga, „stavbyvedoucí neví, co si myslet, mistr neví, co si myslet, a parťáci jakbysmet, tak proč bych si o tom měl něco myslet zrovna já, Varga, cigán.“

V maringotce bylo ticho, jenom oheň praskal.

„A ty, Lagáč, co ty si o tom myslíš?“

„Já? Taky nic. Moje stará mama znala věci, které jiní neznají, ta by nám řekla. Můj táta byl kovář, ten by taky věděl, ale já jsem obyčejný kopáč a už neznám ty staré věci.“

Zatímco probíhal v maringotce tento rozhovor, přemýšlel na ubytovně o plamínku Jóžin Smékal. Vzpomínal na to, co slyšel v dětství, když dělával ministranta na Svatém kopečku, až jeho vzpomínky uzrály v myšlenku, s níž se rozhodl ráno se svěřit buď stavbyvedoucímu, nebo mistrovi.

I ostatní to přemílali v hlavě mezi mariášem a lahvemi piva, ale nikdo k ničemu určitému nedospěl.

(IV.) Ráno plamínek zmizel. Nebylo ho vidět. Pravda, když si člověk dal dobrý pozor, mohl zahlédnout na vrcholku hromady jakési třepotání, ale to zcela jisté nebylo. To si také mohl namlouvat. Stavbyvedoucí Šramota přijal tento fakt s úlevou. Včera večer ho to zaskočilo, polekal se, že by mu stavba mohla zase uváznout, ale jak se ukazuje, byl to planý poplach. Dal pokyny oběma mistrům, aby věděli co a jak a odjel do Prahy, kde ho čekala spousta práce v kanceláři.

Jóžin Smékal odhrnul hromadu zase tam, kde byla včera, a pokračoval v práci. Jenom občas se ohlédl, jestli na srovnané půdě něco neuvidí. Neviděl nic. Usoudil tedy, že jeho včerejší myšlenky byly pouhým fantazírováním a nechal si je pro sebe.

Za den zemní práce pokročily kupředu. Nebyl to náročný úsek. Nemuseli ani trhat skálu, ani sypat násep, jenom upravit půdu pro kladení podkladu. V řevu strojů málem na plamínek zapomněli.

Ale sotva se trochu smrklo, plamínek se zase objevil. To si Smékal našel odvahu a zašel za mistrem Novákem.

„Pane mistr,“ pravil mu, „včera jsem o tom přeméšlel. A napadlo mě, že to světélko može být duša nějakého dobrého křesťana, který leží pochován v neposvěcené zemi. Kdybysme ho pochovali, kam patří, udělali bysme dobrý skutek.“

„Tos ale vymyslel pěknou blbost,“ zlostně mrsknul rukou mistr Novák, „archeologové nic nenašli a ty bys chtěl kopat ňákýho nebožtíka.“

„Tož, asi máte pravdu, pane mistr,“ mírně pracoval na své věci buldozerista Smékal, „ale na druhé straně: párkrát tam répnót bagrem, co nám to udělá?“

„A co si počnem, když ňáký kostičky najdem?“ chytil se drápkem Novák.

„Tož, zajdem tu v okolí za farářem a ten už bude vědět co a jak.“

„To tak ještě, faráře na stavbu,“ odplivl si mistr Novák, jak mu velelo jeho ateistické přesvědčení.

Toho večera s tím nic nedělali, jenom Smékal si označil kroužkem z kamenů místo, kde plamínek svítí. Protože však podle svědectví Vargy a Lagáče světýlko si po celou noc nedalo pokoj, a protože i ostatní se dali získat pro myšlenku bagrování, Novák před míněním většiny ustoupil a hned ráno nechal místo označené Smékalem vybagrovat. Alespoň uvidíme, na čem jsme, omlouval sám před sebou tento oportunismus. Lžíce se nořila téměř do třímetrové hloubky, ale na žádné ostatky dobrého křesťana nenarazila. Jenom na opuku, jíl a černou skálu. Protože hlouběji se bagr nedostal, nechali toho a jámu zase zasypali. Ztratili tím více jak dvě hodiny.

Plamínek ve dne zase vidět nebylo. Objevil se až navečer. Ničemu nepřekážel, nic nedělal, jenom znervózňoval. A možná, že neznervózňoval všechny, že ho někteří už přijali jako podivnou zvláštnost tohoto úseku stavby, protože každý úsek má nějakou zvláštnost. Někde zlobí spodní voda, jinde ujíždí násep, a tady si prostě bliká studený plamínek.

Muž, kterého však přítomnost plamínku znervózňovala mimořádně, byl mistr Novák. Jednak ho popouzel jako takový, že pro jeho existenci nedokázal najít racionální vysvětlení, jednak ho žralo, že naletěl na Smékalovu pověrčivost a povolil tu blbost s bagrováním.

A druhý muž, kterému nedal plamínek spát, byl Jóžin Smékal.

(V.) Ve čtvrtek odpoledne Jóžin Smékal sbalil fidlátka, ale nezamířil ku Praze a k Olomouci, jak bylo jeho zvykem, ale vzal to pěšky přes les, za nímž se nacházela vesnice zvaná Hůrka. Nad vsí se zdvíhal krásný barokní kostel s dvěma věžemi a v jeho stínu se choulila fara. Smékal se ani nemusel vyptávat a našel ji. Na dvorku zastihl mužského v montérkách, který natíral vápnem podezdívku farního domu.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil Smékal, „já jsem silničář, ze stavby tej dálnice tam v lese, a hledám pana farářa.“

„Dobrý den, to jsem já,“ odpověděl muž v montérkách a utřel si hřbetem ruky cákance vápna z čela.

Smékal se rozpačitě zakolíbal na obou nohách a pak ze sebe vypravil: „Pane farářu, musím s vámi mluvit v důležité věci.“

Farář Louda objel dlouhým lítostivým pohledem zbytek nenatřené podezdívky, pomyslel si, že to dneska už asi nedodělá, a podal Smékalovi ruku. „Tak pojďte dál.“

Vedl ho chodbou s několika krucifixy a vpustil ho do parádního pokoje přihřívaného akumulačními kamny. Tam vyzval hosta, aby se posadil, omluvil se, že přijde hned a zmizel.

Hourecký farář Louda byl navzdory svému jménu člověk čilý a pilný. Táhlo mu přes padesátku, zažil už v životě své, když přišel před lety do Hůrek, našel faru v zchátralém stavu, naučil se zacházet se zednickou lžící i se štětkou, dal všechno do pořádku, navíc se zúčastnil všech brigád pořádaných složkami Národní fronty v akci Z, při tom dokázal žertovat s občany se stejnou vervou, s jakou o nedělích hřímal v kostele proti rozvodovosti, sexuální promiskuitě, pop-muzik a jiným nešvarům pocházejícím z úpadku víry v Boha. Kromě Hůrek měl na starosti ještě tři farnosti, objížděl je na starém spartaku, který si opravoval sám.

Konečně se objevil převlečený do tmavých šatů, s bílým kolárkem kolem krku, přívětivě se na Smékala usmál a zeptal se: „Tak copak byste ode mne potřeboval?“

Smékal drtil čepici mezi koleny a nesouvislými větami vyprávěl, jak se na stavbě objevil plamínek a co všechno se kolem zběhlo.

„Myslel jsem, pane farářu, že kdybyste to místo vysvětlil, ta dobrá duša by byla vysvobozena a byl by od ní pokoj,“ skončil vyprávění jasně formulovaným požadavkem.

Farář Louda mlčky poslouchal, jeho usměvavá tvář vážněla, až zvážněla docela.

„Ale to přece nejde, milý pane, to bychom narazili.“

„Jak narazili?“ nechápal Smékal.

„Na nepochopení veřejnosti. Nežijeme ve středověku. I takhle se musíme bránit neustálým útokům a obviňování z pověrečnosti. Já nevím, jak si to představujete, ale podle toho, co jste tu říkal, jsem pochopil, že bych si měl obléct komži, jet na stavbu a tam to místo zcela regulérně vysvětit. Dovedete si představit, jak by toho využily úřady? Co by kolem toho bylo řečí? Že se vracíme k tmářství! Že zaříkáváme duchy! Kdepak, drahý pane, to bychom věc naší milé církve jenom poškodili. Já vám rozumím, váš záměr je dobrý, ale musím říci ne! K tomu se nepropůjčím. Dovedete si představit tu blamáž, kdyby se nakonec prokázalo, že ten plamínek má nějaký skutečný, fyzikální původ? – Já už vidím tu reportáž – Hůrecký farář zaříkává elektrické jiskření.“

„Ale to není elektrické jiskření. To je plamének a svítí i přes ruku. Pane farářu, vidím, že mi nevěříte, ale já to viděl, já si to pořádně prohlédl, a čím více o tom přeméšlím, tím více nabývám přesvědčení, že to světélko není světského, ale duchovního původu.“

Ještě chvíli mluvili dokola, aniž se dohodli. Zklamaný Smékal pak počkal na vlak a zamířil k domovu. Cestou rozladěně uvažoval o tom, že čeští faráři nestojí za nic a pro pořádného moravského faráře je to na stavbu daleko.

I farář Louda o podivném návštěvníku přemýšlel. Na to, aby se jednalo o žert nebo o provokaci, ten člověk vypadal příliš poctivě a jeho milá moravština zněla náboženským zaujetím. Kromě toho Louda všechny své povinnosti vůči státu úzkostlivě dodržoval. K provokaci tedy neshledával důvody. Vyprávění o podivném plamínku ho však znepokojilo. Až se rozhodl, že se tomu podívá na zoubek. Neoficiálně, soukromě a v civilu. Usoudil, že páteční podvečer by na to byl nejvhodnější. Aby učinil zadost i své zbožnosti, pečlivě vymyl lahvičku od peroxidu vodíku a naplnil ji svěcenou vodou.

Následujícího dne odpoledne si navlékl starý hubertus, s nímž chodíval na houby, a s lahvičkou svěcené vody v kapse se vydal z Hůrek směrem k lesu Na dolíčkách. Z dálky obhlížel stavbu, zdála se zcela opuštěná. Do jisté míry to byla pravda. Lagáč, který tu měl zůstat spolu s Vargou, neodolal vábení pudů a odjel na noc do Prahy za svou milou Agneškou. Opuštěný Varga seděl na schodech maringotky, poslouchal tranzistor, melancholicky hleděl do nebe, otvíral jednu láhev krušovické dvanáctky za druhou a proléval je hrdlem. Soudil, že se na stavbě nic moc ukrást nedá, leda pár pytlů cementu, což nikdo nepozná, a kdyby snad někdo chtěl odjet s bagrem, nebo s buldozerem, to by jeho pozornosti neuniklo.

Farář Louda zůstal v lese, dokud se nezačalo smrákat a v šeru nad staveništěm nezablikal nizoučký sloupek světýlka. Pak odhodlaně zamířil k té věci. Aby prozkoumal její podstatu, zopakoval všechno, co před ním prováděli silničáři. Jeho rozum se zdráhal připustit možnost – byl to přece jenom moderní člověk a osvícený farář, v semináři kromě církevních otců prostudoval i klasiky marxismu-leninismu – že by se mohlo jednat o světélko duchovního původu. Nakonec však, jak šero houstlo a plamínek dále svítil, nic se nedělo a vše nasvědčovalo tomu, že se ani dít nebude, usoudil, že modlitbička neuškodí. Přeříkal nad plamínkem tři tiché otčenáše, pokropil plamínek i hlínu kolem svěcenou vodou z lahvičky a přidal ještě jeden otčenášek navíc.

Na plamínek to nezapůsobilo.

Farář Louda se nočním lesem vrátil do Hůrek, a na staveništi, kde neuspěla víra, zůstalo volné pole pro akci vědy.

(VI.) Téhož čtvrtečního odpoledne, kdy Smékal rázoval směrem k Hůrkám, seděl mistr Novák v kanceláři stavbyvedoucího Šramoty a naléhal na svého nadřízeného: „Hele, Václave, s tím plamínkem musíme něco udělat, to nemůžeme jen tak nechat.“

„Co tě to škrábe,“ ošíval se Šramota, „stavba ti pokračuje, plamínek nic nedělá, tak ho nech svítit. Za tejden maringotky posuneš a může ti bejt ukradenej.“

Tohle však mistr Novák nechtěl. Byl to člověk seriózní, nezáleželo mu jenom na povrchu, i na postatě. Měl svoje silničářské řemeslo rád a neměl rád flinkárnu. Hodně četl, a nejen denní tisk, i populárně vědeckou literaturu. Zatímco jiní na ubytovně ztráceli čas kartami, on ležel v knížkách. Přesně věděl, jak se mají věci na blízkém Východě nebo ve střední Americe, věděl, jaká strana má šanci na volební vítězství ve Francii nebo v NSR, věděl o letech do vesmíru, o nových objevech v lékařství, přečetl všechno od Thora Heyerdahla, věděl i o záhadách Bermudského trojúhelníku. A nechtěl žádnou záhadu na své stavbě.

„Právě, že to dělá,“ namítl rozhořčeně, „s lidma to dělá. Ten cvok Smékal všude chodí a vykládá, že je tam pohřbená křesťanská duše. Všechny tak zblbnul, že i já jsem ustoupil a nechal tam bagrovat. Nic jsme nenašli, pochopitelně. Ale ten chlap si nedá pokoj a dál provádí tu svou náboženskou agitaci.“

„Kašli na to, máš na starosti stavbu a né ňáký přesvědčování. S tím přece musíš počítat, že na silnici pracuje všelijakej póvl. Už za Marie Terezie stavěli silnice trestanci a různé zkrachovalé existence. Za měsíc budete o kus dál, a všichni na to zapomenou.“

„Jenže, jednou taky přijde předávačka a potom kolaudace. A jak ty budeš vysvětlovat investorovi, že ti uprostřed silničního pruhu něco svítí, co tam svítit nemá?“

Tohle byla námitka těžkého kalibru, která otřásla i pragmatickým klidem stavbyvedoucího Šramoty. Zašli za hlavním inženýrem a ještě téhož odpoledne seděli u ředitele podniku.

Porada to byla dlouhá, protáhla se do noci. Každý z účastníků vypil po dvojí kávě a vykouřil spoustu cigaret. Z mnoha návrhů na řešení se nakonec prosadil ten, že podnik požádá Akademii věd ve věci plamínku o odbornou expertízu. Pro toto řešení mluvil hlavně fakt, že před autoritou nejvyšší vědecké instituce bude muset scvaknout podpatky i investor. Tedy, v případě, že by se vědcům nepodařilo plamínek zlikvidovat.

Ředitel v hloubi duše návrh vítal také z toho důvodu, že odpovědnost za nepříjemnou lapálii na stavbě se tím automaticky přesouvala z beder stavebního podniku na někoho jiného. To však nahlas nevyslovil, jenom přikázal svým podřízeným, aby ho o všem, co se plamínku týká, pravidelně a včas informovali.

Porada všechny uspokojila. Nejvíce však mistra Nováka. Těšil se, jak se Smékalovi vysměje za jeho náboženskou pověrčivost, až bude mít v ruce patřičné vědecké argumenty.

(VII.) Akademie si dala na čas. Trvalo více jak čtrnáct dnů, než se jednou před polednem na staveništi objevila bílá volha, jejíž pasažéři se sháněli po mistru Novákovi. Kromě šoféra byli tři. Dr. Martin Říha, CSc, odborník na plynné hoření, dr. Jaroslav Pokštefl, odborník specializovaný v oblasti přírodní elektřiny a ing. dr. Milan Přecechtěl, odborník na jevy optické.

„Tak nám ukažte ten váš zázrak, my se na něj podíváme a trochu vám ho odčarujeme,“ promluvil dr. Říha, který se, díky své nejvyšší vědecké hodnosti, považoval za přirozeného mluvčího expedice.

Není třeba zvlášť zdůrazňovat, že všichni tři vědci považovali úkol prozkoumat plamínek, jímž byli pověřeni, jenom za jednu z běžných prkotin a buzerací, která je pouze zdržuje od seriózní badatelské práce.

„To je těžké,“ zaváhal mistr Novák, „teďko před polednem není nic vidět, až večer, až se začne smrákat, a v noci, v noci to svítí jako baterka. Snad jsme to do toho hlášení napsali jasně, nebo snad né?“

Vědci museli připustit, že hlášení podobnou informaci obsahovalo, nicméně i tak trvali na tom, aby je mistr zavedl k dotyčnému místu. Tam shodně zjistili, že nevidí nic. Dr. Pokštefl přesto vyndal z auta jakýsi přístroj, jímž chtěl změřit lokální napětí elektrického proudu, ručička na přístroji se ani nepohnula.

„Teď nic nezjistíte,“ dal najevo nespokojenost mistr Novák, „musíte přijít večer, když to svítí, tohle nemá smysl. Vždyť jsme to psali.“

Před vědci vyvstal nečekaný problém. Jestli hnát volhu zpátky do Prahy a večer ji hnát zase sem, strávit cenné odpoledne pustým bloumáním po staveništi, nebo se přesunout do některé blízké hospody a tam ho prožít příjemněji. Až přijali čtvrtou možnost, navrženou šoférem. Ten jistojistě věděl, že rostou houby, tak šli všichni na houby.

V podvečer se vrátili s plnými aktovkami hříbků a kozáků. Ing. dr. Přecechtěl, znalec optiky, si nesl v uzlíčku ještě hromadu masáků, které ostatní nesbírali v domnění, že jsou to jedovaté muchomůrky.

Jakmile se trochu sešeřilo, plamínek se ukázal.

Stáli pak kolem, kroutili nad ním hlavami, zpovzdálí pozorováni veškerým osazenstvem stavby.

Nejdříve byl s úsudkem hotov dr. Pokštefl. Ať přikládal svůj přístroj k zemi, přidržoval ho uprostřed plamínku nebo nad ním, ať s ním rejdil kolem dokola, ručička, která by prokázala přítomnost elektrického napětí, zůstala nehybná jako v poledne.

Dr. Martin Říha k plamínku čichal, prohmatával ho, jakýmisi okuláry ohledával zem, a jiným kukátkem pak sledoval jeho sloupek, aby mohl prohlásit, že spektrum paprsků nenasvědčuje, že by příčinou světelného efektu, jak se vyjádřil, by mohlo být spalování uhlíku, vodíku, síry nebo fosforu. V žádném případě se nemůže jednat o hoření, neboť hoření je záležitost prudké oxidace, při níž se uvolňuje teplo, a jak si mohou páni kolegové sami ověřit, zkoumaný světelný efekt, protože hovořit v tomto případě o plaménku mohou pouze neodborníci, sebemenšího tepla nevydává. Pro jistotu však, aby učinil veškerým povinnostem zadost, odebral dr. Říha tři plynné vzorky k laboratornímu zkoumání. První u paty plamínku, druhý uprostřed a třetí asi dvacet čísel nad ním. Při tom však podotkl, že si od výsledku laboratorních zkoušek nic neslibuje.

Černý Petr tedy připadl ing. dr. Milanu Přecechtělovi. I on prozkoumal plamínek ze všech stran, sahal do něj, prohlížel ho sadou broušených skel, kromě toho se však důkladně rozhlížel kolem, všiml si nepatrné záře nad lesem, způsobené večerními světly vzdáleného města N., několikrát poprosil dr. Pokštefla a dr. Říhu, aby se postavili mezi plamínek a tu slaboučkou záři a dělali mu stín, pak jenom zahuhlal, že je to nějaké podivné a záhadné, že si musí přivézt ještě nějaké přístroje, a že tedy přijede zítra večer znovu.

Mistr Novák už to nemohl vydržet, přišoural se k vědcům a dotazoval se co a jak.

„Ještě zítra večer přijedeme, pak vyhodnotíme svá zjištění a dáme vám vědět,“ ujistil ho ing. dr. Milan Přecechtěl.

„A můžu říct chlapům, že to nesvětélkuje dušička žádného nebožtíka?“ zeptal se pln naděje mistr Novák.

„To jim samozřejmě říci můžete,“ zasmál se dr. Říha, „to je samozřejmě nesmysl, to by Olšany musely svítit jako lunapark.“

Jeho odpověď mistra Nováka ani trochu neuspokojila. Čekal od vědců víc. Seriózní vysvětlení a né fórek. Fórky dokázal dělat sám.

Řekněme hned v této chvíli, že chemická analýza všech tří vzorků, odebraných dr. Říhou, prokázala naprosto totožné složení. Obsahem byl vzduch se slabými stopami kysličníku siřičitého a uhelnatého, relativně však vzduch čistší, než se průměrně vyskytuje nad rozsáhlou oblastí severních a severozápadních Čech.

(VIII.) Následujícího dne v podvečer se bílá volha patřící Akademii věd objevila na stavbě znovu. Dr. Říha a dr. Pokštefl nepřijeli, pokládali svou misi za skončenou. Místo nich ing. dr. Přecechtěla doprovázel ing. Vojtěch Adler. Tento muž – který musel před časem, díky svým dobrodružným sklonům, opustit pohodlné akademické pracoviště, byl nyní zaměstnán u velkého optického podniku a dostavil se na místo ze soukromé iniciativy. Navzdory sociálnímu poklesu bývalého kolegy ing. dr. Přecechtěl nadále udržoval s ing. Adlerem přátelské styky, vážil si ho pro jeho vědeckou erudici, diskutoval s ním složitější případy, neboť byl přesvědčen, že taková neoficiální výměna názorů je pro vědu nezbytná, vytváří potřebné mozkové napětí, stimuluje práci buněk i závitů. Z téhož důvodu mu včera hned po návratu zavolal, a pod lákavou záminkou, že uvidí něco naprosto zvláštního, ba téměř nevysvětlitelného, ho přemluvil k této cestě. Ing. Adler se nechal svým přítelem podrobně telefonicky informovat, o co se jedná, a díky jeho vědecké intuici přijeli oba pánové na stavbu vybaveni, kromě jiných přístrojů, i zbrusu novým, vysoce citlivým Geiger-Müllerovým počítačem, který, jak je čtenáři dobře povědomo, do běžné výstroje badatelů zabývajících se optickými jevy nepatří.

Jejich příjezd vyvolal mezi silničáři mnohem menší zájem nežli včera. Nakonec je už sledovali jen Jóžin Smékal a mistr Novák, ale i ti to vzdali, protože oba pánové dnes poskakovali kolem plamínku podstatně déle. Nemá smysl říkat, co všechno podnikali s nulovým výsledkem. Důležité je jenom to, že Geiger-Müllerův počítač si ani necvakl, ať ho ke světýlku přikládali horizontálně, vertikálně nebo šikmo. Pro zajímavost dodejme, že jas plamínku dával za silného šera (o úplné tmě se nedalo mluvit díky nebi plnému hvězd) ve vzdálenosti jednoho metru hodnotu jedné a půl svíčky. Naproti tomu hodnota záře nad lesem způsobená nočním osvětlením města N. dosahovala nanejvýš (tedy měření nebylo zcela přesné) hodnotu jedné osminy svíčky.

„Tak, co o tom soudíš?“ zeptal se nedočkavě ing. dr. Přecechtěl svého přítele, když pak kolem jedenácté zasedli v badatelově pracovně nad lahví červeného.

„To máš těžké,“ volil opatrně slova ing. Adler, „když jsi mi včera volal, tak jsem si myslel, že ta věc je vysvětlitelná dvěma způsoby. Jednak odrazem vzdálených městských světel, zachycených v prachu staveniště. Něco jako prasátko. Ti staří optici uměli více, než si chceme připustit. A měli smysl pro humor, rádi žertovali. Napadlo mě, že k vyvolání takového světélkování stačí umístit na věž kostela zrcadlo nebo jinou odraznou desku a třeba ji spojit s něčím podobným na věži radnice – na ty věže málokdo leze, a kdyby se to tam šikovně umístilo, tak to po staletí unikne pozornosti – a daleko za městem bude pak světýlko motat lidem hlavy. Kdyby se paprsky zadržely o sloupek zvířeného prachu, vznikne dokonce iluze plamínku. – Ale je to opravdu daleko, městská záře je slabá, a prašnost mnohem menší, než jsem čekal. – Připouštím, že jsme neměřili důkladně, ale v případě, že by to, co říkám, platilo, musela by se alespoň ve dvou bodech rovnat poloviční hodnotě jasu plamínku. Tolik v žádném případě nemá, takže tahle teorie padá. – Pak mě napadlo, že se jedná o nějaký typ záření. Proto jsem chtěl, abys vzal Greigera. Jak víš, ten si nevrzl. Takže i tohle jde pod stůl. – Teď mě napadá třetí možnost. Že se jedná o nějaký dosud neobjevený druh záření, na které Geiger-Müllerův počítač nereaguje. Někde v hloubce by muselo být silné ložisko něčeho, co to záření vydává. – Ale s tím raději nikam nechoď,“ zasmál se posupně ing. Adler, „jsme sice velcí vědci před lidmi i pánembohem, ale nové a neznámé jevy moc rádi nemáme.“

„Tahle možnost tady sice je,“ zareagoval záporným pohybem hlavy ing. dr. Přecechtěl, „ale mně se nejvíc zamlouvá varianta s odrazem městských světel. Už včera jsem ji zkoumal a snažil jsem se místo zastínit. K neznámému druhu záření bych se klonil, kdybychom ji mohli na sto procent vyloučit.“

„Nic jednoduššího,“ prohlásil ing. Adler, proslulý svou dobrodružnou povahou, „ať ti vedení Akademie zařídí, aby v městě N. zhasla všechna světla. Když zároveň zhasne i světýlko, je to jasné, když nezhasne, musíš hledat jiné vysvětlení.“

„Ty ses zbláznil. S tím nikam nepůjdu. N. je okresní město. Víš, jaký by to vyvolalo rozruch mezi obyvatelstvem?“

„Nebylo by to jistě poprvé, co tam zhasla světla. A stačí ti pět minut. Možná jen tři.“

„Vyloučeno! Jen bych s tím začal, šéf kabinetu by mě vyhodil.“ Ing. Adler pokrčil rameny a zahuhlal, že objasnění vědecké pravdy za trochu rizika stojí.

„No, počkej,“ napružil se ing. dr. Přecechtěl, „já tady nemám objasňovat žádnou vědeckou pravdu. Mám prostě podat zprávu, co jsem na staveništi zjistil, a konec. Musím plnit schválený osobní badatelský plán. Nemohu ho hodit za hlavu a tancovat kolem nějakého světýlka.“

„A co jestli je právě toto světýlko klíčem k novému základnímu objevu?“ zeptal se ing. Adler s mefistofelovským šklebem.

„Pak má smůlu, nemám ho v plánu.“

„Jsi vědec, nebo úředník?“ zeptal se ing. Adler.

„Jsem vědec,“ odpověděl ing. dr. Přecechtěl a povstal, aby dodal svým slovům váhy a důstojnosti, „ale jsem placen za plnění plánovaných úkolů a ne za nějaké neplánované základní objevy.“

Po tomto prohlášení se oba přátelé poprvé po několika letech pohádali. Ve vzrušené diskusi, podporované mohutnou gestikulací, padaly takové abstraktní představy a pojmy, jako je etika vědecké práce, význam náhodných objevů ve vývoji poznání, mravní povinnost vědce odhalovat pravdu a tak dále, a tak dále. Připusťme, že to byly myšlenky vesměs zajímavé, ale s naším příběhem ani trochu nesouvisející, takže nemá smysl o nich podrobně referovat. Poznamenejme jen, že se ing. Adlerovi nepodařilo přesvědčit o svých náhledech ing. dr. Přecechtěla a naopak. Poznamenejme také, že se ing. Adler během hádky projevil jako nenapravitelný dobrodruh, ale to o něm bylo známo již dříve.

Až hodně po půlnoci se oba vědci rozešli plni vzájemného nepochopení. Celé dva roky se pak jeden druhému vyhýbali, dokonce se tu a tam i trochu pomlouvali, což byl jakýsi vedlejší produkt existence plamínku.

(IX.) Po dalších čtrnácti dnech přišel od Akademie věd na ředitelství stavebního podniku doporučený dopis sestávající z pěti stran hustého strojopisu. Text se hemžil odbornými termíny a ředitel podniku porozuměl jeho smyslu teprve poté, když si nechal svou sekretářkou přinést Slovník cizích slov a když pak s Petruškou (tak se jeho sekretářka jmenovala) přes dvě hodiny hledali jednotlivé významy.

V dopise se pravilo zhruba toto: vědecká komise prozkoumala optický jev na staveništi dálnice Na dolíčkách a zjistila, že zmiňovaný jev není ani elektrického, ani chemického původu. S největší pravděpodobností se jedná o náhodnou optickou hříčku působenou ne zcela vysvětlitelným odrazem nočních světel z města N. Podle názoru komise nepředstavuje zmiňovaný jev žádné nebezpečí ani pro stavební práce, ani pro eventuální budoucí silniční provoz. A to jak ve smyslu technickém, tak zdravotním. Kdyby snad náhodou došlo k nějakým nepředvídaným změnám, komise je připravena jev znovu prozkoumat a posoudit. Pod tím kaligrafický, leč nečitelný podpis vědeckého tajemníka a kulaté razítko.

Když ředitel dopis konečně rozšifroval, pocítil dvojí uspokojení. Jednak nad zdarem namáhavé práce, jednak nad tím, že všechno je v pořádku, žádná další akce, ani další rozhodnutí se od něho nežádají. Kdyby snad investor zlobil, záhlaví vznešené instituce a kulaté razítko na konci jsou schopny vyhnat mu roupy z těla. Aby uklidnil i podřízené složky, nechal dopis oxeroxovat a jeho kopie zaslal příslušným úsekům.

I hlavní inženýr byl spokojen, ačkoliv se luštěním nesrozumitelných slov a míst nezdržoval. Spokojen byl i stavbyvedoucí Šramota. Jenom mistr Novák věnoval xeroxové kopii stejné množství času jako ředitel originálu, a když byl hotov, odplivl si do prachu a procedil mezi zuby: „Tak hora porodila myš, a řevu bylo, jako by se rodil Popokatepetl.“

Pln frustrace rozjel se za stavbyvedoucím.

„Hele, Václave,“ pravil a třepal mu při tom xeroxovou kopií před nosem, „s tímhle se nemůžeme spokojit, to je přece blábol a žádné vědecké objasnění. Já jsem myslel, že mě budou muset omejvat, když jsem to četl. Optická hříčka působená odrazem nočních světel! Václave, podrž mě, na takový hovadismus bych nepřišel, ani kdybys mě fackoval.“

Stavbyvedoucí Šramota k němu obrátil své světaznalé modré oči. „Já se divím, že tě to pořád svrbí. Napsali, že je všechno v pořádku? Napsali! Máš tam berana? Máš! Tak o co ti jde? Stavbě to nevadí a provozu to taky vadit nebude, tak sklapni kufry.“

„Tobě se řekne, sklapni kufry,“ nedal se mistr Novák, „ty chodíš na stavbu dvakrát do tejdne. Já jsem tam furt. Já se musím koukat, jak se ten blázen Smékal chodí k tomu plamínku modlit, a já musím poslouchat, jak moji cikáni, když jdou náhodou kolem, něco švadroní v té své hatmatilce.“

„Nech je švadronit. Nikdo jim nerozumí, tak ať si žvaní co chtějí.“

„Ale, Václave…“ Mistr Novák chtěl něco namítnout, stavbyvedoucí Šramota ho však už nepustil ke slovu.

„Měj rozum, nech to koňům. Vy zemaři jste stejně už přes půl druhého kilometru za tím optickým jevem, příští tejden se k němu dostanou živcaři. Třeba to zmizí, až budou válcovat podklad. Po nich přijdou asfaltéři a vy už budete bůhví kde. Berana pro investora máme, tak co bysme si honili triko. A když už jsme u toho, mně se to zase tak odvezené nezdá, co ti vědátoři napsali. Vždyť je to docela možné, že se tam odrážejí světla. Mně je to aspoň srozumitelnější, než kdyby tam napsali ňákej vzoreček. Tomuhle sice moc nerozumím, ale tamtomu bych nerozuměl vůbec.“

Nelze říci, že by mistru Novákovi v té chvíli došly argumenty. Hlavní si však musel nechat pro sebe. Věděl, že by stavbyvedoucí pro něj neměl nejmenšího pochopení. Na vědecké zprávě mu nejvíce vadilo, že mu neposkytovala dostatek podkladů k základní diskusi se Smékalem o existenci a neexistenci nadpřirozených jevů vůbec, a Boha zvlášť. Doufal ve zdrcující vítězství a zatím se střetnutí odložilo na neurčito. Dokázal si až příliš živě představit, že by ho Smékal s nějakou hříčkou světel poslal ne po moravsku, ale po slovensku rovnou do riti.

(X.) Návštěva mistra Nováka na stavbyvedoucího Šramotu však přece jenom zapůsobila. Než se druhá parta silničářů, která dělala podklad vozovky, dostala na dohled plamínku, zajel za ní a držel k ní řeč.

„Chlapi, tady na tomhle kilometru narazíte na zvláštní optický jev, který v noci svítí,“ vysvětlil jim, „nic to nedělá, jenom to svítí. Byli tu chlapi z Akademie věd a zjistili, že je to neškodnej odraz světel. Tak se tím nevzrušuju, sypu a válcuju, a válcuju a sypu, a nemudruju nad tím. Vědecky je to jasný, tak sypu a válcuju. Protože, kdybyste nesypali a neválcovali, tak co se stane? Zdrží se plán. A když se zdrží plán, co se stane? Prémie budou v čudu. A to nechcete vy, ani já. Jasný? Jasný!“ – Jasné to bylo.

Ostatně tahle druhá skupina vyzbrojená těžkými válci a neméně těžkými náklaďáky neměla příliš mnoho smyslu pro metafyzické úkazy. Plamínek sice vzala na vědomí, ale nevzrušoval ji. Zasypala ho a uválcovala, a nic jí nevadilo, že si za šera svítí nad tvrdým živcovým podkladem. Snad to způsobilo předchozí upozornění, snad neustálé soužití se supertěžkými stroji vyvolalo v mužích pocit nadřazenosti nad vším malým a nepatrným, co se dalo přejet, uválcovat a zamáčknout. Plamínek sice do této kategorie tak docela nepatřil, protože se uválcovat nedal, ale na druhé straně, když jednou na něm nechali stát po celou noc silniční válec, nedokázal se proti tomu bránit a světélkování se nekonalo. Nebo se konalo uvnitř válce, ale kdo by po tom bádal?

I asfaltéři, postupující ve třetím sledu, byli na existenci plamínku předem upozorněni. Vzali to stejně flegmaticky, jenom jejich mistr (také Novák, ale Albert, na rozdíl od zemařského mistra Františka) se staral, jestli jim ta potvora nebude rozpouštět asfalt. Nerozpouštěla. Tak stavba ve dne utěšeně pokračovala a plamínek v noci vesele svítil. Až byl příslušný úsek dálnice v délce sedmi kilometrů vybaven dopravními značkami a připraven ke kolaudaci a k předání veřejnosti.

V té chvíli však vstoupil do hry nový činitel, který všechno zkomplikoval.

(XI.) Bylo pondělí. Náčelník dopravního oddělení VB v městě N. kapitán Jaromil Beránek seděl ve své kanceláři, probíral se listovní dokumentací nového úseku dálnice, tiše si při tom pohvizdoval, najednou přestal hvízdat, čelo se mu zkrabatilo a sám pro sebe nahlas pronesl: „Ale to je nesmysl,“ zase četl, až prudce povstal, překráčel místnost, otevřel dveře do sousední kanceláře, kde seděl jeho podřízený nadporučík Hadraba, a hlasitě, skoro po vojensku, na něho zvolal: „Martine, pojď sem!“

U stolu vrazil nadporučíkovi do ruky pět listů: „Prosím tě, přečti si to, a řekni mi, jak tomu rozumíš?“

„Jak tomu rozumím?“ opáčil nadporučík, když se dobral na konec těch papírů, „rozumím tomu tak, že zhruba na třetím kilometru toho nového dálničního úseku, který máme příští čtvrtek převzít, něco v noci svítí.“

„Já tomu rozumím přesně tak,“ přikývl kapitán Beránek, „ale to je ptákovina. Na silnici nemá co svítit kromě světel účastníků dopravního provozu a světelného značení.“

Stáli teď vedle sebe před mapou okresní silniční sítě s nově dokresleným kouskem dálnice a zírali na dvě červené rovnoběžné čáry, jako by se z nich dalo něco vyčíst.

„Takový úsek nemůžeme převzít, když tam něco je, co by mohlo vyvolávat bouračky,“ uvažoval kapitán, „za to nemůžeme nést zodpovědnost.“

Nadporučík se prudce otočil ke svému nadřízenému: „Dovedeš si představit, jak budou všichni vyskakovat, až jim to řekneš?“

„Dovedu,“ řekl kapitán, „jenže věc je jasná. Značení,“ zvedl palec, „účastnická světla,“ přidal k němu ukazováček, „a žádné třetí světlo nemá na dálnici co dělat,“ odmítavě zamáchal rukou s dvěma trčícími prsty.

O něco později měl na drátu investora, tedy investora konkrétně ztělesněného v osobě dr. Františka Sokola.

„Mám pro vás špatnou zprávu, doktore,“ hlaholil hlasem sice familiérním, ale poněkud zvýšeným, „ten nový úsek dálnice nemůžeme my dopraváci převzít. Tam něco svítí a za to nemůžeme nést zodpovědnost.“

„Silničáři nám předložili dobrozdání Akademie věd,“ ohradil se na druhé straně dr. Sokol, „a tam se jasně říká, že ten optický jev, který se tam vyskytuje, nepředstavuje žádné nebezpečí ani pro stavební práce, ani pro silniční provoz. A to jak ve smyslu technickém, tak zdravotním. Takže tenhle náhled, můj milý, asi neobhájíte.“

„Z hlediska technického a zdravotního je možná nezávadný,“ trval na svém kapitán Beránek, „ale je závadný z hlediska organizace dopravního provozu. Je to přece jasné,“ opakoval své, „na dálnici mohou být pouze účastnická světla a světelné značení. Žádné jiné světlo tam nemá co dělat. Helejte, ať to silničáři odstraní a bude pokoj.“

„Potíž je,“ lamentoval doktor Sokol, „že ono to jaksi odstranit nejde.“

„Jak to, že nejde?“

„Já tomu nerozumím. Já jsem právník. Ale zřejmě to odstranit nejde, jinak by k tomu netahali Akademii věd.“

„No, to je nadělení,“ uniklo kapitánu Beránkovi přes rty, neboť v té chvíli vytušil, že celá záležitost nakonec spadne na jeho hlavu.

Bylo ticho, jenom spoje šuměly, až se zase ozval hlas dr. Sokola: „Jestli tedy trváte na tom, že úsek nepřevezmete – uvědomujete si snad, že to je průšvih jako hrom, to tady ještě nebylo – pak byste nám to měl dát písemně a to co nejdříve.“

Kapitán Beránek několikrát hluboce vzdychl a pak odpověděl: „Helejte, doktore, já se na to večer pojedu podívat. Ráno vám zavolám. Kdybych musel trvat na svém, tak vám to pochopitelně okamžitě pošlu písemně.“

Sotva se sešeřilo, rozjel se žlutobílý policejní žigulík z města N. směrem k novému úseku dálnice. Za volantem seděl strážmistr Kadlátko, vedle něho kapitán Beránek a vzadu se na dvou sedadlech rozvaloval nadporučík Hadraba. Muži celou cestu mlčeli, vědomi si vážnosti poslání. Jeli zatáčkami staré císařské cesty, po které byl dosud provoz směrován, a tam, kde ústila do dálnice, zastavili, odstavili zátaras a vyrazili po panenské, dosud nezasvěcené čtyřproudovce. Kola jen šuměla, za dvě minuty byli u lesa, kapitán malinko pohnul hlavou a poznamenal: „Zpomal, tady to někde bude.“

A bylo. Uprostřed asfaltu svítil plamínek. Tiše a klidně. Na okamžik zanikl v záři světel, ale když Kadlátko světla zhasl, bylo ho jasně a zřetelně vidět.

Stáli nad ním a tvářili se kysele. Provedli s plamínkem podobné experimenty jako už dříve silničáři a po nich farář se stejným výsledkem. Padla na ně tíseň.

„Tohle, fakt, nemůže na silnici zůstat,“ přerušil ticho kapitán Beránek, „to je jako objednávka na bouračky. Pojede tudy nezkušený řidič, poleká se, vletí do protějšího dvouproudu a neštěstí je hotovo. Já nemám rád mrtvolky.“

Strážmistr Kadlátko si rozčilením ani nemohl zapálit, cigareta mu chytla až na třetí škrtnutí zapalovače.

„Ale když na to padla světla, soudruhu kapitáne, tak to vidět nebylo,“ podotkl jaksi na omluvu.

„Všiml jsem si,“ broukl kapitán, „ale také jsem si všiml, že než na to padla světla, bylo to vidět až zatraceně dobře.“

Mlčení ve voze na zpáteční cestě bylo ještě tísnivější nežli při cestě tam. Teprve když měli dálnici za sebou a žigulík vykrucoval zatáčky staré silnice, promluvil nadporučík Hadraba.

„Já ti tedy nechci nic radit, Jaromile, ty jsi náčelník, ty rozhoduješ, ale dovedeš si představit ten tanec, když odmítneš úsek převzít?“

Kapitán na to neodpověděl, jen motor zahučel a pneumatiky zakňučely v příliš ostré serpentině.

(XII.) Také že to tanec byl. Sotva dostal dr. Sokol přípis dopravního oddělení, podepsaný kapitánem Beránkem, rozdrnčel všechny telefony na svém stole.

Hned následujícího dne se sešla ve velké investorově zasedačce porada v tak reprezentativní sestavě, jaká snad nikdy před tím nebyla v dějinách československé silniční výstavby zaznamenána.

Investora zastupoval dr. František Sokol a první náměstek ing. Josef Hladík, malý bledý mužík, který během celého jednání projevoval tendenci zasouvat si po napoleonském způsobu pravačku za knoflíky svého dvouřadového saka. Stavební podnik byl reprezentován ředitelem, hlavním inženýrem a stavbyvedoucím Šramotou, který byl přizván za výrobní složky. Petruška zapisovala. Dostavil se i zástupce hlavního projektanta v osobě ing. Novotného, Akademii věd reprezentoval dr. Martin Říha, CSc. Kromě těchto, kteří zasáhli do diskuse, byli přítomni ještě čtyři muži, kteří se neprojevili, jenom cigarety kouřili, kávy popili a chlebíčky slupli, takže nebylo jasné, ke které ze zainteresovaných institucí patří. Tvářili se nicméně vážně, zřejmě i oni přijímali jednání s plnou zodpovědností.

Poradu zahájil dr. Sokol. Stručnými slovy nastínil problematiku a vyvstalou komplikaci. Vzápětí po něm zvedl ruku dr. Říha, omluvil se, že nemůže s plnou kompetencí do rozpravy přispět, neboť o plynné hoření, na které je specialistou, se v žádném případě nemůže jednat, jak už doložil ve své zprávě, a pokud jde o jevy optické, v těch se nevyzná, a příslušný odborník ing. Přecechtěl se nemůže porady zúčastnit, nachází se toho času mimo hranice státu, odjel reprezentovat naši vědu na symposium optických badatelů do Athén. Nicméně, přes tento handicap je dr. Říha připraven ze všech svých sil pomoci nesnadný problém rozlousknout.

Po tomto prohlášení ožil stavbyvedoucí Šramota a začal vykřikovat, aniž by požádal o slovo, že stejně za všechno mohou oni, tedy vědci, kdyby je, silničáře, neukolébali svým falešným dobrozdáním, oni by si poradili, nechal o své vůli na tom místě bagrovat do hloubky tří metrů a byl by nechal bagrovat i do hloubky deseti a patnácti metrů, jenom aby ten nesmysl zlikvidoval, ale když mu bylo řečeno, že žádné nebezpečí nehrozí, staral se o plnění plánu. Ale co teď, když je všechno hotovo? – Čtenář dobře ví, že Šramota nemluvil tak docela pravdu. Na jeho omluvu však řekněme, že to byl člověk světa znalý, věděl, že odpovědnost vždycky padne na malé ryby a v dané chvíli se cítil nejmenší mřenečkou v kádi. Pro jistotu tedy zaútočil první, jelikož to někdy pomáhá.

Dr. Říha, CSc, se chtěl proti nařčení ohradit, ale slova se ujal ředitel stavebního podniku. Tichým barytonem, vhodným k tomu, aby zvěstoval národu katastrofy, ujistil přítomné, že podle jeho zdání není čas ke konfliktům a vzájemnému osočování, čímž jaksi pokáral stavbyvedoucího Šramotu, ale naopak, čas je zralý ke konstruktivnímu řešení problému, kterého mohou dosáhnout jenom v případě, že všichni dají ruku k ruce a hlavu k hlavě.

Poté se rozproudila diskuse, již bylo nesnadno sledovat. Ani Petruška nestačila všechno přesně zapsat. Většinou však přítomní opakovali náhledy již dříve vyslovené a bohužel, nikdo, doslova nikdo, nedokázal nabídnout konkrétní způsob, jak nežádoucí plamínek z dálnice odstranit.

Když se takto všichni vymluvili, rozhostilo se v zasedačce ticho. Přítomní zírali jeden na druhého, jako by čekali zázrak. Zázrak se však nekonal. Proto si dr. Sokol odkašlal a řekl: „Děkuji vám, soudruzi, za vaše náhledy, byly zajímavé a podnětné. Mám však jednu otázku: ‚Co s tím budeme dělat?‘“

Zase bylo ticho, ani ruka se nezvedla, jenom pramínky kouře stoupaly od konečků cigaret ke stropu.

Zdálo se, že porada uvázne na písku, když se zvedl náměstek ing. Josef Hladík, zasunul si pravici za knoflíky svého dvouřadového saka, dlouhým pohledem objel všechny přítomné a potom pravil: „Poslouchal jsem vás, soudruzi, a pochopil jsem, že problém je, hmmm, hmmm, poněkud netradiční. Proto budeme muset hledat, hmmm, hmmm, i netradiční cesty k jeho řešení.“

Poté se posadil. Nikdo sice nevěděl, co má ing. Hladík na mysli, ale všem se ulevilo. Netradiční cesta k řešení, to znělo pěkně a slibně.

Poznamenejme ještě, že dříve, než se účastníci zasedání rozešli, vyhledal stavbyvedoucí Šramota, na podnět ředitele stavebního podniku, dr. Říhu, CS., a slovy, citlivě volenými, nicméně jasnými, se mu omluvil za svůj poněkud neuvážený a temperamentní příspěvek.

Dr. Říha omluvu přijal se samozřejmou blahosklonností velkorysých duší.

(XIII.) Kapitán Beránek byl nervózní jako pes. Nevěděl, odkud vzal to úsloví, jemu samotnému psi příliš nervózní nepřipadali, ale někde to slyšel, začal to používat a byl tedy nervózní jako pes. Poslal své rozhodnutí nepřejímat nový úsek dálnice, dokud nebude závada odstraněna, písemně investorovi, poslal o tom hlášení na kraj, uplynul skoro týden a nic se nedělo. Ticho po pěšině, ticho před bouří, jak to sám cítil. Rázoval kanceláří sem a tam, málem pořadovým krokem. Do pátku nic nepřišlo, teď je pondělí, dnes něco musí přijít, čekal tedy telefon.

Až telefon zazvonil. Zvedl ho a hned poznal hlas majora Kosa z krajského oddělení.

„Dostal jsem vaše hlášení, soudruhu kapitáne,“ promluvil major Kos, „prověřovali jsme si ho, vaše rozhodnutí považujeme tady na kraji za ukvapené.“

Beránek byl s Kosem na ty, a když se major uchýlil k neosobnímu, služebnímu vykání, znamenalo to, že je to víc horké, než si předem připouštěl.

„Rozumím, soudruhu majore, ale mám k němu závažné důvody,“ řekl stejně úředním tónem a opakoval své argumenty.

„To je správné, soudruhu kapitáne. Předpisy samozřejmě musíme dodržovat. Všichni bez rozdílu. Domnívám se však, že by se dalo najít nějaké jiné východisko.“

„Rozumím, soudruhu majore, já se o to pokusím.“

„Co to je, pokusím? To nic není. Snad provedu?“

„Provedu, soudruhu majore.“

„Hele, Jaromile,“ majorův hlas najednou zjihl a zvroucněl přátelskou náklonností, „já ti nemohu dát rozkaz, abys nerespektoval předpisy. Takový blázen nejsem. Ale na druhé straně: víš, kolik miliónů stojí kilometr dálnice? Nevíš. Já taky přesně ne, ale strašně moc. A my ty milióny za těch sedm kilometrů nemůžeme nechat ležet ladem kvůli nějaké prkotině. Vždyť ty jsi takový chytrý český šikula, který si se vším ví rady, tak si trochu namáhej hlavičku. Určitě na něco přijdeš. Nepřevzít dálnici, z toho by byl strašlivý rachot. Nejen pro okres, pro kraj a možná i celostátně.“

„Já si s tím ale opravdu nevím rady,“ zaúpěl do telefonu kapitán Beránek.

„Žádná kaše se nejí tak horká, jak se uvaří,“ zafilozofoval major Kos a vzápětí zase skočil do onoho nepříjemného služebního tónu: „Spoléhám na vaši zdatnost, soudruhu kapitáne!“

Ve sluchátku cvaklo a kapitán Beránek ho ještě dobrou minutu držel u ucha.

Myšlenky, které se toho odpoledne míhaly hlavou kapitána Beránka, byly silně protikladné. A stejně tak pocity, které zmítaly jeho duší. Autor psychologického románu by si tady pošmákl a vyrobil by z toho nejméně pět stránek. Pro naši potřebu však stačí, když řekneme, že jejich rozkmit se pohyboval od zarputilosti ne beránci, ale přímo beraní, až k chuti prásknout uniformou a dělat něco méně zodpovědného. Teprve večer, v kruhu rodiny, se uklidnil a dospěl k názoru, že mu nezbývá nic jiného než se znovu Na dolíčky rozjet a najít východisko.

Sedl do svého vlastního vozu značky Dacia a vyrazil.

Plamínek, bohužel, svítil. Kapitán ho dvakrát obešel a znovu sedl do vozu. Najížděl pak na plamínek s krátkými i dlouhými světly, rychle i pomalu. Po půlhodině soustředěného zkoumání zjistil, že při rychlosti osmdesát kilometrů za hodinu a při rozsvícení dálkových světel se plamínek mihne před očima řidiče pouze na zlomek sekundy a zasvítí tak nepatrně, jakoby to byl odraz zaječích zraků. Téhož se dosáhne při stokilometrové rychlosti s krátkými světly. Při stokilometrové rychlosti s dlouhými světly není plamínek vůbec k postřehnutí.

Ještě několikrát pokus opakoval, aby se ujistil, že ho neklamou smysly. Osmdesátikilometrová rychlost byla hraniční. Pod ní se dal plamínek rozeznat, nad ní už ne.

Z tohoto poznání se pak zrodilo rozhodnutí, které hned následujícího rána uskutečnil. Zatelefonoval dr. Sokolovi a sdělil mu, že oni, jako dopraváci, jsou ochotni nový úsek dálnice převzít pod podmínkou, že půl kilometru na obou stranách inkriminovaného místa silničáři umístí značky zákaz zastavení a zákaz stání, a značku nejnižší povolená rychlost 80 km.

Dr. Sokol mu nadšeně gratuloval, a skutečně, ještě ve středu silničáři dovybavovali dálnici požadovanými značkami, takže se ve čtvrtek plánovaná kolaudace mohla ke všeobecné spokojenosti konat, a od pátečního rána už svištěly po dálnici Na dolíčkách první vozy víkendového provozu.

V pátek ráno také zavolal major Kos kapitánu Beránkovi a jeho hlas se zrovna zalykal vlídností: „Jaromile, já ti gratuluji za nás za všechny a osobně ti moc děkuji, žes mě nezklamal. Já věděl, že to vymyslíš, já ti důvěřoval, protože dobře vím, jaký jsi šikula.“ A pak ještě mluvil o pochvale a o mimořádných prémiích, které kapitána neminou.

(XIV.) Jezdím tudy pravidelně každých čtrnáct dnů. Nejsem neukázněný řidič, naopak, jak mohu, dodržuji předpisy. Ale když je mi dáno jet tudy v noci, učiním pokaždé dopravní přestupek.

Zpomalím chod auta, zapnu malá světla a jen tak, co by chodec stačil, míjím plamínek. Otevřeným oknem k němu pokaždé promluvím: „Buď zdráv, plamínku, ať už jsi cokoliv, ať už jsi dušička fanatického katolického kněze, zlotřilého Jana z Pětipes, roztouženého saského obrista, ať už jsi odraz světel, nebo výplod nějakého neznámého záření, buď zdráv, protože bez tebe by byl svět až moc jednoduchý a přímočarý.“

Když mu takto vzdám hold, zasunu zase rychlost, zapnu dálková světla, přidám plyn a frčím dál jako ostatní. Dobře totiž vím, že náš život je jenom jedno neustálé frčení.

ilustrace ZDENĚK VOLNÝ

HNĚV POSEIDONŮV aneb VEČEŘI TI, MILÁČKU, DÁ AUTOMAT V 18.30

Alex vyvázl jenom čistým zázrakem. Ještě teď, když si na své dobrodružství vzpomněl, naskakovala mu husí kůže a míval sucho v ústech. Kdyby mu nepomohla jeho milá – ačkoli zároveň vyhrožovala, že mu vyškrábe obě oči – jistě by plul nafouklým břichem vzhůru a vlny by si s ním pohazovaly z jednoho konce planety Nereus na druhý. Ten mizera Poseidon by neváhal svolat kdejakou mořskou potvoru, co si ráda pochutná na dobře macerovaném mase, aby se také zúčastnila hostiny. Ne, horšího a krvelačnějšího nepřítele než Poseidona si Alex opravdu udělat nemohl, to ne. Co to bylo za nápad, zkoušet štěstí s Nereidou? Takový může vzklíčit skutečně jenom v hlavě naprostého idiota.

Měl neuvěřitelné štěstí, unikl v zatoulané poštovní raketce, která si v těchhle končinách, jimž se každý radši vyhnul, spletla směrovací čísla, což zas tak neobvyklé nebylo. Dřív než ji zasáhl dobře mířený meteorit, Alex stačil stopnout malou soukromou jachtu, kormidlovanou docela pohlednou světlovlasou Darinou. Když pozoroval, jak z havarované rakety odletují kusy titanového plechu, začal se strachovat, aby nedostal žaludeční vředy, avšak pak si správně pomyslel, že tolik času mu už sotva bude dopřáno.

Darina mu usušila jeho jediné kalhoty, ale nechtěla prozradit, proč se potuluje v krajích, kde na jeden bilion kubických kilometrů připadalo šest desetin promile nezadaného mladého muže, a Alex si svůj příběh samozřejmě taky nechal radši pro sebe, ačkoli ho hryzalo svědomí. Jenže ani božské oko nebývá vždycky dost ostré – a jenom proto se jim podařilo bez nehody doplout do Port 300 Light Years. Darině to sice koukalo z očí, ale když skončili obvyklou večerní partii piškvorků, nechtěla po něm dál už nic. Asi poznala, že ho něco pořádně zkříslo, ačkoli jí jistě ani na okamžik nepřišlo na mysl, že by za vším mohla vězet Nereida.

To by ho rovnou vyrazila ze dveří do vzduchoprázdna. Nakonec ji přece jen políbil, na čelo jako tetičku, a když dopadl oběma nohama na betonové molo, celý přístav se otřásl – jak se mu ze srdce svalil kus skály.

Zamával a vymotal se z magnetických kotev a nespočetných bedniček ze smrkových prkýnek. Nepochopil, co obsahují, avšak musely pěkně dlouho obíhat vesmírem, protože poslední smrk mimo botanickou zahradu viděl Alex na Alkyonu, kdysi na školním výletu. Potom vylovil ze záňadří ušmudlaný zápisník, který mu nahrazoval hned dvě poměrně důležité věci: paměť a Průvodce po Galaxii. I taková díra jako Port 300 Light Years musela mít hospodu, končily tu přece zaoceánské linky a dál už byly pouze planety, jimž se rozumný člověk rozhodně vyhýbal. Například Nereus.

Ještě než sklapl desky, roztřásla ho zima. Měl na sobě jenom džínovou vestu, kterou mu půjčila Darina a kterou mohl zapnout pouze díky dívčině vznosnému hrudnímu koši. I největší místní pobudové, metaři, narkomani či bůhvíco, měli na sobě krátké kožíšky z chlupaté oranžové látky. Vypadaly k zbláznění teploučce. Mrzlo jen praštělo a to podle Alexova zápisníku měl být vrchol místního léta. Buď to byla opravdu díra k pohledání, anebo člověk už nemůže věřit ani kamarádům.

Bar Zlomené kormidlo měl naštěstí vývěsní štít hned přes ulici za přístavem, jak taky jinak. Byla to rudá věž z jakéhosi keramického materiálu, bezpochyby symbolizující maják. Alex vždycky obdivoval košatost invence mužů a žen z Ústavu hlavního galaktického architekta, za těch sedm let, co se od promoce protloukal vesmírem a nevěděl, co by vlastně rád, už ani nedokázal spočítat všechny putyky ve tvaru majáku či záchranné vesty.

Uvnitř čpěl dým z mainadské trávy a kravál hrozil prorazit bubínky. Však znáte kosmické bary, vypadající nakonec všechny na jedno kopyto, a viděli jste přece Hvězdné války, ačkoli se ten film zatoulal kdesi ve vesmíru a k nám už nedošel, myslím do distribuce. Jenže tohle Alexe pramálo trápilo, hlavně že tu je teplo, pomyslel si a jektal zuby tak, že si ani nedokázal říct o panáka.

„Ty dostat od Poseidon pěkně studený sprcha!“ dorazil ho barman. Mluvil strašlivou pidžin kosmičtinou a Alex by byl dal krk na to, že je Persean. Rád by býval viděl ten výstavní trestní rejstřík, který Perseana vyhnal tak daleko od domova. Jednou ze svých sedmi rukou mu přihrál skleničku po dokonale hladkém povrchu nálevního pultu.

„Ještě jednu,“ požádal Alex, kterého pomalu přecházel smrtelný třas, „tady pro kamaráda.“

Nový kámoš vypadal na skororodáka, na Marťana, podle vysoké kostnaté figury a anemicky bledých tváří.

„Ať žijem!“ pozvedl Alex odlívku.

„Na Poseidona!“ pokývl Marťan a zvedl žluté oči.

Alex se zavrtěl na vysoké stoličce.

„Ty nepiješ na Poseidona?“

„Ale jistě. Na Poseidona!“

Tekutina chutnala, jako by ji destilovali ze zpuchřelých lan. Na jazyku z ní naskakovaly puchýře.

Jen polkl a otřásl se hnusem, třeskla rána. Srdce mu rázem vylétlo až do hrdla, ale stále byl naživu. Jen z jedné trubky, přivádějící vodu do dřezu na nálevním pultu, tryskal gejzír vysoko do nejhořejších pater věže.

„Hromovej ksindl!“ sakroval zkoprnělý barman svou skoro nesrozumitelnou řečí. „Kerej čert mít zas prsty v tomhle?“ A ztratil se vzadu.

Vzápětí začal gejzír slábnout, až vyteklo posledních pár kapek. Perseanovi se podařilo hbitě nalézt hlavní uzávěr, mohl taky zkoušet sedm kohoutků najednou.

Alex si s úlevou otřel dlaní vodní tříšť z tváří. Soused nehnul ani brvou, ne nadarmo byli Marťani vysoko ceněni kapitány kosmických lodí všech typů od pobřežních bárek až po transgalaktické expresy. Nenahraditelní byli hlavně jako topiči u jaderných kotlů, v heroických barových zkazkách uměli zvládnout havarijní situace, v nichž selhávali roboti sedmé generace.

Jen co se výčepní vrátil, Marťan otočil rundu. Docela dobře se jim společně mlčelo. „Co máš v pácu?“ zeptal se nakonec Alex. „Nic jiného než ty,“ odpověděl mlaskavě Marťan.

Verbíři z lodí se objevovali porůznu. Podobali se jeden druhému jak vejce vejci, všichni usměvaví chlapíci, a v kapsičkách bílých a modrých uniforem jim šustily pevné, ještě nezmuchlané papírky. Černá nasládlá tekutina, hnusný místní nektar, co po něm slézala kůže z jazyka, tekla proudem. Jen oni dva stále seděli mimo střed dění.

„Pojď, přidáme se támhle,“ vyzval Alex přítele a zvedl svou skleničku. „Beztak tu člověk sedí stejně pohodlně jak na špičce jehly.“

„Ty máš sakra naspěch,“ zamlaskal Marťan, ale poslušně ho následoval.

„Proč bych se honil?“ ohradil se Alex, štvalo ho, že Marťan tak rychle prohlédl jeho plány. Nelogicky dodal: „To víš, že nechci zamrznout v téhle díře! Nemůžu za to, že tebe vychovali v tundře!“

Zauvažoval, jestli si nemá radši odsednout, člověk v jeho situaci neměl ani právo na přítele. A pak – nebyl dvakrát nadšený, že mu někdo vidí do karet.

„Ahoj, chlapci!“ ozvalo se vedle nich s profesionální bodrostí a jeden z modrobílých skafandrů se složil do prázdné židle, až zapraštěla. Na stole se rázem objevila plná láhev zničujícího černého pití.

Marťan po ní okamžitě hrábl a nalil si po okraj. „Kam to bude, šéfe?“ zeptal se s mírně vypoulenýma žlutýma očima, jen co mu jedovatá tekutina stekla do zažívacího ústrojí.

„Potřeboval bych vás oba,“ nedělal náhončí žádné cavyky. Byl to ještě mladík, nějakých pětadvacet, světlé vlasy, trochu upocené, a osm z deseti žen jakéhokoli věku by mu jistě neřeklo ne. „Pacifik, čtyřicet pět miliónů brutto registrovaných tun. Co umíte?“ zeptal se Alexe, avšak vzápětí máchl rukou: „Já jsem dneska jako smrt – beru všechno.“

Tak tohle bylo opravdové terno, tuhle loď zvanou Pacifik Alexovi jistě přihrál sám Pos…

„To jste určitě měli pěknej průser,“ podotkl ledově Marťan a znovu si nalil.

Mladík v kombinéze se ošil. „Beztak byste se to dozvěděli… Chytili jsme stínovou nemoc.“

Tentokrát mrkl i neprůstřelný Marťan.

„Taky platíme trojnásobek,“ chrlil ze sebe mladík. „A vůbec nemusím povídat, že celá loď je bezvadně vydezinfikovaná a všechny testy negativní. Za poslední čtyři měsíce jsme neměli ani jeden případ…“

Jenže stínová nemoc, to nebyla otázka dezinfekce, baktérií či virů. Stínová nemoc byl čirý děs. Loď, která se nakazila, v té chvíli propadla záhubě. Přitom se navenek nic nedělo. Posádka jakoby chřadla, někomu nechutnalo, jiný přestal chodit do společenské místnosti na vnitřní multivizní kanál. Nakaženému jakoby se vkrádal kamsi dovnitř, do duše, stín. Postupně ho rozleptal šťastnými vzpomínkami na slunce, na první lásku, na prohřátou vodu na koupališti, až ho ve spánku zardousil. Stínová nemoc, to byl sladký dech, jímž v ledových, nekonečných prostorách lákal do svého království Thanatos. Dokládal to hrůzně lehoučký úsměv;

bez výjimky se objevoval na rtech všem, jejichž duše se vrhly přes palubu.

„Beru,“ ozval se Alex po chvíli, aby vzbudil zdání, že váhal.

„Kam to bude?“ opakoval Marťan svou oblíbenou otázku.

„Port Kassandra.“

Marťan si nalil, s lehounkým zaváháním.

„Dohodnuto? Trojnásobná gáže…“

„Ne,“ odmítl Alex. „Přece jen jsem si to rozmyslel.“

Mladík na něho civěl s otevřenými ústy. „Stínová nemoc vám nevadí,“ zakoktal. „Já, kdybych jenom trochu mohl, hned bych vzal nohy na ramena, a Port Kassandra, kraj, kde nejsou žádní lidožrouti… Co vám vadí?“

„Vůbec nic, rozhodl jsem se, že si to tady trochu prohlédnu. Když už jsem se jednou vypravil do takových dálav.“

„A co vy?“ obrátil se mladík na Marťana s tušením, že jeho příběh nekončí happyendem. Bezkrevný dlouhán zavrtěl hlavou a obrátil do sebe odlívku, aby si stihl ještě jednou nalít. Jen co se verbíř vytratil, otočil se na Alexe: „Cestou je na tvůj vkus moc gravitačních anomálií a oblaků kosmického prachu, co?“

Alex stačil sotva cosi zavrčet, když dostali nového společníka, prošedivělého profesionála. Měl zájem jenom o Marťana, pochopitelně.

„Ale kam to bude?“ S touhle otázkou se člověk na Marsu asi už rodí.

„Port 100 Light Years. Pošta a tak.“ Elegán vylovil láhev pravého Martellu. „Když sedím s rodákem… Tohle je pití pro křesťana. Ta černá břečka je snad obarvený vitriól.“

Sedmiruký barman na ně vytřeštil krátký pohled z několika ze svých sedmi očí, pravidelně rozesazených okolo hlavy, jako by slova pronikla vší vřavou až k němu.

„Port 100 Light Years? Přesně tam míříme,“ vyzunkl Marťan svou sklenici, aniž dal najevo, že by snad postřehl jakýkoli rozdíl mezi drinky. Podle Alexe znal slůvko jestli jenom v jediném významu: jestli se to nevypije, tak to zkysne.

Verbíř si Alexe přeměřil se skličujícím despektem, ačkoli Pozemšťané obvykle nepropadávali na trhu pracovních sil ke dnu.

„Potřebuju jenom Marťana. K motorům.“

„Kámoš má na motory diplom.“

Elegán zvedl obočí. „Vy máte vysokoškolské vzdělání?“ ověřil si s neskrývaným podezřením. „Co pohledáváte v tomhle úděsném pajzlu? Narkoman? V sektoru je na vás zatykač?“

„Nemám diplom zrovna na motory“ Alex se rozhodl dodatky taktně přejít. „Jsem kormidelník.“

„Navigátor?“

„Mám první třídu.“

Verbíř odfrkl, na jeho skvělé lodi bylo nejspíš místo jenom pro navigátory mistrovské třídy.

Alex rychle uvážil, že mnoho hrdosti v nepravý čas může člověka i zničit. „Schází mi jen atestace, abych to dotáhl na mistra. Zato jsem třeba provedl Odyssea Dračí úžinou v elektromagnetické bouři. Když před dvěma lety vybuchla nova…“

„Strop jedenácté třídy plus přesčasy plus zvláštní prémie za iniciativu, kdyby náhodou…“ řekl verbíř Marťanovi, Alexe bral na vědomí jako nějaký dotěrný hmyz.

Bledý námořník zvedl oči, žluté jako zářící opály. „My se s kámošem zásadně netrháme,“ zamlaskal.

Elegánovi ten políček zkřivil rty. „To je vydírání!“ zasyčel. „Vem vás čert oba! Těžká Barbora vyplouvá přesně v jedenadvacet hodin. Je povinností ohlásit se nejpozději devadesát minut předem u čtvrtého důstojníka.“

„Dík,“ řekl Alex opálovým očím, když osaměli.

„Tuším, že jseš pěknej parchant,“ dopil Marťan. „Možná páchám sebevraždu, ale něco na tobě je.“

Čtvrtý důstojník, Labuťan obsypaný černými hádky chapadýlek, jež mu dosahovala až ke kolenům, jim přidělil společnou kajutu. Jenže Marťan okamžitě zamířil do služby, do motorové sekce, Alex pak pravidelně překážel osm hodin denně na kapitánském můstku jako člen operační směny a šichty se jim samozřejmě křížily. Poprvé od vyplutí narazil Alex na Marťana až v neděli v šest ráno, když po noční doklopýtal z můstku do podpalubí, zaklapl za sebou dveře a svalil se na kavalec.

„Co nespíš?“ zaznamenal, že přítel sedí na podlaze, kolem sebe spoustu nástrojů, klubko měděného drátu a bůhvíco ještě.

Marťan jen cosi zamlaskal, aniž zvedl hlavu.

„Co to kutíš?“ vyptával se ho Alex posměšně, avšak zvědavost mu nedala.

Mlask.

„Tak si to sežer!“ naštval se Alex a obrátil se ke stěně. Nechal se kolébat sladkým vědomím, že se řítí poloviční rychlostí světla nazpátek do obydlených končin Galaxie, a tam že se promění v kapku, jež splyne s mořem nejroztodivnějších ras a původů, neustále se přelévajícím od jednoho slunce k druhému, z planety na planetu, ztratí se jako korálek mezi tisíci přístavy, milióny loďmi, přístavními bary a spately, kosmickými hotely.

Z konejšivé vize ho vytrhl Marťan.

„Co povídáš?“ zeptal se Alex rozespale.

„Že se pokouším vyzrát na ty mrchy,“ opakoval kamarád.

„Jaké mrchy?“

„Piraňi,“ pomlaskl Marťan.

Alex byl rázem čilý, jako by ho polil ledovou vodou z potoka.

„Piraňi… copak v těchhle končinách…?“

„Tady nikdy nebyly,“ potvrdil Marťan. „Občas žhavý ježek. Jenže od vyplutí si vykládám if-if…“

If-if byla jakási marťanská věštební dřívka.

„No a co?“ zeptal se Alex napjatě.

„Zatím nerozumím,“ zamlaskal.

„Špatné věci?“

Marťan mlčky přikývl.

Alex cítil, jak se mu vkrádá do duše strach. Šedivý, plíživý, nevypuditelný. „Tohle je vůbec podivná loď,“ svěřil se. „Že jsme kdy vkročili na palubu! Užs někdy slyšel o kliperu, vezoucím tři pošťácké brašny dopisů, pár pytlů geologických vzorků a víc už ani brko? Přitom to pálíme, jako by nám za patama hořela koudel. V noci jsme zas akcelerovali, necítils to?“

Žluté oči se přivřely na znamení souhlasu. Chvíli se odmlčeli, Marťan zručně navíjel měděný drát na jádra. „Ty nevíš, že vezeme tři tuny diamantů?“

„Nevšiml jsem si, že by takové oznámení viselo na nástěnce ve společenské místnosti,“ odsekl Alex. „Jak ses to dozvěděl?“

„Marťan vždycky ví,“ zamlaskal, spokojený, jak mu práce jde od ruky.

První malér je potkal dva dny nato. Nečekaně se zaseklo dálkové ovládání jeřábu, dopravujícího nukleární palivo z motoru do odpadových nádrží. Tam se ukládá, dokud je automatický člun nedopraví na hvězdu, kolem níž zrovna proplouvají. Zpočátku vypadalo všechno jen na nepříjemnou epizodu. Po tuctu marných pokusů přimět jeřáb k poslušnosti dospěl hlavní inženýr Kuzmin k jedině správnému rozhodnutí – zavolal plavčíka, univerzálního robota RU 7 řečeného Sam, a poslal ho nahoru.

Sam, jak pochopil už i Alex, patřil k nejlínějším členům posádky. Nejradši se válel ve společenské místnosti, luštil bridžové úlohy ze sobotní přílohy Svobodného vesmíru a kasal se, jak mu to pálí.

„Když se něco pokazí, jsem vám dobrý!“ Sam byl naprogramovaný, aby mluvil spisovnou kosmičtinou, nemohl si, chudák, pomoct. Nyní však triumfoval. Frank Henderson ho totiž večer zas odmítl vzít do pokeru, a protože už měl něco v sobě, křičel za ním, že „není žádný umění mít ten zavšivenej ksicht jak ze železa, když člověk z nějakýho zavšivenýho železa je“. Alex, který sloužil od deseti večer, si zrovna zaskočil na šálek čaje, čtvrthodinku kibicoval a chechtal se výstupu na celé kolo.

Sam, aby se ukázal před zraky skoro celé posádky, vylétl nahoru na ochoz reaktoru jak Tarzan. Víko reaktorové nádoby viselo zdvižené pod stropem haly, avšak radioaktivita nijak pronikavě nestoupala. Vlastně to stálé ještě nebylo nic víc než rutinní operace. Ostatní tři reaktory běžely na mírný výkon, kapitán zřejmě počítal s dalším nočním urychlováním.

O vteřinu později seděl už Sam rozkročmo na ovládací jednotce jeřábu, rýpal se v ní šroubovákem a dohadoval se s Kuzminem a s elektrikáři. Asi po čtvrt hodině rezignovali, Sam dostal příkaz, aby použil ruční pneumatické ovládání a odjel s kočkou nad manipulační vstup do reaktorové nádoby. Alex se nikdy nedozvěděl, zda se příčina havárie vyšetřila. Vyzdvižená paleta s kolektory plutoniových článků se náhle svezla na stranu a vzpříčila přímo v hrdle nádoby.

Všichni přihlížející v motorové sekci i na kapitánském můstku zůstali jak opaření.

„Zastavte motory!“ rozkázal druhý důstojník, momentálně velící na můstku. Kapitán, samozřejmě Aldebařan, nemohl opustit svou kapsli se zředěným roztokem kyseliny dusičné, ale viděl a slyšel všechno.

„Motory zastaveny!“ hlásila motorová sekce.

Sam se zručně svezl dolů na ochoz reaktoru a po žebříku na zem.

„Pitomá chytrá opice!“ pronesl kdosi vedle Alexe s odporem. Rasismus se asi nikdy nepodaří vymýtit.

„Zavolejte Marťany!“ rozkázal první důstojník, který se přihnal na můstek z kajuty ještě celý rozespalý.

„Meteorit na pravoboku!“ ohlásila hlídka.

Na kapitánském můstku to znovu zašumělo. Skutečně, na obrazovce radaru s dalekým dosahem byl patrný jakýsi odraz.

Vnitřní multivizní spojení ukazovalo, jak se v reaktorové hale vyrojili Marťani. Bylo jich sedm a ztracení v gigantické prostoře skutečně připomínali trpaslíky. Alexův Marťan krátký zástup uzavíral.

Alex mu držel palce a trochu se o něho bál.

Odraz se přiblížil.

„Vyhlaste poplach, poručíku!“ zavelel první důstojník.

Druhý důstojník strhl plombu z krytu a stiskl rudý knoflík. Ve všech prostorách ohromného třísetmetrového kliperu se rozblikala varovná světla a rozeřvaly sirény. „Protimeteoritická ochrana, pohotovost!“ vyhlásil druhý důstojník do mikrofonu.

Náhle všichni poznali omyl.

„Loď na pravoboku!“ vykřikla hlídka.

„Je to křižník třídy Argo nebo Kentaur,“ řekl kdosi s ústy u mikrofonu, takže jeho slova roznesla elektřina po celém kliperu.

„Piráti!“ hlesl Alex.

„Proč myslíš?“ vyptával se mladý operátor, udržující nepřetržitý styk s kapitánem.

Koráb se valil jako černý stín na černém pozadí, jeho obrysy prozrazovaly jen hvězdy, jež mizely z oblohy, jako by je strhávala neviditelná síla. „Plný tah!“ zavelel první důstojník.

Jenže tohle byl vleklý problém atomových motorů. Trvalo dvacet minut, než se rozběhly na plný výkon. Navíc čtvrtý reaktor… Přesto Alex pocítil, jak těžkne. Barbora zvolna nabírala rychlost, odraz se však přesto objevil už na všech obrazovkách.

„Co kdybysme zkusili jednu malou?“ navrhl druhý důstojník. Nejdůležitější součást protimeteorické ochrany tvořilo laserové dělo. Dalo se použít i k jiným účelům.

„Křižníky třídy Argo a Kentaur jsou všechny vybaveny odražeči,“ zavrtěl hlavou první důstojník, opatrný a možná trochu bázlivý Eridanec. Alex se mu však nedivil, loď s odražeči nejenže byla těžko k potopení, ale odraženému paprsku často zbyla dostatečná energie, aby poškodil útočníka.

Po dvaceti minutách šla Těžká Barbora na pětasedmdesát procent maximálního výkonu a piráti dělali o tři uzle víc.

„Jak jsou daleko s tím reaktorem?“ bubnoval první důstojník nervózními prsty na černou skříňku, do níž se automaticky nahrávaly všechny údaje z přístrojů na můstku.

Chvíli se videofonovalo s motorovou sekcí, potom druhý důstojník zasakroval: „Čert aby sebral všechny Marťany v celým vesmíru i s tou jejich mrňavou planetou a uškvařil je v tom nejžhavějším reaktoru v celým pekle!“

„Bosům se to kecá!“ zašeptal Alexovi mladý operátor. „Ale kdyby musel jenom strčit palici do motorový sekce, byl by strachy hnědej!“

Alex ho však skoro nevnímal, zuřivě hleděl do mapy. Široko daleko nic pořádného, jenom tři sluneční soustavy. Zato jedna z nich na dosah. V hlavě mu uzrál nápad.

„A co tohle?“ předběhl ho vedoucí operační směny, sulcovitý kyklopovec. Vyslovil Alexovu myšlenku nahlas: Kdyby provedli celkem nepatrnou korekci dráhy a stihli to k nejbližší hvězdě včas, mohli by jejího gravitačního pole využít nejen ke zrychlení, ale především k výrazné změně směru letu. Navíc by ji piráti jen těžko uhodli předem.

Na můstku zabzučelo ticho, všichni ten nápad zvažovali.

„Jedenáct světelných minut, to bysme měli hladce stihnout,“ rozhodl nakonec opatrný Eridanec.

„Hvězda taky může mít planetární soustavu, asteroidy nebo bůhvíjaké smetí,“ doplnil Alex. „Mezi tím se dá krásně schovat.“

Kapitán nápad schválil.

„Korekci dráhy provedeme nejpozději, jak bude možné.“ Eridanec se zatvářil mazaně.

Křižník se zase o kus přiblížil.

„Proč nestřílejí?“ zeptal se potichu mladý operátor. „Strach z odražečů?“

Alex mlčky přikývl, aniž odtrhl oči z radarové obrazovky.

„A máme je vůbec?“

To už však byla hloupá otázka. Každá loď měla tajemství, které znal pouze kapitán.

Zadrnčel pronikavý varovný signál – scházela poslední minuta. Kliper Těžká Barbora se chystal zapnout korekční motory. Všichni na kapitánském můstku vklouzli do křesel a rukama či chapadly začali šátrat po koncích bezpečnostních pásů.

Alex cítil, jako by seděl nakřivo, zašimralo ho u žaludku. Nikdy však netrpěl mořskou nemocí.

Vzápětí počítač oznámil, že manévr provedli naprosto přesně.

„Útes na levoboku!“ oznámila hlídka.

Další odraz, skutečně. Oči kamer ukázaly hroudu zmrzlého amoniaku, z níž čněla rozeklaná skaliska.

„Všichni jste jak malí!“ zafňukal sulcovitý kyklopovec. „Jde o život a vy si pořád na něco hrajete!“

„Pozdrav pánbůh, tady bych nechtěl strávit zbytek života!“ zašeptal Alexovi operátor.

Druhý důstojník jeho slova zaslechl: „Pro naše účely je dobrá i dost velká hromada fekálií.“

Rozhodující však byla hora vodíku, hélia a špetky dalších prvků, patřící do spektrální třídy K 2. Když se šikovně prosmýkli mezi několika dalšími skalisky o průměru pár set kilometrů, jež mátly radarové odrazy, skutečně se jim podařilo využít gravitačního pole hvězdy k únikovému manévru. Paprsek na obrazovce marně prohmatával okolní prostor, nikde žádná překážka.

„Krása!“ ulevil si kdosi z operační směny.

Jenže nebyla.

Alex na to upozornil šéfa. „Dráha lodi neodpovídá výpočtům.“

„Už máš třetí noční za sebou, že?“ sulcovitý kyklopovec se sklonil nad displej počítače.

Avšak v únavě chyba nebyla. Cosi neviditelného si kliper přitahovalo do náruče.

„Jak si to vysvětluješ?“ znervózněl první důstojník.

„Černá díra tvořící dvojhvězdu s touhle K 2,“ hlesl kyklopovec a jediné oko mu zrudlo.

Na můstku se rozhostilo ticho jako před velkým třeskem. Sáhla si pro ně smrt, kterou nikdy nespatří a jež je rozdrtí mlýnským kamenem nepředstavitelných gravitačních sil. Už bylo jasné, proč celkem snadno unikli pirátskému křižníku. Piráti určitě znali záludnosti těchhle končin a mezi vlastní kůží a třemi tunami diamantů volili – ačkoli možná s těžkým srdcem – to první. Jediný aldebaranský kapitán nepodlehl emocím, do kyseliny nikdy žádné nepronikly. Jeho rozkazy kliper obrátily a loď se pokusila se supícími motory z gravitačního pole černé díry vyklouznout. Marťani v motorové sekci dřeli doslova o život a skutečně se jim podařilo uvést čtvrtý reaktor do chodu. Operační směna se s vynaložením ohromného úsilí dopočítala k exaktnímu závěru, že by to mohlo, jenže taky nemuselo stačit – tak rozkolísané údaje totiž dostávali z gravimetru.

Avšak jiskřička naděje doutnala.

Alexe vytrhl od výpočtů další signál: celá posádka se měla shromáždit ve společenské místnosti.

„Jeden z nás tu zůstat musí,“ navrhl se kyklopovci.

Šéf směny však zavrtěl hlavou. „Copak neznáš lodní řády?“

Když se Alex došoural do podpalubí, téměř všichni se už tísnili v sále a naslouchali prvnímu důstojníkovi, gestikulujícímu na stupínku před multistěnou. Eridanec byl zjevně nervózní a podrážděný.

Alex se nenápadně vtiskl mezi dva Labuťany, obsypané černými hádky chapadýlek. Přímo před ním stála jakási drobnější dívka s moderním účesem spleteným do spousty cůpků, takže se od Labuťanů lišila jen jejich délkou. Celá atmosféra šuměla nervozitou a obavami.

„…havárie reaktoru, střetnutí s piráty a teď pád do černé díry…“

„Přece musela být na mapách!“ přehlušil Eridance podrážděný výkřik z davu. „Co jste dělali na můstku?“

Sál souhlasně zamručel.

„Není, přísahám! Můžete si prohlédnout všechny mapy, co jich na lodi je. Víte přece, že jsme vybočili z koridoru.“

„Nebudeš nás přece bulíkovat,“ ozval se týž mluvčí, „že je to náhoda! Taková řada malérů!“

Posádka opět souhlasně zamručela a ozvalo se několik nespokojených výkřiků.

„Souhlasím s vámi!“ snažil se překřičet vřavu první důstojník a udržet v ruce otěže. „Nemůže to být náhoda. Ale…“

„Tahle loď je prokletá!“ vykřikl kdosi a celý sál zas bouřlivě rezonoval.

Avšak všichni překvapeně zmlkli, když na pódium vystoupil nahrbený plavec s vypadanými prošedivělými vlasy a hlubokými vráskami vrytými do čela i do tváří. Vyzařoval z něho smutek, či dokonce jakási beznaděj, jako by se stal samotným prostředníkem smrti a nemohl anebo nesměl se postavit vlastnímu osudu.

„Kamarádi!“ řekl do náhlého ticha a zvolna jim letěl pohledem po tvářích. „Loď není prokletá. Není… Ale máme mocného nepřítele. Pronásleduje nás… sám Poseidon!“

Alex nemohl odtrhnout zrak od krutě zbrázděných tváří, od jakoby horečkou popraskaných rtů. Potom se rozpomněl: takhle poznamenala stínová nemoc těch pár lidí, co si na ní vyvzdorovali život.

„Proč by se nám chtěl mstít?“ ozvalo se hned z několika míst.

„Proč?“

„Proč nás pronásleduje?“ vzal si opět slovo plavec poznamenaný stínovou nemocí. „Víte to přece stejně dobře jako já!“

„Kdo z nás urazil Poseidona?“ vykřikl Labuťan vpravo od Alexe.

„Kdo se provinil?“ zaznělo odjinud. „Kdo se rouhal? Ať předstoupí! Kde je? Ať se přizná!“

„Ohrožuje celou loď, životy nás všech,“ dodal první důstojník.

„Starou belu ohrožuje,“ zaslechl Alex zblízka ženu s módním účesem s cůpky. „Svoje životy si ohrožujeme sami!“

„Svůj život si ohrožujeme hlavně každý sám,“ opravil ji Alex.

Nepochopila. „Čím vším se dá ztrácet čas! Kdyby místo planých řečí nakreslil někdo pořádnou mapu, nemohlo se nám to stát.“

Co když měla pravdu? Rozhodně mu zbývala poslední příležitost, aby se vytratil. Posunul se za ní ke dveřím.

Jenže pak na sobě ucítil pronikavé žluté oči. Před nimi úniku nebylo, ani kdyby ho od bledého Marťana dělily desítky palub a stovky dveří. Zůstal stát, žena se otočila a tázavě na něho pohlédla.

Alex jen zavrtěl hlavou a prodral se vzrušeným davem k pódiu. Zpozorovali ho a sál se rozšuměl ještě hlasitěji.

„Ty?“ zmateně se otázal eridanský důstojník. „Ty, Alexi?“

„Přiznáváš se?“ dutě se ho zeptal lodník zjizvený bezesnými nocemi, za nichž bojoval se stínovou nemocí.

„Myslím, že máte obtíže kvůli mně.“

„Čím ses Poseidona dotkl?“ tiše řekl důstojník.

Alex jen zavrtěl hlavou.

„Vetřel ses na palubu a je tvojí povinností…“ ostře si ho měřil lodník poznamenaný stínovou nemocí.

„Nic není jeho povinností!“ zastal se Alexe Eridanec.

„Hoďte ho piraňám!“ křičel kdosi až zezadu.

Plavec polkl naprázdno. „Víš, jaký trest tě očekává?“ otázal se, když zvedl paži a sál ztichl.

Otázky s nejzávažnějším dosahem obvykle nevyžadují odpovědi. Lodník mezitím shromáždil několik mužů a zachránil ho tak před jistým lynčováním – když nadávky přerostly v hrozící pěsti.

Samozřejmě věděl, co ho čeká. Když ho eskortovali, pobouřený dav je doprovázel, nechtěl se rozejít, ačkoli ruce se už proti němu nezvedaly.

Alex je chápal – měli strach o život. Objevili viníka a teď se toužili aspoň pomstít, když už museli čelit nejisté budoucnosti. Ano, bezmoc v nich palčivě vyvolávala touhu po pomstě.

Jenže Alex se také bál o život. Potil se po celém těle, zatímco ho sužovala vyprahlá ústa a stažené hrdlo.

Hangár v nejhlubším patře páchl kovem, mazacím tukem a rozlehlým prostorem. „Nechceš si vzít nějaké osobní věci?“ zeptal se ho plavec, když přistoupili ke člunu. „Někoho pro ně pošlu.“

Alex ucítil pod dlaní kov a jeho chlad mu aspoň zčásti vrátil sebeovládání. „Nic nemám.“

„Jak to? Vůbec nic?“

„Prchal jsem,“ vysvětlil. „Byl jsem rád, že jsem si stihl natáhnout kalhoty. Kdyby mě nebyla vzbudila…“

„Kdo?“ pohledem ho probodával poznamenaný lodník. Pomalu začínal chápat.

„Musíš okamžitě pryč!, třásla se mnou a cítil jsem, jak mě drásá nehty do ramene. Chce tě zabít!“

„Kdo?“

„Přece Nereus. Ne, je to všechno ještě mnohem horší! Otec si stěžoval samotnému Poseidonovi!“

„Svedls Nereidu!“ konečně došlo plavci s duší rozleptanou bezesnými nocemi. „Ty bezbožníku! Všechny jsi nás málem připravil o život! Dobře jsi věděl, jak vládce moří střeží neposkvrněnost svých nymf!“

„Jak chceš uhlídat padesát mladých, parádních holek?“ namítl Alex. „Na to nestačí ani Poseidon.“

„Nerouhej se!“ okřikli ho.

„Máš, cos chtěl,“ rychle uzavřel lodník s rozrytou tváří. „Zásoby kyslíku a potravy na jeden týden. Stálo ti to za to? Přijít o život kvůli jedné studené, mokré ženské?“

Alex na sobě cítil všechny pohledy. „Když vy jste to neprožili…“

„Poseidon naslouchá tvé zpupnosti a ztrestá ji!“ vykřikl kdosi, podle ráčkování Labuťan.

„Doufám, že nechcípneš strachy předčasně a pěkně si to vychutnáš!“ Lodníci ho popadli dřív, než se zmohl na odpověď, nacpali ho do člunu a zabouchli za ním hermetický vchod. Narovnal se v křesle a pohlédl na displej přístrojové desky – odpočítával posledních třicet sekund. Skoncovali s ním opravdu rázně, jak se patří na pravé muže.

Sotva se stačil připoutat, zasyčel stlačený vzduch, jehož proud odhodil člun daleko od keramického trupu kliperu. Alex nepochyboval o tom, že osud celé posádky je nyní už v nejlepších rukách – poté, co prokázala takovou bohabojnost.

S jeho osudem to mohlo být složitější, avšak pořád mu ještě zbývalo sedm dní života. Šok postupně vyvál: tedy ne dřív než někdy k večeru. Probral se před displejem, ukazujícím cifry, jež mu naprosto nic neříkaly. Ale to hlavní cítil, chuť žít a o život bojovat.

Vyvolal si na obrazovce mapu a zhruba určil svou polohu. Očekávalo ho však jen další zklamání. Ve směru jeho letu se rozkládala nedohledná neprozkoumaná oblast. Alex viděl jen dvě reálné možnosti záchrany. Za prvé pokračovat dál a doufat, že narazí na nějakou dosud neobjevenou planetární soustavu, což byl nesmysl, anebo se obrátit – a to i za cenu, že při manévru spotřebuje prakticky všechno palivo – a pokusit se vrátit do koridoru dálkových linek, což byl nesmysl skoro stejně nehorázný, protože ho to zaneslo z cesty, připočteme-li manévr Těžké Barbory – o dobrou polovinu celého vesmíru.

Vypnul autopilota a rázně člun obrátil. Jenže pak už neměl co na práci.

Trvalo to sedm dní. Alex si sklopil sedadlo, ležel, aby spotřeboval kyslíku co nejméně. Vypojil displej a byl by býval rád vypojil i všechny svoje orgány, jenže mozek se nedal. Nenechal si vzít své bohatství, a tak Alex znovu chodil do školy, do páté A, znovu si připíjel s mámou po promoci, znovu poprvé vystupoval na palubu lodi – byl to Odysseus – a znovu objímal Nereidu, cítil její slané rty na svých a v dlaních její chladné prsy.

Když sedmého dne o půlnoci změřil polohu člunu, zjistil, že už pronikl k hranicím letového koridoru. Zapjal havarijní bóji – dřív to nemělo smysl – a opět ulehl. Neměl chuť žádat počítač o údaje o rychlosti a podobných hloupostech, na jeho místě se člověk stěží mohl dozvědět nějakou příznivou zvěst. Kromě té, že už má všechno za sebou.

Ačkoli si důsledným šetřením kyslíkem agónii jen prodlužoval, celý den prospal a prosnil a provzpomínal. Osmého dne o půlnoci opět změřil polohu, pečlivě ji zaznamenal do palubního deníku a prohlásil se za mrtvolu. A teprve tehdy dostal opravdu pořádný strach ze smrti.

Přepadla ho úplná zimnice, dostal horečku – za půl hodiny nato – a pak mu zas naskákala husí kůže. Za všechno nejspíš mohl indikátor upozorňující blikáním, že parciální tlak kyslíku v kajutě klesl víc než o deset procent. Pokusil si představit, že se konečně dostal do Alp, ale ani to nepomohlo. Těkal očima po přístrojích a po obrazovkách, avšak záchrana nepřicházela.

Až někdy pozdě odpoledne – radar ukázal slabý odraz. Zpočátku ho považoval za šálení smyslů, ale asi po hodině se nedalo o ničem pochybovat. Měl před sebou velkou loď, velmi zvolna plující směrem k Port 100 Light Years. Zarputile však ignorovala jeho zoufalé volání o pomoc. Naopak sama vysílala SOS na všech havarijních frekvencích.

Alexovi trvalo další čtyři hodiny, než se k lodi přiblížil, aby mohl přečíst jméno. Tlak kyslíku mezitím poklesl o dalších deset procent a indikátor zkonstruovaný tak, že se nedal vypínat, neustále zvonil. Alexe tak ke všem strastem navíc ještě rozbolela hlava.

Kliper Těžká Barbora se zvenčí zdál nepoškozený. Jeho ohromný, tři sta metrů dlouhý trup se matně leskl. Alex si marně lámal bolavou hlavu, co ho může uvnitř očekávat. Rozhodnutí měl naštěstí snadné – atmosféra v člunu se musela každým okamžikem stát nedýchatelnou.

Namířil si to přímo k hlavní nástavbě a vyslal kódovaný signál. Široké dveře do člunového hangáru se začaly poslušně rozestupovat.

Když si ho přitáhly magnetické příchytky, Alex na okamžik zaváhal – ačkoli neměl na vybranou. Ale třeba se právě chystal vyměnit nepříjemnou smrt udušením za jakýsi ještě mnohem horší způsob odchodu ze světa. Člun nebyl vybavený biosenzory a paluba kliperu mohla být kontaminovaná bůhvíčím… Pak rázně otevřel.

Vzduch zasyčel, jak se vyrovnávaly tlaky, avšak žádný jiný podezřelý zvuk se neozval. Pod vysokým stropem hangáru leželo ticho jak v kostele. Udeřil ho pach oleje, kovu, rozebraných součástek a mastných hadrů.

Zhluboka se nadechl, až se mu zatočila hlava.

Když pominul záchvat radosti, uvědomil si, že v lodi nezůstal ani jediný člun. Ať se tedy přihodilo na palubě cokoli, posádka se zachránila. Přál jim to, hlavně Marťanovi.

Jenže zůstal sám. Zůstal sám a snažil se na to nemyslet. Zůstal sám, a přitom toužil po jakékoli společnosti, snad i kdyby jí měl být ten člověk zjizvený po těle i uvnitř stínovou nemocí.

Byl sám, na tom se asi nedalo nic změnit, ale také zůstal naživu. Přežil i prvních deset minut v opuštěném hangáru, pokud se na lodi skrývalo nebezpečí, nebylo možná zas tak bezprostřední.

Třebaže všechno nasvědčovalo tomu, že posádka opustila Těžkou Barboru doslova horempádem: na podlaze se válely rozházené montážní klíče, tank s kapalným kyslíkem měl strhané pečeti.

Když položil dlaň na kliku, slyšel, jak se mu rozbušilo srdce. V naprostém, zvonivém tichu to byl skoro nepřátelský zvuk. Otevřel a opatrně nahlédl do chodby. Hráškově zelené stěny osvětlené sírovým světlem výbojek ubíhaly až k výtahovým šachtám. I na půlnočním hřbitově střetl člověk víc života než na Těžké Barboře.

Avšak než dorazil k výtahu, upoutaly jeho pozornost stopy, jež zatím mluvily nesrozumitelným jazykem. Bezesporu však navozovaly ještě tíživější atmosféru i myšlenky: dvířka v první přepážce byla vyvrácená a zblízka na nich postřehl podivné drobné ďolíčky vytlačené do prakticky nezničitelného plastiku, tvrdšího než ocel. O kus dál pokrývaly stěnu jakési modravé skvrny naprosto záhadného původu, jenže kliper už měl taky ledaccos za sebou.

Výtahy byly rovněž pod proudem a stály v různých poschodích. I tohle vzbuzovalo podezření – Alex očekával, že nalezne všechny v nejnižším patře, u hangáru. Přivolal levý krajní a vyjel na můstek.

Dveře se zdály pootevřené, ale zblízka poznal, že jsou rovněž vytržené z pantů a vzpříčené. Za nimi bylo však všechno tak, jak má můstek dálkového kliperu vypadat: na obrazovkách radarů obíhaly neúnavné paprsky, dálnopis s přestávkami vyklepával jakýsi delší text. Jen koženková křesla se černala prázdnotou a na ústředním panelu oranžově blikala kontrolka tísňového volání. Mrtvý kliper se plazil kupředu a stále volal SOS na všech nouzových frekvencích.

Alex se sehnul a zvedl drobný blýskavý předmět, pozlacený knoflík od důstojnické uniformy. Ležel v rezavě červené skvrně, jež se rozstříkla i po stěně.

Modrou krev měli Labuťané.

Už bylo jasné, jaká katastrofa se udála na palubě Těžké Barbory. Alex se zamyslel nad svými vyhlídkami. Byly přímo románově nadějné. Ty bestie už zřejmě loď dávno opustily, okamžitě, jakmile zhltly, co se zhltnout dalo. Řízení kliperu a navigační systémy se zdály nepoškozené, jestli nepřehlédl nějakou skrytou záludnost, neměl být problém dovést loď do Port 100 Light Years, ačkoli přistát, to si s takovým kolosem netroufal. Ale touhle otázkou se zatím rozhodně trápit nemusel.

Seděl, hlavu pustou a prázdnou stejně jako obrazovka dálkového radaru, na niž tupě zíral. Náhle se mu připomněly pronikavě žluté oči a Marťanova kovová rakev, vybavená jakýmsi elektrickým zařízením proti piraňám, které se tolik posmíval. A výtahy v různých poschodích – že by přece jenom nezůstal na palubě úplně osamocený?

V obytném podpalubí to místy vypadalo, jako by se tudy přehnala občanská válka. Otisky zubů nacházel v plastiku, hliníku i v oceli. Dveře do jejich kajuty byly otevřené, rakev ne. Přistoupil k ní a poklekl. Stiskl hranaté tlačítko a těžké víko odskočilo. Rakev byla prázdná.

Uvědomil si, jaké hlouposti se dopustil, když očekával něco jiného, a přepadl ho pocit, jakého by se nikdy nenadál. Alex dostal hlad.

Neměl tušení, kdy jedl naposledy. Podle svíravého tlaku v útrobách to muselo být někdy před startem prvního sputniku. Nechal rakev rakví a zamířil do jídelny. Cestou míjel kajuty, většinou s pootevřenými dveřmi, avšak nahlédl pouze do první z nich. Dál už kráčel jako s klapkami na očích.

Jak jinak, i jídelna byla pustá, ačkoli na stolcích přišroubovaných k podlaze zůstaly slánky i prázdné vázičky. Alex minul jeden ze sloupů, jež dělily prostornou místnost na dvě stejné polovičky, a strnul. Kdyby se před ním vynořila živá piraňa s vyceněnými zuby, nemohlo to s ním otřást hůř než pohled, který se mu naskytl.

Stolek u vchodu do kuchyně byl čistě prostřený a přímo uprostřed se červenaly tři rudé, úžasně tvarované květy orchideje, narovnané do vázičky.

Nikde se nehnul ani vánek. Alex přistoupil blíž, kalichy květů byly černě a žlutě tygrované, vypadaly docela čerstvé, avšak žádné jiné vodítko z prostřeného stolku nevyčetl. Záhada neměla řešení.

Stál s očima upřenýma na zázrak a snad právě tehdy pochopil, že až dosud si s ním Poseidon jen pohrával, jen se kochal Alexovým strachem a jeho upocenou snahou zachránit si život za každou cenu. Kupodivu tohle pomyšlení jako by ho uklidnilo. Otevřel dveře do kuchyně a nahlédl dovnitř.

Jídelní automaty se tiše, emailově leskly. Přistoupil k přístroji s označením Země a stiskl tlačítko Večeře. Automat zarachtal, otevřel průhledné výdejní okénko a nabídl vzápětí Alexovi talíř. Talíř měl krásné cibulové vzory a byl dokonce ohřátý na správnou teplotu. Měl jednu jedinou vadu, scházel na něm sebemenší drobek jídla. Alex stiskl tlačítko podruhé a celá operace se opakovala pouze s tím rozdílem, že nový prázdný talíř cinkl o okraj předchozího. Ani tím se však Alex nenechal znechutit a vyzkoušel tlačítko Oběd. A pak i Snídani, konečně s úspěchem.

Pokud byste označili za úspěch scvrklý, ledový párek. Ačkoli si připadal hltavější než mračno piraňí, Alex ho spořádal. Potom přešel k marťanskému automatu, ale zároveň zaslechl jakési vnitřní varování.

Zatajil dech a zaposlouchal se do ticha. Zvonilo stále stejně, jako by se ve větru chvěly tenké měděné drátky. Přemítal, zda by se Poseidon mohl snížit až k pokusu otrávit ho botulínem, anebo k smrti vyhladovět. Nahlas se zasmál.

Jenže pak je zaslechl, docela zřetelně, a smích ho rázem přešel. Ačkoli nespěchaly, kroky se blížily rychle, cestou, kterou znaly.

Alex skočil za bílý blok jídelního automatu.

Žena měla módní účes zapletený do mnoha praménků různé délky a Alex ji poznal okamžitě. Stála vedle něho ve chvílích, na něž nerad vzpomínal, a tolik litovala ztraceného času.

Když vystoupil z úkrytu, uklouzlo jí jen povzdechnutí.

„Vy?“

„Dobrou chuť!“ Automat jí nadělil stejně skvostný párek, jaký povečeřel sám.

„Hrůza. Držím teď párkovou dietu. Už pátý den. Dnes už opravdu není k jídlu.“

„Netušil jsem, že se všechny katastrofy nejlépe přečkají ve skleníku.“

Brzy se ukázalo, že se Alex jako obvykle mýlí.

„Byla jsem v mapové místnosti, když se to stalo.“

Mapová místnost ležela hned vedle kapitánského můstku. Připomněly se mu odporné rzivé skvrny. „Co jste tam dělala?“

„Přece svoji práci!“

Matylda kreslila podle telemetrických údajů mapy, ve spolupráci s celou řadou počítačů a bůhvíjakých přístrojů, o jejichž funkci měl Alex jen matné tušení.

„Proč jste neuprchla? Všechny čluny jsou pryč, větší část posádky se určitě zachránila.“

„Copak jsem věděla, že se něco děje?“ Upřela na něho vážné tmavé oči.

„Vždyť se taky celkem nic nestalo,“ ironizoval.

„Muselo se to semlít v době,“ přemítala a oči jí halily stíny, „kdy jsem zachytila jakousi podivnou, úplně nepatrnou gravitační anomálii. Bylo to strašně zajímavé, jako by se blížila k lodi. Marně jsem se ji snažila lokalizovat a kvantifikovat. Asi nejsem dost dobrý vědec.“

Horečně uvažoval: gravitační anomálie? Že by se mračno piraňí projevovalo jako gravitační anomálie? Dosud unikalo všem přístrojům, radiolokátory nevyjímaje. Matylda vůbec netušila, jaký převratný objev se jí podařil.

„Zdálo se mi, že cosi udeřilo do dveří, ale myslela jsem si, že zas někdo chce flirtovat.“

„Mohl bych tu mapu vidět?“

Ženu zájem potěšil. „Jako navigátor byste měl umět ocenit dobré mapy. Dokonce si myslím, že podle dobře spočítaných map může loď řídit každý.“ Často gestikulovala. „Není to žádné umění.“

„Takže to vy udržujete Těžkou Barboru v koridoru?“

„Kde?“

„Zkoušela jste řídit loď?“

Zavrtěla hlavou zapletenou do copánků. „Já to myslela jen tak, teoreticky.“

Alex se vrátil k marťanskému automatu. „Co kdybychom zkusili něco exotického?“

„Neměla jsem na to odvahu.“

Přístroj jim naservíroval dvě porce molikosty.

„Vypadá to jako nepodařené rizoto…“ skláněla se nad talířem.

„Molikosta se nesnáší akorát s mlíkem.“

Byla opravdu lahodná. Mezi jednotlivými sousty se na sebe usmívali. Po jídle se dal zavést do mapové místnosti. U dveří se zarazil – stejně jako na kapitánském můstku byly vyrvané z pantů a dost poznamenané.

„Přece jsem ti povídala, že jsem zaslechla jakousi ránu. Ale neměla jsem zrovna čas s někým se vykecávat. Taky jsem už byla strašně zbitá a tu anomálii jsem chtěla dokončit za každou cenu.“

Pod Alexem mírně podklesly nohy. Objal ji a rty našel její ústa. Měla je chladná, vyčkávající. Cítil, jak zvolna zvedá paže a klade mu je okolo krku. Jakmile však objetí uvolnil, pokračovala:

„Taky mě napadlo, jestli to není nuklearit. Jenže zas se to pohybovalo moc pomalu. Kdysi, když jsem plula na Galileovi, jsme se málem s jedním nuklearitem srazili. Víš, že jsem do té doby pochybovala, že takové věci vůbec existují?“

„Žhaví ježci? Ti jsou prý staří jako sám vesmír. Povídá se, že Gipsy Moth zničil právě…“

„Neříkej žhaví ježci, piraňí, chiméry – to je strašná hantýrka. Nebo Nereida,“ pohlédla na něho úkosem a trochu zrůžověla.

Odvedl ji na vyhlídkovou palubu. Už nepociťoval strach ani tíseň, připadal si náhle neohrožený, silný, prostě jako ochránce té bytůstky, jež mu dosahovala po ramena a jejíž teplou dlaň svíral ve své. Nad hlavami se jim klenula černočerná báň posypaná cukrem hvězd, jež je zase spojila v objetí. Když na ni ve tmě oživené vzdálenými odlesky pohlédl, připadala mu krásná a snad ani nepochopil, co se s ním stalo.

Povídali, líbali se a procházeli mrtvými chodbami a palubami hluboko do noci. Úplně ušlí usedli v její kajutě na postel a Alex ji sevřel v náručí.

„Tady nemůžeš zůstat, Alexi!“ pokusila se mu vymanit, ale odzbrojil ji dalšími polibky. Rozepjal jí podprsenku, ale o kalhotky musel svést třicetiletou válku.

„To moc bolí, Alexi!“ křečovitě ho sevřela kolem krku.

„Neměj strach,“ hladil ji.

„Aspoň ne tak hluboko, Alexi!“

Když procitl, spala zády k němu, stočená do klubíčka, a na sobě měla flanelové pyžamo s růžovým vzorkem. Rozepjal kabátek a pohladil ji po ňadrech.

Otevřela oči s vyděšeným výrazem, odstrčila mu ruce a oba cípy kabátku si přitáhla k tělu.

„Proboha, tolik hodin! Musím vstávat!“

„Proč?“ nechápal.

„Přece musím do práce!“

„Jseš zdravá? Nemívalas takhle ve škole samé jedničky?“

„To víš, že měla!“ odsekla. „Chceš tvrdit, že dělám zbytečnou práci? Plujeme úplně na jižní hranici koridoru. To bys neřekl, kolik toho na mapách ještě schází! Jednou se to lidem bude hodit. Všechno vědění se bude lidstvu jednou hodit!“

„To je přece demagogie!“

„Nedívej se, chci se obléct!“ Shodila kabátek a ohlédla se. „Ty se koukáš, Alexi!“

Když odešla, Alex se chvíli povaloval, ale samotného ho to v posteli nikdy netěšilo. Vypravil se zpátky na můstek. Překonal odpor a omyl přístroje a stěny od rezavých skvrn. Našel další dva knoflíky, přezku od opasku a dýmku, o níž neměl tušení, komu původně patřila. Pak zorientoval trochu rozhozené navigační systémy a byl čas na oběd.

Mnohokrát mu padl zrak na palubní spojení, ale vždycky se ovládl, nechtěl ji vyrušovat. Když se videofon rozezněl, píchlo ho štěstím u srdce.

Ozval se však cizí mužský hlas a na obrazovce vyvstala neznámá tvář. Vzápětí se však rozpomněl.

„Ahoj, Same!“ odpověděl robotovi na pozdrav. „Tady na můstku je práce jak na kostele. Nechceš mi přijít píchnout?“

Pak se však přece jen dočkal. Měl chuť pohladit ji i na obrazovce. „Chci ti říct, že se mi nikdy s nikým tak dobře nepovídalo, jak s tebou,“ řekla mu s vlahýma očima.

„Nepovídalo?“ Alexe ještě pálily v dlaních její nevelké prsy, z nichž se při laskání zvedaly tvrdé, tmavohnědé bradavky. Cítil… „Nepovídalo?“ opakoval a trochu se mu točila hlava.

„Jseš erotoman!“ mínila s lehkým úsměvem. „A svůdník!“

„Copak se ti to nelíbilo? Tebe to vůbec nevzrušovalo?“

„Taky se za to stydím. Vůbec jsem nebyla schopná logicky uvažovat. Taky jsem ti chtěla říct, že večer přijdu později. Poletíme kolem mračna mezihvězdného prachu. Zajímavá věc.“

Odpoledne, ačkoli cítil svíravý žár v hrudi a myšlenky na cokoli jiného než na Matyldu mu procházely hlavou beze stopy jako neutrina, vyhrabal ve spisovně soubor základních předpisů a dal se do studia ovládání motorů. Nesmrtelný a líný Sam se přitom nudil a detailně popisoval jakýsi velký slem, sedm piků, které nedávno splnil bez kárového esa. Alex ho poslouchal jak rozhlas po drátě. S očima upřenýma do textu začal zvyšovat tah motorů.

Žádný reaktor nevybudil, ale večer byl Alex tak vyčerpaný, že se ani nedočkal jejího příchodu, usnul, sotva se svlékl. Ráno ji překvapeně objevil vedle sebe, jak jinak než stočenou do klubíčka a ve flanelovém pyžamu. Rozepjal jí kabátek a všiml si několika pih, které měla na spodní straně pravého ňadra.

Probudila se vzápětí, protáhla se, ale pak spatřila Alexe a okamžitě se přikryla. „Ne, Alexi, prosím tě!“ zašeptala ještě rozespale, když jí sjel rukou do klína. „Víš, co mě napadlo?“

Přitiskl jí ústa na chladné rty.

„Napadlo mě,“ zašeptala, když nabrala dech, „že bysme ještě nakonec mohli mít miminko!“

„No a proč ne?“

„Nemůžeme, Alexi! Upsala jsem se na Královnu Alžbětu. A nemůžeme riskovat, že by mu ublížilo kosmické záření.“

„Tak to prostě zrušíš,“ navrhl. „Až doletíme do Port 100 Light Years.“

„Jenže já musím. Alžběta má mnohem modernější přístroje než Těžká Barbora, víš. Potřebuju se s nimi naučit zacházet.“

Dopoledne dál zvolna akcelerovali, až se kliper hnal mezi hvězdami osmdesáti pěti procenty své maximální rychlosti, což prý bylo – aspoň podle příruček – optimální. Potom rozebrali se Samem jídelní automat, ale ukázalo se, že na ten – na rozdíl od atomových motorů – jsou krátcí. Po hodině je práce omrzela a až do večera mazali spolu poker jen s dvaatřiceti kartami – aby chodily lepší figury. Alex prohrál postupně všechny vysoce ceněné relikvie: tři zlaté knoflíky od důstojnické uniformy, přezku z opasku i dýmku neznámého majitele.

„Nemáš ještě něco?“ zeptal se mrzutě Sam. „Poker se nedá hrát o suché z nosu.“

Alex zavrtěl hlavou, ale pak si vzpomněl na Marťanovu rakev. „Jenže o ni asi nebudeš chtít hrát, k čemu by ti byla,“ uvažoval nahlas s mírnou výčitkou svědomí, že sahá na cizí majetek.

„Tu vezme do hry každý!“ překvapil ho Sam a zaujatě rozdal po pěti kartách.

Večer dorazila Matylda dřív, milovali se a Alex usínal s pocitem završeného štěstí. Dopoledne se vrátil k vrtošivému automatu, rozebral ho a zase složil, jenže samozřejmě bez výsledku. Vztekle stiskl tlačítko Oběd znovu a ze vší síly do bedny kopl.

Z okýnka vypadl stejk, radost pohledět. Na další žádost porce pečeného kuřete a potom smažený řízek. Když Alex se smíchem dorazil na můstek, drnčelo palubní spojení.

„Už ti volala jednou,“ pošeptal mu Sam.

„Miláčku, včera jsi byl krásný!“ objevila se na obrazovce Matylda. Oči i rty se jí leskly.

„Od teďka bude všechno na jedničku s hvězdičkou,“ ujistil ji Alex na vrcholu blaha.

„Víš, co mě napadlo, miláčku?“ Matyldě zněžněl hlas. „Kdyby bylo miminko… dala bych ho na vychování k sestře. Jí je přece jedno, jestli tři nebo čtyři…“

Alex na ni hleděl.

„Slyšíš mě, anebo je ten krám zas rozbitý?“

„Slyším,“ ujistil ji. „Dala bys ho na vychování… Víš, mám… nějaké problémy. Kdybych se zdržel, večeři ti, miláčku, dá automat v 18.30. Podařilo se mi ho opravit.“

Se Samem se sešel v hangáru. Bylo tu pusto jak na Sahaře, jen Alexův člun blýskl několika škrábanci.

„Říkáš, že se jich zachránilo spousta?“ znovu se ujišťoval.

Robot přikývl. „Hodně. Pomáhal jsem jim, šlo to jak na drátku.“

„A nevšiml sis takového Marťana, spíš vyššího…“

„Nezlob se, Alexi, ale Marťani jsou jak dýně. Jak chceš poznat jednoho od druhého? Ale neměj starost, ještě jsem neviděl Marťana, aby ho něco zkříslo,“ uklidňoval Sam. „Tenhle byl tvůj kámoš?“

Alex to odsouhlasil. „Načerpals mi do tanku kyslík?“

„Až po okraj. Stačí ti na měsíc.“

„Dík.“

„Alexi… já děkuju tobě.“

„Co blbneš, prosím tě?“ obrátil se na něho muž ve skafandru.

„Nikdy v životě jsem si nezahrál tak parádně poker jako s tebou!“

„To neděkuj mně,“ řekl Alex nakysle. Rána byla ještě příliš citlivá na dotek.

„Neber si to tak!“ chlácholil ho robot, který si zaskřípání Alexova hlasu vyložil špatně. „Pustil jsem žilou i Hendersonovi. Tak, že si do konce měsíce půjčoval na cigára. Proto se mnou nechtěl hrávat. Akorát lituju…“

„Čeho?“ usmál se Alex.

„Ve třech jsme si mohli dát liciťáčka, nebo taroky, ale když říkáš…“

„Ne, vona na to není,“ potvrdil Alex.

„Škoda.“ Robot se odmlčel a pohlédl mu přímo do očí. „Alexi, proč utíkáš? Přece by nám tady spolu bylo jak ve vatičce!“

Alexovi se sevřelo hrdlo. „Kamaráde…“

„Nemysli si, vím všechno. Jakého máš nepřítele. Tak rád bych ti pomohl, ale jsem jenom pitomý robot,“ zavrtěl Sam nešťastně hlavou. „Ačkoli ti řeknu na rovinu – není nakonec lepší být robot? I když s námi lidé někdy zacházejí jako s nějakou havětí?“

„Máš recht, Same. Je lepší bejt robot.“

„Nedotkl jsem se tě?“ zeptal se Sam s obavou v očích.

Alex mu podal ruku. „Mezi kámošema musí bejt všechno na rovinu.“

Robot vážně přikývl. „Nebude to procházka, najít v těchhle končinách nějakou rozumnou planetu. Než ti dojde kyslík.“

„Já to vím.“

„I když jsi určitě výborný kormidelník. Ale vesmír je velikánský a lidé jsou křehcí.“

„Jo, Same, lidi jsou křehký,“ stiskl mu Alex tlapu. „Můžu k tobě mít prosbu? Nedohlídl bys na ni…?“

Robot sklopil víčka na znamení souhlasu a vztyčil palec nad sevřenou pěstí. „Mnoho štěstí, kamaráde!“

„Nevěš hlavu! Ještě se určitě sejdem a hodíme si spolu pěkně ostrou partičku. A taky s Frankem Hendersonem.“

„Ten má na mě pifku, kamaráde!“ Vzápětí Samovi pohasl úsměv ve tváři. „Alexi,“ zeptal se, „myslíš, že tě bude pronásledovat, dokud tě nedostane?“

Alex se obrátil na dvířkách. „Poseidon? Ten už na mě nemůže. Poseidon se smí mstít jenom jednou.“ A zabouchl je za sebou. Když se opřel do křesla, digitální displej odpočítával posledních třicet sekund. Alex zacvakl přezku a zaslechl tichounký smích – anebo snad pláč?

Potom všechno přehlušil sykot stlačeného vzduchu, který odhodil člun daleko, daleko od ohromného kliperu.

ilustrace LUBOMÍR MACHÁČEK

ČEKÁNÍ NA ČLOVĚKA

Šéf přikvačil po ránu navrčený, což se mu stávalo málokdy. Byl přesně ten typ člověka, který vstává s kohoutím kokrháním, samou žízní po životě vypije vodovod a do práce přiběhne plný energie, zatímco jinému se jí nedostává. Tentokrát se však tvářil jako puklý kaštan na plotýnce. Zavolal si mne k sobě do kanceláře, i když jsem právě hovořil s budoucími rodiči o jejich ratolesti, a nenechal mne ani sednout.

– Letím na ministerstvo a nevím, kdy se vrátím. My se z těch malérů nevyhrabem. Další mimořádka. Za tenhle půlrok už dvanáctá. Je to normální, krucinál?

– Zase sebevražda?

– Jo, tentokrát holka. Spolykala euforika. Pak jí ztuhly lícní svaly, jako by se před smrtí něčemu smála. To by mě zajímalo, čemu.

– Osvojená?

– Samozřejmě, ještě se tak hloupě ptej, – odsekl. Jeho kulatý obličej byl najednou plný obav. – Řekni to ostatním, až dostanu instrukce, svolám poradu. Stejně ale myslím, že se bude čekat.

– Na co čekat?

– Na co! – posteskl si. – To kdybych věděl.

Vrátil jsem se ke klientům, ačkoli se přihodily chmurné události, optimistická atmosféra byla v téhle chvíli žádoucí. Bezdětní, netrpěliví rodiče si ji zasloužili. Populaci zachvátila davová psychóza. Matky prý už nebudou moci rodit, natož pak zdravé potomky. Poptávka po dětech stoupala, každý chtěl něco nebo někoho mít. Dříve ženy povily a vychovaly deset dvanáct dětí, pravda, hodně jich umřelo, ale ty, co přežily, měly zase deset, dvanáct dětí a i když přišly války, infekční nemoci, hladomory a různé teorie o vylidnění či naopak přelidnění, příroda si vždycky dokázala sama poradit a člověk se přizpůsobil. Žel v jednadvacátém století začalo dětí v rodinách radikálně ubývat, tři, dvě… a na přelomu tisíciletí jich bylo ještě míň. Hovořilo se hodně o životní úrovni, o pohodlí rodičů, o emancipaci ženy, o možnostech seberealizovat se prostřednictvím profese, zájmů a koníčků… o výchově v jiných institucích, než je rodina. To všechno byly řeči a dohady, kterými se zabývali odborníci ze všech možných oborů.

A pak se za pět minut dvanáct přišlo na to, že rodina je rodina, jaké budou děti, takové budou příští generace, ze zasloužilých žen se stávaly přes noc zase mámy, které toužily mít opět kolem sebe děti. Ale najednou to nešlo jako dřív, postaru. A tak se hledaly náhradní cesty.

Hledaly se i v náhradní rodinné péči.

Nedůvěřoval jsem příliš technologii výroby umělých dětí, i když jsem to každému nevěšel pod nos, aby mě neoznačili za konzervativce. Ostatně mé tušení se potvrdilo už před lety při první mimořádné události. Šestiletý kluk vběhl pod auto. Selhaly sebezáchovné mechanismy. Byl jsem povinen tyto okolnosti budoucím rodičům uvést.

– Řekněte mi, proč vlastně chcete dítě? Donedávna některé rodiny děti odmítaly.

Podívali se na mě, jako bych nevěděl, co povídám. Poněkud zakřiknutý muž tvořil levou polovinu nesouměrné dvojice, která žádala o dítě. Patřila k němu žena, velká a robustní. Napadlo mě, že záměr osvojit si dítě vznikl v její hlavě, ostatně ona také přinesla potvrzení o neplodnosti.

– Chceme se o někoho starat, – pravil rezervovaně muž a zavrtěl se v křesle.

– Nemusíme mít zrovna supermana, – přidala se k němu žena, dávajíc nepokrytě najevo, že jsou ochotni si vzít dítě, které se narodilo nějakým způsobem poškozené.

Ne že by se mi ona dvojice nelíbila, chyběly mi však rozpaky, závan nejistoty, provázející každý nově vzniklý svazek: Co když selžeme my nebo naše dítě?

Testové výsledky se jevily jako přijatelné, ostatně nepropadal jsem iluzím, i já věděl, že si lidé pořizují děti pro různé účely, byť to sami mnohdy nepřiznají: jednou chybí dědic, podruhé máme všechno, na co si člověk vzpomene, jenom potomka ne, potřetí začneme uvažovat o stáří a o tom, kdo se o nás bude starat, počtvrté myslíme na peníze, atakdál.

Přemýšlel jsem, do které skupiny žadatele zařadit.

– Každou dvojici, s níž hovořím, – řekl jsem důležitě a udělal významnou pomlku, – informuji o všech možných i nemožných radostech a nesnázích, které nový svazek může přinést. Ono není jen tak vychovat dítě, zejména v náhradní péči ne.

To my víme, – pospíšila si s odpovědí žena, ale sotva se nadýchla k další řeči, zablikal na stole u okna videofon. Signál jsem úmyslně přehlížel, ale ve dveřích se objevila vzápětí ohnivá hlava Válkové.

– Máte hovor, pane Havelka.

– Teď není kdy, – odsekl jsem. Na závěrečnou řeč bylo třeba se soustředit. Dát člověku naději nebo mu naopak rozmluvit jeho pošetilý úmysl je zatraceně složitá záležitost. Někdy mi připadlo, že promlouvám k budoucím rodičům jako velebníček, či jako agent pojišťovny, ale dělal jsem to z přesvědčení, že moje práce má smysl. Říkali mi sociální dědek a já se za ten název vůbec nezlobil.

– Je to ale naléhavé, – otravovala Válková.

Tušil jsem, co mě nemine, a zapnul příjem. Do obrazovky přístroje vpadla ustaraná tvář Magdalény Tlusté. Kdo by také jiný mohl volat? Litoval jsem ji a zároveň nesnášel. Patřila k mé klientele. Po rozhovoru s ní mě obvykle chytávala migréna.

Požádal jsem ji, ať chvíli počká u aparátu, pitvat před žadateli problémy z náhradních rodin se mi nezdálo vhodné. A tak jsem jim rychle promluvil do duše o dětech hodných a zlobivých, dokonalých a nedokonalých, o rodičích zodpovědných i nezodpovědných, o právně sociálních a finančních otázkách. Nic konkrétního jsem zatím nenabízel. Má poslední věta určená žadatelům zněla obligátně: O výsledku vyšetření budete informováni.

Pak jsem je vyprovodil až na ulici a pomalu se vrátil k aparátu. Chvíli jsem ještě zkoumal na obrazovce ženin obličej, než jsem se přihlásil.

– Tak copak se zase přihodilo, paní Tlustá? – Napuchlé oči, dva burcující tamtamy.

– Malér… a velký. Evžen vyhrožuje!

– A čím, prosím vás? – Přiběhla hned s každou hloupostí. Obvykle mne zpravovala o tom, že má Evženek nehet na levém malíčku delší než na pravém, že mu narostla na prdelce bradavička, a tak podobně. Tentokrát vypadala vyděšeně. – Něco si chce udělat.

– Důvod?

– Ptala jsem se ho, ale odmítá odpovědět. Prý mně po tom nic není. Považte… on to tak nemyslí, jenom plácá, za chvíli přijde a bude dobře.

– Není… jste jeho právoplatná matka.

– Prosím?

– Že za něj zodpovídáte.

– A co mám dělat? Úplně se změnil, neposlouchá. Jako by mu chybělo jedno kolečko. Ředitelka ve škole říkala, že je vzpurný a že jestli bude vyhrožovat, navrhnou ho sami do ústavu. A ještě něco, – zatvářila se usouženě, – ztratil identifikační kartu.

Také jsem ztratil jako malý kluk párkrát notýsek, obvykle když se tam vyskytly známky, které nesvědčily o mých ušlechtilých záměrech.

– Opravdu ji ztratil, nebo ji prostě schovává?

– Ptala jsem se na jeho rodiče v kojeňáku, ale nikdo mně nic nechce říct.

– Při přejímání dítěte jste na podobnou informaci rezignovali, bližší podrobnosti odmítli.

– Tenkrát!

Podívala se na mě jako slepice na žížalu, ještě že nás dělila od sebe taková vzdálenost. Byla na výchovu sama, pravda, její muž pobýval pracovně kdesi na blízké planetě souhvězdí TROI a své absurdní pokyny k výchově udílel na dálku, čímž kluka ještě více popouzel, jenomže já nabýval přesvědčení, že právě tahle rodina na náhradní péči nestačí. Nejdřív ho nesmyslně milovala a teď na něm bude hledat nesmyslné chyby. Až kluk bude doopravdy v pubertě, nezvládne ho. Proč začala pátrat po rodičích po tolika letech? Za tu dobu musela už o Evženovi vědět všechno.

– Vy jdete z extrému do extrému, ode zdi ke zdi. Kluk vám nemůže nahradit manžela, je to ještě dítě.

– Pane Havelka!

– Rozhodně spíš zvažte, co uděláte zítra, pozítří. Co vám pomůže, když zjistíte, jací byli jeho rodiče. Dítě je vaše, tak se taky podle toho chovejte, – řekl jsem snad až příliš tvrdě.

Zalapala po dechu a bez okolků vypnula uraženě přístroj. Obraz její tváře mi ještě chvíli svítil před očima.

Sedl jsem si bezmocně do křesla a přemýšlel o profesionální deformaci lékařů, sportovců, učitelů, sociálních bab a dědků, o deformaci osvojitelů a vůbec všech lidí a lidiček, jejichž představy o tom, jak by To mělo vypadat a jak To ve skutečnosti vypadá, se ne a ne shodnout.

A pak jsem ze všeho rozladění vytáhl svačinu a nejistotu zaháněl jídlem.

Udělal jsem si v mixéru koktejl a zkusil zavolat do ústavu. Rozhodl jsem se podniknout něco dřív, než mě Magdaléna Tlustá předběhne a ztropí skandál. Řada problémů se řešila v oblasti náhradní péče citlivě, decentně a vyžadovaly-li to okolnosti, i anonymně, tahle žena však byla schopna vystoupit se svými unáhlenými názory i v multivizi. Mohl jsem také podat návrh na opětovné přešetření rodičovských schopností, což se sice v praxi příliš nedělalo, ale čas od času se vyskytli tací rodiče, kterým bylo dítě pro zanedbání rodičovské péče odňato. Tlustá však chtěla vychovávat kvalitněji a lépe, ostatně na děti se stály fronty, nebyly výjimkou ani falzifikáty různých potvrzení, jenom aby byly žádosti co nejdříve kladně vyřízeny. Prostě děti bylo možno pořídit si i jinak a to, jestli jsou mé vlastní nebo jestli se teprve stanou mými vlastními, nehrálo pražádnou roli.

– Tady 23472, kód 210, Ustav pro optimalizaci novorozenců, – ozval se automat.

– Dejte mi buňku třistapatnáct, – řekl jsem a věděl, že než ten bodrý elektronický sluha obtelefonuje všechny kojenecké kukaně, kde mohla Třešnička pobývat, počkám si několik minut. Nakonec ji stejně bude shánět centrální linkou.

– Prosím, tady třistapatnáct.

– Můžeš se ohlásit jménem, atentáty dnes nebudou, – reagoval jsem na zastírací manévr, neboť Třešnička vystupovala zpravidla inkognito, pokud neměla jasno, s kým a o čem bude hovořit.

– Jéminánku, to seš ty? Máš kliku, už se chystám domů, – pravila podchlazeným hlasem. – Potřebuješ něco?

– Tebe.

– Ale ale, to už není dávno pravda. Leda půjčit si peníze. Tak ven s tím.

– Potřebuju si ověřit anamnestická data Evžena Tlustého. To dítě jste měli v péči. Chlapec byl uvolněn do osvojení asi ve dvou letech. A dost to spěchá.

– Můžu tě předat 316, má odpolední.

– Jde o choulostivou záležitost, radši bych ji projednal s 315, tohle numero se mi zamlouvá víc a vůbec 168, 60 a 80 jsou má milovaná čísla.

– Ty lháři, – řekla se smíchem. – Tak dobře, ale dělej, dneska je přenos z Jupiteru, Baby Cattel bude ukazovat, jak se dojí mlíko.

Baby Cattel a jeho krávy mě nezajímali. Trochu jsem se omyl, našel klíčky od auta, a když jsem se konečně uvelebil za volantem, napadlo mě, že bych mohl Třešničce koupit pugét růží. Objel jsem několik květinářství, jenomže živé květy byly už vyprodány a ty, co na mě čekaly, měly květy jako kuří oka nastříkané intimsprejem. Koupil jsem jí tedy alespoň relaxační jogurt z pravého sušeného mléka, aby zůstala klidná, až na ni vybafnu své požadavky.

S osvojovanými dětmi byl vždycky problém, už fakt, že se pro ně hledali náhradní rodiče a že náhradní rodiče neměli nebo nechtěli své děti, napovídal mnohé. Tak či onak jsem lidi, kteří projevili o děti zájem, ale hlavně se dokázali přenést přes všechna genetická a deprivační úskalí, zaťali zuby a stali se skutečnými táty a mámami, hluboce obdivoval. Zároveň jsem však věděl, že těch deset a možná i více roků, co se o dítě svorně pokoušeli, je nějak ovlivnilo. Někoho víc, někoho míň, ale určitě ovlivnilo, aniž by si to v době, kdy je třeba mít střízlivou hlavu, přiznali. Ti nedočkaví vybírali podle citu, viděli přítomnost a zapomínali na pomíjejícnost chvíle a nálady, která ji vyvolávala. Co přijde, je ani tak nezajímalo, chtěli teď hned, ne až zítra. Na propastný rozdíl mezi představou a skutečností pak dopláceli. Patřila k nim i Magdaléna Tlustá.

– Já ti stejně nepovím, co chceš, – přivítala mě alibisticky Třešnička a hned mi strčila nohy do hygienického akvária. Posléze
mě navlékla do jakési blanité pláštěnky, ne nepodobné svěrací
kazajce, ve které jsem se cítil jak párek v ochranném obalu.

– Takže ty mně nepomůžeš? – namítl jsem zklamaně a postavil na stůl jogurt. Odměřeně sledovala kelímek očima, ne že by lahodným pokrmem opovrhovala, ale tušila zradu.

– To má být úplatek?

– Měli jen vysekaný kytky z igelitu s růžovou vůní… Víš, o co mi jde, Třešničko? Evžen Tlustý si koleduje o maléry, žákovská připomíná děrovací štítek a zadek taky nemá žádný šidítko. Mohl by vyvést nějakou hloupost, kluka by byla škoda. Potřebuju, aby ses mrkla do ústavní kartotéky a zjistila, co víme o rodičích a jeho raném vývoji, jaký měl nemoci a tak, rozumíš mi? Deset let byl dobrý, Tlustá si ho nemohla vynachválit a najednou… mu chybí kolečko.

– Chce chlapce vrátit?

– Tím si nejsem jist, ale vyloučit to nemůžeme. On ji teď už citově vydírá, vyhrožuje, že si něco udělá. Víš sama dobře, jak počet suicidií šel u osvojených dětí prudce nahoru. Musíte mít přesnou statistiku.

– Přesnou statistiku máme, – přiznala neochotně a poněkud uspěchavě vytáhla ze šuplíku brčko a nasála jogurtovou šťávu.

– Víš dobře, že statistika jako přesná čísla nepřesných údajů ti příliš nepomůže. A pokud se týká Evžena, bohužel. Nemám klíč, je v trezoru. Ty informace nemůžeme sami dešifrovat.

– Žertuješ.

– Naopak… jsem naprosto bezbranná, – usmála se svůdně.

Možná mi něco zapírala, ta moje Mata Hari, radši nabídne tělo nežli informaci. Zvedl jsem se ze židle a obešel stůl, sklonil se nad ní a pevně ji chytil kolem ramen. Měla zavřená víčka, jako by tušila, co bude následovat, ale když jsem přiblížil své rty k jejím, otevřela oči a pravila poťouchle:

– Neblázni, Vrátník nás uvidí.

– Jestli tak dobře vidí, jako slyší, – řekl jsem otráveně.

Třešnička se zahihňala, vykličkovala z mého objetí a sdělila mi, že konstelace hvězd je toho času nepříznivá, ale brzy už bude jasno, teď mě doprovodí po ústavu, abych pochopil, že klást otázky je složité právě tak jako na ně odpovídat.

Měl jsem s sebou papíry a všechna potřebná vyšetření, která Evžen absolvoval, abych zjistil, jaký je jeho aktuální psychický stav. Aktuální bylo možná špatné slovo, protože jsem ho poprvé viděl asi před třemi lety, kdy mě jistá paní, kterou požádal jistý pán a toho jistá známá poprosila, zda bych se nepodíval na jisté dítě, které… no, ehm, uvidím.

Za touto uzlovitou řadou zákrut vězela Magdaléna Tlustá se svým synkem Evženem, mohla k nám rovnou zajít a požádat o vyšetření, patrně ale usoudila, že by Evžen dostal po takovém nepřipraveném setkání třeba neštovice, a potom, známí jsou holt známí. S klukem jsem si pěkně popovídal. Pravda, byl trochu netrpělivý, neposedný, nervní a přecitlivělý, což se projevovalo už tenkrát různými maléry a malérky, ale ty zase nebyly tak katastrofální, aby z nich nedokázal pomocí svého nemalého intelektu rychle vycouvat. Pokud to šlo, zametala mu Tlustá cestičku a jednala s ním, jako by byl něco jiného než ti druzí. A on si přisouzenou roli přivlastnil, dohnalo ho do ní okolí i jeho nová matka.

Pak se objevili znovu a znovu, naposledy jsem ho viděl před rokem. Když nebylo spolehnutí na matku, obešel jsem školu, družinu, pár lidí v ulici, jejichž děti si s Evženem hrály. A kluk se opravdu chytil, ne že by dělal zázraky, ale dokázal vyjít s ostatními.

Potom přišlo rychle za sebou znovu několik malérů. Litoval jsem je oba, ji, že se trápí, i kluka, který to s ní neměl o nic lehčí. Jenomže kampak s lítostí dojdeš? Nutně jsem potřeboval znát podrobnosti.

– Myslím, že paní už stárne, manžela vidí na obrazovce, život utíká a síly ubývají, zatímco Evžen má energie nadbytek. Ona mu je schopna vypravovat pohádky, zatímco jeho zajímá osidlování hvězdy Rudý gentleman. To mně je všechno jasný, ale proč zatlouká identifikační kartu, to mně jasný není. Ledaže by ho opravdu chtěla vrátit, což popírá.

– Je osvojený trojkou, – řekla konečně kloudné slovo, protože mě až dosud vodila za nos, jenom abychom se nešli podívat do centrální kartotéky. Schlosskartu prý má jenom primář, ten je v lázních, a doktor Faust, který ho zastupuje. Doktor Faust by samozřejmě nesouhlasil. Že ztratil kartu, to přece není ještě důvod…

– A co je tedy důvod, až se stane nějaká katastrofa?

Sterilní prostředí v polobotkách mně nesvědčilo, studila mě chodidla a připadal jsem si moc čistý na to, než abych mohl dělat nějaké lumpárny. Tak jsem tedy poslouchal a přikyvoval jako vycvičený ratlík.

Vyjeli jsme výtahem do třetího patra. Všiml jsem si na chodbách úzkostlivé čistoty i lahodného aromatického vzduchu, jehož přísun zajišťovala dokonalá klimatizace. Napadlo mě, jestli sterilní prostředí nemá blízko ke sterilním předpisům, ale dřív, než jsem stačil cokoli vyslovit, ozvala se Třešnička:

– Máme teď zvýšená bezpečnostní opatření, v ústavu dokončujeme experiment.

– Takových pokusů jsem už přežil.

– Jenomže tenhle se týká právě suicidálních tendencí dětí. A víc na mně nevyzvídej, já nejsem zase tak velký pán, abych tě mohla informovat.

– Že o tom nic nevím?

– A proč taky. Dosud není jasné co a jak. Experiment si vynutily okolnosti. Kdyby ses zajímal víc, mohl jsi být kvalitněji poučen. Neměla tak docela pravdu, zajímal jsem se, jenomže teorie je zpravidla jiná než praxe a sociální dědek se musí setsakramentsky držet při zemi, neboť realita je mu zákonem. Tak je to, milá dámo, a proto není od vás hezké, že mi něco tajíte.

Procházeli jsme mezi buňkami z umělého skla. Svým uspořádáním, tvarem, ale i bzučením a vrněním, které se z nich ozývalo, připomínaly včelí plástev. Přivítala nás obrýlená, mateřsky vyhlížející padesátnice, již jsme vyrušili od hrnku bílé kávy.

– Aničko, to je pan Havelka, přijel se podívat na naše děti, pracuje v oboru. Mohla byste nám něco o nich povědět?

– Všechno? – zeptala se zvláštním hlasem žena, jako by svůj údiv nedokázala potlačit.

– Samozřejmě že všechno! – opáčila Třešnička způsobem, který dal jasně najevo okruh otázek a odpovědí, o nichž je možno hovořit.

Tahala mě za nos, děvčata. Proč mě sem tedy vodila, jsem nechápal. Abych si uvědomil, jak je život mnohotvárný, jak nám na něm moc záleží? Ale to jsem přece věděl.

Někdo mě objal kolem lýtek a přitiskl se k mým nohám. Byl to mazlivý, příjemný dotyk, tohle však Třešnička nebyla.

– Pepíku! – vykřikla sestra. – Co tady děláš? Tys otevřel?

Zvedl jsem Pepíka ze země, měl jenom košilku a krátké rajtky. Když ucítil mou náruč, spokojeně zavrněl, pak začal holou hlavou dělat berany berany duc a málem mně vyrazil zuby.

– On si chce hrát, viď. Když je sám, je mu smutno.

– Primářovo dítě, – konstatovala sestra, – ale moje taky. Každý máme nějaké, někdy je berem na soboty a neděle domů, ale o tohle se snad poperem. – Přitiskla Pepíka na tvář a pak ho vrátila k ostatním.

Prohlížel jsem si jednotlivé kóje, ve kterých si hráli vždy tři čtyři kojenci. Šestiboké místnůstky byly perfektně vybavené, plné pestrobarevných hraček, hřejivých matrací, chráněných zrcadel a různorodých stimulátorů, které měly provokovat receptory a umožňovat jejich optimální vývoj.

V každé kóji si hrála s dětmi jedna Matka, aby citově nestrádaly a měly pocit, že patří do rodiny. Bylo to řízené a naprogramované hraní. Matka se uměla mračit, smát, ba dokonce i dítěti pohrozit, posadit ho na nočník, omýt zadeček a podržet mu, nedokázalo-li to samo, u pusy flašku s potravou nebo lžičku s kompotem. Popošli jsme dál a nechali sestru s Pepíkem v kóji. Situace se v dalších buňkách opakovala.

– To je ten váš pokus? – pravil jsem pochybovačně. Provázela nás totiž stejná tvář, stejná postava Matky a stejná gesta.

– Přes den tu samozřejmě slouží lidé, děti za chvíli půjdou spát. Na Matky jsou dosud nejednotné názory.

Odvrátil jsem se zklamaně od ní, děti až na Pepíka mi připadaly opožděné, některé lezly po čtyřech, jiné jenom ležely a bezcílně zíraly do zrcadel.

– Takovéhle děti se teď rodí? Je mi z toho smutno.

– Mně taky, ale zvykneš si. Nebýt naší péče, už dávno by nežily. Věda je všemocná, mnohé ztrátu dohoní a začnou chodit i do školy. Nevěříš?

Neodpověděl jsem.

Na konci chodby jsme se obrátili a tentokrát se už rychle vraceli. Sestra ještě postávala v kóji, něco si povídala s Matkou, Třešnička na ni zaťukala, aby dala vědět, že odcházíme, a já byl rád, že mohu vypadnout. Za lítačkami mne vybídla:

– Chceš se podívat o patro níž? Tyhle děti byly už po zákroku, tamty na operaci většinou čekají. Pokud to jde.

– Půjdem radši k tobě. Říkala jsi, že věda je všemocná, – vymlouval jsem se. Při pohledu na poškozené uzlíky svalů, šlach a kostí mi docházelo, proč se začalo uvažovat o výrobě umělého člověka. Ale jedno mi to nebylo.

– Není však mocnější než člověk, – pospíšila si s chlácholivou odpovědí. Nijak mě však neuklidnila, cítil jsem se dost mizerně.

– Kde se tady tyhle děti vzaly?

– V zásadě platí pravidlo, když dítě odmítne rodič, musí se o něj postarat společnost, – vzdychla Třešnička.

– To vím taky, – opáčil jsem rozmrzele pobouřený tím, jak jsme někdy proti přírodě, ale i proti vlastní hlouposti, bezmocní. Tolik defektů pohromadě jsem už dlouho neviděl. – Dá se tohle vůbec nějak napravit?

– Samozřejmě. Na spodním patře má službu doktor Faust, teď je sice zaneprázděn, myslím ale, že by ti řekl víc.

– Ovšem, Faust.

– A proč to říkáš tak přezíravě? Téměř všechno se dá vyléčit, opravit…

– Kus za kus. Zdravé za poškozené?

– Nepřeháněj, – okřikla mě.

Stála u obrovského kaktusu a dotýkala se ukazovákem jeho bodlinek. Za skleněnými dveřmi se kdesi na obzoru vznášel motýl červánků, dusnem zmožení ptáci začali na stromech zpívat.

Přitiskl jsem ji k sobě. Netoužil jsem se s ní milovat, ale mazlit jako dítě. Ten okamžik trval jenom pár sekund. Až bude Třešnička matkou, možná pochopí. Nebo chápe už teď?

– Zajímal by mě ten experiment, – opakoval jsem znovu, abych neodešel s prázdnou.

Mluvila tiše, sdělovala mi to veřejné tajemství po kapkách, vyprávěla pohádku, které jsem zpočátku jen naslouchal a postupně jí začal i věřit.

– Dětí je opravdu čím dál míň, nějak se jim nechce na svět. Vážíme si každého novorozence. Porod se bohužel stal rizikovou záležitostí, naštěstí lze téměř vše u poškozených jedinců napravit, takže ty špatné případy, zásah se buď nepovede, nebo jde o natolik komplikovaný případ, že na něj nestačíme, jsou opravdu špatné. Samozřejmě že budou žít, ale podle zákona je nesmíme nikomu nabídnout. Poptávka však stále narůstá, zvláště teď, po těch kalamitách s kyselými dešti. Proto je někdy lepší využít dětí umělých.

Nezaskočila mne, vlastně jsem něco podobného tušil už dávno, jenom jsem to chtěl slyšet na vlastní uši. Ba dokonce jsem ani neprotestoval.

Uvažoval jsem o Evženovi, do které skupiny dětí vlastně patří a je-li jeho původ právě tím rozhodujícím činitelem, který způsobuje současné nesnáze. Samozřejmě mi Třešnička neprozradila nic překvapivě převratného, na to si dávala moc velký pozor, a přesto – kratičký dotek se skutečností vyvolal ve mně téměř fyzickou nevolnost.

– A není to nehumánní?

– Naopak, rodiče chtějí mít dítě a je jim vyhověno. Navíc rodič má volbu: buď chce věřit tomu, že je dítě pravé, anebo chce znát pravdu, potom sdělení dostane. Ale většina rodičů tuto pravdu znát nechce.

– Jistě, víra tvá tě uzdraví, – opáčil jsem a zastavil se na prahu přijímací kanceláře. – Tak prozradíš mi ta Evženova data? Jinak se nehnu z místa.

– To může jedině doktor.

– Faust nemá čas! – rozčilil jsem se.

Rozpačitě pokrčila rameny a vyprovázejíc mne k východu, vzpomněla si:

– Možná bych ti mohla pomoct. Je to sice už pár let… tenkrát tady byly na praxi holky ze zdravotky, Mámy jsme zde ještě neměli a s Evženem pracovala Sylva Malá. Najdeš ji v telefonním seznamu, – přimhouřila spiklenecky oči, jako by mi chtěla ze starého přátelství napovědět a zároveň naznačit, že pro mne v této chvíli nemůže víc udělat.

Doma jsem vydoloval telefonní seznam z poličky a začal v něm listovat. Nemám rád kartotéky, jízdní řády všeho druhu a statistické tabulky. Přesto jsem vždy usiloval být systematik.

Sylva Malá se naštěstí neprovdala, její jméno však na mne koukalo ve třech vydáních, ty prvé dvě Sylvy v kojeneckém ústavu nepracovaly, u třetí nikdo nebral telefon. Co nadělám! Ze všeho strádání jsem dostal hlad, a tak jsem zamířil k ledničce. Rozhodl jsem se pro míchaná umělá vajíčka, na večeři se mi už nikam nechtělo, jenomže sotva jsem nabral na lžíci omastek a hodil ho na pánvičku, zadrnčel aparát. Paní Magdaléna Tlustá měla spolehlivý nos.

– Vy jste, pane Havelka, nejlepší, – ujistila mě. – Je na vás totiž spolehnutí.

Otevřel jsem okno, abych se nadýchal čerstvého vzduchu. Venku si černá noc pouštěla žilou a chystala se ke své pouti městem. Pod rozsvícenou lampou běhala podél bílé lajny po magistrále slepice, která zřejmě vyskočila z vozu jedoucího do rezervace pro domácí zvířata. Dostala se na svobodu a ani hasnoucí instinkt ji nezaskočil, vrátit do ohrady se už nechtěla. Kdyby jen tušila, že svět je pro ni příliš velký a že zabloudí. Její putování přírodou mi připomínalo chaos v hlavě Magdalény Tlusté. Sledoval jsem slepici už třetí den a divil se, že ji dosud nikdo ze sousedů nemá na pekáči.

Paní Tlustá se mezitím dostala k neduhům svého těla: braly ji plotýnky, táhla pravá achilovka a srdce občas chytalo arytmii.

– A jak se vede Evženovi? – připomněl jsem jí účel našeho rozhovoru.

– No právě. Já měla dnes narozeniny a on mi poslal dárek. A víte, co v té krabici bylo?

– Nevím.

– Přívěsek. Prst omotaný koženou šňůrkou.

– Evženův prst?

– Myslela jsem, že Evženův, protože mně ukázal z dálky ruku a ten článek mu na ní chyběl, ale pak jsem zjistila, že to je nějaká atrapa. Hned jsem to zavolala manželovi na TROI, on se smál a pak řekl, že až se vrátí, napráská mu.

– Musíte tyhle akce brát s nadhledem. Patří k jeho věku. Jenom nepropadejte panice.

– Řekla jsem mu, že ho nechci.

Chyba, napsal jsem prstem na sklo, ale do mluvítka jsem neřekl nic. I mlčení je někdy odpovědí. Chvíli jsme vzájemně polykali ticho, až z ní nakonec vylezlo, jestli může zítra zavolat. Odpověděl jsem samozřejmě, a abych ty trapné rozpaky zahrál do ztracena, zeptal jsem se, jestli neví, jak se dělá slepice na paprice.

Vypnula otráveně přístroj.

Do rána budu mít pokoj, s tou slepicí jsem ovšem nežertoval. Navlékl jsem si pláťáky, botasky, ze šuplíku vylovil svítilnu a zamířil k rychlodráze. Venku už byla tma, obezřetně jsem se rozhlédl, jestli nespatřím sousedy, kteří propadli jako já podobným gurmánským choutkám, ale neviděl jsem nikoho.

Auta plachtila nevšímavě městem jako ptáci mířící ze severu na jih, slepice capkala nerušeně po krajnici na druhé straně vozovky. Na co ji ale nalákat?

– Kykyryký, – pokoušel jsem osud. Slepice opravdu zastavila a přičapla na lajnu. Dolezl jsem k ní po kolenou, mou napřaženou ruku však neposlechla a ulétla. Ještě několikrát jsem pokus opakoval. Podivuhodné, jaký má raketový start!

Opeřenec mne ještě chvíli provokoval, poté přelétl svodidla a zmizel v akátovém křoví. Vzápětí opodál zadrnčel smích, v křoví štěkla noc a z chomoutů větví a větviček se vynořili kluci. Jeden z nich nesl rádiový přístroj s anténou, druhý opeřence.

Neřádi. Na téhle slepici bych si nepochutnal.

Nakonec jsem skončil u kastrólku s míchanými vejci, umělé zvíře mne vrátilo znovu k neodbytné otázce, jak to vlastně s Evženem je. Po večeři jsem si pustil Smetanu, uvařil kávu a začetl se do vývojového screeningu, abych probudil v paměti to, co jsem už dávno ze školy zapomněl: jak takový malý človíček po narození vlastně vypadá a co má všechno umět, aby se příliš nelišil od svých budoucích kamarádů.

Analýza psychologických testů pro nejmenší je oříškem i pro dospělé, ti malí se neptají na to, co nás zajímá, vlastně se chovají, jak velí jejich přirozenost a na nás závisí, co na to řekneme. Dočetl jsem se, že vývoj dítěte postupuje téměř plynulým, a proto předvídatelným tempem a že právě vývojový screening slouží k orientačnímu vyhodnocení vývoje dítěte.

U Evžena Tlustého v anamnéze tahle data chyběla, alespoň pokud se týkalo prvních roků života. Co když ho někdo pohání rádiovým signálem a dobírá si starou paní, jako to udělali ti uličníci se mnou? Teoreticky by to možné bylo, prakticky dosti nepravděpodobné. Nicméně jsem usoudil, že tady někde bude asi východisko k problému, jenž začínal narůstat do obludných rozměrů. Četl jsem dál: pojem adaptivního chování zahrnuje schopnost přizpůsobování úkolovým situacím, koordinaci očí a končetin a spontánní hru. Byla zde zmínka i o řeči a řečovém chování, o smíchu, broukání, žvatlání, o hrubé motorice, jemné motorice, o počátcích sociálního chování s důrazem na to, jak si človíček začíná uvědomovat své vlastní já a svět kolem sebe, jak reaguje na mámu, tátu, sourozence, na první cizí lidi. Tohle všechno že jsem dělal?

Čtyři týdny života:

Zachytí pohledem hračku, když mu ji držíme před očima. Nebo: Obě ruce drží zaťaté v pěst! Propánakrále, copak si tohle může někdo zpětně pamatovat kromě matky, případně lékaře, který měl zájem dítě sledovat? Rozpomene se vůbec Sylva Malá, co dělal Evžen, když mu byly dva roky a ona praktikovala v ústavu u kojenců a batolat?

Trochu jsem se nechal unést fantazií, k životu mě vrátil ostrý signál u dveří. Půl desáté. Touhle dobou ke mně chodí už jen ohlášení hosté.

Paní Tlustá ohlášená nebyla, přesto bez okolků vnikla do bytu a v předsíni se mě zeptala, kde mám přezůvky, jako by chtěla zůstat až do rána. Neměl jsem sílu jí říci ne.

Čekal jsem na Evžena před školou, měli v poledne hodinovou přestávku, a tak jsem s ním chtěl prohodit pár slov dřív, než provede nějakou nerozvážnost. Už bylo dobrou čtvrt hodinu po zvonění, děti se trousily ze školy po dvou, po třech. Evžen však stále nevycházel, nenačapal jsem ho ani ve školní jídelně, až mi kdosi ze spolužáků poradil, abych hledal na hřišti.

Skutečně, v oblaku antukového prachu honil po školním plácku balón. Chvíli jsem ho pozoroval a pak na něj zavolal, jestli by mi nemohl poskytnout kratičké interview. Chápavě přikývl a zeptal se za kolik. Opáčil jsem, že ochotníci mají paušál, a on nakonec souhlasil.

Přiblížil se ke mně klátivou chůzí, ustaraný výraz mu svíral obličej. Spíš se šklebil nežli smál. Já byl pacient, on lékař. Alespoň tak to na první pohled vypadalo. Obrácené role mohly být k něčemu dobré.

– Jenom pár minut. – Odvedl jsem ho na lavičku pod lipou, kde jsme se posadili. – Vzpomínáš si na mne?

– O co jde? – řekl upejpavě, jako bych byl koňský handlíř.

– Mluvil jste s učitelkou?

– Maminka říkala, žes jí poslal k narozeninám dárek.

– Máma… To byl jen takový fór.

– Fór? A víš, žes jí zkazil večer?! A že kvůli tomu nespala?

– Vážně? – Zarputilý výraz mu zabrnkal v obličeji, opatrně si nadzvedl trenýrky. – Máma pěstuje karate.

– Evžene, tohle není legrace. Nepřišel jsem se s tebou hádat. Jestli budeš vyvádět, pošlu tě šupem do ústavu.

– To ona chce.

– Nevykládej!

– Samozřejmě, – zuřil. – Pěkně to se mnou skouleli!

– Nerozumím…

– Že nejsem jejich dítě. Nemohli mi to říct rovnou! – Dlouze zatroubil do kapesníku. – Dělali ze mě vola. Neodpověděl jsem nic. Když se to vezme kolem a kolem, měl pravdu. Koneckonců nedělali vola jenom z něho, ale i ze mě. Už před lety mi slíbili, že uvedou okolnosti na pravou míru a pokusí se mu vysvětlit, jaký je rozdíl mezi biologickými rodiči a mezi těmi, kteří dítě skutečně vychovávají. Včera večer jsem zjistil, že tak neučinili.

Vy jste mu to, proboha, ještě neřekli, spílal jsem jim znechuceně. Myslíte, že to někdo udělá za vás? Už ví všechno, přiznala sveřepě Magdaléna Tlustá. Měl právo na pravdu, řekl jsem. Právě teď ji bude snášet hůř, než když byl malé dítě. A vy byste nemohl…? Moje dítě to není, zvýšil jsem hlas. Rozešli jsme se ve zlém. Podobné konce jsem vlastně předvídal, i já nesl svůj díl viny.

– A taky mi řekli, že jsem na baterky, – žaloval Evžen.

– Že se chováš, jako bys byl umělý.

– To je přece jedno. Proto jsem spolkl identifikační kartu.

– Tys ji opravdu spolkl? Máma to nemyslela špatně, chtěli ti to oznámit, ale nenašli odvahu. Ostatně, co se změnilo? Budeš s nimi jíst, spát, chodit na koupi, jezdit na výlety, za pár let se oženíš a založíš si vlastní rodinu… Jenomže teď nejsi plnoletý a do té doby musíš poslouchat.

– Ale dědku, – vyjelo z něho, – je to všechno jinak. Máma je nějaká divná.

– Má o tebe strach.

– Podezírá mě, jako bych opravdu nebyl její, – řekl a odvrátil hlavu, abych neviděl těch pár slz, které chlapi v tomhle věku neroní.

– Byla za mnou, bavili jsme se o tobě…

– Kecy.

Vstal jsem a stiskl mu rameno:

– Vydrž to ještě nějakou chvíli a nepolykej identifikační karty. Je to životu nebezpečné a těžko tím vyřešíš svůj problém. Víš, co se říká, že se člověk dokáže utopit i na lžíci vody.

– To sotva. Kde to bude votištěný? – provokoval mě.

– Jednou si na mě vzpomeneš, – zahrál jsem své kázání do autu. Už bylo stejně hodně hodin, jen taktak stačí stihnout oběd. Jako na zavolanou mu zakručelo v žaludku, zvedl se a strojově klátivou chůzí zamířil k jídelně. Ani se neohlédl.

Pospíchal jsem nazpět do práce, shodou okolností jsem měl odpoledne přednášku pro pěstouny a osvojitele, která zněla v daných souvislostech možná kuriózně: Radost a smutek osvojených dětí.

Chtěl jsem si znovu přečíst poznámky, abych nevypadal nepřipraven, a opřít své úvahy o praktickou stránku věci. Pochopitelně bych se vyjádřil i k adopci a k právu dítěte na pravdu, i když jsem dobře věděl, že ono právo na pravdu je od okamžiku, kdy si pěstouni začali osvojovat „cizí“ děti, otázkou diskutovanou, a že každá historická doba ji vyřešila různými přístupy.

V chodbě před vyšetřovnou jsem však už byl netrpělivě vyhlížen. Budoucí matka, která na mne včera se svým mužem tak majetnicky naléhala, nevydržela nečinně čekat ani do druhého dne a znovu, tak jako mnoho jiných před ní, žádala o podrobnosti.

– Zatím nevím, co bych vám řekl víc, – ukázal jsem ze slušnosti na židli. Prohlížel jsem si je pozorně. Oživení lidé se prý neumějí od srdce smát, chovají se nepřirozeně. Podobné maličkosti jsem pouštěl jedním uchem tam a druhým ven, až v poslední době jsem si jich začal všímat. Tihle ovšem vypadali normálně.

– Je pravda, že na nás přijde řada třeba i za deset let? – divila se žena, jako by onen údaj zjistila před třemi minutami.

– Tak tohle pravda není.

Ulevilo se mi, že si nemusím vymýšlet. Dosrkl jsem zbytek čaje, který jsem uvařil ráno a nestačil ho už vypít, a napadlo mě, že bych mohl zkusit, jak bude žena na nové okolnosti reagovat:

– Ale několik let to skutečně bude, možná dva, možná pět, sedm roků. Podle toho, jak budete nároční. To ovšem záleží spíš na vás než na mně. Děti s tmavou pletí jsou k dispozici prakticky ihned, blonďáčky musíte naopak hledat jako jehlu v kupce sena.

– Já si nedělám legraci! – pravila dotčeně.

– Promiňte, já taky ne. Jsou ovšem i děti, které můžete mít skutečně ihned.

– V každém případě bychom chtěli normální dítě.

– Jistě, právě o takových dětech hovořím. Řekl bych, že jsou svým způsobem dokonalé a dávají po této stránce určitou záruku…

Vzpomněl jsem si na Evžena a hlas mi poněkud zakolísal. Nemohu nabízet zajíce v pytli. Ostatně nejsem k tomu ani kompetentní, dali mi prověřovat rodiče, a tak je prověřuji, jak nejlíp umím, ne obchodovat dětmi.

– Máte na mysli děti umělé? – udeřila bez okolků hřebík na hlavičku.

– Oživené, – ohradil jsem se, neboť termín oživené mi připadal mnohem přijatelnější.

– Jak chcete, – zatvářila se potměšile, jako by se dobrovolně přiznala, že má svůj vlastní názor už dávno utvořen. – A není to jenom móda?

– Jde o plnohodnotný organismus.

– Snad, – připustila zadumaně. – Říkají, že budoucnost je jejich. To se mi opravdu nechce věřit, – pravila pomalu a vážně na mne pohlédla, čekajíc, co odpovím.

Zamrazilo mne u srdce. Neodpověděl jsem nic.

Odpoledne jsem v práci strávil únavným telefonováním. Znovu jsem volal do kojeneckého ústavu, jestli mne doktor Faust přijme, Třešnička tam tentokrát nebyla. Automat mi oznámil, že moji žádost prověří, žel výsledek se ani tentokráte nedostavil. Faust byl stále beznadějně zaneprázdněn. Vymačkal jsem v aparátu číslo Sylvy Malé, ale ani tam jsem se nedočkal odpovědi. To nejlepší přišlo nakonec. Magdaléna Tlustá přijala sdělení, že jsem hovořil odpoledne se synem, velice klidně, spíš rezervovaně, zřejmě pod dojmem včerejšího neutěšeného večera, kdy jsem ji upozornil, že ona je rodič zodpovědný za své dítě. Ostatně o tuhle roli kdysi vehementně usilovala. Sociální dědek může radit, vyhrožovat, chlácholit, ale rozhodovat a nést odpovědnost za dítě musí ona sama. Sdělit Evženovi to, co už měl dávno vědět a co se k němu doneslo oklikou, ji zřejmě nesnesitelně tížilo. Rozechvělý, žadonící hlas v aparátu spřádal aliby:

– A jak mu to mám vysvětlit?

– Šetrně, paní Tlustá. A žádné žvásty, kluk je chytrý, nemusíte mu všechno nandávat po lopatě. Argumentujte tím, že si vás vybral on, ne vy jeho. No vždyť víte… Byli jste se podívat s tatínkem v ústavu, protože se nám dlouho nechtělo narodit miminko a my to bez něho nemohli vydržet. Najednou jsme viděli kluka, který se jmenoval Evžen, špulil na nás pusu a natahoval ruce, protože chtěl pochovat. To ty sis nás vybral, chlapče, ne my tebe… Rozumíte?

– Vám se to povídá. Jenomže tak to nebylo.

– Doslovně třeba ne, ale vy mu musíte usnadnit cestu, aby pochopil a vrátil se k vám.

– Já bych ho milovala, i kdyby byl umělý, pane Havelka, – zakňourala Tlustá. – Myslíte, že by mohl být umělý? Třeba se jenom porouchal?

Hloupý jenom hloupě klade otázky.

– A k čemu vám to bude dobré vědět? Vy utíkáte od problému, hledáte chybu v něm, ne v sobě. Jestli kvůli tomu nemůžete spát, zeptejte se v ústavu, jako rodič máte svá práva. Nejsem si ovšem jist, jak pochodíte. Když vám při osvojení nabízeli informace, tak jste je velkoryse odmítli, takže teď budete muset počkat až do hranice jeho dospělosti. Tomu se říká ochranná lhůta.

Trochu jsem se pitvořil, donutila mne k tomu, ženská jedna prohnaná. Možná ji napadaly tytéž myšlenky co mě. Začal jsem ji podezřívat, že chce kluka vrátit. Proč ale tak najednou? Že ho nezvládne, že se soužití s Evženem pro ni stává permanentním utrpením, že nechce za případné delikty nést zodpovědnost?

– Tak na rovinu, paní Tlustá, o co vám vlastně jde!

– Aby mi ho nevzali.

– Zbytečně tedy nefilozofujte a něco dělejte! – vyjel jsem na ni. Víc nebylo třeba slov, vymazal jsem ji z obrazovky. Chovala se přesně jako její syn. Chyba byla v tom druhém a my vám to, propána, dokážeme. Člověk je také svým způsobem výrobek, který má své normy, a jestli ne, šup s ním do sběru.

Vložil jsem do počítače rodiny, u nichž byla realizována za posledních pět let náhradní rodinná péče. Už jsme to málem nezvládali. Z 10 000 osvojení selhalo 15 %. U pěstounské péče, kde se tradičně nabízely děti s většími zdravotními problémy, byly výsledky ještě horší: ze 3000 plných 25 % případů neobstálo.

Kladl si někdo otázku, čím to je? Faustovy výzkumy prý hledají odpověď v průniku tří důležitých faktorů: Rodiče, děti, společnost.

Znovu jsem vzal do ruky vývojový screening. Klíčový věk 16 týdnů.

Adaptivní chování:

Při pohledu na hračku mává rukama, pohybuje tělem.

Pozoruje, dívá se na hračku ve své ruce.

V poloze na zádech dává hračku k ústům.

Hrubá motorika:

V sedě s oporou hlava pevná, nachýlená dopředu, neklesá.

Symetrická poloha převládá.

V poloze na bříšku drží hlavu v úhlu asi 90 stupňů.

Jemná motorika:

Škrábe, ohmatává, chytá za pokrývku či oděv.

Dává ruce k sobě ve střední linii a hraje si s vlastními prsty.

Řeč:

Směje se nahlas.

Při hře projevuje vzrušení.

Sociální chování:

Začíná se smát, jakmile někdo přijde a postaví se k němu.

Pozná láhev už při pohledu.

Láhev! Dostal jsem chuť na panáka rumu, doufal jsem, že mě postaví na nohy. Na můj vkus jsem postupoval kupředu podezřele pomalu. Vypisoval jsem data, jak dítě zraje a jak se vyvíjí, vlastně pro Sylvu, doufaje, že si na nějakou zvláštnost, která se udála před lety při stážování, vzpomene. Musí být přece nějaký rozdíl mezi člověkem a tím, co se člověku jenom podobá, mezi tím, co se vyvíjelo milióny let, a tím, co vznikne za několik málo dní, ba dokonce i hodin. Na přírodu jsem skoro spoléhal víc než na člověka. Přesto jsem se do hospody vypravil. Za lidmi.

Byli dva, zazvonili u dveří, a když sáhli do kapsy, nepochyboval jsem, že jsou na přesné adrese.

– Pan Havelka? Potřebujeme si s váma promluvit, – usmál se postarší unavený muž s ospalýma želvíma očima, který je snad otvíral jenom z donucení.

– Jen račte dál, – ustoupil jsem ze dveří, ale nebylo třeba. Dole čekalo auto. Přijeli kvůli Evženovi a jestli se nemýlí, mám prý nad ním dohled. Ukázal jsem jim na oplátku svůj kurátorský průkaz, udělal na ně nepochybně velký dojem.

– Něco provedl? Vždyť jsem s ním v poledne mluvil a slíbil, že bude sekat dobrotu.

Kličkovali jsme městem, babička noc se programově dusila svými smogovými doutníky a neklidné, věčně živé reklamy nás sváděly od předem vytyčené cesty jako kdysi Sirény Odyssea.

– Udání podala jeho matka, prý ji ohrožoval nožem, zamkla se před ním, tak vyskočil oknem a vzkázal, že si to s ní ještě vyřídí.

– Víte, že jde o osvojené dítě?

Samozřejmě, sdělila nám to hned zkraje, – řekl muž za volantem. Nejprve zmáčkl na palubní desce knoflík pro výstražný signál, pak se vpředu rozsvítila obrazovka, z níž na nás zíral detail Evženovy nasupené a věčně zraňované tváře. – Hádejte, kde jsme ho načapali?

– Jak bych to mohl vědět? – odpověděl jsem stejně řečnicky.

– Ve fabrice na výrobu polotovarů lidského těla. A to ještě úplně náhodou. Vrátník šel na obchůzku a viděl v koutě stát člověka. Pravda, když najde ve skladu nohu, ruku nebo kus trupu, to ho nevzrušuje, ale hlavy jsou pod zámkem a celý člověk pohromadě je proti předpisům.

– Celý člověk, pokud není ohlášen nebo evidován, nemá ve fabrice co dělat, – poznamenal věcně muž s ospalýma očima. – Samozřejmě to Vrátníkovi nevysvětlil. Ten zapnul signalizaci a kluk se chytil. Byl vzteky celý bez sebe, přivedli jsme mu mámu a stejně nepromluvil. Nevím, co ti dva mezi sebou mají. Tohle normální dítě přece nedělá. Nakonec z něho vylezlo, že chce mluvit s nějakým dědkem.

– Se sociálním dědkem, – upřesnil jsem mu hrdě svou stavovskou příslušnost.

Závod firmy Homolast se nacházel na periférii města, šlo o stárnoucí fabričku na dožití, která neměla perspektivu, a dělaly se v ní už pouze náhradní díly pro součásti, které dosluhovaly, takže zaměstnávala několik specialistů – seřizovačů na automaty, účetní, kuchařku a jednoho mistra. Proč si Evžen vyhlídl právě tuhle barabiznu, mi bylo záhadou.

Sotva jsme vylezli z auta, spatřil jsem v osvětlených dveřích montážní haly hlouček lidí a bezpečně identifikoval Magdalénu Tlustou. Cosi energicky vysvětlovala muži, který zřejmě řídil pátrací akci. Znal jsem ho z podobných vyjížděk, jako byla tahle. Říkali mu Poručík. Dvě hvězdy nosil na ramenou snad dvacet let, neměl rád změny. Nedávno však byl povýšen.

– Nazdar, dědku, – přivítal mě, jako bychom se už léta neviděli.

– Co nám to vyvádíš za zmatky?

– Já?

– No je to tvoje dítě?

– Jistěže moje. A támhleta madam patří taky ke mně.

– Já vždycky věděl, že si umíš vybrat, – špičkoval, ale pak přátelsky zamrkal a postrčil mě kupředu. Vstoupili jsme do haly.

– Kluk čeká v kanceláři. Co nám o něm můžeš povědět?

Pokud se týká osvojení, tak vůbec nic, dělá se z toho zbytečně problém. Osvojené dítě je jako každé jiné, ovšem okolnosti ho nutí často hrát poněkud jinou roli, než mu přirozenost velí. Zastavil jsem se kdesi ve třetině výrobní haly a rozhlédl se dokola. V regálech u stropu, pečlivě zatavené v neprodyšných schránkách, visely nohy, prsty, uši a další části lidského těla, zatím jen ve formě biotopického prášku, tedy před úpravou, zato s náležitými reklamními nálepkami.

– To jsi sice řekl moc hezky, ale mluv konkrétně. Ty okolnosti jsou paní Magdaléna Tlustá?

– Viděl jsi ji? – Poručík samolibě přikývl. – Tak proč se mě ptáš?

– Svý rodiče si nevybíráme, – řekli jsme téměř unisono, jako bychom cítili, že někdy to bývá opravdu opačně.

– Tohle už je minulost, co? – rozhlédl jsem se po hale.

– Jistě, nyní všechno přebírají biotechnologie. Roboti mají nahnáno, teď přišla na řadu buňka. Problém není sestavit tělo a nakonec ho oživit, ale oživit ho tak, aby fungovalo. Jenomže to už také nestačí, život přece nelze redukovat na několik základních vitálních funkcí. To by byl krok zpět. Začala se zkoumat existence. Cítíš ten rozdíl mezi fungovat a existovat?

– Poslyš, kde je ten kluk? – pravil jsem netrpělivě.

Evžen seděl v kanceláři za stolem, hlavu měl položenou na dubové desce a předstíral, že spí. Naproti němu si hověl Vrátník, pouštěl si na automatu nějakou hru pro děti a docela obstojně se bavil. V rohu místnosti stála žena, která mi připomínala Magdalénu Tlustou, tahle však naštěstí mlčela. Kdyby nebyla opřená o stěnu, určitě by se zřítila k podlaze.

– Tak jsem tady, kamaráde, co máš na srdci? – pravil jsem pokud možno velkoryse a vlepil mu jeden otcovský pohlavek.

– Co říkáš, dokončíme interview?

Zvedl hlavu od stolu a zamžoural, jako by opravdu na chvíli usnul. Měl od desky stolu otlačené čelo a rozcuchanou kštici.

– Ať jdou pryč, – zaškemral.

Poručík pochopil a kývl hlavou na Vrátníka, kterému se od kořisti nechtělo. Brblaje vstal, mrzoutsky se rozhlédl a pohnutě vzdychl, jako by věštil blížící se konec lidstva.

– Takže jste se s matkou pohádali, – řekl jsem, když jsme zůstali sami dva.

– Vyhrožovala, že mě vrátí. Že se nesmějí děti vracet, na to je zákon! – zakňoural, brada mu poklesla a zachvěla se.

– Ano, zákon tady je, – připustil jsem neochotně. Dusivá atmosféra rozhovoru dávala tušit, že se Evžen co nejdříve rozbrečí. Zákony jsou tu ovšem také proto, aby se obcházely, pomyslel jsem si trpce.

– Leda umělý…

– Co umělý?

– Umělý děti se smí vracet.

– Odkud to víš?

– Od ní.

– To máš jedno, kluk jako kluk, jednou je to člověk a má právo na život jako kterýkoli druhý. Proto jsi vyrobil tady to strašidlo? – Došel jsem ke stěně, uchopil Magdalénu Tlustou kolem pasu a posadil se s nepovedenou atrapou naproti němu. – Vzal jsi na ni nůž?

– Já chci jinou mámu, – řekl.

– Tahle se ti ale moc nepovedla. – Bliklo mi hlavou, že ona chce zase jiného kluka. Už jsem tomu začínal věřit. Jak se to lehce řekne a těžko udělá. – Víš, že za nezákonnou výrobu člověka může být i trest smrti? A co bylo s tou identifikační kartou? Doopravdy jsi ji spolkl?

– Naschvál.

– Těbůh, jenomže bez tý karty seš namydlenej, příteli. Mohli jsme ji donýst do ústavu a byli bychom chytřejší.

– Já dobře vím, že jsem já.

Evžen se v té vší bezmocnosti uličnicky zazubil, rád bych s ním jeho přesvědčení sdílel, ale nebyl jsem o něm stoprocentně přesvědčen.

Oživený kluk si vyrobí oživenou mámu. To pasuje, ne?

– Nikdy jsi o sobě nepochyboval?

– A proč? – vyštěkl.

– Protože lidi o sobě pochybují, – vzdychl jsem tentokrát víc, než bylo třeba. Kluk seděl jako na jehlách. – Tak co bude s tou kartou?

– Asi ji vykadím, přísahám.

– To tam mám taky napsat?

Zatřepal jsem Magdalénou Tlustou, které chybělo to nejhlavnější – život, a postavil ji znovu do kouta.

– Vy mi nevěříte?

– Potřebujeme důkazy. Moc jsi na sebe upozorňoval a to není nejvhodnější taktika. Teď už jde i o tvou existenci.

– Důkazy? – zakřičel dotčeně a pohrdavě, sáhl afektovaně pod kupičku papírů, vyndal nůž a řízl se do předloktí. Kůže s masem se na ruce rozevřela a ze svalu začala vytékat krev.

– Takový důkazy já neberu!

Zavolal jsem pomoc, sedl si stranou do kouta a pozoroval ten děsivý film, který se mi odvíjel před očima. Někde jsem něco zbabral. Věřil mi možná víc než já jemu.

Tohle puberťácké gesto jsem si přece nezasloužil. S Evženem Tlustým bude ještě nepochybně zábava, s ním se opravdu nikdo nenudil.

Tři dny jsem ji marně sháněl a najednou tu chodila přede mnou v bílém bavlněném tričku, žluté sukni ověnčené krajzlíkem zástěry a v pletených papučích s oranžovou bambulí. Prostě jsem zašel na Zelené náměstí, kde bydlela, a zmáčkl černý zvonek.

Seděli jsme u láhve koly a brčkem popoháněli bublinky. Sylva Malá byla totiž jednou ze šťastných maminek, kterým se bez problémů podařilo otěhotnět a porodit, užívala si tedy mateřské a zajímalo ji pochopitelně především to, jak její Martinka papinká, jakou má stoličku a čůrání, a kterou slabiku či slovo mezi rtíky vyladí. Všechno ostatní bylo vedlejší.

– A vy jste mi fakt večer videofonoval? My přijeli včera z chaty a měla jsem toho až takhle, – sekla si rukou do čela kam až.

Míchala pro Martinku ve skle na sporáku kaši, cvalík se už nemohl jídla dočkat a netrpělivě na mámu dotíral. Naštěstí byl při ruce dvojník Magdalény Tlusté, vzal jsem ho radši s sebou, takže se Martinka upnula na něho.

– Ještě pracujete v oboru, který jste vystudovala? – zeptal jsem se pro jistotu, protože deset let je deset let, za tu dobu může člověk udělat závratnou kariéru, také ovšem může zblbnout natřikrát.

– Dělám sestru v kojenecké líhni, ale teď se rehabilitujeme doma, viď, Martino.

Vyškubl jsem Martině z ruky Magdalénu, protože se jí zakousla do krku, naducaná tvářička batolete se krabatila, brzy však dítě zjistilo, že obsah flašky stojí za to vyzunknout, a tak mě nechalo na pokoji.

– Tohle je dílo mého klienta. Byl tenkrát malý, asi tak velký jako Martina. Vy jste praktikovala v kojeňáku u novorozenců a batolat. Ten můj fešák má jméno Evžen, spolkl identifikační kartu a jde z jednoho maléru do druhého. Naposled se vloupal do Homolastu a postavil si ještě jednu Matku. Donedávna ničím zvláštním nezaujal, teď vede zápas s pubertou.

Také se onehdy dozvěděl od přátel, že je osvojený, což mu rodiče, nevím proč, zatajili. Tím se zřejmě uvolnila lavina, kterou se pokoušíme zastavit. Následovaly konflikty s rodiči, se školou, s veřejností. Matka sice tvrdí, že ho šíleně miluje, zároveň mu však při hádce neomaleně sdělila, že je oživený. Tím pádem je tu možnost…

– Rozumím, – přitáhla k sobě instinktivně Martinu. – Ale ta vyhláška se prý bude měnit.

– Zatím ji musíme respektovat. Klukovi tyhle věci docházejí. Nevím, jestli víc nenávidí svět nebo sebe. Včera se dokonce demonstrativně pořezal. Potřebuju o něm vědět co nejvíc. Do černé schránky mě nepustí, a až to bude možné, třeba bude pozdě.

Z kapsy jsem vyndal fotku Evžena a položil ji na stolek. Chvíli váhala, měla tvář přitisknutou k dítěti a očima bloudila v jeho obličeji.

– Tak vy si myslíte…

– Co já si myslím! Na mně nesejde.

– Už tenkrát se říkalo, že některé děti jsou oživené a jiné zase… Primář nám ovšem oficiálně neoznámil nic, dítě jako dítě. Zlobily všechny stejně, ale pamatuju se, že jedna holčička si sáhla do zásuvky, měla silné popáleniny… a do rána byla zdravá jako řípa. Já vím, kam až došly transplantace, jenomže ze dne na den… z toho jsem usoudila, že právě tahle holčička byla oživená.

– A jinak podle chování? Oživené děti přece musí být naladěny na určitý věk.

– Ano, sleduje se vývojové hledisko podle tabulek a jednotlivé prvky se synchronizují adaptérem podobně jako se synchronizuje mentální a fyzický věk. My jsme však jenom zaznamenávaly vývoj dětí do karet, všechno ostatní dělal doktor Faust a jeho tým.

– Takže když položím otázku, jestli byste dokázala říci s jistotou, tohle dítě je oživené a tohle se narodilo mámě…?

– Dokázala, – přitiskla Martinu ještě více k sobě.

– A jak?

– Instinktem, – pravila, a když zjistila, jak jsem se zatvářil, přezíravě si mě změřila. Instinkt byl totiž na vymření.

– A pokud se týká Evžena?

– Už tenkrát zlobil, proto si ho pamatuju. A pořád si vynucoval něčí přítomnost. Nakonec to zbylo na mně. Ocásek. Ten kluk někoho potřeboval, myslela jsem, že jde o deprivaci způsobenou dlouhodobou hospitalizací. Nechtěla bych mu ublížit, měla jsem ho ráda víc jak ostatní, ale vždycky byl jiný. Nevím, opravdu nevím.

Dopil jsem kolu, poděkoval, vyslovil politování, že tak krásná holčička není mým dítětem, nechal pozdravovat manžela a odkráčel do poradny.

Jako myška jsem proběhl inkognito vyšetřovnami do svého apartmá, u ředitele jsem měl určitě na stole hromádku vzkazů a neméně práce, ale vývojový arch mě nenechával v klidu.

Klíčový věk 40 týdnů:

Adaptivní chování, hrubá motorika, jemná motorika, řeč, sociální chování…

Sylva Malá vycítila instinktivně, které dítě je které, jenomže u Evžena její emoce selhala.

Proč?

Položila si i tuhle otázku, nebo ji nepovažovala za nutnou. Určitě měla svůj názor, ale teď jako by se zalekla.

Věděl jsem, že do černé schránky se nedostanu, klíč k řešení tedy musí být někde ve srovnávacích tabulkách. A ty určitě existují, třebaže jsou už možná v archívu. Znovu jsem si pročítal jednotlivé položky a zastavil se u kolonky řeč. Ustavní dítě přece neřekne táta, máma, ale Matka nebo teta, ústavní dítě neřekne pes, kočka nebo kráva, protože zvířata vidí až mnohem později a vlastně se s nimi setká jenom na obrázku.

Podobně jako mezi dítětem ústavním a neústavním, tak mezi dítětem oživeným a neoživeným musí existovat rozdíl. Klíčový věk 40 týdnů! Co to jen Sylva říkala… oživené děti se dostávají do kojeneckého ústavu až jako půlroční, jenomže papíry pro novorozence se vedou od jednoho měsíce. Oživené děti by tedy měly mít v centrálních záznamech vakuum.

– Stopa, stopa, – hulákal jsem, snad abych se ujistil, že nesním. Vzápětí se objevil ředitel, možná zaslechl mé nespoutané křepčení na chodbě, trudnomyslně pokýval hlavou a pravil, že si dělám z práce holubník.

Vypravoval jsem mu o Evženovi a jeho rodičích. Co když zůstane sám a bude se muset vrátit do ústavu, co když zjistí, že je umělý a opotřebovaný. Zbaví ho života a vyrobí z něho jiné dítě? Pak by doopravdy mohl reagovat jako ti mnozí před ním, kteří si právě tuto okolnost uvědomili.

– To přece není naše vina! – odsekl ředitel. – Tyhle konce nikdo nepředpokládal, chápeš?

Nechápu. Podněty musejí vyjít od nás, zdola. Já s těmi lidmi pracuju. Některé nemám rád, ale většinu ano. A jako profesionál musím mít jasno. Vezměme konkrétně Evžena. Nejdřív pošle mámě kus prstu, potom se pokusí vyrobit jejího dvojníka. Ten dvojník se ale na rozdíl od ní směje, má rád život. Za tím musí něco vězet. Už je dost velký, aby věděl, že si teď nemůže jinou mámu vybírat. A když jsme mu figuru vzali, agresi zaměřil na sebe.

Šéf se rozpačitě podrbal na hlavě:

– Nebylo by jednodušší zbavit rodiče rodičovských práv a nabídnout ho po čase někomu jinému?

– A jestli je doopravdy oživlý?!

– Tolik ti na něm záleží?

– A co ti ostatní, kteří už nežijí?

– Promiň, já jsem úplně bez citu, – namíchl se a dotčeně hodil na stůl kupičku desek. – Zítra si o tom ještě promluvíme.

Jestli bude o čem, napadlo mě, shrábl jsem klientelu do šuplíku a rozhodl se, že dneska už na nic nesáhnu. Celý zbytek dne se budu flákat.

Najednou začaly chodit dotazy na Evžena Tlustého ze všech stran, o informace žádala škola, soud, rozhodčí komise, orgány zabývající se náhradní rodinnou péčí. Šéf mi nosil dopisy jeden po druhém a pokaždé se neopomněl zeptat, jestli už jsem ten oříšek rozlouskl. Samozřejmě, odpovídal jsem suverénně, mám jistou hypotézu, ale potřebuju si ještě něco ověřit. Pokyvoval hlavou, a když odcházel, ujišťoval mě, že mi drží palce. Potřeboval jsem to. Chtěli na mně, abych analyzoval situaci a navrhl potřebná opatření, která by obnovila rovnováhu v rodině. Ale co když onen problém vznikl dávno předtím, než se poznala Magdaléna Tlustá se svým adoptivním synem. Co když zasahuje do mnohem širších sociálních souvislostí.

Viděl jsem pozůstatky několika oživených dětí, které se rozhodly skoncovat se životem. Byly mnohem lépe a dokonaleji stvořeny než normální populace, proto i jejich odchody byly surovější a strašlivější. Ve slabých chvílích jsem si představoval na jejich místě Evžena a na druhé straně lehce zranitelného tátu a mámu, kteří nakonec rezignují. Ty představy mi do sebe nějak nepasovaly.

I teď, na kolotočích, mi dával jasně najevo, co si o všem myslí. Vyzvedl jsem ho z ochranné vazby na revers jako jeho dočasný zákonný opatrovník, odmítl se totiž domů vrátit, a tak ho dali na čas do ústavu, než se celá situace vyřeší. Když jsem mu volal z práce, byl radostí celý bez sebe.

– Něco pro vás mám, – řekl.

Vyrazili jsme na houpačky, vozili se na lunoletech, kolem nás prskaly bouřkové mraky a elektrická pole nám přistřihovala vousy a kreslila před očima barevné obrazce, do kterých jsme se řítili přímo po hlavě. On řídil a smál se mi, jak jsem z té divoké jízdy vyplašený. Ostatní vozíky na Mléčné dráze se vyhýbaly na poslední chvíli a jejich posádky nás halekavě zdravily. Potom jsme zabloudili mezi maketami souhvězdí, přitáhli si pár asteroidů, přistáli na hvězdě Pu, kde prodávali kosmickou zmrzlinu, a teprve pak se snesli dolů do písku.

Už nahoře jsem začal rozjímat o identifikační kartě, jestli ji konečně sehnal, ale dělal, že neslyší. Jednu chvíli jsem měl dojem, že si zahrává s myšlenkami, jak by uprchl ze Země někam, kde mu budou víc rozumět. Vyptával se na jídlo, na pasy a na různá povolení, ale když jsme přistáli zpátky na zem, bylo mi jasné, že mě jen tak provokoval, co bych tomu řekl, kdyby vzal roha. Vždyť jsem za něj ručil.

Stavili jsme se pak ještě na střelnici u laserových paprskometů a nakonec zamířili do jakési psychologické laboratoře s vlastní samoobsluhou, kde si každý mohl sám na sobě změřit své mentální schopnosti, stresové reakce v různých situacích, intelektový potenciál a jeho využití při praktickém řešení úkolů.

Zaujal ho automat na rodinné vztahy, šlo o mutaci klasického a osvědčeného Anthonyho testu, který nabízel množství figur z rodinného mikroklimatu. Odmítl verzi á la groteska, demonstroval ji bizarní rozesmátý seriál, a zcela vážně začal přebírat obrázky postav, které mu byly předloženy. Vybral si otce, matku, pana Nikoho. Chyběli mu sourozenci, příbuzní, nejbližší členové rodiny. Pak začal třídit odpovědi. Stál jsem těsně za ním a díval se mu přes rameno: s tímto členem rodiny si vždycky rozumím, tomuto členu rodiny bych koupil nejhezčí dárek, tento člen rodiny mě znepokojuje, škádlí, z tohoto člena rodiny mám strach, atakdál.

Stále stejné postavy, desítky různých odpovědí. Nevycházel jsem z překvapení! To nebyla hra, ale boj o život. Konečně zmáčkl knoflík s posledním číslem a automat ukázal kladné a záporné odpovědi. Nejvíce z kladných voleb získal pan Nikdo.

– Takže teď víš, jak na tom seš, – řekl jsem vyčítavě, protože jsem si uvědomil, že se jen utvrzuje ve svých pocitech marnosti.

Tady ji máte, tu kartu, – sáhl odhodlaně do kapsy a podal mi svůj poslední trumf, jako bych měl od téhle chvíle jeho život v rukou. Prohlížel jsem kartu, ale z kódu jsem stejně nic nevyčetl, protože krátce nato zahoukala siréna a spustil lijavec. Prostředek, jak dostat otálející návštěvníky z arén ven a přilákat další. Kosmický „déšť“ nás dotlačil k východu, kde stála dlouhá fronta, kterou obíhalo několik Vrátníků. Oddechl jsem si, když jsme byli venku.

– Já taky svýho tátu v pubertě nenáviděl, dokonce jsem chtěl utýct z domova jako ty, ne ze Země, jenom na venkov, a málem se mi to podařilo. Přespal jsem ve stohu, nikdo nikde a mně bylo smutno. Tak jsem se vrátil, dostal jsem výprask a hodně dlouho kul plány, jak se pomstít.

Mrkl jsem na Evžena, co tomu říká, něco si pro sebe švitořil. Průsvitná leukoplast mu překrývala předloktí a scelovala ránu.

– A pak mě to přešlo. Někdy i výprask může být z lásky. Člověk přece potřebuje mít někoho rád, – dodal jsem, když nic nepovídal.

– Člověk ano… – Hluboce vzdychl s tím typicky srdceryvným zachrčením, které rozdávají puberťáci na každém kroku, aniž by si toho byli leckdy vědomi. Pak mávl rukou a přezíravě na mne pohlédl. Konečně se rozhodl. Z kapsy kalhot vyndal kazetový pásek, a když mi ho podával, neřekl ani slovo.

Vzal jsem od něho pásek a schoval si ho do bundy. Zamířili jsme zpátky k budově, kde nocoval. Zadržené děti zde měly školu, teplý oběd a teplou večeři, sportovní areál a podobné Mámy a Táty, se kterými se zkoušelo pracovat v kojeneckém ústavu. Evžen si nestěžoval, ale bylo mi jasné, že mu to jedno není.

Pan Nikdo byla výzva nejenom mně, ale celému světu. Do šestnácti mu zbývaly ještě dva roky času, pak už bude plnoletý, ale ty dva roky musí mít nějakého zákonného zástupce. Možná myslel na mě, jenomže sociální dědek tuhle roli hrát nemůže a ani nesmí.

A tak jsme si jenom řekli na shledanou.

Promítal jsem si doma kazetu, kterou mi přinesl Evžen, několikrát za sebou. Nevím, jak to kluk zařídil, fakt ovšem byl, že nahrané dialogy s obrázky z obýváku u Tlustých chvílemi připomínaly grotesku, chvílemi tragédii, která se vplížila do rodiny, aniž by zúčastněné strany bezprostředně zaznamenaly její příchod.

Musel jsem se s někým o své dojmy podělit. Čas navštívit doktora Fausta třeba i bez ohlášení dozrál. Cestou k němu jsem uvažoval, na co se ho zeptám, řada velkých i malých otázek mi bloudila hlavou, třídil jsem si je v mysli pěkně jednu za druhou, nakonec jsem však skončil stejně u Evžena.

– Tak jste mě přece vypátral? Gratuluji, – řekl na uvítanou bohorovně Faust a přisoudil mi šalamounsky osobní iniciativu. Mohl svou zaneprázdněnost libovolně protahovat donekonečna, rozhodl se však ukázat.

– Kdybyste mi k tomu nedal příležitost…

– A co vlastně chcete slyšet? Že se nám podařilo obnovit reprodukci? Anebo že byly zastaveny projekty na výrobu umělých lidí?

Pohupoval se v sedačce zavěšené u stropu místnosti a koupal si nohy v jakémsi masážním roztoku modré barvy, v němž bublal vzduch. Omluvil se za svůj rozmar, ale byla to jen formalita, nezáleželo moc na tom, co si o něm myslím, zajímal ho problém.

Nabídl mi kávu, nějaké sušenky a klimatizaci, která měla relaxační účinek: karabáč upletený ze vzduchových pramínků.

– Přišel jsem kvůli Evženovi.

– No vždyť o tom mluvím, – šklebil se samolibě.

Zprvu mi jeho narážky docházely jen velmi pomalu, možná že jenom chtěl vyzvědět, co všechno vím.

– Byli jsme spolu na atrakcích, myslím, že jsme se trochu spřátelili. Líbil se mu hlavně kluk, co drží nad hlavou zeměkouli.

– Jaképak atrakce! – Jeho ježatá hlava se zatvářila, jako by měla vylétnout v příští chvíli dírou ve stropě. – To je dospívající Atlas, vážený kolego, metafora života. Vy necítíte pod nohama zemětřesení? Nejmladší generace se klube z vajíčka. Kdyby jen věděli, co je čeká!

Na můj vkus mluvil příliš od věci. A rád se poslouchal. Ze života do smrti vede někdy krátká cestička. Zajímal mě život teď, zítra, pozítří, o tom, co bude za tisíc let, jsem nepřemýšlel, protože budoucnost byla právě v okamžiku, který jsme žili nyní.

Co všechno se vešlo mezi začátek i konec obrazu člověka: Muž, žena, láska, pan Nikdo, nenávist, davové šílenství, touha otce, přejícího si syna, bolest matky, která nemůže mít dítě. Mír, válka. Nepochybně to věděl i on, zřejmě chtěl rozehrát zajímavou partii.

– Vy nemáte rád podobenství?

– Mám na srdci konkrétní problém.

– Položit si otázku, zdali budeme či nikoli, není nikdy ztráta času, – napomenul mě.

– Samozřejmě že ne, mně však jde o spor rodiny, která nechce dítě, jež si předtím osvojila, – řekl jsem a položil kazetu s filmem na stolek, který měl po pravici.

Vypravoval jsem mu o Evženovi všechno popořádku, něco věděl už od Třešničky, nicméně sledoval mě pozorně, dokonce si můj monolog nahrával. Kazetu jsme si také promítli. Evžen na ní vyčítal matce, že si může dělat co chce, když není jeho matka, smál se jí do očí, dráždil svými poťouchlými poznámkami, jako by ji chtěl co nejvíce vyprovokovat, ba dokonce dovést k nepříčetnosti.

Magdaléna Tlustá reagovala po svém, začala vyhrožovat, že ho vrátí, tohle nemůže být člověk, to je zmetek, zmetek z továrny, ječela, honila ho kolem stolu a po chodbě, až se kluk nakonec zavřel na záchod. Potom se vrátila do pokoje a začala korzovat od okna ke dveřím, tam a zpět, desetkrát, stokrát opakovala: Co s námi jenom bude, teď, když se tohle stalo!

– To by snad stačilo.

Faust slezl z pohyblivého monstra, osušil si nohy, zavolal na Třešničku, a když se dostavila celá upachtěná a zadýchaná, podal jí identifikační kartu, kterou jsem přinesl, a požádal, aby vyhledala Evženovy vývojové listy.

Třešnička se na mě rozpačitě usmála, málem dělala, že má šedý zákal, doktor Faust se však tvářil vševědoucně. Najednou šlo všechno bez problémů.

Vrátila se v okamžiku, kdy jsem mu vypravoval, jak Evžen hospodařil v Homolastu, kde se pokusil získat dvojníka své matky. Chvíli v papírech listoval, potom zvážil očima vzácné informace, ukládaje do své otevřené hlavy každý detail. Napínal mě pořádně.

– Tak si tipněte? – Pokrčil jsem rameny. V naší branži se netipuje, zásadně. Snad si to uvědomil, protože mě nenechal déle čekat. – Evžen je opravdu živý. Jenom měl smůlu, že zůstal sám, – řekl a podstrčil mi štůsek vývojových listů. Byly vyplňovány od čtyř týdnů, kluk měl trochu zpoždění v hrubé i jemné motorice, s hračkami začal manipulovat až ve dvaatřicátém týdnu, to, co jiní napovídají v roce, on mluvil ve dvou. – A ještě něco. Rodiče Evžena Tlustého zemřeli po autohavárii, matka ovšem stačila porodit.

– Takže… – vydechl jsem, – je všechno jasné. Smrt náhradních rodičů by ovšem způsobila, že chlapec bude volný!

Až mi u srdce zatrnulo, k jakým závěrům jsem docházel. Faust mě přerušil.

– Omyl, pane kolego. Chtěl jste asi říct, že je všechno jasné v tomto případě, jinak bych s vámi nemohl souhlasit, – dodal a oči se mu o poznání rozsvítily. – Možná se vám zdálo, že jsem prve začal příliš zeširoka, ale jistě jste slyšel o našem experimentu. Zlé jazyky ho nazývají Čekáním na člověka. Nu, na každém šprochu je pravdy trochu. Ty sebevraždy zaskočily nejen vás. Ekonomické ztráty jsou ovšem to poslední, s čím bych operoval, kdybych měl zdůvodňovat náklady. Ony ty pokusy do jisté míry souvisejí i s Evženem. Hned mě napadlo, když byl počet sebevražd v náhradní péči statisticky průkazný, proč právě tam a ne jinde? Závěr je jednoznačný: V devíti případech z deseti jde o oživené děti. Ale to ještě není všechno. Asi jste u nás viděl Matky. Jak na vás zapůsobily? Přiznejte se, že špatně?! A vidíte, na oživené děti působí oživené Matky blahodárně. Je toho na nás najednou moc.

– Ale jinde se přece oživené děti adaptovat nezkoušely.

– Neměly by se, – řekl opatrně, jako by o tom sám dost pochyboval. – Možná si kladete otázku, kam svět spěje. Kupředu, říkám já, samozřejmě že kupředu. Kde je ale ten náš vytoužený bod, před námi, vzadu, nalevo, napravo? A co když vám dá někdo roušku před oči a zatočí vámi jako slepou bábou? Milý pane, já kráčím také kupředu, ale čím dál více se ohlížím, protože jsme na rozcestí a byť máme fantastický mezičas, je tu něco, s čím jsme nepočítali. Anebo možná ano, nevím.

V druhé polovině dvacátého století se pro děti hledali vhodní rodiče, rodinná výchova je rodinná výchova, a tak byly vytvářeny náhradní rodiny, které měly sloužit dětem. Rodič byl tady pro dítě, nikoli dítě pro rodiče, i když onen vztah byl posléze reciproční, prvotnost záměru byla zřejmá.

Dnes je tomu naopak, pro rodiče se hledají děti. Najednou tu máme skupiny neplodných matek, víme o řadě stresových faktorů. Lidé začali chtít věci, a věci začaly požírat lidi. Problém je, pane kolego, mnohočetný. Vypreparujte mi hlavní faktor, který způsobuje neplodnost nebo v jiných případech ztrátu instinktu pro zachování rodu. Proč rodiče chtějí jen oživené děti? Pro jejich kvalitu a dokonalost? A proč se v jisté chvíli ti uměle vylíhnutí tvorečkové zaleknou žít svým vlastním životem?

Četl mi ty otázky přímo z duše. Často jsem o nich přemýšlel. A nejenom já.

– Protože člověk na svých bedrech nese budoucnost a ta je nedokonalá a nejistá jako on sám. Ale může ji změnit. Nebo taky může prohrát. Neunesli riziko života. Pochopili, že budou stále jenom vegetovat, nikoli existovat.

– Vy na to jdete od lesa. Mám jednodušší teorii, – zašklebil se potutelně. – Podívejte, něco umělého je zpravidla náhražka za něco přirozeného. Člověk vzešel z přírody, ale namísto aby s ní žil v symbióze, pokoušel se od ní odpoutat a pokořit ji. A ona se začala bránit znásilnění jako žena přepadená šílencem. Tím šílencem jsou deštníky smogu, kyselý déšť, olejové víry v řekách, laserové zbraně, vesmír, který stůně na infekční nemoci lidského velikášství. Ale i nesnášenlivost a nenávist! O tom se už hovoří stovky let. Trpělivost není bezmezná! Podařilo se nám vytvořit past na člověka.

– To nemyslíte vážně?

– Vybudovali jsme dva světy, jeden umělý a druhý přirozený. Dualismus věcí a lidí, – vzdychl Faust a znovu se obrátil k Třešničce, která naslouchala jeho rozjímání jako Buddhovu kázání.

– Oživených věcí, – namítl jsem řečnicky.

– Právě že jenom oživených, – zakýval na Třešničku. – Ještě bych prosil vývojové listy pana a paní Tlustých.

Postavil se přede mnou zcela vážně a důstojně jako člověk, který se chystá k činu a je odhodlán vzít úděl lidstva na svá bedra. Pravda, byl trochu komický a trochu velikášský, potrpěl si i na okázalosti, přesto jsem ho sledoval s napětím.

– Pokusy totiž pokračovaly. Posléze jsme zkoumali následující vztahy:

1 Rodič a dítě.
2 Rodič a oživené dítě.
3 Dítě a oživený rodič.
4 Oživený rodič a oživené dítě.

Jedině první a čtvrtá varianta se ukázala z hlediska rodinného soužití jako bezproblémová, čtvrtá verze by se ovšem musela sledovat delší dobu, nejlépe v průběhu několika generací, což je při vyskytnuvších se problémech takřka nemožné, ale z vědeckého hlediska jde o pozoruhodný vztah…

– Tady máte tu symbiózu, – nenechal jsem ho domluvit.

– Jistě, jsme teprve v počátcích. Vy jste však přišel především kvůli Evženovi.

Podal mi vývojovou kartu rodiny Tlustých. Zpočátku jsem do ní zíral jak do jízdního řádu, přejížděl prstem po řádcích, jestli jsem se nespletl, dokonce se mi rozklepal ukazovák.

– To snad ne…

– Jistěže ano, oživený není Evžen, nýbrž jeho rodiče. Modelová situace číslo 3.

Zatmělo se mi před očima. Proto chtěla Evžena vrátit. Bála se o sebe a o manžela, bála se prozrazení!

– To byl také váš experiment?

– Longitudinální průzkum, vlastně jeho počátky. Známe následky, příčiny zatím tušíme. Netvařte se tak ušlechtile, budoucí generace čekají na naše odpovědi. My musíme počítat se vším, chceme-li přežít, – řekl bojovně a ukázal Třešničce ke dveřím.

V téhle chvíli mě poprvé napadlo, kdo to jsou my. Také jsem se zvedl. Zaskočen náhlým vývojem událostí jsem byl rád, že mohu vypadnout. Faust mě však nenechal jen tak odejít:

– Byl byste tak laskav a poslal za mnou Evžena, chtěl bych se mu upřímně omluvit a něco pro něho udělat, – připomněl přidušeně.

– Už jste pro něho udělal dost, nevím, jestli tohle zdůvodnění pochopí. Co s ním bude? – S neskrývanou ironií jsem zamířil ke dveřím. Tak jako ve špatných filmech jsem se na prahu zastavil a otočil: – Říkal jste, že vám jde o budoucího člověka…

Mlčky přikývl, jako by mu po těžkém boji nebylo vůbec do řeči. Pak přece jenom odpověděl:

– Ty dva bezdětné rodiče, co jste předevčírem vyšetřoval, jsem k vám poslal já. Vlastní přibližně shodnou osobní afinitu jako Evžen. A jsou volní…

– Mají hodně chyb, – skočil jsem mu do řeči, neboť mě jeho suverenita zraňovala. Manipuloval lidmi jako loutkami. Konečně jsem spatřil v jeho dokonalé tváři pochybnosti a rozpaky. Sledoval jsem je se zadostiučiněním.

Pochopil a konejšivě se usmál. Byl to první oživený úsměv, který jsem za celou dobu rozhovoru zaznamenal.

A ten ho prozradil.

Jako by se v jeho nitru střetával každým okamžikem život se smrtí. Upsal duši ďáblu. Opravdu? Co to hovořil o pasti na člověka? Možná mu křivdím, možná to udělal pro lidi, pro ty budoucí…

Raději jsem se rozloučil a zamířil za Evženem, abych mu sdělil nejnovější zprávy. Věděl jsem, že už na ně netrpělivě čeká.

ilustrace LUDMILA FREIOVÁ

ŠKOLNÍ PŘÍPAD

Phar otevřela oči. Kolem ní napjaté tváře, některé jako by poznávala. Úlevný výdech, napětí se rozplývá…

„Konečně! Jsi v pořádku? Už jsme chtěli volat sanitku.“ Otázky, otázky.

„Co se ti stalo? Chvíli jsi skoro nedýchala! Řekni něco a nekoukej po nás jako po cizích.“

Usmála se. Docela sympatický zájem, jen trochu nečekaný. Odkud se všichni vzali? Na dvoře nikdo nebyl, když…

Co když? Nedokázala se upamatovat.

„Tak co je s tebou, Hedo?“

Zavrtěla hlavou a lekla se. Úplně jiný pohyb chtěla udělat! Odmítnout oslovení, které jí nepatří. Nebo snad…

Náhle se rozbřesklo. Heda? To jsem já! Já jsem teď Heda! A ten bezděčný pohyb hlavou, to byla správná reakce. Hedina. Ne, ne Hedina. Moje správná reakce, převzatá z její zkušenosti. Phar opatrně pohnula Hedinou rukou a promluvila jejím hlasem, potichu, sotva slyšitelně, kdyby něco neladilo, aby to nebylo moc nápadné.

„Díky, je mi líp.“ A byl to Hedin hlas a dalo se jím i křičet, dalo se vyskočit Hediným způsobem, vycvičené údy poslouchaly novou vládkyni a zachovávaly přitom navyklý, ryze Hedin styl. Podařilo se! Hned na první pokus se podařilo.

„Tys nás ale vyděsila. Leželas tu jako kus hadru. Už se ti to někdy stalo? Měla by ses poradit s lékařem. Vážně jsi vypadala napůl mrtvá.“

„To nic,“ smála se, „to mám často. Od zubů.“

A každý poznával Hedin smích, nezaměnitelnou barvu jejího hlasu i její svérázný humor, nevšimli si záměny. Teprve později se začalo šuškat, že se tehdy na školním dvoře muselo s Hedou něco stát.

Od té doby mate spolužáky, i profesoři jsou udiveni její nenadálou horlivostí, studijním úsilím, lačností dovědět se všechno o všem, s rozpaky i potěšením zapisují jedničky místo čtyřek, za pár týdnů je Heda legendou, vzorem i zaklínadlem, jen se podívejte, co dokáže slabá žákyně, když se systematicky připravuje, vezměte si z ní příklad, lajdáci!

Měla bych skončit, myslí si Phar, stejně jsem už neúměrně přetáhla stanovený čas; ale je tu Vladan a jeho kradmé obdivné pohledy, teď se snad Heda konečně dočká jeho zájmu, chudák Heda beznadějně zamilovaná do nedosažitelného idolu. Pomohu jí? Aspoň trochu bych se měla odvděčit… Ostatně je to příjemné, je mi dobře v jejím těle, s jejími pocity a nadějemi, teď jsou to moje pocity a moje naděje, ale nechám jí vzpomínku. Odpusť, Hedo, že jsem si tě vypůjčila, mělo to být jen na chvíli, ani bys to nebyla zpozorovala, náhodou jsem se dostala právě k tobě a zalíbilo se mi tu. Nic nevíš, tvůj duch je ponořen do spánku. Ale vzpomeneš si.

„Jak to děláš?“ ptá se Vladan, překvapen, že už není sám, kdo vyřešil všechny příklady, a písemka byla tentokrát obzvlášť těžká.

„Učím se,“ zasmála se Hediným svůdným smíchem.

„Vždycky jsem si myslil, že v tobě nic není, a zatím…“ Zpytavě si prohlížel známou tvář, bylo v ní něco neznámého. Jako by jiskřila.

„A zatím?“ I ona si ho prohlížela a líbil se jí, stejně jako Hedě.

„Proč ses tak změnila?“

„Třeba proto, aby sis odvykl mít jedničky jenom pro sebe. Abych tě vychovala.“ Přivřela oči, čekala.

„Tak já jsem podle tebe primadona? Ale to vůbec není pravda!“

„Já vím.“ Jiskření změklo a roztavilo se v jednolitý jas.

Večer se spolu toulali parkem a Vladan nechápal, jak mohl celá léta nevšímavě chodit kolem tak skvělého děvčete.

Hedini rodiče zaznamenali proměnu o něco později, dcera se doma zdržovala málo a známkami se nechlubila. Třídní schůzka? Raději se omluvit, stížností na Hedu jsme se už naposlouchali dost. Přišlo však další pozvání, tentokrát k pohovoru o dceřině profesionální orientaci. S poznámkou Nutné. Takže tomu neujdeme.

Upustili od záměru popovídat si nejdřív s Hedou, stejně by je odbyla nějakým nesmyslem, jako pokaždé. Budu kominicí! Nemělo smysl se jí ptát. Prolistovali seznam podnikových nabídek volných míst a nevybrali nic. Však třídní profesorka jistě něco navrhne.

Navrhla. A byl to návrh nečekaný, ohromující. Nespletla se? Skutečně mluví o naší Hedě?

První se vzpamatoval otec: „Na univerzitu? Říkáte na univerzitu? To ji doporučíte se čtyřkami?“

„S jedničkami! Vaše dcera se úplně změnila. Je z ní hvězda školy.“ Toho dne čekal doma na Hedu dort. Co se děje? Snad nemám narozeniny? A máma vypadá jako po pláči…

„Jdi s dietou!“ Matka si její rozpaky vyložila po svém. „Pro jednou neztloustneš, stejně jsi jako tříska.“

„Byli jsme ve škole,“ řekl otec a znělo to přísně, slovo škola neuměl jinak vyslovit.

Phar se polekala. Způsobila jsem nějakou nesrovnalost? Úlek se promítl do Hediny tváře a rodiče se rozesmáli. Smích odvál napětí z neobvyklé situace a dívka se konečně dověděla, že se slaví její školní úspěch.

Zaplavila ji radost. Všeobecná spokojenost jako vedlejší produkt mé výzkumné činnosti, to je báječné! Kdyby jí byl někdo vytkl, že Hedy zneužívá, ostře by se byla ohradila. Jaké zneužívání? Naopak, prospívám jí! Udělala jsem z ní dobrou žákyni, složím za ni maturitu i přijímací zkoušky na vysokou školu, určitě bude přijata. Co se nasnila o medicíně! Splním jí tohle přání. I Vladana jsem pro ni získala, beze mne by se jí to sotva podařilo. Jediné, čeho Phar litovala, bylo, že neprožije všechno Hedino štěstí. V době, kdy se Heda bude radovat z jejích darů, nevědouc, že jsou to dary, dárkyně už bude od ní daleko.

Phar přijímala blahopřání. Její Příspěvek k zmapování otevřených pararealit byl klasifikován nejvyšším počtem bodů, takže jako jediná z ročníku ukončila studia s vyznamenáním. Komise jí vyslovila i zvláštní pochvalu za originální zpracování látky. Příspěvek měl podtitul Školní případ a skutečně byl podán formou uzavřeného případu. Nadto se vyznačoval jednolitostí stylu a brilantním, bezešvým skloubením prvků, působil tedy spíš jako umělecké dílo než jako odborný elaborát. Zvlášť byla hodnocena i značná dávka neběžné obrazotvornosti, s jakou studentka doplňovala mezery ve zkoumaných událostech a vztazích. Domýšlela a dokomponovávala velmi obratně, a podle všeho, co bylo dosud o dané pararealitě zjištěno, domýšlela správně.

Jen její odvaha nahlížet parareálné dění z jednoho zorného úhlu uvedla některé členy komise do rozpaků. Sjednocovat dílčí, různorodé pohledy bylo doménou vědců; a i pro ně to byl náročný úkol, k jehož splnění museli prostudovat nesčetné zprávy výzkumných čet. Co měla k dispozici Phar?

„Byla jsem sama sobě výzkumnou četou,“ prohlásila a komisi lakonické sdělení stačilo. Znali ji několik let a věděli, že je neobyčejně pilná. Ostatně nadaný jedinec vždycky něčím překvapí.

Kdyby tušili, jak málo úsilí ji stálo sestavení Příspěvku! Nepotřebovala nic než zaznamenat víceméně chronologicky vlastní vzpomínky, a Hedin případ se nedal zapomenout; stále se jí obnovoval v mysli složitý parareálný děj, od okamžiku, kdy otevřela Hediny oči na školním dvoře, do okamžiku, kdy je na témž školním dvoře zavřela.

Snad ani nemusela dodržet zásadu stejného místa. Heda nemá smazány Phařiny prožitky, a Phar se tedy mohla od ní oddělit kdekoliv bez nebezpečí, že způsobí parareálné dívce nesnáze. Dezorientace? Dokonce šok? Nic takového! Heda pokračuje, kde Phar přestala. Ovšem zásada je zásada a Phar zásady zachovává, pokud neuzná za nezbytné je porušit.

Existuje i zásada zahlazování stop. Užitečná zásada, ale proč má platit i pro vzpomínky? Dá-li výzkumník pozor, nic se jimi neprozradí. A tím padá i opodstatnění další zásady, nesetrvávat se zkoumanou parabytostí déle než dvě časové mikrojednotky. Při třech už by zpozorovala výpadek vlastního vědomí, a to by znamenalo újmu. Nepůsobit újmu je čtvrtá zásada, podle Phařina mínění nejdůležitější, vlastně jediná důležitá zásada. A způsobila snad Hedě újmu?

Ano, dvě zásady ze čtyř nedodržela, dvě zbytečné zásady. A díky této takzvané nekázni přinesl její Příspěvek víc konkrétních údajů, víc nových poznatků než rádobykomplexní zprávy desítek výzkumných čet.

Vyznamenaná absolventka Phar byla pyšná na svou práci, na svůj šťastný nápad zůstat s Hedou po celou dobu výzkumu. Poznala komise, čemu vděčí Příspěvek za svou výjimečnost? Poznala nepoznala, hlavně že ocenila jeho vědecký přínos! Omámena radostí Phar děkovala a děkovala. Opravdu jsem nej nej!

Nakonec je tu i starý profesor-rádce, pod jehož otcovským dohledem se naučila samostatné práci. Blahopřeje, v jeho projevu však chybí obdivné nadšení, chybí i jakékoliv nej. Není spokojen?

„Snažila jsem se. Líp jsem snad už ani nemohla…“

„Vím, vždycky jsi byla maximalistka. Proto jsem před komisí nevznesl námitky. Ostatně jsem si nebyl jist. Ale i kdybych měl jistotu… Cítím se za tebe odpovědný. Chápeš?“

„Ne.“

„Poskytl jsem ti příliš velkou samostatnost. Příliš jsem věřil ve tvou zralost. Ne, neznamená to, že ti nevěřím.“ Profesor se těžko vymaňoval z rozpaků. „Věř, že budu rád, nepotvrdí-li se moje domněnka. A teď… odpověz mi na jednu otázku.“

„Třeba na deset! Tahle pararealita je pro mě úplně průhledná.“

„Při tvé nezkušenosti jde o neuvěřitelný výkon.“

„Vždyť na tom nic není! Jen jsem trochu srovnala svá pozorování. Znám všechno, jako bych tam žila.“

„Jen jako?“

„Jak jinak?“

„Neodpovídej otázkou. Chci, abys vyvrátila mé podezření.“

„Podezření?“ Dosud se bránila pochopit. „Jaké podezření?“

„Že nešlo o pozorování, nýbrž o zážitky. Že jsi tam ne jako, ale skutečně žila.“

Její mlčení mu bylo důkazem.

„Místo koho?“

„Místo nikoho. Jen spolu s někým.“

„Nelze žít spolu s někým, oba jedinci by zešíleli. Nezešílela jsi. Žilas tedy místo někoho. Tušil jsem to.“ Zklamán. Nešťastný.

„Jenže já jsem Hedě pomohla!“ Phar jako by triumfovala. „Tolik si přála získat Vladana. Mít úspěch. Dostat se na medicínu.“

„A opustilas ji bezradnou…“

„Ne, ne! Na všechno jsem myslila! I když neví o mé pomoci, pamatuje si. Sdělila jsem jí své vzpomínky, celý krásný čas maturitního ročníku má v paměti, jako by ho byla vědomě prožila. Je šťastna.“

„Jak dětsky uvažuješ! Víš, jak jí bude, až začne studovat? Až bude vzdávat zkoušku po zkoušce… A i kdyby nějakým zázrakem studia dokončila, umíš si představit, kolik pacientů doplatí na tu tvou pomoc? Mohla být prospěšná v nenáročném oboru. Mohla z ní být dobrá matka… Nebude z ní nic.“

„Ale Vladan ji má rád! Ožení se s ní. Slíbil. Je to čestný chlapec, znám ho. Nezruší slovo.“

„Tím hůř. Čím ho Heda upoutala, nebylo její, ale tvoje. Rozumíš? I jemu jsi ublížila. Jejich příštím dětem. A dalším… Tomu, jehož místo na univerzitě Heda obsadila… Sama si možná neuvědomí, že její nenadálé nadání je pryč, a nadosmrti v ní zůstane pocit křivdy. Zatrpkne…“ Profesor se hořce usmál. „Přes porušení zásad a přes svůj omyl jsi posloužila vědě a jistě jí ještě posloužíš, podle zásad a bez omylů. Věřím, že jsi rozumná. Že tvá první chyba je zároveň poslední. Že jsi tou chybou dozrála.“

Phar zděšeně naslouchala. Uvažovala. Rozhodla se.

„Napravím, co jsem zkazila. Vrátím se k Hedě. Budu jí… stále pomáhat.“

„Přece jen ti ještě něco schází k zralosti. Pochop, že jsou zla, jež každý pokus o nápravu znásobí. Vinu odpykáš jen tím, že se už nikdy neproviníš. Návrat k Hedě by byla nová vina. Opět bys žila ty místo ní. Nebyla by to náprava. Bylo by to… něco jako vražda.“

Pochopila. Svůj tragický omyl pochopila, svou neodčinitelnou vinu. A v bolesti tohoto poznání konečně opravdu dozrála.

ilustrace PAVEL SÝKORA

PŘISTÁNÍ NA ŘÍPU aneb SMUTEK NÁHRADNÍHO BOHA

VĚNOVÁNO Zdeňkovi Ferbarovi:
nejen za to odpoledne v Rotundě,
kdy mi pomohl najít klíč.

Daleko, daleko, daleko… tam jsem!
Ne, nejsem na útěku:
jsem most,
který spíná, co je a co bude,
jsem zde, ale jsem most, a proto
daleko, daleko, daleko… tam jsem!

Saččidánand Híránand Vátsjájan Agjéj

Prolog

Nox et solitudo plenae sunt diabolo.
Plenae sunt.
Plenae diabolo.
Plenae diabolo sunt.
Nox et solitudo…

Těmito slovy, řeči neznámé pro mne a mrtvé i pro stávající pokolení jeho vlastního rodu, promlouval ke mně ještě zcela před nedávnem ten, kterého přese všechny mosty, jež mezi námi stačil spálit potutelný a věrolomný ohněstrůjce čas, navždy budu považovat za svého učitele: právě tak, jako by se on sám jen stěží mohl vyhnout údělu zvát mě i nadále svým jediným a nejvěrnějším žákem.

Věrným až po tmu hrobu.
Až po tmu hrobu věrným.
Toho hrobu, do kterého…

O tom však dost!

Dost alespoň prozatím, neboť jestliže si dodnes nejsem zcela jist skutečnou tvářností proměnlivé podoby pozemských ďáblů – tolik vím, že nad nízkou horou usazenou vprostřed rovinatého kraje, která v mysli mého učitele probouzívala vzpomínky na vzdálený domov, konečně už svítá.

Svítá a mihotavá záře louče, jež byla mou jedinou spojenkyní v boji proti odvěkému strachu z marnivé temnoty noci, jako by se v těch oslňujících paprscích vzcházejícího dne pozvolna stávala tím, čím se její zanedbatelné blikání po právu jeví být ve vztahu k vyššímu světelnému řádu. Bludičkou. Málem. Ničím.

Svítá – a zpěvu ptáků, ukrytých v ohnivě rudém listí stromů a mezi jasně oranžovými stébly kvetoucích trav, jako by se alespoň na několik krátkých okamžiků podařilo přehlušit dunění bubnů, jež mi po celou dobu mého již třídenního osamělého prodlévání na vrcholku učitelovy oblíbené hory nepřestává připomínat, že tam dole je netrpělivě vyhlížen a očekáván můj návrat. Či spíše slavný příchod toho, kým jsem se v očích všeho lidu proti své vůli a zcela navzdory původnímu záměru stal. Nebo dokonce…

I o tom však dost!

Dost alespoň prozatím.

Zvuk bubnů totiž po chvíli přece jen znovu vítězí – a mne čeká cesta tam dolů, neboť zápisky mého učitele, na jejichž stránkách jsem se po tři dny a noci marně snažil nalézt radu a pomoc, začínají stejně beznadějným slovem, jakým pak také končí…

Nesmysl!

Všechno jako by to byl jenom jeden velký, nehorázný nesmysl. Špatný vtip, kterým jsme si vystřelili ze sebe samých, aniž bychom si přitom dokázali včas uvědomit, jak křehkou buněčnou blanou náhody bývá mnohdy odděleno směšné od tragického, po jak tenkém ostří nože může člověk častokrát nevědomky balancovat mezi rozumem a bláznovstvím – a jak neskonale blízko bývá od života k smrti.

A stačilo přece tak málo, aby k ničemu z toho, co se doposavad přihodilo, vlastně vůbec nikdy nedošlo.

Stačilo se ve jménu nadcházejícího zralého věku vzdát té zaprášené relikvie vzpomínek na studentské časy, jejichž čím dál klopotnější vyvolávání nás každoročně vedlo k tomu, abychom se vždy devátého dne devátého měsíce září scházeli v Ivanově správcovském domku na okraji Řipského kosmodromu, kde jsme se jeden druhému a jeden před druhými snažili křečovitě předstírat, že jsme pořád ještě ti správní kluci od rány, co to umějí jaksepatří roztočit a neleknou se ani čerta, přestože jsme všichni tři spíše než slast z dosažení skutečných úspěchů stačili na své vlastní kůži pocítit pachuť zmařených nadějí, nesplněných snů a zborcených představ o vlastní velikosti a důležitosti, každodenně rozmetávaných všední realitou kupeckého počtu našich životů.

Stačilo se neopít ze žalu nad tím, že Ivan skončil jako lepší hlídač tam, odkud měly vzlétat k nebi kosmické lodě, zkonstruované podle jeho geniálních projektů. Jiří, že to v Obchodně průmyslovém řídicím středisku nedotáhl ani na třetího zástupce vedoucího odboru, natožpak na ředitele, jak si kdysi při nástupu do zaměstnání předsevzal – a já sám, že namísto sepisování progresivních statí z oboru čisté kosmické filozofie vyučuji v zapomenutém koutě Marsu elementárním zásadám meziplanetární etiky, zastaralým snad ještě dříve, než se jejich ortodoxní formulace stala součástí závazných školních osnov.

Stačilo nepodlehnout Ivanovu bláznivému nápadu, díky němuž jsme se jako prachobyčejní zloději potají zmocnili jednoho z nejmodernějších typů mezigalaktických raketoplánů, abychom se pak po letech strávených v hybernizovaném stavu ocitli na planetě, jejíž jméno jsme neznali a o jejíž poloze a podmínkách nemohl mít nikdo z nás ani sebemenší tušení.

Stačilo…

Namísto toho však nakonec ten nesmysl.

Nesmysl! Nesmysl! Nesmysl!

Jakým jiným výrazem byste také koneckonců chtěli přesněji charakterizovat situaci, v níž se tři dospělí muži chovají hůř než malé děti a bez ohledu na nejrůznější nebezpečí, která by na ně mohla venku zákonitě číhat, klidně opustí svůj raketoplán jen proto, že jim okolní krajina, viděná na černobílých monitorech, připomene přesně to místo, odkud – hnáni opileckou nostalgií – odstartovali na svoji bludnou pouť vesmírem? A jaké jiné slovo by vás mohlo napadnout, jestliže na ně krom zjištění, že tráva a listí stromů jsou tady namísto obvyklé zeleně oranžové a červené, nečeká vcelku žádné zásadnější překvapení, jehož prostřednictvím by jim bylo dáno důrazně najevo, že se ani zdaleka nenacházejí doma na Zemi?

Nesmysl! Nesmysl! Nesmysl!

„Štípněte mě, hergot, někdo – ať už si konečně přestanu myslet, že tu zatracenou mašinu ani nenapadlo pohnout se z fleku, ale že akorát někdo stačil kapánek přemalovat kulisy!“ vyzval nás Ivan, mezitím co zvesela respiroval atmosféru neznámé planety, aniž by ho napadlo, že by se nad tím měl snad alespoň trochu pozastavit.

Dříve však, než jsme se s Jiřím měli čas rozhodnout, zda máme jeho přání vyhovět či nevyhovět, přihodilo se konečně něco, co naše přesvědčení o tom, že se i nadále nalézáme na úpatí legendárního Řípu, dokázalo jedním rázem a beze zbytku vyvrátit. Z nedalekého houští proti nám totiž vyrazil jakýsi podivný tvor, který nemohl být obyvatelem bývalého Středočeského kraje nejen proto, že byl celý modrý, ale především z toho důvodu, že velikost jeho ušních boltců mnohanásobně převyšovala jakkoliv liberálně nahlíženou lidskou normu. Jinak ale dlužno dodat, že v ostatních tělesných znacích se člověku v zásadě podobal. A jako člověk také uměl náležitě zčerstva pelášit, neboť se mu těsně za patami hnalo pískově žluté zvíře, které na první pohled připomínalo krtka přerostlého do rozměrů jalovice černostrakaté odrůdy pozemského tura domácího. Podobně jako tur ostatně rovněž bučelo, o čemž jsme se však mohli přesvědčit teprve ve chvíli, kdy ho Ivan svou služební pistolí, vyrobenou v Brněnské zbrojovce, na třetí ránu spolehlivě skolil, aby tak zoufale prchajícího modrého ušatce zachránil před jistou smrtí sežráním.

„Můžeš kliďánko zvolnit, brácho. Ta potvora už je tuhá!“ prohlásil pak s nádechem špatně utajované pýchy na své střelecké umění.

Ušatec však namísto očekávaných projevů vděčnosti ještě více přidal na tempu svého běhu a my se tak nad tělem skoleného zvířete ocitli opět sami tři. Jeho maso, které jsme se po krátkém zaváhání rozhodli opéct na rožni improvizovaně vyrobeném ze dvou tenkých laserových zaměřovačů hvězdného prachu, chutnalo navzdory své fialové barvě tak trochu jako skopové, což nás spolu s trylkováním ptáků, ukrytých v korunách okolních stromů, dokázalo naladit do té míry spokojeně a bezstarostně, že jsme si spolu s přicházejícím soumrakem začali prozpěvovat oblíbené country and westernové písně svých pradědečků z druhé poloviny dvacátého století.

„Za chvíli už budu v dáli, za chvíli mi bude fajn – vo tvý lásce, která pálí, nebudu mít ani šajn…!“ neslo se právě společně z našich úst jakoby na důkaz toho, že jsme se už stačili pomátnout natolik, abychom se místo uvažování o co nejrychlejším návratu na rodnou planetu nezodpovědně kochali pobytem na té zdejší – když vtom bylo naše hlaholení nečekaně přerušeno chórem krákoravých hlasů.

„Burrurrum kchórr murrun karrarram!“

Takhle nějak to znělo – a my v té chvíli samozřejmě neměli ani tušení, že to znamená cosi jako: „Zabili a snědli jste našeho boha!“, neboť nám mělo ještě hodnou dobu trvat, než jsme pronikli do řeči obyvatel zdejší planety a naopak alespoň některé z nich naučili rozumět řeči naší.

„Karrarram úrrum bar-karrarram!“ skřehotalo to pak dál neviditelným vlčím kruhem kolem našeho ohně, aby nám to dosud zcela neznámým a pro naše uši nesrozumitelným jazykem sdělilo: „Jste silnější než on!“

„Úrrum nárrun karrarram-karrarrarr!“ zazněla pak nakonec závěrečná strofa litanie, jež v překladu zcela jasně, zřetelně a jednoznačně hlásala: „Vy jste teď naši bohové!“

Krátce po jejím vyřčení jsme už byli ze všech stran obklopeni natolik početným zástupem modrých ušatců, že jsme si při troše fantazie mohli připadat jako někde uprostřed dozrávajícího borůvkového porostu. Veškerá fantazie šla ale v té chvíli stranou, neboť první, co nás napadlo, bylo to, že nás místní domorodci přišli zkonzumovat se stejným apetitem jako my předtím kýtu jejich boha, o němž jsme vzhledem ke krtčímu vzezření a skopové chuti netušili, že by to mohl na podobnou veličinu vůbec kdy dotáhnout.

„Utíkejte zpátky k raketoplánu – já vás budu krýt!“ sykl na nás s obdivuhodnou duchapřítomností a odvahou Ivan.

A my s Jiřím bez zbytečných připomínek okamžitě vyrazili.

„Burrurrum kchórr…,“ stačili jsme ještě zaslechnout, dříve než dva výstražné výstřely, vypálené z Ivanovy pistole, další krákorání na okamžik přerušily. Jeho závěr jsme už vnímali všichni tři společně. Z reproduktorů za několikanásobně pancéřovanými dveřmi raketoplánu. A snad právě díky tomu pocitu naprostého bezpečí, který nám jejich pevnost a tloušťka poskytovaly, jsme si velice záhy uvědomili, že ušatci se vlastně nechovají ani trochu agresivně. Spíš uctivě a pokorně… Skutečný stav věci jsme ovšem pochopili teprve tehdy, když se nám po několika dnech podařilo zvládnout obsluhu palubního dekodizátoru alespoň do té míry, abychom byli schopni rozluštit ty tři větičky, které nám po celou tu dobu nepřestávali trpělivě skandovat do uší.

Vy jste teď naši bohové!

Ta představa nás nejdřív šokovala, potom hned vzápětí pořádně rozesmála. Jakpak by také ne! Doma jsme byli nejdřív celý život aucajdři, potom jeden den melancholičtí opilci a nakonec sprostí zloději, po kterých určitě ještě dodnes marně pátrá Galaktická kriminální ústředna. A tady prý najednou bohové!

„Neměli bysme jim náhodou tento… udělat pro radost nějakej menší zázrak?“ zeptal se Jiří, když jsme se pak z toho nečekaného jmenování do ještě nečekanějších funkcí trochu vzpamatovali.

„Já jsem pro,“ souhlasil okamžitě Ivan.

Mně to sice vůči těm důvěřivým chudákům začalo připadat trochu nefér, ale nechtěl jsem vypadat jako oběť svého učitelského povolání, takže jsem si na všechny případné mentorské poznámky o etice raději nechal zajít chuť a snažil jsem se nenápadně dosáhnout pouze toho, aby naše zábava pokud možno nikomu nezpůsobila vážnější újmu na zdraví. V tom se mnou ostatně Ivan s Jiřím beze zbytku souhlasili – a tak tím inauguračním zázrakem nakonec bylo jen to, že jsme na ušatce nečekaně, zato ale takříkajíc na plné pecky vypustili nahrávku galaxirockové zpěvačky Kleopatry Vopršálkové.

„Můj milej je kosmonaut – já jsem z toho na knokaut…!“ rozvřískl se do atmosféry neznámé planety hlas populární hvězdy středočeských video-hifi-holo-kvadro-laseroték. „Druhej je zas dispečer, chce mě líbat v podvečer…!“

Ujmu na zdraví to ušatcům sice opravdu žádnou nezpůsobilo – nutno však přiznat, že v první chvíli jimi pěvecký výkon božské Kleo pořádně zacloumal. Nečekaně brzy se však dokázali adaptovat – a zhruba při patnáctém opakování onoho duchaplného refrénu, který byl zároveň i celým textem písně, se už dokonce někteří z nich pokoušeli zpívat s sebou.

„Mrruj mirrej rre korrmorrarr…!“

Působilo to sice náramně směšným dojmem, zároveň to však signalizovalo reálnou naději, že se s nimi nakonec určitě dokážeme vcelku bez problémů dorozumět a budeme jim díky tomu moci předat zkušenosti a poznatky, ke kterým by se bez našeho přispění museli vzhledem k stávajícímu prvobytně pospolnému stadiu společenského vývoje ještě bůhvíjak dlouho pracně a nekonečnými oklikami prodírat.

Vyvarujeme je všech omylů a slepých uliček!

Tahle myšlenka nás všechny tři do té míry nadchla, že jsme od té chvíle už ani nepomysleli na nějaké další legrácky či božské rošťárny. Naopak! Začali jsme sami sebe i své poslání brát mnohem vážněji a zodpovědněji než cokoli jiného předtím. Důvod to mělo zcela jasný a snadno vyluštitelný, i když by si ho tehdy ještě nikdo z nás nebyl ochoten připustit v celém jeho rozsahu a důsažnosti. Poprvé v životě jsme totiž najednou mohli bez jakýchkoli zábran realizovat to, po čem každý z nás v skrytu duše toužil. Být konečně nejdůležitější z důležitých. Nepostradatelní. Všemocní. Jakoby mávnutím kouzelného proutku rázem změnit své dosavadní životní role. Z vedených a vychovávaných se stát těmi, kdo vedou a vychovávají. Z určovaných určujícími.

Kolik jsme to jenom tenkrát nad tím poznáním pocítili radosti? Kolik zadostiučinění, hrdosti a marně utajované pýchy? Ke kolika dobrým předsevzetím nás to nové postavení přimělo? Ke kolika slibům? Ke kolika přísahám? Ke kolika slavnostním prohlášením?

„Uděláme pro ně všechno, co bude v našich silách!“ sliboval Ivan. „Bude-li toho třeba, tak klidně uděláme i víc!“ trumfoval ho Jiří. A já sám k tomu s pocitem dárce z nejvelkorysejších pokaždé dodával: „Uděláme z nich lidi!“

Jak rychle jsme se dohodli – tak rychle jsme se do realizace svých rozhodnutí a záměrů také pustili. Ivan ušatcům, které jsme pro větší vážnost přejmenovali na „blueberry people“ čili borůvkové lidi, předvedl každý den malý zázrak v podobě nějakého technického objevu či vynálezu – a každý den je naučil nějaké nové dovednosti či metodě využití přírodních sil. Pochopitelně v rámci svých znalostí a našich omezených možností, přičemž obojí bylo ovšem zcela zákonitě na úrovni, mnohanásobně převyšující dosavadní stupeň zdejšího myšlení a umu. Jiří si vzal na starosti urychlené vřazení a zapojení borůvkových lidí do centrálně řízeného společenského celku – a i přes naprosto primitivní úroveň zdejší „výroby“ a zemědělství se mu vcelku brzy podařilo úspěšně zavést systém všeobecné pracovní povinnosti a odměňování za vykonanou práci podle jejího množství. A konečně na mě pak zbyla péče o vzdělání a osvětu. Ta sice v masovém měřítku vykazovala ze všech převýchovných oblastí nejpomalejší kvalitativní nárůst. Na druhé straně však nutno podotknout, že se mezi borůvkovými lidmi našli i takoví výjimečně nadaní jedinci, které se mi během několika málo měsíců nejen podařilo naučit plynule mluvit, číst a psát ve spisovné i hovorové češtině, ale které jsem již na počátku druhého roku svého působení mohl začít zasvěcovat i do pokladů a tajů veškeré mně samotnému známé a srozumitelné pozemské vzdělanosti a kultury.

Mezi všemi obzvláště vynikal právě onen první obyvatel zdejší planety, se kterým jsme se setkali a zachránili ho před zuby bývalého krtčího boha se skopovou chutí. A právě jeho jsem také pod dojmem dávné dětské četby Kiplingovy Knihy džunglí sám pro sebe pokřtil jménem Mauglí a po vzoru moudrého hada Kaa ho učinil nejen svým nejoblíbenějším žákem a chráněncem, ale i mladším přítelem a bratrem, jakož i důvěrníkem svých nejtajnějších myšlenek a snů. Jak dobře jsem se to jenom tehdy cítil, když jsme se spolu za večerní rosy brouzdávali oranžovou travou pod jasně červenými korunami stromů na úpatí té domovem vonící nízké hory vprostřed rovinatého kraje, rozprávěli o pythagorejské hudbě nebeských sfér, přeli se o Kantovy antinomie či střídavě recitovali verše nejprve mých a pak už i jeho oblíbených básníků. Jak jsem to byl jenom tenkrát hrdý. Na něho, že je takový, jaký je. I na sebe, který ho takovým uhnětl z bláta nevědomého divošství.

„Vy hvězdy jasné, vy hvězdy ve výši, k vám toužím já tam světla ve říši, ach, a jen země je má!“ zaznívalo z jeho úst s přesvědčujícím citem, nikterak neztenčeným skutečností, že Země byla pro něho stejně vzdálenou a neznámou hvězdou jako pro dávného pěvce Máje jeho vlastní planeta. A já si v té chvíli bez nadsázky připadal jako praotec Čech, vedoucí svůj národ (neboť kdo jiný než Mauglí mohl být v té době mým národem?) do země zaslíbené, rybami, mlékem a strdím oplývající… Co si o tom ale budem vyprávět? Být pouze Mauglí, mohl bych se dozajista rouhavě domnívat, že jsem konečně poprvé v životě šťasten. Nebyl však pouze Mauglí. Byli i Ivan s Jiřím. Ivan, kterému zasloužený obdiv a davové pocty každodenně uštědřované za jeho – na pozemské poměry zcela průměrné – technické vědomosti a rukodělný um nakonec do té míry popletly hlavu, aby sám sobě vsugeroval, že není bohem pouze v omezených představách borůvkových lidí. Že je jím skutečně. A že jako takový má nezadatelné právo na veškerou neomezenou vládu nad celou planetou či alespoň přinejmenším nad tou její částí, kterou se nám prozatím podařilo zasáhnout svým vlivem. A ten druhý? Jiří? Byl na tom stejně jako Ivan. Jen s tím rozdílem, že právo na absolutní božskou samovládu odvozoval ze svých organizačních a vůdcovských schopností. Jako oheň a voda začali být ve vztahu k sobě ti dva. Technokrat a fašista. Fašista a technokrat. Oba posedlí touhou po moci. Oba opilí patologickou představou svého božství. Jediné, co je mohlo ještě naposledy spojit, byla jejich společná nenávist ke mně, který jsem stál v cestě jejich záměrům, neboť se mi borůvkové lidi, které oni už téměř dokázali rozdělit na dva nepřátelské tábory a poštvat je kvůli svým sobeckým zájmům proti sobě, prozatím ještě vždycky podařilo ve jménu zdravého rozumu zadržet od nejhoršího. Ano. Nenávist k zdravému lidskému rozumu. To jediné je ještě mohlo spojit. A také je to spojilo. Společně za mnou jednoho večera přišli. Společně mě chtěli zabít. Mauglí, kterého jsem těsně před jejich příchodem poslal do vedlejší místnosti svého srubu, všechno slyšel a škvírou mezi trámy také z valné části viděl. A Mauglí může proto také dosvědčit, že se všechno odehrálo opravdu tak, jak popisuji. Že jsem si nic nevymyslel, přestože skutečnost se v tomto případě zdá být snad až příliš podobna zázraku. Že nemám, co bych zapíral, přestože jen málo borůvkových lidí dokázalo uvěřit tomu, že jsem to nebyl já, kdo své krajany připravil o život. Že jsem se žádného z nich nedotkl ani v sebeobraně, natožpak při útoku.

„Udělám všechno, co bude v mých silách, pro to, aby ses mi už konečně přestal plést do cesty!“ rozkřikl se na mě Ivan. „Bude-li toho třeba, tak jsem ochoten udělal klidně i víc!“ trumfoval ho Jiří.

„Udělali jste ze sebe zvířata!“ odpověděl jsem jim oběma společně. „A rádi byste je udělali i ze všech ostatních!“

V té chvíli se na mě vrhli. Jiří s nožem. Ivan s pistolí. Naštěstí pro mne byl jejich útok veden s tak překotným chvatem, že stačilo, abych postrčen přirozeným obranným reflexem jen docela maličko uskočil – a Ivan namísto mé hlavy prostřelil hlavu Jiřímu stejně tak jako Jiří nepohroužil svůj zabijácký nůž do mého srdce, nýbrž do srdce Ivanova. Oba mi pak bez hlesu padli k nohám jako podťaté stromy. A jako stromy také zůstali ležet. Nehybně a toporně.

„Ale to je přece…!“ dolehl ke mně výkřik Mauglího, který mi už zcela zbytečně spěchal na pomoc.

„Máš pravdu, chlapče,“ dořekl jsem za něho. „Nesmysl! Všechno je to jenom jeden velký nehorázný nesmysl. Někde jsme museli udělat chybu. Tisíc chyb jsme nadělali. Jenže já ti teď ani při nejlepší vůli nedokážu říct, která z nich byla ta největší. Snad jsme vás měli raději nechat jít vaší vlastní cestou, ať už by byla jakákoli. Snad jsme měli raději zabloudit na nějakou jinou planetu, která by nebyla tak přívětivá jako ta vaše a sama by nás na místě potrestala za naše pozemské hlouposti. Snad se nikdo z nás tří raději ani neměl narodit…“

„Co bude teď?“ přerušil mé úvahy netrpělivě Mauglí.

„Teď? Teď bychom měli tyhle dva co nejrychleji pohřbít a zároveň dohlédnout na to, aby se jejich stoupenci raději pustili do mě než aby se nakonec ve zmatku přece jen obrátili jedni proti druhým.“

„A dál?“

„Dál nevím.“

Kdybych býval věděl, snad bych si tenkrát opravdu raději sáhl na život a nechal se pohřbít zároveň s těmi dvěma. Abychom tu konečně přestali strašit alespoň my sami, musejí-li už tady strašit naše sloní stopy v porcelánu zdejšího života.

Jenže já tenkrát opravdu nevěděl. Nevěděl!

Měl jsem však alespoň tušit…

Alespoň tušit, přestože zpočátku se zdálo všechno směřovat spíš k lepšímu. Ivana s Jiřím se nám totiž podařilo pohřbít v naprostém klidu. Žádné další půtky nenastaly a ty dosavadní až na zcela zanedbatelné výjimky naopak utichly. Potom však naprosto nečekaně a bez jakéhokoli předchozího varování nastalo cosi, na co jsem nebyl sebeméně připraven, neboť jsem nic podobného neočekával – a tudíž jsem také nevěděl, jakým způsobem tomu čelit. Většina borůvkových lidí totiž sice vzala celou tu mordýřskou záležitost na vědomí coby soukromou věc bohů, zároveň však naneštěstí došla k mylnému názoru, že ten, který nakonec zůstal ze všech jediný naživu, bude podle všeho ten nejsilnější a nejmocnější, a že by tudíž bylo záhodno začít mu to dávat náležitě najevo.

„Burrurrum kchórr varr karrarram!“ zaznívalo pak proto stále častěji pod okny mého srubu – a v překladu to znamenalo: „Zabil jsi dva bohy!“

„Karrarram úrrerr barrarr-karrarram!“ pokračovalo pak to skřehotání dál, aby mi sdělilo: „Jsi silnější než oni!“

„Arr nárrum karrarram-karrarrarr!“ zněla pak závěrečná strofa té litanie, jež mi zcela jasně, zřetelně a jednoznačně hlásala: „Ty jsi teď náš bůh!“

Nedokázal jsem to pochopit. Nedokázal jsem pochopit, proč se najednou vracejí ke své primitivní řeči, kterou již mezi sebou předtím téměř přestali mluvit. Nedokázal jsem pochopit, proč mě vzývající za něco, co jsem se jim na základě Mauglího očitého svědectví mnohokrát pokoušel vysvětlit a uvést na pravou míru. Nedokázal jsem pochopit, proč najednou stále častěji dochází ke krvavým půtkám, ke kterým už borůvkové lidi přece nikdo zvnějšku neprovokuje ani neponouká. Nedokázal jsem pochopit, proč namísto litanií pod mými okny raději v klidu a míru neužívají toho, čeho se jim dostalo, a nesnaží se své duchovní i materiální statky ještě více rozmnožovat. Nedokázal jsem pochopit… Co ale vlastně záleželo na mém chápání?

Čerta starého!

Hladina sice po Ivanově a Jiřího smrti na povrchu utichla, semínko budoucí bouře však už bylo zaseto příliš hluboko a příliš hojně, než aby ho mohla jen tak spláchnout plynoucí voda času. Čas neléčí, když nechce. A v daném případě nechtěli ani sami borůvkoví lidé. Každý z nich jako by chtěl být najednou nejdůležitější z důležitých. Nepostradatelný. Mocný. První po bohu. Každý jako by chtěl po svém vést a vychovávat a nikdo být veden a vychováván. A já jim měl tuhle nesmyslnou válku omnium contra omnes jako jejich bůh posvěcovat a schvalovat. Každému zvlášť. Každému na požádání.

Tys je do té slepé uličky pomohl přivést – ty jim teď z ní také hleď pomoci!

Znělo to sice trochu sebemrskačsky – byla to však bohužel pravda. Chtěli jsme jim nadšeni vlastní velkorysostí darovat něco, co se darovat nedá, protože k tomu musí každý doklopýtat po svých. Chtěli jsme je převychovat ke svému obrazu a zapomněli přitom, že si nemůžeme být tak docela jisti, zda je to opravdu ten jediný a nejlepší možný.

Tys je do té slepé uličky…

Zkusil jsem, co se dalo.

Přesvědčoval jsem je, že skutečné hodnoty jsou přece v něčem úplně jiném, než se ve svých zmatených myslích domnívají.

Poslouchali, ale nevnímali.

Vysvětloval jsem jim, že pokud budou chtít všichni všechno hned a na úkor druhých – nebude mít nikdo nic pořádného; nikdy.

Odmítali pochopit.

Prosil jsem je ve jménu zdravého rozumu a lásky k bližnímu.

Hleděli na mě udiveně a nepřátelsky, neboť bůh, který prosí, přestával být v jejich očích bohem.

Nakašlat na vás, ušatci! řekl jsem si nakonec ze zoufalství nad svou bezmocností a zavřel se se svými filozofy a básníky, z jejichž studia a četby mě za čas nedokázaly vytrhnout už ani Mauglího poplašné zprávy o stále drastičtějším průběhu borůvkové apokalypsy.

„Základním zákonem všech zákonů je svoboda; ona jest jediným zákonem, proti kterému se nedá nic předepsat, poněvadž je to zákon přírody!“ odpověděl jsem na bolestné nářky nad osudem jeho lidu pěkně po voltairovsku.

„Co s takovou svobodou, když díky ní požírá jeden druhého?“ otázal se roztrpčeně.

„Asi nic. Naplivat na ni.“

„Proč na ni tedy nenapliveš?!“

„Protože to odporuje mému přesvědčení – plivat na něčí svobodu.“

„Jsi přece bůh!“

„Nejsem! A ty to dobře víš. Žádní bohové neexistují; jen lidé, kteří v ně věří, protože z nějakého důvodu nemohou, neumějí nebo prostě nechtějí věřit sami sobě. Sám jsem tě to přece takhle učil.“

Nenechal se však jen tak odbýt.

„Jak se plive na svobodu?“ zeptal se.

„Krví. Krví a železem.“

„Udělej to!“ zaprosil.

„Ty první bys mě za to začal nenávidět.“

„To si opravdu myslíš, že takhle tě mohu milovat?“

„Nemyslím.“

„Tak to tedy udělej!“

Nakonec jsem to tedy přece jenom udělal.

Právě to, co jsem jako možnost nejradikálnějšího řešení bez váhání zavrhl. Právě to, co se chystali udělat Ivan s Jiřím. Jenom ještě mnohanásobně důkladněji a bezohledněji, neboť jsem tak nečinil z touhy po moci, nýbrž z lásky a náklonnosti k Mauglímu. Já moudrý had Kaa jsem na sebe navlékl boží kůži a vědom si své nedotknutelnosti ve chvíli svatého hněvu i převahy, kterou mi zaručoval laserový zaměřovač hvězdného prachu, upravený do podoby apokalyptické zbraně, trestal jsem a rozséval rány slepě a napořád jako zuřivý slon Háthí, jehož mládě uvízlo v pasti nastražené na něho. Tak dlouho jsem pálil, drtil a vymýval borůvkovým lidem mozky, až jim v nich nakonec zbývala jen nebetyčná hrůza z mé síly, krutosti a moci. Stejná, jakou mívali před obludným krtčím bohem se skopovou chutí. Silnější než naočkovaná touha vyšvihnout se v čemkoli nad ostatní. Ve chvíli, kdy jsem svou očistu krví a železem dokončil, žili borůvkoví lidé opět na stejné úrovni jako předtím, než na jejich planetu omylem zabloudili tři melancholičtí pozemští opilci. Jen jediný tak nežil. Mauglí! Mauglí nezapomněl nic z toho, co jsem ho naučil. Mauglí dál nosil v hlavě Pythagora, Kanta i Máchu. Mauglí zůstal člověkem, kterého jsem z něho uhnětl. Já sám však už z lásky k němu člověkem být přestal. Stal se ze mne bůh. A Mauglí mě za to začal nenávidět, neboť Mauglí ví, že žádní bohové neexistují; jen lidé, kteří v ně věří, protože z nějakého důvodu nemohou, neumějí nebo prostě nechtějí věřit sami sobě. Neboť Mauglí je přesvědčen, že všechno byla jen naše chyba. Ivanova. Jiřího. A koneckonců i moje. Hlavně moje. Neboť Mauglí pevně doufá, že se jeho ušatý lid dokáže obejít i bez danajských božích darů a vymaní se z bláta divošství vlastními silami a umem. Že se nakonec dokáže zbavit i víry v samotné bohy, aniž by přitom zároveň musel upadnout do víru všeobecné ztráty veškerých morálních měřítek a hodnot, v jejímž rámci je dovoleno každému vše a tím vlastně zároveň nikomu nic. Mauglí zůstal člověkem a jako člověk nemá proto jinou volbu, nežli mě po tom všem, co jsem na jeho naléhání napáchal, co nejdříve sprovodit ze světa. Můj nejoblíbenější žák a chráněnec, mladší přítel, bratr a důvěrník mých nejtajnějších myšlenek a snů mě jednoho krásného dne zabije stejně, jako kdysi Ivan zabil krtčího boha. Jenže ne jako Ivan. Z náhlého a vcelku náhodného popudu. Naopak. Promyšleně a s vírou v to, že díky tomu činu zapomene; že jím ze sebe smyje potupnou zradu, jíž se mu teď zdá být láska, kterou mi kdysi výměnou za rozum dobrovolně a rád daroval. Chudáku Mauglí! Kolik toho jenom, chlapče, ještě nevíš. Jsou přece věci, na které nelze nikdy zapomenout. A skvrny, které z člověka nic nesmyje. Někdy mě dokonce napadá, zda právě tyhle nesmazatelné vzpomínky a skvrny nejsou vlastně tím nejdůležitějším, co jednoho z nás odlišuje od druhého a činí tak vlastně člověka člověkem; samostatnou myslící bytostí s vlastním rozumem, citem i vůlí. Ve vztahu k tobě se mi to však zdá být natolik výsměšné a kruté, aby mě to okamžitě ponoukalo doufat v to, že se mýlím; že celý tenhle můj postřeh je jenom jeden velký, nehorázný Nesmysl

Epilog

„Burrurrum kchórr karrarram!“ volali na mne toho dne všichni pořád dokola tu větu, která v řeči mého učitele znamená: „Zabil jsi boha!“

„Neexistují žádní bohové, jen lidé, kteří v ně věří, protože z nějakého důvodu nemohou, neumějí či prostě nechtějí věřit sami sobě!“

Poslouchali, ale nevnímali.

„Karrarram úrrum bar-karrarrarr!“ skřehotalo to kolem mne dál, aby mi to sdělilo: „Jsi silnější než on!“

„Uvěřte ve mne jako v člověka, který vás povede na cestě k vymanění se z bláta divošství vlastními silami a umem!“

Odmítali pochopit.

„Arra nárrum karrarram-karrarrarr!“ zazněla pak i závěrečná strofa litanie, jež v překladu zcela jasně, zřetelně a jednoznačně hlásá: „Ty jsi teď náš bůh!“

Prosil a zapřísahal jsem je, abychom už jednou přestali měnit jenom své bohy. Abychom se konečně všichni společně pokusili změnit sami sebe; přerodit se v samostatné myslící bytosti s vlastním rozumem, citem i vůlí.

Hleděli na mě udiveně a nepřátelsky, neboť bůh, který prosí, přestává být v jejich očích bohem. Rychle jsem proto na sebe navlékl boží kůži a přikázal jim, aby na mě čekali tak dlouho, dokud se sám nevrátím. Poslechli na slovo. A já pak před nimi uprchl sem – na vrchol nízké hory, usazené vprostřed rovinatého kraje, která v mysli mého učitele probouzívala vzpomínky na vzdálený domov. V jeho zápiscích jsem však ani po třech dnech usilovného pátrání žádnou radu či pomoc nenašel. Co mi tedy zbývá, vyjdu-li z předpokladu, že se tam dolů musím jednou vrátit? Vlastně jen jedno z dvojího. Buď tvrdohlavě trvat na svých návrzích a počítat s tím, že budu velice záhy zabit, neboť živý bůh může u nás odejít ze scény pouze jedním jediným způsobem. Tím, že se stane bohem mrtvým, který musí být okamžitě vystřídán svým pokořitelem a tím zároveň i zákonitým následovníkem. Nebo ta druhá možnost. Nechat se vzývat coby bůh a přitom se pokusit alespoň sám před sebou zůstat do té míry člověkem, abych dokázal vždycky alespoň neuškodit, nebudu-li už schopen pomoci. Je to však vůbec v lidských silách? Může to být vůbec kdy v silách člověka, navlečeného proti své vůli a přesvědčení do boží kůže? Chce se mi zároveň plakat a vztekle okolo sebe plivat. Bohové se však smějí pouze blahosklonně usmívat. A rozzlobí-li se už někdy natolik, že opravdu plivnou – musí ta slina zvonit železem a mokvat krví. Nemám chuť se usmívat. A nechce se mi ani vraždit. Tam dolů ovšem musím, neboť kůže bubnů je už jistě málem děravá.

„Vy hvězdy jasné, vy hvězdy ve výši…“

ilustrace VLADIMÍR MEDEK

JOHN D. PÁTÝ ZNOVU DOBÝVÁ SVĚTA

„Po bitvě u Madagaskaru už není o čem uvažovat,“ prohlásil Abberley. „Teď budou obě strany bojovat až do konce – a když říkám do konce, myslím opravdu konec, Johne D.“

Byl jedním z šesti lidí, kteří Johnu D. směli říkat křestním jménem (kromě něho měli tu výsadu ještě první a druhá manželka Johna D., jeho důvěrná přítelkyně, šofér a prezident Spojených států) a rád toho využíval.

„Mluvil jsem ráno s tajemníkem obrany,“ přikývl magnát. „Většinou ty lidi z vlády nemůžete brát na sto procent, ale v tomhle případě – Vy jste to tenkrát říkali, že, Dennisi.“

Dennis Abberley byl ruměný, dobrodušný tlouštík, v kterém by žádný, kdo ho neznal, rozhodně nehledal vědce; tím spíš by nevěřil, že je to jeden z nejlepších futurologů na světě a před několika lety že byl spoluautorem Varování vědců, poslední vášnivé a marné výzvy hrstky lidí, dřív než se jejich země vydala na cestu, z které už nebylo návratu, a strhla na ni celý svět.

„Vy jste to četl, Johne D.?“ Abberley povytáhl obočí.

„Jistěže, Dennisi,“ a John D. se pohodlně usadil v křesle. „Občas si i něco přečtu. Ale zopakujte mi to, buďte tak laskav.“

„Počkejte si,“ navrhl Abberley jízlivě.

„To právě – nemám v úmyslu,“ protáhl muž v křesle. „Jak ostatně víte.“

„Podstatná část lidstva zahyne přímo v zasažených oblastech. Bomby, pronikavá radiace a to ostatní,“ Abberley mluvil monotónně, jako by odříkával nacvičenou lekci. „Ty ostatní zabije radioaktivita a nemoci ze záření – někoho hned, někoho za čas. Přijdou nové nemoci, jaké člověk ještě neviděl – jako byla neworleanská epidemie. Viděl jste ty snímky?“

„Viděl,“ řekl John D. chladně. „Pokračujte, Dennisi.“

„Během takových osmdesáti let bude země většinou zase obyvatelná; ovšem z dnešního lidstva přežije nějakých šest sedm procent. Vám je to jedno, viďte?“ přerušil naráz svůj výklad.

„Nežvaňte, Dennisi,“ řekl muž v křesle. „Ale už se stalo.“

„Podmínky, v kterých těch pár procent bude žít, se budou naprosto lišit od dnešních. Průmyslová výroba v nynějším chápání přestane vůbec existovat; továrny, které nebudou zničeny, přestanou vyrábět, poněvadž nebudou mít suroviny ani energii. Současně s technologickým poklesem přijde i sociální regres: Lidstvo se vrátí do prvobytně pospolného řádu, pravděpodobně ne až k divošství, ale do přechodné fáze mezi divošstvím a pastevectvím nebo primitivním zemědělstvím. Toto období však bude poměrně krátké; představa vlastnictví, kterou prvotní lidé museli teprve objevovat, během dvou až tří generací z lidského povědomí úplně nevymizí, a tam, kde se objeví vlastnictví kmenové nebo občinové, vystřídá je v relativně krátké době otrokářský nebo feudální systém.“

John D. si to nechal projít hlavou, jako kdyby to poslouchal poprvé. „To by ještě šlo,“ přikývl potom. „Znamená to řadě věcí odvyknout – a přizpůsobit se,“ a zálibně si prohlédl své dlouhé svalnaté paže, vypěstované tenisem a plaváním. „Děkuji vám, Dennisi.“ Mechanickým pohybem vytáhl šekovou knížku, napsal cifru a podal mu šek.

Futurolog s mírnou úklonou přijal svůj poslední honorář.

„Ještě jednu otázku,“ vzpomněl si muž v křesle. „Říkal jste, že papírové peníze zmizí a funkci platidla a pokladu bude mít znovu zlato a stříbro. Proč?“

„Logicky,“ řekl Abberley bez váhání. „Ze stejného důvodu jako kdysi, a jako i dnes lákají primitivy. Bude to primitivní svět, Johne D., pochopte to.“

A zavřel za sebou dveře.

John D. pomalu vstal a přistoupil k otevřenému oknu; venku zářilo světle modré kalifornské nebe a v dálce visel smogový oblak nad Los Angeles. Ještě chvíli se na to díval, pak zvedl telefon a objednal si vůz.

Řídil sám jako obvykle; a jako obvykle se mu pronikavě zlepšila nálada, jakmile usedl za volant a poprvé sešlápl plyn. Projel kolem Isabellina jezera a spokojeně vedl mohutný vůz poloprázdnou sto sedmdesátou osmou silnicí k Bakersfieldu; tohleto byly jeho chvíle odpočinku, a pocit rychlosti ho nikdy nepřestal vzrušovat. Kalifornské nebe bylo sladce, zářivě modré, jako kdyby nikde na světě teď právě nebyla válka a oblohu celých států nezakrývaly výbuchy obrovských pum; to byla jeho Kalifornie, jejímuž kouzlu tak dlouho odolával, když řadu let žil v New Yorku a tvrdil, že je pro něho stejně dobrý jako pro ostatní Newyorča-ny (zatímco všichni zámožní lidé pochopitelně měli svá sídla v Kalifornii nebo na Floridě), a kam se nakonec přestěhoval v době, kdy ostatní začali houfně utíkat do hor, zděšeni prvními výbuchy bomb (to ještě v omezené válce, jak už to znělo vzdáleně) a nesmírnou plochou Pacifiku, za kterou naráz zahledali bezprostřední nebezpečí. Jeho Kalifornie, kterou si za poslední tři roky zamiloval a nevyměnil by ji za žádný jiný kraj na světě; zářivá modř oblohy, temná zeleň citrusových hájů a měkký zvuk moře na plážích od Malibu až po Gaviqtu: Kalifornie.

Projel Bakersfieldem a v Greenfieldu jako obvykle odbočil na sto devatenáctou, aby se vyhnul přeplněným silnicím na předměstích Los Angeles; město ho nijak nelákalo. U jezera Buena Vista na chvíli zastavil, otevřel dvířka a mlčky pozoroval klidnou vodní plochu a houf divokých kachen v zátočině. Po letech měl zase čas opravdu se podívat (býval totiž skutečně velice zaměstnaný muž). Teď měl čas. Měl sto let času, a na pěti minutách nesešlo.

Naráz ho ze zamyšlení vytrhl hvízdavý zvuk, a zdvihl oči právě včas, aby ještě zahlédl velikou tuponosou střelu, která přeškrtla oblohu, teď už docela nízko, a řítila se někam do vnitrozemí. V tu chvíli byla válka zase tady, a muž přibouchl dvířka, sešlápl plyn a bez dalších zastávek dojel až do Santa Barbary.

Nad nenápadnou, masivní branou visel stejně nenápadný nápis „Eterna, Ltd.“, a vousáč ve strážní budce měl na klíně samopal. Za tři hodiny nato stál v malé komoře hluboko ve skalách. Mezitím absolvoval sérii prohlídek, koupelí a ozařování, které zbavily jeho tělo i sebemenší stopy nečistot a infekcí; teď už byl sám, a velké pancéřové dveře před chvílí se syčivým zvukem zapadly a hermeticky ho oddělily od ostatního světa. Nebyl tu poprvé a znovu ho napadlo totéž jako vždycky; takhle asi vypadaly hrobky faraónů. Jenže ti byli mrtví, a já jsem živ, pomyslil si spokojeně. Připravoval se na tuhle chvíli dost dlouho, aby přesně věděl, co má dělat.

Uprostřed místnosti čekala kovová nádrž, upevněná v kloubových závěsech; a když si do ní lehl a stiskl tlačítko, začala dovnitř prýštit zelená, průsvitná tekutina. John D. si připevnil k zápěstí injekční stříkačku se dvěma různobarevnými roztoky, a když mu probodla kůži, stlačil píst. V koutě začaly tikat hodiny.

Čas plynul i nahoře na Zemi, a konečně přišel den, kdy výbuchy bomb dozněly a unavené planetě se vrátil mír; města už tou dobou nebyla, a z lidstva nezbývalo mnoho, co by si to jméno ještě zasluhovalo. Muž dole v jeskyni však o tom všem nevěděl; spal tvrdě, a jeho tvář pod zelenavým roztokem byla pokojná a bezvýrazná.

Přesně za sto let se hodiny zastavily a automatická zařízení se nehlučně a spolehlivě dala do práce; napumpovala dovnitř vzduch obohacený kyslíkem, vypustila konzervační činidlo a vstříkla Johnu D. do žíly oživovací roztok. Po chvíli muž otevřel ústa a začal pomalu, tiše oddechovat. Za hodinu se posadil a za další dvě už přecházel po místnosti; a když si prohlédl hodnoty na signálním panelu, nastaveném na ovzduší tam venku, spokojeně se usmál: Radioaktivita mírně nad normálem, ne však už nebezpečná. Vyšlo mu to.

Nespěchal; strávil v podzemí ještě dva dny, vydatně jedl, spal a cvičil; jeho vytrénované svaly stoletým zahálením neutrpěly, a těšil se už, až si zaplave v moři. Pečlivě překontroloval svůj majetek (tři truhly zlatých šperků a mincí, směšně málo v porovnání s tím, co mu patřilo před sto lety, ale dost, aby mohl začít znovu), chvíli se rozhodoval, co pro začátek vzít s sebou, a uložil to do koženého opasku pod košilí. Třetí den konečně stiskl tlačítko a po sto letech spatřil zase denní světlo.

Věděl, co asi uvidí, přesto v prvním okamžiku užasl: rozvalené zdivo, zarostlé křovím, to bylo všecko, co zbylo z firmy Eterna Ltd. Podle smlouvy na něj mělo čekat auto a šofér, o tomhle článku si však John D. nedělal žádné iluze. Našel nejnižší místo, přehoupl se přes pobořenou zeď a stál na silnici; nebo spíš tam, kde bývala kdysi, poněvadž asfalt už dávno popukal a ve spárách rostla divoká tráva.

Tady kolem býval pomerančový háj, uvědomil si. Křoví u silnice však vyhlíželo tak divoce, jako kdyby tu rostlo od nepaměti. Tak to je pořádný pokles. Dennis měl pravdu, čert ho vem; proč někteří lidé vždycky musí mít pravdu. Na okamžik pocítil nesmyslný, iracionální vztek, pak si však připomněl, že po Abberleym nezbyl už dávno ani prach a popel, ať válku přežil nebo ne. Chudák Dennis; měl by jistě radost, jak mu jeho předpověď vychází. Lidé tu však byli a prvního z nich potkal, ještě než došel na pobřeží; měl na sobě ušpiněnou kožešinu, v ruce něco podobného oštěpu, a když uviděl Johna D., hrozivě se zašklebil. Možná to však znamenalo spíš úžas nebo strach, a když John D. vytáhl svou 0.38 speciál, muž vyjekl a dal se na útěk.

Osada byla jen o několik set metrů dál, a když tam John D. dorazil, byla prázdná. Bylo to vlastně jen pár neumělých chatrčí a mezi nimi se nad ohněm udily ryby; sundal jednu se šňůry a nechutnala nejhůř. Zřejmě to byla rybářská vesnice, osada pobřežního lidu; a když se její obyvatelé po nějaké chvíli ukázali, čekalo ho další překvapení. Přišli tři: vrásčitý stařec, zřejmě místní patriarcha, a dva mladí muži s oštěpy. Stařec se před Johnem D. uklonil a pronesl několik vět neznámým jazykem. Na bradě měl chomáč řídkých vousů a John D. si naráz všiml, že má šikmé oči a zažloutlou pleť, stejně jako jeho průvodci.

Usadili se tu snad uprchlíci z losangeleského Chinatownu, obyvatelé některého z pobřežních zelinářských městeček – nebo to byli potomci nájezdníků, které sem vyplavil příliv války? Byl by se jich rád zeptal, stařec se však jen vytrvale ukláněl a nesrozumitelně brebentil. Potom se jeden z jeho průvodců uklonil až po pás a podal Johnu D. kožený vak. Uvnitř byly velké růžové mušle; matně si vzpomínal, že takové vídal na zdejších plážích. Stařec se znovu rozbrebentil a John D. si všiml, že rukou ukazuje ven z osady. Takže to jsou zdejší peníze, uvědomil si. Pokoušejí se mě uplatit, abych je nechal na pokoji a šel pryč. Prohraboval se mušlemi a chvilku si pohrával s představou, že právě proto by tu mohl zůstat; stát se tu vládcem by muselo být dětsky jednoduché. Byli však příliš primitivní a bojácní a on nemínil skončit svou novou kariéru jako stařešina malé rybářské vesnice; na zkoušku vytáhl z kapsy zlatou minci a ukázal jim ji. V starcových očích se na okamžik zalesklo, jako kdyby mu ten pohled něco vzdáleně připomínal, hned se však zase přestal o minci zajímat a hleděl jenom na cizincovu pistoli a na loveckou pušku, kterou měl přes rameno. John D. si zastrčil minci zpátky do kapsy a po krátké úvaze k ní přidal i hrst mušlí; ostatní s milostivým gestem stařešinovi vrátil a ukázal prstem na sebe a potom ven ze vsi. Stařec horlivě přikyvoval.

Trvalo tři týdny, než našel další lidi; původně zamířil k Los Angeles, nedošel však dál než do Beverly Hills, když ho spálená země, na které sotva živořila první řídká tráva, a náhlé tikání Geigerova počítače přinutily změnit směr. Zhubl a živil se převážně masem zvířat, která ulovil. Jednou v noci zaslechl řehtání koní, když se však ráno za nimi pustil, nenašel dobytkářskou osadu, ale jen dávno zdivočelé stádo. Někdy už začínal litovat, že nezůstal v rybářské vesnici na pobřeží; ale po třech týdnech cesty – byl už dost hluboko ve vnitrozemí – uviděl konečně v dálce sloupek dýmu, neklamné znamení přítomnosti lidí; a když přišel blíž, spatřil mezi stromy stožár a na něm kus potrhané látky, který však přece byl k poznání.

Byla to vlajka! Hvězdy a pruhy, vlajka Unie!

Potom se mezi stromy najednou vynořil muž a oslovil ho lámanou angličtinou. Byl to podivný jazyk a John D. mu jen stěží rozuměl; věděl však, že přišel mezi své, a jeho stoletá pouť časem že nebyla nadarmo. Na prostranství mezi dřevěnými sruby se hemžilo několik desítek mužů i žen a ve velkém kotli se zřejmě vařilo maso. John D. pocítil divokou, opojnou radost, a byl to jeho předposlední pocit v životě. Ten poslední byla smyčka, která mu naráz zezadu dopadla na hrdlo a zadrhla se; potom už necítil nic.

Několik hodin nato muži zasedli k pečínce, která tak příhodně sama přišla do tábora; a první sousto šaman zanesl posvátnému bůžkovi kmene, který vlál vysoko nad nimi (svého času vlajce čtvrté aeromobilní divize, posádkou na Vandenberg Base). Podivné lesklé věci z cizincova opasku nechali bez povšimnutí; zato zuby Johna D. náčelník pečlivě provrtal, navlékl na šňůrku a vyměnil je s horskými lovci za balík veverčích kožek. I primitivní kmeny v oblasti Three Rivers měly totiž už jasné představy o majetku a svá vlastní platidla.

Zlaté mince a šperky ještě dlouho ležely v jeskyni; ale když po několika dalších stoletích skála při zemětřesení pukla, našly je děti z rybářské vesnice a na několik dní to byla jejich nejmilejší hračka.

NALEZENÝ RÁJ

Hladká a pravidelná krychle z lesklého kovu, o hraně asi čtyři centimetry, vypadala na velké desce duplikátoru skoro titěrně. Na opačném konci aparatury ležela na stejné kovové desce hromádka obyčejné hlíny, ještě s drny a kořínky trávy, jak ji před chvílí vyrýpl v zahradě. Inženýr se usmál a stiskl ovládací páku.

Otevřeným oknem proudilo dovnitř jasné denní světlo.

Zasklený prostor kolem výstupní desky se naráz celý jakoby zamžil, a pak se mlha začala převalovat, kloktat a kolotat; okamžik ještě byla kouřově modrá, ale pak už se probarvovala do růžová a do všech barev duhy. Odněkud ze středu, kde byly chuchvalce nejhustší, vycházela podivná opalizující záře. Osmnáct, devatenáct, dvacet, počítal v duchu a pak vrátil páku do původní polohy. Za sklem se ještě chvilku chvěla modravá mlha, potom se naráz ztratila a na desce ležela hladká kovová krychle, navlas podobná první; jen kolem zůstalo několik přebytečných drobtů hlíny.

„Třetí série, pokus číslo dvacet jedna,“ zapsal inženýr. „Ocel; obvyklá reakce.“ Potom obě kostky opatrně vyjmul, sundal si zlatý prsten a položil ho na první desku. Na druhou opatrně přisypal hlíny, zavřel dvířka a znovu nahmatal ovládací páku.

Připadalo mu, jako kdyby ten pohyb dělal odjakživa; ve skutečnosti uplynulo sotva několik týdnů od chvíle, kdy duplikátor objevili – jediný, který až dosud našli – a spíš jen dík šťastné intuici zjistili, k čemu slouží. Jejich vlastní civilizace dokázala postavit lodi, schopné překonat úžasné prostory kosmu, a oni sami už měli za sebou vzdálenosti kolika světelných roků; ale technika, která dokázala vytvořit tento přístroj, musela být řádově vyšší.

„Dokážu pohnout pákou a přístroj funguje,“ pomyslil si Anisin. „Ale proč a jak, to nevím. Nějak takhle by se mohl cítit divoch v atomové elektrárně; nebo ti primitivové na Prokyonu 6, když jim ukazovali kapesní svítilnu.“ Stiskl páku a za sklem se znovu rozvířily modravé páry; a když ji vrátil zase zpět, ležel samozřejmě na výstupní desce zlatý prsten, stejný jako jeho vlastní.

Přejel si rukou po čele; najednou jako by ho začala bolet hlava. Zahleděl se do zpustlé zahrady, na besídku, obrostlou úponky popínavých rostlin, cestičku z plochých kamenů, mezi nimiž teď rostla vysoká tráva, a divoké keře, kterých bylo všude plno. Vysoko na obloze stálo veliké, rudozlaté slunce, vzduch byl chvějivý a vlahý.

Planeta věčného léta, napadlo Anisinovi. Bronzová planeta. Nalezený ráj.

Kolem nich se rozkládalo Město; aspoň mu tak říkali. I když to možná nebyl ten nejvhodnější název pro ono dokonalé prostoupení krajiny a lidských obydlí, jakého dosáhli ti, kteří tu ještě před nedávnem žili a potom zemřeli nebo snad odešli jinam. To právě nebyli s to zjistit, i když jejich tým – jeden z mnoha, které Ústav pro výzkum mimozemských forem života rozeslal do všech konců Galaxie – byl k takovým účelům zvlášť vybaven. Organizátoři prvních kosmických výprav by asi užasli nad posádkou, v níž kromě kapitána a palubního inženýra byli filozof, lékař a ekonom; na G 23 Delta/4 však stejně neměli úspěch. Dozvěděli se pochopitelně spoustu věcí; jak vypadali a jak se oblékali, jak žili a jaké byly základní směry jejich civilizace; ale hlavní otázku – co se s ní vlastně stalo – nebyli s to zodpovědět.

„Nic zásadně nového se už asi nedozvíme,“ řekl předevčírem kapitán. „Pokud za ty dva dny nenarazíme na nic podstatného, odletíme ve čtvrtek.“

Behrovi to bylo trochu líto.

Procházeli úzkou uličkou, vedoucí k chrámu Bohyně; a jak se rozhlížel, uvědomil si, že na tento svět bude vzpomínat až do smrti, a vždycky že to bude s trochou smutku. Věděl ovšem, že to všechno není než planá sentimentalita, neslučitelná s údělem, který si zvolil; přesto však měl neodbytný pocit, že právě tohle místo hledal celý život a opustí-li je, nikdy už takové nenajde.

Bylo to samozřejmě i tím, že na své pouti viděli už tolik jiných planet; viděli žhavé peklo vroucího magmatu na planetách, které se zrodily teprve nedávno, alespoň v časových jednotkách kosmu, i bezútěšné roviny vyrovnané entropií v dožívajících světech; potáceli se v žíravých deštích amoniaku a chodili po planetách, které už dávno poztrácely poslední zbytky atmosféry. Tahle byla jediná a výjimečná; první, která se podobala jejich vlastní Zemi, kterou nechali tak daleko za sebou, jen občas se jim dařilo navázat psychokinetické spojení, při kterém podávali hlášení z cesty, neměli však žádnou jistotu, že se jedenkrát – kdoví za kolik let – přece jen vrátí. Proto si Behr Bronzovou planetu zamiloval a věděl, že ostatní jsou na tom stejně; on sám však měl pocit, že je snad ještě krásnější než jejich vlastní svět.

Nadechl se a začal pomalu stoupat po schodišti Dómu.

Byla to kontrolní série pokusů a tudíž poněkud nudná, jako většina kontrolních sérií; navíc byla v pořadí už třetí, a o to byla nudnější. Věděl předem, jak to všechno dopadne, neměl tu však žádnou laborantku, které by je svěřil, a pořád zbývalo ono nepatrné kdyby, pro které se kontrolní pokusy dělají. Na stole zatím ležely výsledky posledních dvou, perfektní kopie dílů, které si přinesl z hvězdoletu a svěřil je duplikátoru. Proudová hubice na pohled vypadala jako obyčejný odlitek; Anisin ovšem věděl, že je zhotovena z neobyčejně pevné slitiny, která se v přírodních podmínkách na Zemi – a pokud věděl, ani tady – nikde nevyskytovala a lidé se ji naučili vyrábět teprve nedávno; duplikátor ji však dokázal spolehlivě reprodukovat, stejně jako zvládl další díl, plošnou destičku s miniaturizovanými obvody. Zasunul ji pod drobnohled a přesvědčil se, že reprodukce je dokonalá. Duplikátor se přitom neomezoval jen na pouhé vnější napodobení; obě předchozí destičky Anisin vyzkoušel a věděl, že fungují stejně dobře jako náhradní díly, které si vezli ze Země.

Jako už tolikrát předtím, i teď se upřeně zahleděl na aparaturu. To, co teď prováděl, nemělo valný smysl, bylo to pouhé opakování; ta věc před ním byl hmotový konvertor, který snad působil zásahem do samého atomového jádra, přestavbou elementárních částic. Bylo ovšem potřeba proniknout dovnitř, dojít od funkce k principu; ale na hladkých plochách, zakrývajících vlastní aparaturu, nenašel ani jediný spoj, nebyla tu dvířka, která by mohl otevřít. Upíral oči na tu úžasnou věc, zoufale i vzdorně zároveň, a snad už posté zatoužil vzít autogen a dostat se dovnitř za každou cenu: buď to tajemství rozluštit, nebo ji prostě zničit, jen před ní nestát tak nemohoucně.

„Zatracená práce,“ řekl nahlas sám pro sebe, a pustil se do posledního pokusu.

Myšce, kterou před chvílí přinesl ze zahrady, se na desce nijak nelíbilo a vylekaně pobíhala sem tam. Měla hustou šedivou srst a korálově červená očka; ještě chvíli se na ni díval a potom stiskl páku. Za sklem se rozlila obvyklá kouřová mlha a brzo začala hrát všemi barvami; ale když vrátil páku zpět, byla myš mrtvá. Ta věc nebyla příznivá životu, bylo to pro ni něco nepochopitelného a rušivého; nejspíš si s ním prostě nevěděla rady, poněvadž na výsledné desce tentokrát neležela ani kopie mrtvého živočicha, jen roztroušené hromádky srsti, masa a kostí.

Duplikátor prostě nedokázal napodobit živou hmotu, uvědomil si Anisin znovu. Možná právě v tom byla cena života, jeho naprostá výjimečnost. Právě si sedl a začal pokus zapisovat, když uslyšel, jak ho někdo volá. Vstal a vyhlédl z okna. Na pěšině stál kapitán a naléhavě na něj mával.

Seděli nahoře na vysokém schodišti Dómu, odkud bylo vidět daleko do kraje. Neměli nikam naspěch a Behr cítil, jak se ho zmocňuje jakási blažená a sladká malátnost; možná že stálo za to poznat tolik nevlídných světů, jestliže nakonec dorazili až sem. Na místo, které hledal celý život, napadlo mu znovu. Hleděl na mírné pahorky, ubíhající až někam za obzor, na temnou zeleň pinií a jinou zeleň olivových hájů, a nad tím vším se tetelil prohřátý vzduch, třpytivý a průzračný, až po vysokou klenbu oblohy. Behr už podobnou krajinu v životě viděl, tam dole na Zemi: jižní Toskánsko na počátku léta. Tím ovšem celé srovnání končilo, nebo spíš to byla závratná, fantaskní kombinace: nesmírný Dóm za jejich zády, se svými mohutnými schodišti a vznosným, rozmáchlým sloupořadím, mu nejspíš připomínal zářivou bělost Athén, zatímco v obytných čtvrtích se střídaly dřevěné konstrukce japonských domů s bílými domky Provence; a sochy, které tu stály jako mlčenlivá památka na lid zdejšího světa, národ, který snad vymřel a snad odešel jinam, v sobě měly pevný řád staroegyptských skulptur. Na Zemi by mu něco takového snad připadalo jako fantastický sen; sem to všechno patřilo, každý dům i každá socha dokonale zasazené do krajiny a sladěné mezi sebou. Behr obdivoval Bronzovou planetu od chvíle, kdy ji poprvé spatřil průzory hvězdoletu; dnes však jako by se na to díval novýma očima, snad právě proto, že to byl jejich předposlední den tady a zítra už poslední, a nikdo z nich neměl sebemenší jistotu, že ještě někdy takový svět uvidí, nebo spíš měli jistotu, že takový už nikdy neuvidí. Poněvadž to byl boží kraj, paisaje de Dios, vzpomněl si na větu, zaslechnutou kdysi dávno od starého sedláka ve španělské Granadě. A onen bronzový tón, který se mísil snad do všech barev tohoto světa a po kterém planetu pojmenovali; byl v záři rudozlatého slunce, které teď už směřovalo k západu, i v hlíně, po které chodili; a bronzový nádech měl dokonce i onen podivný kámen, protkaný tmavšími žilkami, z kterého byly všechny ty sochy tady a který jim propůjčoval podivnou iluzi životnosti, vzdor přísné geometrii tvarů. A z téhož kamene – i když ji obklopoval bílý mramor Dómu – byla i Bohyně, mohutná šestimetrová socha, jejíž přítomnost si Behr neustále uvědomoval, jako by cítil v zádech její pohled. Ohlédl se a znovu spatřil její tvář, ty rysy, naprosto lidské, v kterých se moudrost a krása spojovaly v jedno. Byla to nejkrásnější tvář, jakou Behr v životě spatřil, a věděl, že ani na tu už nikdy nezapomene. Ve zdejším světě bylo něco naprostého, dokonalého a velebného; přesto však mu tu něco chybělo. Život tu ovšem zůstal, vysoko na obloze kroužili ptáci a v trávě přebíhali drobní hlodavci; chyběli tu však lidé, chyběl tu lidský hlas. Onen úžasný pokoj a mír byl až nadlidský – nebo spíš nelidský. Byl to ukončený, dokonalý svět – dokonalý právě proto, že ukončený – a při tom pomyšlení už se mu tolik nelíbil.

Přesto ho potěšilo, když se dozvěděl, že tu ještě zůstanou.

„Díky objevu pohřebiště jsme se tu ovšem zdrželi, ale stálo to za to,“ řekl kapitán. (Stálo, a vzpomněl si na všechno, co bylo za tím jednoduchým slovem; na práci, kterou za ty tři týdny vykonali, na vykopávky, při kterých si připadali napůl jako archeologové, napůl jako lupiči hrobů, a nekonečná měření stáří jednotlivých koster.) „Víme, že u zdejšího lidu nedošlo k žádné náhlé migraci; neodešli jinam, ale postupně všichni pomřeli. O to je celá záhada hlubší: Jak může celá rasa v největším rozkvětu najednou vyhynout?“

Seděli v besídce, obrostlé popínavými rostlinami, a zvenčí sem pronikala těžká vůně jejich květů; připomínala jasmín. Bylo to oblíbené místo jejich večerních schůzek a Behr si uvědomil, že i na tuhle besídku budou v příštích letech vzpomínat. Bylo krátce před soumrakem, a zítra už měli opravdu odletět.

„Nevyhynula najednou,“ namítl Kruglov. „Nějakou epidemii jsem v podstatě vylučoval už předtím; ovzduší planety je mimořádně zdravé a rasa na takovém stupni civilizace by jistě měla i prostředky, jak se případné nákaze bránit. Úmyslně pomíjím možnost zavlečení nějaké zhoubné nemoci odjinud; žádné důkazy jsme nenašli. Zato naše výsledky z pohřebiště jsou více či méně shodné s rozborem obývání domů, který jste provedli už dřív. Žilo jich tu čím dál míň, a proto jich čím dál míň i umíralo. Nemáme žádný důkaz o tom, že by byli na vrcholu svého vývoje; možná ho dávno překročili, byla to vyčerpaná rasa. Z lékařského hlediska bych předpokládal buď postupnou ztrátu fertility, nebo degeneraci – ať už fyzickou nebo morální, ale to už není můj obor.“

„Doktor má pravdu,“ řekl ekonom pomalu. „Podle mého názoru je klíčem k celé otázce právě duplikátor. Od jeho vynalezení ztrácí celá ekonomie smysl; vyrobit cokoliv už není problém. Na pohled to není důvod k zániku národa, naopak k jeho uschopnění; ekonomie času je maximální, o sériovou reprodukci se prostě nemuseli starat; mohli se zaměřit na vývoj, tak říkajíc na techniku an sich. Ovšem hnacím motorem rozvoje byla odjakživa snaha ulehčit si práci a zvýšit její produktivitu; pračlověk se naučil ostřit pazourky, protože pak řezaly rychleji a líp. S duplikátorem tenhle důvod odpadl, věci se vyráběly samy. Lidská práce fakticky ztratila smysl – kromě vynálezů, a k těm je zase nic nenutilo. A právě tady bych viděl začátek degenerace.“

Zabafal mohutně z dýmky. „Na určitém stupni vývoje základna přerůstá v nadstavbu, ekonomie se mění ve filozofii. A to se děje ve chvíli, kdy se lidé o ekonomii už nemusejí starat,“ a otočil se vyzývavě na Behra.

„Vy jste prostě metafyzik, Borigny,“ usmál se filozof a podíval se na toho druhého, na jeho krevnatý obličej a býčí šíji. „Takže dál už je to moje záležitost.“

„Já myslím, že duplikátor je jen část celého problému; možná klíčová, ale přece jen část. Ti lidé tady si uvědomili svoje hranice; ještě k nim úplně nedošli, ještě mohli udělat pár vynálezů, které by učinily život snazším a pohodlnějším; ale co na tom, jestli je někdo udělá nebo ne. Nic podstatného se tím už nemohlo změnit. Mohli ovlivnit život na své planetě; mohli se zmocnit i více planet, ale jejich technika nebyla s to překonat bariéry kosmu. Jako to nedokáže naše,“ řekl a vyzývavě se podíval po ostatních. „Poněvadž i naše cesta je ve své podstatě jednosměrná, je to one--way ticket, a kdybychom se jednou přece vrátili, vrátíme se na změněnou Zemi. Možná to zkoušeli a potom vzdali; nenašli jsme žádné stopy po kosmických letech, to ovšem neznamená, že se jimi nezabývali třeba před miliónem let.“

„Nejlepší, co je mohlo čekat, byla reprodukce stále stejného života, setrvačné opakování, nihil novi sub sole. To měl zřejmě na mysli doktor, když mluvil o mravní degeneraci, poněvadž něco takového dřív nebo později musí podlomit každou rasu. Vzalo jim to vůli k životu.“

Rozhlédl se, jako by očekával, že mu ostatní budou odporovat; kolem stolu však na chvíli zavládlo ticho.

„Pokud jde o duplikátor,“ řekl potom inženýr, „běžnými prostředky se do něj nedostaneme, to už jsem vám říkal. A do hvězdoletu ho nedopravíme, ani by se tam nevešel. Musíme ho tu zkrátka nechat a podat o něm zprávu.“

„Ano,“ přikývl kapitán. „Podáme o něm zprávu.“

Večer už pokročil a na obloze zářily bílé hvězdy; byly jiné než tam doma, stejně jako všecko ostatní na Bronzové planetě mu však připadaly nevýslovně krásné.

Šel rychle, aby tam byl co nejdřív; aby měl co nejdřív za sebou tu věc, kterou navíc – pokud to přežije – bude muset dlouho vysvětlovat, a někdo z nich ho možná nepochopí.

Podáme o něm zprávu, ano; a ta zpráva s sebou ponese pokušení; příliš velké, než aby mu lidstvo mohlo odolat, i když jim současně řekneme, jak to na Bronzové planetě dopadlo. Dřív nebo později tu přistane další výprava ze Země, natolik vybavená, aby pronikla i do tajemství duplikátoru.

Nejdřív uvažoval o tom, že z palubního deníku vytrhne stránku, na které byly souřadnice Bronzové planety; věděl však, že ostatní je alespoň přibližně znají, a nehodlal si zatížit svědomí čtyřnásobnou vraždou.

Překvapeně si uvědomil, že vlastně přináší oběť, poněvadž tu věc nesmírně obdivoval; podivnou, zvrácenou, ale přece jen oběť, a to už byl na místě.

Jeho svět na ni nebyl připraven, navíc na to, aby mu doslova spadla z nebe. Viděl, co se stalo s rasou, která ten přístroj sama vyvinula. Dokážou-li to jednou lidé ze Země, bude to jejich dílo a jejich odpovědnost; ale i potom kdo ví, zda si s ním budou vědět rady a neskončí jako lidé z Bronzové planety. Byla-li cena života vůbec právě v jeho výjimečnosti, v tom, že ho nebylo možno vyrobit žádným duplikátorem, nebyla cena lidského života právě ve snažení, v tom věčném usilování o dosažení nedosažitelného?

A naráz pak s podivnou jasnozřivostí věděl, že cena jeho vlastního života je právě v této chvíli, v tomto rozhodnutí, v oné podivné, zvrácené oběti, jak zaťal zuby, vytrhl pojistku a hodil těžký obranný granát; pak padl tváří k zemi, v záři výbuchu však na okamžik přece ještě zahlédl úžasné, nepřístupné stěny duplikátoru, než ho ničivá síla začala trhat na kusy.

KNIHA DANIELOVA

„Filozofie je takový názor na svět, který se opírá o určité pojetí hmoty a ducha. Základní otázkou veškeré filozofie je otázka vzájemného vztahu du –“

Světlovlasá studentka postřehla, že jí někdo čte přes rameno, sklapla sešit a zastrčila ho do tašky. Teď začne pohoršeně civět ven, věděl už napřed profesor Janeček (PhDr., RnDr., DrSc), v tu chvíli volně zavěšený na držadle nad ní. Všechen technický pokrok nedokázal a nejspíš nikdy nedokáže odstranit ranní špičky v podzemce; profesor v nich však nacházel jakousi zvrhlou zálibu a tohleto byl jeden ze způsobů, jak si je zpříjemňoval.

Dívka měla na levé tváři rozkošnou pihu. Takovým budu za chvíli přednášet, připomněl si. A snažit se, aby pochopily aspoň ty nejzákladnější – S lítostí pomyslel na svazek tabulek, kterým se zabýval už třetí rok (a ještě několik let bude, než ta věc začne mít hlavu a patu) a ke kterému se dnes vůbec nedostane.

Vlak zastavil a studentka vstala; měli zřejmě stejnou cestu, a Janeček se také začal prodírat ven. Proud lidí je vynesl po schodišti, a to už byli v uličkách Starého Města. Potom si plavovláska všimla, že za ní někdo jde, ohlédla se a když ho uviděla, vyložila si to poněkud mylně.

„Dědku jeden,“ sykla.

Piha na její tváři byla ještě rozkošnější.

Profesor Janeček se dobromyslně ušklíbl. Vlastně se ho to nedotklo, a její mladistvé rozhořčení se mu zamlouvalo. V tu chvíli by se mu ostatně asi líbilo všecko. Šel po nábřeží a byl jarní den, jaké snad dovedou být jen v tomhle městě, modrý a bílý a zelený a lila, nad řekou se hemžili rackové a protější břeh byl samý šeřík, všecko bylo naráz čisté a nové a všecko vonělo jarem, a nahoře na druhém břehu se tyčila mohutná silueta Hradu. Profesor si znovu vzpomněl na svou přednášku; nebylo špatné přednášet staré jazyky právě tady, v tomhle městě. Dívka s pihou už mu zmizela z očí, ale nebe bylo pořád měkce, nádherně modré. V povznesené náladě vešel do Klementina.

„Pane profesore,“ zaslechl rozpačitý hlas starého vrátného, a v tu chvíli se ode zdi odlepili dva nenápadní muži.

Jeden z nich rozevřel dlaň a ukázal Janečkovi velký kovový odznak.

„Zvláštní služba, profesore,“ řekl jenom. „Buďte tak laskav a pojďte na chvíli s námi.“

Ještě pořád úplně nechápal, co to má vlastně na sobě, a připadal si jako v snách.

Kluzák neslyšně plul prašnatou, rozvířenou pustinou; před nimi se už zřetelně rýsoval skalní masiv, mohutná šedivá spousta hornin, popsaná milióny let větrných bouří.

„Za chvíli jsme tam,“ řekl spokojeně Sanějev. Podíval se na hodinky. „Jedeme právě včas.“

Profesor jako by ho neslyšel; díval se oknem ven na šedivý písek, z kterého jen tu a tam trčela nějaká suchomilná křovina, stejně modrá jako parková prostranství kolem kosmodromu. Nad nízkým obzorem viselo nezvykle malé slunce a na okraji oblohy se už objevila první jasná hvězda, kterou tam nikdy dřív neviděl, a věděl, že je to Země. A dole byla poušť, šedivá pustina středního Marsu.

Věděl samozřejmě aspoň to nejzákladnější o osidlování Čtvrté planety; zaujetí vlastním oborem mu nezabránilo sledovat – stejně napjatě jako všichni kolem něho – přistání prvních expedic před dvanácti lety, objevení mrtvých měst dávno zaniklé rasy a zakládání prvních Osad. Nikdy si ovšem nepředstavoval, že by se jednoho dne mohl ocitnout na Marsu i on, a k tomu takovým způsobem („Letěl jste už někdy raketou, profesore?“ – ano, přeplněná turistická raketa na Měsíc, výstřední nápad, když před třemi lety dostal cenu Akademie – krajně důležitý úkol, otázka bezpečnosti federace – vaši rodinu vyrozumíme, letadlo už čeká –) A z kosmodromu raketa na Měsíc, ale tentokrát v ní seděl jen on sám, to už si začínal uvědomovat, že musí jít o něco důležitého, jinak by přece neposílali – Ale když ho v Luna City převedli k hvězdoletu a on zjistil, že i tady je jediným pasažérem, přestal už rozumět čemukoliv; pochopitelně že se ptal, obzvlášť během dlouhé cesty k Marsu, kdy litoval, že nemá svoje tabulky, přečetl polovinu palubní knihovny a ve zbylém čase se vyptával posádky na Mars a spřádal nejfantastičtější kombinace a úvahy, proč právě jeho – odborníka na staré jazyky a písmo – naráz tak nutně potřebují. Na všecky otázky však dostával neproměnně stejnou odpověď: „To já nevím. Na Marsu se to jistě dozvíte. My máme jenom příkaz dopravit vás dál.“

Kluzák s lehkým škubnutím zastavil, „jsme tady, profesore,“ oznámil plukovník.

„Doufám, že teď už mi konečně povíte, oč se jedná,“ protáhl Janeček. Jako většina lidí na Zemi znal ovšem Sanějevovo jméno z dob, kdy velel jednomu z hvězdoletu Prvního roje, a cítil k němu bezděkou úctu; teď však nad ní převládlo podráždění nad tím, že mu tak dlouho nic neřekli.

Plukovník jeho ironii přešel. „Jistěže, profesore. Potřebujeme rozluštit jeden nápis.“

„Tak počkejte,“ namítl Janeček. „Já vím, že vy jste tady už nějakých dvanáct let, a já jen sem tam něco četl v novinách; ale tolik jsem toho přečetl, abych věděl, že na Marsu žádné nápisy nejsou. Aspoň –“ zaváhal trochu – „o žádném se nikdy nepsalo.“

Plukovník vypadal unaveně. „To souhlasí. Je tu jen jeden; a za chvíli ho uvidíte. Asi tak“ – á znovu se podíval na hodinky – „za dvě minuty.“

Janeček se nedůvěřivě podíval ven, ale okolí se v nejmenším nezměnilo; stejná šedivá poušť a šedivý skalní masiv, který byl asi čtvrt kilometru od nich. Právě se chtěl zeptat, co to má být za vtip, když na skále před nimi vyskočil jakýsi zářivě žlutý znak a rychle k němu přibývaly další; jako by je psala neviditelná ruka, pomyslil si, a současně si uvědomil, že už přijal plukovníkovu domněnku a považuje ta světelná znamení opravdu za písmo. Musil ovšem uznat, že to podivné něco opravdu jako písmo vypadá; nepřipomínalo ovšem nic, s čím se kdy setkal (aby ne, je přece na Marsu, připomněl si věcně), znaky to však zřejmě byly; převládal v nich špičatý, trojúhelníkový tvar, a některé se opakovaly. Nejspíš hláskové nebo slabikové písmo, odvozoval profesor. Původně asi tesané do kamene nebo ryté do hlíny, proto má geometrický ráz. A navíc písmo vyspělé kultury, zjednodušené až do maximální abstrakce. A – uvědomil si znovu – naprosto vzdálené všemu, co kdy viděl.

Každý ze znaků musel být vysoký několik metrů, poněvadž je rozeznával docela jasně. Bylo jich ke třiceti a pod nimi byla ještě jedna řada, o něco menší, patnáct nebo šestnáct znaků – V tu chvíli se nápis maličko zachvěl a zhasl, kolem byla znovu šedivá poušť bez jediné známky života a skály ohlazené tisíciletou erosí jako by mu našeptávaly, že to snad bylo jen vidění a fata morgána. Ještě pořád však měl ty znaky před očima; bylo v nich něco velebného a děsivého současně – Věděl už, že jeho cesta na Mars nebyla nadarmo; tohle bylo to největší, nač v životě narazil, a přijde tomu na kloub, kdyby tady měl zůstat dvanáct let jako Sanějev.

„V pořádku,“ kývl krátce. „Co o tom víte? A hlavně, odkud se to bere?“

Sanějev se usmál, skoro omluvně. „O málo víc než vy,“ řekl potom. „Projekce to není, i když to na první pohled tak vypadá. Ledaže by vycházela zevnitř. Jenomže z druhé strany je souvislý masív, a projekci pevnou hmotou neznáme – my ne. Nejspíš to vyzařuje sama hornina, zřejmě nějak aktivovaná; ovšem mimořádnou radioaktivitu jsme nezaznamenali, a tu stejně nemůžete každé půl hodiny zapínat a vypínat.“

„Nějaký stroj?“ nadhodil Janeček.

„Sotva. A kdyby, zase by to musel být stroj, jaký neznáme a zatím si ho nedokážeme představit. Ještě jste neslyšel všecko.“

„Proč vlastně nejdeme blíž?“

„To není možné. Zkoušeli jsme to – vlastně to zkusili hned, když nápis našli. Tamhle jsou,“ ukázal rukou doleva a Janeček polekaně zjistil, že to, co dosud považoval za písečný přesyp, je stejný kluzák jako jejich, skoro úplně zavátý pískem. „Naštěstí tu byly dva a ten druhý zůstal stát, jinak jsme se o tom vůbec nedozvěděli. Rozjeli se, ale potom se kluzák naráz zastavil a oni přestali odpovídat. Pak se o to pokoušel ještě jeden ve speciálním skafandru; ten šel na laně, takže jsme ho mohli přitáhnout zpátky. Nebylo na něm znát vůbec nic a při pitvě taky nic nenašli, ale bylo po něm.“

„Nejdřív jsme mysleli, že nějací Marťané přece jen zůstali,“ pokračoval plukovník. „Dokonce jsme začali doufat, že nakonec přijdeme na kloub jejich zmizení a najdeme je; jenomže z druhé strany skal – raketou je přeletíte, tak vysoko ta věc nepůsobí – jsou jen hory a hory a žádná osada. Museli by být pod povrchem a tam se nedostaneme. Osobně jsem si jist, že tu nejsou; ale to teď není důležité. Tohle je nejúžasnější objev za těch dvanáct let, co na Marsu sloužím, profesore; ale navíc je to v tu chvíli nejpřísněji střežené tajemství na světě. My si totiž myslíme, že jsme část rozluštili, profesore,“ a Sanějev ztišil hlas, jako by nejbližší lidé nebyli dobrých čtyři sta kilometrů odtud, „a bojíme se paniky; několik případů se už stejně vyskytlo. Proto ten nápis potřebujeme rozluštit za každou cenu, a co nejdřív. Mohli jsme ho samozřejmě obkreslit a poslat vám ho – já sám jsem to zkoušel už kolikrát – ale báli jsme se nepřesnosti, a na film se to zachytit nedá. Zkoušeli jsme to taky a jednoduše zčernal. Kromě toho nemůžeme připustit, aby se o téhle věci začalo mluvit na Zemi; proto jsme vás radši dostali sem.“

Janeček se jen zamračil. „Já vám nic neslibuju. Ani nemůžu; u problémů tohohle typu je pořád ještě základem srovnávání, buď se známým písmem nebo se známým a příbuzným jazykem, a tady nemůžeme počítat s jedním ani s druhým. Chtělo by to aspoň víc materiálu – Poslyšte,“ vyhrkl najednou, „ale proč je zrovna tady? Široko daleko jsme přece neviděli jediné město, a pokud vím, ta jsou na severu nebo na jihu.“

„To souhlasí,“ přikývl Sanějev. Rozvinul před sebou velkou mapu. „My jsme tadyhle; k nejbližšímu marskému městu je skoro tisíc kilometrů. A podívejte se na tohle,“ ukázal na tenkou čáru od severu k jihu. „To je stará marská cesta; a jak vidíte, právě tohle místo obchází velkým obloukem, i když si tím prodloužili cestu.“

„Božiště se často stavějí na osamělých místech,“ namítl Janeček. „Možná –“

„Na tak osamělých ne,“ řekl plukovník. „Snad někde stranou, ale přece jen v obydleném pásu. Přišel jste na to koneckonců sám: Není pravděpodobné, že by Marťané něco budovali právě tady. A teď si k tomu přičtěte další. Kdyby Marťané znali nějaké písmo, není pravděpodobné, že bychom až do dneška našli jen jediný nápis. A navíc – podle všeho, co o nich víme – Marťané byli vysloveně introvertní, jejich stupnice hodnot byla jiná než naše a jejich vývoj šel úplně jinou cestou. Po technické stránce byli zřejmě dost primitivní; myslíte, že by najednou, z čista jasna, dokázali tohle? Každá z těch věcí sama o sobě znamená, že to není pravděpodobné; ale dohromady se umocňují, je to prostě nesmysl.“

„Jenže ten nápis tu je,“ namítl Janeček sarkasticky. Potom mu naráz svitlo. „Vy myslíte –“ řekl užasle.

„Máme na to i důkaz,“ přikývl Sanějev. „Aspoň já si to myslím. Ta věc je starší než marská města, profesore. Já myslím, že ji Marťané znali a báli se jí, ale to se asi nikdy nedozvíme.“ Podíval se na hodinky. „Za chvíli to zas přijde. Všímejte si teď jenom dolního nápisu – a hlavně posledního znaku.“

Janeček se nedočkavě zahleděl na skálu a za několik minut na ní opravdu znovu naskočil zářivě žlutý znak a za ním rychle další; na první pohled mu připadaly stejné jako předtím, nebo aspoň jejich charakter byl stejný. Pokoušel se je přirovnat k něčemu, co znal: klínové písmo? runy? Bylo to rozhodně písmo a ne ideogramy, vymykalo se však jakémukoli srovnání, jak tu žlutě zářilo do marského soumraku.

To se už rozsvítil i dolejší nápis, a profesor si připomněl Sanějevova slova. Spočítal je: patnáct. Poslední znak v řadě mu nepřipadal nijak zvláštní, i když si ho prohlížel nejdéle; ale ty ostatní – V tu chvíli nápis zamrkal a zhasl.

„Prvních deset je stejných,“ řekl s údivem.

„Ano,“ kývl Sanějev. „A ten poslední byl jiný než předtím; příště si toho už všimnete. Poslední místo je pokaždé jiné a mění se i ta předchozí – ale prvních deset zůstává stejných. Proseděli jsme tu kolik dnů, než jsme na to přišli; proto si troufám tvrdit, že jsme kousek rozluštili, i když jste si před chvílí určitě myslel něco o amatérech. Na posledním místě se v pravidelném sledu střídá osm znaků – mimochodem, rozsvěcí se to každé půl hodiny – a shodují se s těmi ostatními. Podle mne jsou to číslice, profesore, a ta věc pracuje stejně jako třeba obyčejný plynoměr nebo počítač kilometrů v autě nebo mobilu, jenže v osmičkové soustavě. Proto se na posledním místě střídají všechny znaky – a na předchozích taky, ale v delších intervalech. Podívejte se na tohle,“ a strčil před něj hrst náčrtků.

Janeček musel uznat, že plukovník je zručný kreslíř; a nejen to – série náčrtků, seřazených za sebou a pečlivě označených hodinou pozorování, se zdála potvrzovat jeho teorii.

„Podle toho je dnešní stav 888888888872143,“ řekl plukovník.

„Tak to se za chvíli dotočí,“ mínil Janeček se zájmem. Tohle sice bylo mimo jeho obor, nakazil se však plukovníkovým zaujetím – nebo to spíš byl strach?

„Ano, přibližně za pět měsíců.“ Byl to strach.

„A co to znamená?“

„To je zřejmě v tom hořejším nápisu. Proto ho potřebujeme přečíst.“

„Nejspíš se začne točit znova,“ mínil Janeček. „Nebo se nějak vymění.“ Při pohledu na plukovníkův unavený obličej věděl, že mluví hlouposti. „Půl hodiny přece není tak moc,“ dodal obranným tónem. „Musel se přetočit už kolikrát.“

„Vy nejste matematik, viďte, profesore?“ řekl plukovník chladně. „I v osmičkové soustavě rostou násobky rychle. To poslední místo se otočí za čtyři hodiny; čtvrtému to už trvá pětaosmdesát dní, šestému patnáct let. Desátá cifra se otočí kolem dokola za šedesát tisíc let, dvanáctá za čtyři milióny; a patnáctá – Tenhle stroj

– a říkejme mu rovnou hodiny, profesore – se začal točit před víc než dvěma miliardami let, a když na patnáctém místě naskočila osmička, nebyla ještě Asie, Afrika ani Austrálie, ale Eria a Gondwana; na Zemi končil devon a začínal karbon, v mořích žili trilobiti a z mokřadí se škrabali na zem první obratlovci; a když se objevil první pitekantrop –“

Plukovník jenom mávl rukou. Vypadal unaveně, nebyla to však obyčejná únava, na jakou stačí několik hodin spánku; spíš něco, co už nebyl s to dál snášet, jako by – napadlo profesorovi – jako by ten člověk v tu chvíli nesl na ramenou tíhu celého světa.

„To dole je stroj času, profesore,“ řekl plukovník. „Pochopte to. První, který jsme kdy uviděli; ale kdo ho tu postavil? Kdo tady žil nebo kdo to přiletěl odněkud ze vzdálených hvězd až sem, před dvěma a půl miliardami let, když naše Země byla ještě napůl žhavá, a nechal po sobě tohle? A jak úžasná civilizace to musela být, když jejich dílo přetrvalo takovou propast věků a všechna vrásnění Marsu? Jistě uměli odhadnout, že se tu jednou zrodí život, a věděli, že tu vznikne i civilizace; kdyby se obraceli k divochům, použili by spíš obrázků, piktogramů. Jenom vyspělá civilizace dokáže rozluštit písmo úplně cizí rasy; ale především, proč to udělali? Aby ohlásili svůj návrat, nebo aby varovali ty, kteří tu jednou budou žít – Marťany nebo snad nás – a jestli ano, před čím? Jsou to snad vesmírné hodiny a v okamžiku, kdy dojdou, bude konec – konec planety, konec celé sluneční soustavy – nebo konec celého vesmíru? Přišli jsme snad až sem jen proto, abychom se dozvěděli, že jsme přišli pozdě, já, vy, všichni lidé, celá naše rasa?“

Plukovník křičel a mikrofony jeho hlas ještě zesilovaly; Janeček cítil, jak se mu chvějí bubínky.

„Tak, teď už víte všechno,“ Sanějev se už zase uklidnil. „Víme jen, že to musí být něco důležitého, a proto celou tu věc držíme v naprosté tajnosti. Pamatujete se z historie na davové paniky, komety, strach z konce světa? Posádka toho druhého kluzáku – ti, co zůstali naživu – je až do dneška v přísné internaci. Byli jsme tři, kdo to tu zkoumali; Richard Lamar se nervově zhroutil a generál Boyle nakonec prohlásil, že to jsou hodiny Stvořitele, a zastřelil se. O téhle věci vím teď jenom já, vy a tři předsedové Rady, kterým jsme poslali hlášení; a jestli jste cestou poslouchal zpravodajství, možná jste slyšel, že předevčírem jeden z nich podal ze zdravotních důvodů demisi. Jestli chcete vědět,“ a plukovník znovu ztišil hlas, jako by se bál, že ho tu někdo uslyší, „já myslím, že tohle zabilo Marťany; rozluštili ten nápis – a nedokázali snést to, co se dozvěděli.“

„A po mně chcete, abych ho rozluštil – a rychle.“

„Ano.“

„To je šílenství.“

„Ano,“ přikývl Sanějev věcně.

„Hm,“ profesor hluboce vzdychl a podíval se na hodiny. „Teď už to zase přijde, že? Dejte mi kus papíru a tužku.“

Otevřel dvířka kluzáku a vystoupil. Stál tam, malý a vrásčitý muž v mrtvé pustině Marsu, a nad ním viselo nové, neznámé nebe se stárnoucím Sluncem a jeho planetami, z nichž ta nejbližší a nejjasnější teď modře zářila přímo nad skalním masivem, a myslel na jedno staré město tam nahoře, kde byla ta nejsladší jara a kde nebylo špatné přednášet staré zapomenuté jazyky, i na zoufale nedostatečný čas, v kterém měl rozluštit poselství, jež bude možná nejhorší ze všech, které však přesto bylo nutné rozluštit. V tu chvíli na šedivé skále naskočil první žlutý znak a profesor si ho pomalu, pečlivě obkresloval.

ilustrace JAROSLAV VEIS

HIS MASTER’S VOICE

(I.) Za okny bylo zelenkavé moře starého, bytelného ledu. Táhlo se na všechny strany, kilometry daleko, jen nepatrně zvlněné, až k úpatí kopců, ztrácejících se v dálce. Ten led tu ležel možná staletí a byl zaručeně čistý, alespoň pokud jde o všechny chemické dárky, které člověk světu začal od počátku průmyslové revoluce nadělovat.

Seděl jsem v křesle z medvědí kožešiny v prvním patře supermoderního iglú, jaké si v těchhle oblastech zrovna začali stavět lidi, co na to měli. Pan Horn, který si mě sem nechal dopravit svým soukromým kluzákem, k nim rozhodně náležel. Jako generální ředitel Polytonu patřil k deseti nejlépe placeným lidem světa, což se o mně rozhodně říct nedalo. Škoda, že se někdy netisknou taky tabulky těch, co vydělávají nejmíň. Možná by se o mně taky mohlo někdy psát v novinách. Vlastně přesněji: zase někdy psát v novinách. Jenomže o lidech, se kterými to jde s kopce, se v novinách píše, jenom když si na té cestě dolů zlomí vaz. To však není nic překvapivého, takže proč o tom psát.

Ovšem když se loni koncem léta objevila doma místo Juliány s oběma dětmi kazeta s dvouminutovým záznamem, na kterém mi má žena věcně a logicky vysvětlila, proč se ke mně už nevrátí a co jí na mně vadí, poněkud mě to překvapilo – což by se člověku s mým povoláním asi nemělo stát.

Taky by se mu nemělo stát, že by to s ním šlo s kopce.

Z nejhoršího jsem se dostal asi tak půl roku po rozvodu. Za prvé jsem si zvykl, že žiju sám a že snídaně bez novin je nudná. Za druhé jsem se smířil s tím, že děti si můžu půjčit každý sudý víkend, pokud se to tedy Juliáně hodí a chce mi je půjčit nebo pokud – a to se zrovna nestávalo – nemám nějakou práci, kterou musím v pondělí nato odevzdávat. A za třetí se Juliáně konečně podařilo vyždímat ze mě všechno, co jí za vyždímání stálo, a já si nehodlal něco takového znovu pořizovat, alespoň ne v dohledné době.

O postel ve svobodárně pro rozvedené a osamělé muže naštěstí nestála, i když můj soused z vedlejší kóje byl přesně ten typ, před kterým okamžitě padala naznak. Karta, která mi umožňovala vstup do každého terminálu databanky v síti Worldinformu, jí k ničemu nebyla a peněz jsem vydělával jen tolik, abych jakžtakž vyšel, než seženu další kšeft.

Ne že by probabilistika nevynášela. Jenže přese všechnu vědu, kterou se ohání, je to tak trochu obchod s iluzemi, něco jako za stara psychotronika nebo bytová architektura, a o její služby stojí jen ten, kdo na nich není doopravdy závislý. Modeluju situace, které se možná přihodí – a ony se občas skutečně přihodí. Avšak během těch pár let, co tuhle práci dělám, už dobře vím, že moje modely mnohem víc vycházejí ze zkušenosti nebo z intuice než z dat a jejich přísně logické interpretace. Jsem vlastně něco jako psychoanalytik, kterému se pacient chodí víc vypovídat než léčit. Nebo trafikant, u něhož zákazník nejen nakupuje, ale taky drbe sousedy. Kartářka, používající místo křišťálové koule počítač. Zkrátka chlápek, kterého si ten, kdo na to má, najme, aby mu řekl, že to, co chce udělat, je přesně to, co má udělat. V tom je tajemství úspěchu skutečně úspěšných probalistů – nechat klienta dělat, co si klient umínil, a případný neúspěch vysvětlit tak, že vedle toho, jak záležitost dopadnout mohla, vlastně dopadla neobyčejně příznivě.

A já byl úspěšný probabilista. Hned když jsem skončil školu a dostal licenci, jsem získal pár slušných zákazníků a díky několika povedeným modelům i docela módní jméno. Avšak stačil jeden zádrhel a moje kariéra se vůbec nerozvíjela tak, jak měla podle mých a hlavně Juliániných předpokladů. Oč méně se má žena orientovala v probalistice, o to rázněji se dokázala rozhodnout. Výsledkem byla ona kazeta a můj definitivní pád někam pod zem, do díry, ze které jsem se konečně začínal vyhrabávat. Alespoň takový jsem měl pocit, když mi včera zavolala sekretářka pana Horna z Polytonu, že bych tu měl dnes v deset-nula-nula sedět a že mě sem dopraví sami. Měl jsem na tu práci chuť a to bylo cosi, co jsem už hodně dlouho nezažil.

Odvrátil jsem se od okna a začal se znovu rozhlížet po místnosti, ve které jsem seděl. Vnitřní stěny iglú byly obloženy načervenalým modřínem, který dokonce i voněl. V patřičných rozestupech a dokonalých paspartách se na něm předváděly grafiky, na jejichž podpisy se ani člověk nemusel chodit dívat blíž: Miró, Dali, Kandinskij. Vpravo byly polstrované dveře, jimiž nepronikl jediný decibel zvuku, a za stolem vlevo seděla sekretářka v zářivě bílém overalu. Když se postavila, byla o půl hlavy vyšší než já a to, že se na mě tvářila svrchu, jsem si hodlal vysvětlovat jen touhle disproporcí. Ostatně skoro to nedělala. Místo toho si mě prostě nevšímala.

Potom jí na stole něco blikalo a uráčila se na mě podívat. Dřív než jsem stačil vstát, se dveře vpravo otevřely a ona mi ukázala hlavou, abych jejího významného šéfa nezdržoval a koukal naklusat dovnitř.

Pokusil jsem se to zvládnout s co největší důstojností. Nevím, jak velký dojem jsem udělal na ni, ale na Horna rozhodně žádný. Klidně se dál rozvaloval za stolem, v ruce třímal nějaký list papíru a četl si v něm. Četl si, i když jsem lehce zakašlal, pokračoval, když jsem přešlápl, nepřestal, ani když jsem znovu zakašlal, a nevšímal si mě, přestože jsem papíru, za nímž se skrýval, řekl dobrý den. Jako bych byl trojrozměrný televizní obraz, který se dá vypnout. Kdo ví, možná že mě vypnout mohl. U lidí s takovým kontem a mocí člověk nikdy neví.

Potom konečně ruka s papírem klesla a Horn se na mě zespodu podíval.

Vypadal skoro stejně podivně jako v televizi nebo na fotkách v časopisech. Byl štíhlý až moc a hlavu měl tak úzkou, jako by půl života strávil snahou protlačit se mezi dvěma tyčkami plotu. Měl dlouhé ruce s prsty jako karikatura Paganiniho. Kůži na lícních kostech měl zřejmě jen proto, aby se ho lidé náhodou nebáli. Ale vsadil bych se, že osobně ji považoval za zbytečnost. Legrační na něm byl jen malý knoflíkový nos a na něm kulaté brýle, jaké nosíval ve starých filmech Harold Lloyd. Že jsou legrační, mohl někdo jen myslet. Říct nahlas to nesměl.

„Kde jste přišel k tomu jménu?“ zeptal se suše, jako kdyby ho to vlastně moc nezajímalo.

Chvíli jsem na něj tupě koukal. „Po otci. A ten zas po dědovi. Ten ale byl Kalíšek. Je to české jméno a tam se píše s takovými kudrlinkami nad některými písmeny.“

„To vím, že je to české jméno,“ řekl Horn pořád stejně bezbarvě. „Umíte česky?“

„Jo,“ řekl jsem. „Doma jsme mluvili česky. Táta přišel přes Jugoslávii a Rakousko.“

Táta byl eman jak se patří, tedy emigrant. Doma vedl prosperující zeleninu na náměstí krajského města a když už měl všeho dost – tedy když už nevěděl, co ještě by si mohl přát – rozhodl se, že jen nepřízeň osudu brání tomu, aby se stal světovým králem banánů a rajčat. Naložil nás s mámou do eskorta a vyrazil dobýt svět. Nějak mu to ale nevyšlo. Skončil, kde doma začal – za pultem. Kdybych byl škodolibý, možná bych řekl, že vlastně dopadl přesně tak, jak dopadnout měl – jako úslužný, čisťoučký a docela milý prodavač v zelinářství, který ví, kde je jeho místo a co si smí a co nesmí dovolit.

Mezi námi, škodolibý jsem dost.

„Já už neumím česky než pozdravit a pár nadávek, ale tím vás bavit nehodlám,“ řekl Horn. „Abyste věděl, rozhodl jsem se pro vás taky kvůli tomu jménu. I když, mezi náma, doporučoval bych vám, abyste si ho změnil na nějaké hezčí.“

Že se pan Horn, vlastně jeho pradědeček, jmenoval Horníček, to věděl každý eman. Byl to přesně ten případ, o kterém se píše v čítankách pro milionáře začátečníky. Po první světové válce loď z Hamburku na Long Island, pár let dřiny, nápad, úspěch, dřina a zase dřina, a nejstarší syn má co dědit. Samozřejmě že kromě jména. To už je patřičně zkráceno a upraveno, například na Horn.

První syn se ještě poctivě snaží všechny ty plody otcovské dřiny rozházet. Ne vždycky se mu to podaří a potom vzniká dynastie; Karl Horn měl tu čest být čtvrtým následníkem právě takového rodu. Vedle spousty peněz ve spoustě bank, neurčitého počtu domů, letadel, starožitných komod, aut z pravého železa a milenek společných s někým neméně významným, měl své štíhlé prsty ještě v hromadě dalších záležitostí, jež spojovalo jen jedno: vynášely peníze.

Pan Karl Horn nejspíš doopravdy nerozuměl žádnému oboru lidské činnosti. Uměl jen řídit, organizovat, prodávat, kupovat a vydělávat. Uměl to tak dobře, že bylo úplně jedno, kde byl momentálně předsedou správní rady nebo generálním ředitelem. Dokázal se vždycky postarat o to, aby podnik pracoval co nejefektivněji, ať se to už zaměstnancům a majitelům líbilo nebo ne. Těm druhým se to líbilo vždycky.

Že by si Horn hodlal objednat mé probalistické služby, bylo dost nepravděpodobné. Jednak muž s jeho schopnostmi se těžko potřebuje radit s člověkem s mými schopnostmi a jednak jestli mě někdy něco nezajímalo, tak to bylo právě to, čím se zabýval Polyton: totiž hudba, zpěv, show, zkrátka zábava na všech úrovních, vnímatelná všemi běžnými smysly. Polyton vlastnil nahrávací i prodejní práva dobře poloviny všech občanů světa, kteří uměli na něco zahrát nebo zazpívat alespoň tak dobře, že to vůbec stálo za poslouchání. Tohle podnikání vynášelo víc než arabská nafta v dobách největšího rozkvětu a navíc to byla zcela zaručená investice. Pokud se lidem něco nikdy nepřejí, tak je to touha někoho obdivovat.

Jako kdyby odhadl, na co zrovna myslím, se Horn zeptal: „Asi nechápete, co od vás můžu chtít.“

Poctivě a pitomě jsem zakroutil hlavou.

„Znáte Robina?“

Jasně, jméno jsem znal. Kdybych se snažil, vybavil bych si možná i pár slov některé písničky. Ale jak vypadal, tím už jsem si jistý nebyl. Dokonce jsem ani nevěděl, jaké barvy má kůži.

Asi to bylo na mně poznat, protože dřív, než jsem stačil vymyslet patřičně zamlženou odpověď, mávl Horn rukou: „Nevadí, všecko se včas dozvíte. Potřebuju, abyste ho zlikvidoval.“

Teď už jsem se netvářil poctivě – jenom pitomě. Uměl jsem docela dobře všecko, co jsem ke své práci potřeboval: slušnou porci matematiky a statistiky, teorii modelování. Vyznal jsem se v sociální psychologii a dokázal odhadnout trendy vývoje. Ale zabíjet jsem se neučil nikdy. Dokonce jsem se neuměl ani pořádně prát.

Zašoupal jsem nohama a potom mužně pronesl: „Ale to jste si mě asi s někým spletl, pane Horne. Já jsem Kalisek, specialista na prognózování a probabilista. Profesionální licenci mám pět let a jsem vedený v seznamu obchodní komory. Nemůžu si stěžovat, že je to jednotvárná práce, ale taky řekl bych, že z toho lze těžko odvodit, že jsem schopný někoho udělat. Nebo oddělat, co já vím. Jak vidíte, netuším ani, jak se té věci, kterou máte na mysli, dneska říká.“

Domluvil jsem a byl jsem na sebe docela pyšný. Horn mě poslouchal skoro celou minutu. Radost mi kalilo jen pomyšlení, že ten kšeft, na který jsem se docela těšil, je pro někoho jiného.

„Uklidněte se, pane Kalisek,“ řekl Horn a tvářil se nezúčastněně. „Když říkám, že chci, abyste ho zlikvidoval, tak vím, co říkám, a vím, proč to říkám právě vám. Nemyslete si, že než jsem si vás dal zavolat, jsem si o vás nezjistil alespoň tolik, co o sobě víte vy sám.“ Aniž se otočil, ukázal palcem na panel Craye 27. Znal jsem tenhle počítač jen z odborné literatury a fotografií a věděl jsem, že šanci promluvit si s ním mám asi tak jedna k tisíci – a to mám žlutou kartu Worldinformu, kterou se každý pochlubit nemůže. Jedno jsem věděl: kdo má Craye 27, udělal všecko, aby se o dostupném vesmíru dozvěděl, co stojí za vědění.

„Vraha však ze mě neuděláte,“ řekl jsem a málem jsem zrudl, jak mi to znělo falešně.

„Kdo z vás chce udělat vraha?“ zasmál se Horn. Znovu vzal do ruky papír, ze kterého si četl, než se uráčil uvědomit si, že si mě nechal naservírovat. „Když říkám zlikvidovat, tak myslím zlikvidovat jako veřejně činnou figuru. Potřebuju, abyste vypracoval jednoduchou a nenápadnou metodu, jak z Robina, kterého všichni obdivují, udělat někoho, od koho by ani poslední z posledních nevzal suchou kůrku. Potřebuju zničit idol, zdiskreditovat ho, zesměšnit. Chci, aby si před ním lidi na potkání uplivovali, a když by se pokusil promluvit, aby se k němu otočili zády. Chci, aby ho jen slušnost a policie ochránily před lynčováním. Ale nechci ho zabít. Dokonce mi velice záleží na tom, aby náhodou neumřel a nestal se z něj mučedník. Aby zůstal naživu je stejně důležité jako to, abyste ho zlikvidoval, pokud jde o veřejné mínění. Už víte, co mám na mysli?“

Nejen to – věděl jsem taky, proč se obrátil zrovna na mě. Veřejné mínění a jeho pravděpodobné zvraty, odhady vývoje názorů velkých a nekoherentních skupin, to bylo pole, na němž jsem získal nejvíc zkušeností, ať už v tom dobrém nebo špatném slova smyslu. To, co mi nabízel, byla už na první pohled práce, v níž se získávaly zkušenosti, s nimiž se člověk moc nechlubil. Nebyl jsem však v situaci, kdy bych si mohl vybírat.

Než jsem se stačil zatvářit, že se do něčeho takového pouštím snad jen abych pomohl krajanovi, dal mi najevo, že za meditování mě platit nehodlá.

„Nemám čas dál s vámi klábosit. Co od vás chci, víte. Nezbytné pokyny a náležitosti máte tady.“

Natáhl ke mně ruku s papírem. Musel jsem sebou sakra hodit, abych ho chytil dřív, než doplachtí na zem.

„Až si to přečtete, bude vám všechno jasné. Pokud ne, zavolejte mé sekretářce a svěřte se jí. Určitě vám poradí. Mě neobtěžujte, ostatně by se vám to ani nepodařilo.“

Sklonil hlavu a dal najevo, že náš srdečný rozhovor je u konce. „Pane Horne,“ začal jsem, ale přerušil mě, aniž se na mě podíval: „Přirozeně, peníze. Finanční záležitost s vámi vyřídí rovněž moje sekretářka. Sbohem, pane Kalisek.“

Nemělo smysl pokoušet se dál něco říkat. Kdo ví, třeba by mě doopravdy vypnul jako televizi.

Otočil jsem se a vykráčel ven.

Ale stejně mi pořád vrtala hlavou jedna maličkost. Proč zrovna Horn, generální ředitel Polytonu, tolik stojí o to zničit Robina, na kterém Polyton vydělává víc než na všech ostatních zpěváčcích svého pořádně velkého hejna dohromady.

(II.) Pozoroval jsem pilotovy ruce. Byly klidné, ani se nezachvěly, neudělaly jediný zbytečný pohyb. Ale byly to živé ruce a kluzák je poslouchal úplně jinak než automatického pilota. Jako kdyby člověka a stroj nespojovalo jen sevření páky řízení, občasný dotyk spínače, pootočení knoflíku, ale nervová vlákna, prorůstající až na samé konce nosných ploch.

Listy tlačné vrtule svištěly za průsvitnou bublinou kabiny, v níž jsme s pilotem seděli, a já si vychutnával požitek z pohybu, který není řízený předem naprogramovaným automatem. Bylo to jako pít opravdovou kávu z porcelánového hrnku. Samozřejmě že instantní směs v polyetylenovém kelímku má naprosto stejné množství kofeinu a nepochybně víc zdraví prospěšných příměsí, ale v podstatě je to něco úplně jiného než doma rozemletá zrnka – stejně jako živý pilot nebo řidič. Automaty jsou spolehlivější, dokonalejší a bezpečnější než ten nejlepší člověk – a umělé hmoty výhodnější než vypálená hlína a opracované dřevo, ale nějak s nimi chutná míň žít. Kdo ví, jestli podstata života nespočívá v té spoustě drobných chyb, které člověk od rána do večera nadělá, a v nedokonalosti věcí, jež má rád.

Od okamžiku, kdy jsem nasedl na přistávací ploše na střeše Hronova iglú do kluzáku, jsem neměl šanci říct jediné slovo. Vypoklonkovali mě rychle. Sekretářka mi věcně sdělila, kolik dostanu za den a jaká bude výše prémie při splnění úkolu. Dovolila mi výdaje ve výši pěti stovek denně bez účtování a žádosti o souhlas, avšak povolení utratit šesták navíc už jsem si musel vyžádat předem. Slíbila, že vždycky, když jí zavolám, se mi bude snažit vyjít vstříc, a doporučila ještě jednou, abych se nepokoušel obtěžovat jejího šéfa. Když to dorecitovala, zvedl se v rohu místnosti pilot a nasměroval mě ven, do kluzáku, kterým jsme přiletěli.

Nazelenalá plocha ledu se proměnila v šedobílou zbrázděnou pláň. Letěli jsme podél pobřeží na jih, k Baffinovu zálivu a přes něj do Vandyku, správního centra oblasti Permafrost. Kdysi se tu taky těžila ropa. Kdysi – když ještě stálo za to ji těžit. Teď se z téhle příjemné chladné končiny stalo jedno z nejsnobštějších míst na západní polokouli. Byl to poslední kus světa, kam ještě nezasáhl populační růst a kde se dalo žít osaměle a individualisticky.

Věděl jsem už, že hotelový pokoj ve Vandyku, objednaný Polytonem, je mi k dispozici do té doby, než splním, co se ode mě žádá. To bylo skoro tak příjemné jako suma, kterou jsem si měl vydělat: pokoj pro jednoho a vlastní sprchový kout se mi po půlroce na mužské svobodárně jevil jako diplomatická rezidence. A v hotelové restauraci mě čekal otevřený účet včetně pití – co víc jsem si mohl přát.

Podíval jsem se na pilota. Z profilu vypadal stejně klidně jako jeho ruce a vlastně jen občasné mrknutí prozrazovalo, že jeho tvář je sice nehybná, ale živá.

„Jste už u Horna dlouho?“ zeptal jsem se, aby řeč nestála.

Kývnul.

„Jaké to je?“ pravil jsem přátelsky.

Zase kývnul.

„Řekl bych, že jako šéf je dost ras, ne?“

Zase kývnul, avšak dalo se to vykládat, jako že mu něco spadlo za krk a chce to jen vytřepat, nic víc.

„Je to lepší, než co jste dělal předtím?“ zeptal jsem se. Nad náprsní kapsou overalu měl drobounký odznak ve tvaru slzy. Znal jsem ho, nosili ho vojáci, kteří za sebou měli invazi do Kolumbie. Tentokrát vůbec nezareagoval.

„Byl jste tam až do konce?“ Ten konec nebyl z nejpříjemnějších kapitol dějin téhle planety, to dobře věděl každý. Partyzáni se nějak dostali k hlavici atomového dělostřeleckého granátu a odpálili ji před budovou amerického velvyslanectví. Půl Bogoty odfoukl atomový větřík. Zbylá polovina zůstala sice neobydlená, avšak svobodná.

„Zařval mi tam brácha,“ řekl jsem, abych nevypadal dotěrně. Nebyla to tak úplně pravda. Nebyl to brácha, ale švagr, a jak se později ukázalo, včas zdrhnul. Ani Juliána, ani já jsme to však nevěděli a preventivně jsme se s ním v duši rozloučili. Když se po půlroce vynořil, nějak už to nebylo ono. Přestali jsme se stýkat a vzpomněli jsme si na něj možná méně často, než kdyby měl jako ti, co se v Bogotě vypařili do vzduchu, hrob v podobě půl řádky na hromadném pomníku v Arlingtonu.

„Letec?“ zeptal se.

„Ne. Mariňák.“

„Mariňáci dopadli hůř.“

„Když lítáte pro Horna, tak určitě musíte znát Robina, ne?“

Kývnul a potom jsme až do Vandyku mlčeli. Na letišti stěží počkal, až vystoupím, a co nejrychleji se zdvihl nad zem.

V hotelovém pokoji jsem se ze všeho nejdřív rozběhl k terminálu a vymačkal si číslo konta. Byl to báječný pohled. Na místa nul naskočila krásná čísla. Vlastně jsem na tom byl docela dobře, a jestli mi ta práce pár týdnů vydrží, možná, že se vyhrabu ze srabu úplně. Co mi pak bude chybět?

Samozřejmě že jsem to věděl. Vypnul jsem banku a zavolal Juliáně. Automat mě vyzval, abych nechal vzkaz, který bude majitelce linky neprodleně odevzdán, a v případě, že se se mnou bude chtít spojit, ozve se sama. Nenadiktoval jsem vůbec nic. Můj víkend je až ten další a beztak jsem si byl skoro jist, že jí do toho něco vleze a děti si budu moci půjčit až zase jindy. Nejlíp třeba na čtrnáct dní najednou, až se jí zachce vyrazit si s někým sama na grónský ledovec.

Plácnul jsem sebou na postel, přitáhl si panel terminálu k ruce a dal se do čtení všeho, čím mě v Hornově iglú vybavili.

Robin byl určitě jedním z nejoblíbenějších zpěváků posledních dvou, tří let. Každé dva měsíce vydával album nahrávek, které se rázem prodávaly po celém světě, a jednou týdně měl v největší televizní síti večer sám pro sebe a své hosty.

Pustil jsem si do projekčního prostoru v koutě hotelového pokoje záznam Robinova posledního večírku, který mi v Hornově iglú přidali. Vypadal tak na pětadvacet, ale dokumentační příloha mi prozradila, že je mu o čtyři roky víc. Trošku zvlněné světlé vlasy a vybledlé úzké oči. Celý byl bledý, a na můj vkus i moc naivní. Jenomže naivita je moderní, poučili mě reklamní odborníci Polytonu v teletextové příloze. Já bych si miláčka davu představoval jinak. Bez čtrnáctidenního řídkého strniště, které v umně zanedbaném stavu nepochybně udržoval dobře placený holič, stejně jako další odborníci dodávali zdání nedbalosti tomu, co měl na sobě. I ta skvrna od vajíčka na klopě koženého saka z konce dvacátého století byla určitě uměleckého původu a stála dobře stovku za den.

Měl s sebou kytaru a já věděl, že se mu říká básník s kytarou. To, co hrál, prý vycházelo ze starého dobrého rokenrolu, ale údajně to neslo mnohem hlubší poselství. Nechal jsem si to poselství zahrát, ale nějak na mě nezapůsobilo. Jsem asi konzervativní typ a mám rád obyčejné zvukové nahrávky. Nelíbí se mi, když mi k tomu v pokoji ještě někdo křepčí a drnká a koulí na mě očima. I když je to sám autor a zpěvák v jedné osobě a i když vím, že tu vlastně není, že je to jen jeho trojrozměrná projekce.

Vypnul jsem obraz a nechal znít jen kytaru a hlas. Obojí stejně umělé jako instantní káva dole v automatu, ale když jsem ležel na posteli a díval se do stropu, mohl jsem si alespoň předstírat, že ten zvuk pochází ve své prapodstatě z rozechvělých strun a vibrujících hlasivek. Robin zpíval cosi o tom, že člověk musí zůstat sám sebou a že v pralese z betonu a elektrických drátů se vůbec necítí dobře, protože jeho svět je jinde, tam, kde se dá šlápnout do prachu a ne na pružný gumový chodník, a mě najednou napadlo, jestli vůbec umí na tu kytaru hrát a jestli jen nemačká příslušné klávesy počítače. Jestli má doopravdy ten zastřený mužný hlas a jestli nemluví ve skutečnosti pisklavou fistulkou o tom, jaký typ vody by si přál mít v bazénu.

Proč by to tak mělo být, meditoval jsem si, když i všecko ostatní na světě jinak vypadá a jiné je ve skutečnosti. Já se taky tvářím jako sebejistý probabilista s úspěchy za sebou i před sebou, a místo toho jsem rád, že každá chvíle ještě trvá a děsím se, čím mě překvapí ta příští. Někdy bych chtěl zkusit život, který znám z knížek. Lidi v něm ráno vstávají do dne, o kterém vědí, jak bude dlouhý a co budou dělat. Těší se na oběd, a když chtějí sáhnout po slánce, je tam, kde stála včera a před lety a kde bude stát i napřesrok, protože tohle místo jí určil čas. Tihle lidé nemají na každý den novou kombinézu, ale šaty, na které si zvykli. A večer se dokážou jen tak koukat do kraje, aniž by měli pocit, že něco zapomněli nebo nestihli udělat a že se od nich něco čeká.

Zrovna o něčem takovém zpíval Robin a mě napadla absurdní myšlenka, jestli já sám nejsem umělý a jestli bych se neměl cvičně říznout do prstu. Kdo ví, zda mi pod kůží neběhají v dobře izolovaných vodičích patřičně naprogramované elektrické impulsy.

Zrušil jsem Robina úplně a začetl se znovu do teletextu. Po půlhodině jsem si začal ze skládanky vybírat jen podstatné. Především – Robin zpíval, koncertoval, účastnil se všeho, čeho se člověk v jeho postavení a roli měl účastnit, avšak neexistovala jediná zmínka o jeho soukromí. Tedy jediná přímá zmínka – vše, co dokumentace obsahovala, byly odkazy na další blíže neurčené zdroje. Místo adresy jen neurčitá formulace, že žije v šestnáctipokojovém domě na severním pobřeží Kanady, místo životopisu jen datum narození a romantická historka o cestě k úspěchu.

Podle ní se narodil v Kodani. Matka, beznadějná narkomanka, se o něj vlastně nikdy nezajímala a klouček, vlastním jménem Hans Nielsen, byl poslán příbuznými k otci do Philadelphie. Ovšem ani otec neměl moc chuti starat se o nečekaný dárek z Evropy, a tak se mladíček octl šupem v dětském domově. Od kriminálu, basy a vězení až do smrti ho zachránila hudba, které propadl, a železná vůle, s níž se rozhodl dostat se nahoru. A taky skvělá péče lidí od Polytonu, protože ti nenechají ležet ladem jediný talent, který se v okruhu tisíce mil objeví. Dovedli ho do studia a rázem v něm objevili kohoutek, ze kterého určitě potečou zlaťáky. Během půl roku se Robin – to jméno prý mu vymyslel náhodou jeden firemní účetní – dostal poprvé na žebříček Asociace profesionálních hudebníků a zpěváků a rázem začal strmě postupovat vzhůru. První rok byl někde ve čtvrté stovce, ale za čtyřiadvacet měsíců se octl v první desítce a z té už nikdy – tedy přesněji dosud – nevypadl. Znamenalo to nejmíň milión týdně pro něj a neurčitý počet miliónů týdně pro firmu. Úžasné, ne?

Jenomže, jak praví stařičké přísloví, každá popularita má rub i líc. V mládí deprivovaný Hans, pardon Robin, se nikdy nedokázal vyrovnat se slávou a lidmi kolem. Místo aby z toho měl radost, dostal strach. Odborníci na popkulturu tomu říkají Jacksonův syndrom a odkazují na zpěváka z konce minulého století, který místo toho, aby užíval slávy jak se patří, schovával se doma před lidmi a hrál si se zvířátky. Svůj byl v nahrávacím studiu před kamerami. Když ale by měl oslovit na ulici neznámou dámu a zeptat se jí na cestu, zakoktal by se.

Robin – a nejen on, ale spousta jemu podobných hvězd s hvězdiček – na tom byl stejně. Čert ví, jestli se něco takového vyvíjí v prostředí, kde se tihle šťastní nešťastníci pohybují zákonitě, nebo jestli jim to umně vytvářejí manažeři a celá ta parta, co tenhle cirkus šéfuje. Fakt je, že podle pramenů Polytonu se plachý, nešťastný Robin skrývá před lidmi, většinu času tráví sám, ze všeho nejraději se prochází zasněženými prostorami severu nebo bruslí po panenských ledových krách a s lidmi pokud možno mluví telefonem. Tedy se známými lidmi – s neznámými lidmi nemluví vůbec.

A když s nimi mluví, tak výjimečně a o jediné věci. O tom, jak pomáhat hladovějícím. Protože tohle byla druhá podstatná věc, kterou jsem se z dokumentace dozvěděl a vlastně to jediné, co jsem o Robinovi matně tušil, než jsem se začal prokousávat textem.

Snad právě proto, že se ze začátku tak pracně pachtil životem (pokud nešlo o výmysl reklamních odborníků), nepřestal si nikdy lámat hlavu lidmi, kteří na tom byli hůř než on. A takových je v téhle civilizací požehnané době dost a dost.

Když si dáte práci a začnete zjišťovat, jak došlo k tomu, že pás neúrody se rozšířil jak nakažlivá vyrážka z Afriky do poloviny Evropy a značné části Severní Ameriky, zjistíte jen, že příčin je mnoho, že neobyčejně souvisejí jedna s druhou a že ta pravá je asi už nezjistitelná. Jedni obviňují přílišné spalování pevných paliv a následné působení skleníkového efektu, které se ovšem nikdy neprojevilo tak, jak mělo. Jiní jsou si jisti, že za vše mohlo umělé obracení vodních toků a usměrňování mořských proudů s následnou změnou klimatu severní polokoule. Jsou i odborníci, kteří by přísahali na odumření amazónského pralesa a vznik druhé největší světové pouště tam, kde kdysi bývala světová zásobárna vody. Jako u všech komplexních jevů se nakonec smíříte s konstatováním, že příčin je mnoho a návrat k původnímu stavu nemožný.

Svět se tedy musel vyrovnat se skutečností, že neúrodná je nejen Afrika, ale mnohem větší díl zeměkoule, a že lidé, kteří o hladomorech jen čítali v knížkách, se náhle sami seznamují s pocitem prázdného žaludku.

Uchráněný toho poznání zůstal jen poměrně úzký pás severní Evropy, Asie a Ameriky, který poměrně prudce přecházel v ostré polární klima. Jižní polokoule kupodivu nebyla touhle ekologickou katastrofou zdaleka tolik zasažená, a jak už to chodí, od postiženého zbytku světa se pokud možno distancovala. Téhle politice se sice říkalo klimatická karanténa, ve skutečnosti však šlo jen o snahu uchovat si nejvíc pro sebe a starosti těch ostatních pustit z hlavy. Dřív než jsme se naučili nazývat ošklivé věci přijatelnými jmény, se v takovém případě mluvilo o sobectví.

A právě tohle Robin nedokázal snášet. Tak, jak byl plachý, pokud šlo o osobní věci, byl rázný a rozhodný v záležitostech pomoci jiným. Okamžitě když začal vydělávat první milióny, založil organizaci, která jednak získávala peníze na nákup potravin, jednak organizovala jejich výrobu i dovoz. Financovala taky nákladný klimatický výzkum a zkoumala možnosti obnovy dobývání vesmíru jako případné produkční oblasti potravin i jako prostoru, v němž by se možná dalo žít snesitelněji než na Zemi.

Ne že by Robin vše, co vydělal, strkal do dobročinnosti – to by bylo příliš pohádkové. Nechával si dost, aby sám investoval, a zajisté si žil víc než pohodlně. Dokázal však přesvědčit nejen ostatní ze žebříčku Asociace profesionálních zpěváků a hudebníků, ale každého, kdo vydělával víc, než potřeboval, aby nějakým způsobem odváděl organizaci příspěvky.

Buď to bylo neobyčejně šlechetné, nebo to byl dokonalý reklamní trik. Každopádně to však prospívalo nejen prodeji Robinových nahrávek, ale i lidem, kteří na tom byli bídně, to se mu nedalo upřít.

Znovu jsem si ho promítl do rohu místnosti.

Nebyl už sám, za ním seděl u starého černého klavíru kníratý pianista se strništěm na tváři a violoncellista ve žlutém tílku. Hráli blues o smutné studentce, co neumí být sama. Díval jsem se na ně a najednou mi kupodivu nevadili.

Jestli to bylo tím, že mě reklamní textaři Polytonu, jejichž plody jsem právě dočetl, dokázali zpracovat, pak klobouk dolů: odvedli profesionální práci. Ale neměl jsem ten pocit.

Čím déle jsem se díval na toho mladíka, který právě začínal stárnout, na jeho zpocené čelo a ruce sjíždějící po krku kytary, na tvář s pootevřenými ústy a úzkýma unavenýma očima a poslouchal ten chraptivý, ale docela důvěryhodný hlas, tím víc mě zajímalo, jak to s ním doopravdy je. Chtěl jsem vědět, do jaké míry je sestaven z panelů a cihel hudebního průmyslu a jestli na něm není skutečný jen kožený řemínek kolem krku. Chtěl jsem vědět, čím pana Karla Horna dráždí tolik, že ho chce zlikvidovat.

(III.) „Nevím, jak na to, Skokane,“ řekl jsem a cinkl lžičkou o umělý mramor stolku. „Všecko, co jsem zkoušel, skončilo ve slepé uličce. Chyba ve vstupních datech, řešení neznámé.“

Mužík, který seděl u kulatého stolku proti mně, vypadal už od prvního pohledu nesympaticky. Pichlavé tmavé oči měl možná ještě ostřejší než úzký dlouhý nos a ani umaštěné černé vlasy nebudily dojem, že by jejich nositele člověk rád pozval na víkend. Jako většina mrňousů i tenhle kompenzoval nedostatek výšky vyvinutou svalovinou zvláště v oblasti bicepsů a rameny širokými jak vahadla parního stroje. Jenomže to byl jen první pohled.

Ve skutečnosti byl Skákavý Jack, jak se mu říkalo podle jedné starodávné počítačové hry, většinou příjemný a hlavně chytrý mladík, se kterým vždycky stálo za to se poradit. Dělal jsem to dřív a udělal jsem to i teď, když jsem vyzkoušel všechny možnosti, které mě napadly.

Pracoval jsem na Robinovi přesně týden. Ze začátku to vypadalo zcela jednoduše. Vytáhnu si z Worldinformu všechna data, která firemní dokumentace o Robinovi umně zatajila, možná se zajedu podívat někam, kde ho znají, a vyzpovídám pár lidí z jeho okolí. Získám patřičné informace a zpracuju je do dat tak, aby vznikl co nejpravděpodobnější obraz jeho osobnosti a sociálního postavení. Zvolím nejslabší místo a rozvinu je do kampaně. Co si s ní Horn počne, už nebyla moje starost.

„Bylo to k zbláznění,“ zavrtěl jsem hlavou. „Pořád mi padalo jen jedno a to samé. Chyba ve vstupních datech.“

„Nejde o nějaký zvláštní kód?“ zeptal se Skákavý Jack. „Takovýhle lidi mívaj zvláštní kódy.“

„Samozřejmě že mě to taky napadlo,“ řekl jsem. „Oťukal jsem taky hned jednoho chlápka z registru databanky. Ale ujistil mě, že kód to není. Prostě všechno chybí. Jako kdyby heslo Robin někdo ukradl.“

„Zkoušel jsi rodinu?“

„Tohle mi poradil i počítač, Jacku. Jestli ten jeho táta někde žije, tak nejspíš v útulku pro lidi, co ztratili paměť a nevědí ani, jak se jmenujou. Z Kodaně jsem dostal seznam osmi set matek Hansů Nielsenů a všech osm set, jednu po druhé, jsem musel vyloučit. Tudy cesta nevede, Skokane.“

„Když né tudy, pak jinudy,“ pravil moudře ten můj maličký poradce. „Pak jsi se tedy vypravil za mistrem osobně.“

„Zavolal jsem Hornovu sekretářku a řekl jí, že potřebuju víc dat, než mi poskytla. Chtěl jsem Robinovu přesnou adresu a možnost promluvit si s někým z jeho pracovního štábu. Víš, co mi řekla? Že něco takového mě nesmí ani napadnout. Robin prý je zaneprázdněn a stejně tak všichni, co s ním pracují na přípravě nového pořadu. A Horn si nepřeje být obtěžován.“

„Co konkurence? Nenapadlo tě poinformovat se o nějaké záležitosti u jiného zábavního giganta?“

Vzal jsem lžičku a zamíchal jí v poloprázdném kalíšku se zbytkem výživného bujónu, specialitě automatu Mámina plotna. Chutnalo to vskutku jako něco z máminy plotny. Zrovna takové dobroty připravujou rozvedené zaměstnané mámy školou povinným synům, když se vrátí z práce a chtějí ještě stihnout prádlo a jít večer mezi lidi. Znáte to, firma Taata vaří za vás. Sníst to už musíte bohužel sami.

„Víš přece, že v téhle branži nikoho neznám. Dělal jsem vždycky do popvědy, nikdy do popkultury.“ Nehodlal jsem Jackovi vyprávět, proč právě kontakt s konkurencí bývá v mém oboru osudný.

Skákavý Jack do mě zapíchl tmavé oči, které byly tolika lidem natolik nepříjemné, že mu to vyneslo pěkných pár facek (kdykoli dosáhl na toho, kdo mu je dal, tak je vzápětí vracel), a začal nahlas uvažovat.

„Z hlavy mě nenapadá nikdo. Ale než dojdeš do hotelu, určitě si na někoho vzpomenu. Do školy se mnou chodilo spousta maníků, co se chtěli právě v tomhle oboru uchytit a někomu z nich se to určitě povedlo.“

Do školy se Skákavým Jackem chodil kdekdo. Ostatně nebylo to tak složité, kolik vysokých škol ozkoušel, věděl snad jen on sám a vždycky pyšně hlásal, že kolik škol jsi začal studovat, tolikrát jsi člověkem.

Převalil se do opěradla odřeného křesílka a zakroutil hlavou.

„Jasně že figuru, jako je Robin, je nejlepší oddělat veřejně, připravit ho o věrohodnost. Vždyť bez těch kampaní a obhajob spravedlnosti bude Robina sotva půl, jestli vůbec bude. Toho nedrží hlas, ale to, co zpívá, a ochota lidí věřit mu. Třeba Horn má v kapse přichystanýho někoho novýho a Robin mu teď stíní.“

„Jen tenhle důvod nesedí. Najímat si někoho na likvidaci místo toho, aby ho jednoduše přestal vydávat?“

„Pozor, Horn to určitě nemá tak jednoduchý, jak si myslíš. Robin se přece může bránit a asi taky bude. Jako veřejný figuře se mu bude mnohem líp vzdorovat. A nezapomeň ještě na jednu věc: žijeme dneska v době, kdy lidi písničkářům věřej víc než politikům. Slyší od nich jen samé velké pravdy a žádné sliby. Znají je důvěrně a nebojí se jich. Nestojí mezi nima žádná hráz úřadů a zákonů. Jsou něco, jako dřív potulní kazatelé, co dokázali zvednout davy. A jak je to všechno jednoduchý, cvakneš spínačem a máš je doma jako živý. Kdybys nevěděl, že je to jen projekce, věřil bys, že tam skutečně jsou s tebou. A nenuděj tě, jen opakujou, co se ti líbí, a ty si pomaloučku, polehoučku, začínáš myslet přesně to, co zpívají. Je to mnohem mazanější, než se na první pohled zdá. A třeba za tím někdo stojí. Chápeš to? Řídí ho a tak manipuluje nás všecky. Tajný diktátor.“

Jack se dostával do stavu, kdy poučoval nejen sám sebe, ale především všechny kolem. Právě v takových chvílích začínala většina jeho konfliktů. Ale já se s ním dneska hádat nehodlal, ani jsem ho nechtěl tahat z maléru, do kterého se určitě v téhle náladě dostane.

„Hele, Jacku, díky za každý tip.“ Zvedl jsem se od stolu a vykročil k pokladně. Když jsem vycházel, seděl pořád u stolu a vyhlížel oběť, které vysvětlí, jak je to se vztahem politiky a popkultury. Nepochybně se blížil k poznání, že svět řídí v rámci notové osnovy a chytlavých veršů manažeři rockových kapel.

Zavolal mi ještě ten večer. Vlastně by se přesněji dalo říct tu noc. Skytal, a kdyby telefon přenášel nejen elektrické impulsy, ale i pachové molekuly, táhlo by z něj teď do pokoje jako ze sudu.

Poradil mi, abych co nejdřív vyrazil na východní pobřeží do Ivugiviku. V nahrávacím kombinátu Polytonu tam dělá jeho kámoš ze školy. Tedy tak trochu dělá. Občas si ho prostě zavolají, aby zaskočil za nemocného zvukaře. Zapsal jsem si jeho jméno na plastovou podložku telefonu: Wolynski.

(IV.) Nahrávací kombinát Polytonu se rozložil na prázdném obdélníkovém pozemku kus za městem. Byl obehnaný vysokým plotem z neprůhledného plastu, korunovaným pěti patry ostnatého drátu. Ostré chomáčky bodlin seděly na ocelových linkách jako noty monotónní hymny na oslavu bdělosti a ostražitosti.

V krátkém létě nejspíš převažovala uvnitř plotu i kolem dokola světle zelená barva trávy, tečkovaná tmavými homolemi zakrslých smrků. Teď dominovala šedobílé zasněžené pláni jen chladná firemní kombinace modré a bílé.

To taky bylo všechno, co se dalo zahlédnout okénkem letadla, které se nad kombinátem přehnalo při prudkém sestupu na letiště. A víc jsem neuviděl ani potom, když jsem se ke kombinátu vypravil na obhlídku. Podařilo se mi jen přečíst nápis Polyton a His Master’s Voice, vyvedený pro změnu v tmavě modré. Firemní materiály mi prozradily, že nákup starožitného reklamního sloganu s obrázkem psíka před zahnutou troubou gramofónu stál přes šest miliónů. A to ho prozíravě kupovali dřív, než zavládla móda starožitných reklamních textů a slogany z počátku dvacátého století se prodávaly za desítky miliónů.

Vrátil jsem se do města a ze stanice městské dráhy zatelefonoval Wolynskimu. Řekl mi, abych na něj počkal v malém automatu naproti, a během dvaceti minut se vykulil z kabiny dráhy do dveří.

Musel to nepochybně být on. Nejen protože se rozhlédl po místnosti způsobem, z něhož bylo jasné, že hledá někoho a ne volné místo. Vypadal taky přesně jako člověk, který se živí způsobem, o němž mluvil Skákavý Jack. Tlouštík s měkkou tváří, která předstírá sebejistotu, pevnou však jen jako zaschlá krusta tvarohu. Takoví lidé umějí jediné: znát se s někým, kdo je slavný, a sbírat, co padá z jeho stolu. Sociální symbióza nebo parazitismus, každopádně interpretace staré přírodní vazby do mezilidských vztahů. Neměl jsem ho rád na první pohled, ale potřeboval jsem ho.

Trochu jsem se nadzvedl, ale nebylo to třeba. I kdyby byl tupý jako nůž od příboru, musel by poznat, že ten, kdo na něj čeká, jsem já. Pokud by se tedy nedomníval, že mu telefonovala líně vyhlížející pokladní, která si zjevně připadala na světě zbytečná.

„Skokan mi povídal, že byste mi mohl pomoct,“ řekl jsem mu, když vylovil z šuplíčku automatu kalíšek s troškou ochuceného bramborového lihu.

Jako pravý tuhý chlap jen usrknul a řekl „Hmm“ nebo tak nějak. Nechal jsem ho hrát to ochotnické divadlo, seč se mu zlíbilo.

„Povídal mi taky, že mě můžete dát dohromady s Robinem. Nebo alespoň s lidmi kolem něj.“

„Možná,“ řekl tlouštík a zase usrknul. „Moh bych mu brnknout, když by bylo zapotřebí. Ale raděj kápni, mladej, o co ti kráčí. Nehodlám Robyho otravovat blbostma.“

„Potřebuju se ho zeptat na pár věcí. Nebo se těch pár věcí dozvědět od někoho jinýho.“

„To by moh chtít každej,“ zasmál se docela jako z filmu.

„Pracuju pro Horna,“ řekl jsem.

„Tak si řekni Hornovi, aby ti helfnul,“ zase se zasmál. „Co chceš vědět? Třeba ti to řeknu rovnou.“

Byl to otrapa, ale neměl jsem důvod mu neříct, na čem pracuju a co se potřebuju dozvědět. Kromě toho, byl to přece kámoš Skákavýho Jacka.

„Mrknu, co se dá udělat,“ řekl tvaroh a chlapsky do sebe hodil zbytek tekutiny v kelímku. Při představě, jak tohle pití chutná, jsem si konečně řekl, že to doopravdy musí být odvážný člověk.

„Co za to?“ chtěl vědět.

Slíbil jsem mu tři stovky, které jsem hodlal vyúčtovat jako konzultaci se specialistou na statistickou analýzu.

Kývnul, že mu to stačí, a zvedl se, abych pochopil, že je doopravdy zaměstnaný člověk. „Nevolej mi už,“ řekl tajemně. „Sejdem se dneska zase tady. V půl osmý?“

Souhlasil jsem a Wolynski vypadl, aniž si všiml pokladní. Zaplatil jsem kafe i tu jeho břečku a zauvažoval, jestli můžu zodpovědně ve vyúčtování prohlašovat, že experti na statistickou analýzu pijí něco takového.

Do večera jsem měl spoustu času. Většinu z něj jsem strávil naprosto neužitečně u terminálu městské knihovny. Byl tu klid a zdejší počítač Cray 16 byl zapojen do Worldinformu na pěti ze sedmi úrovní, což bylo víc, než jsem v takové díře čekal.

Dívka, která měla počítač na starosti, měla krásné světlé vlasy a na prsou ceduličku, že se jmenuje Olga Brautiganová. Vůbec se nezlobila, že jsem terminál zabral na tak dlouho a pokoušel se ji za pomoci trapného vtipkování pozvat na oběd. Jednoduše se mnou nešla, avšak sehrála to tak, že jsem si ani nepřipadal odmítnutý. Teprve potom jsem si všiml, že má o opěradlo vysoké židle opřeny nízké berle.

Zabral jsem se znovu do práce. Pustil jsem zatím z hlavy problém číslo jedna, proč vlastně Horn chce zlikvidovat eso své a nikoli konkurenční firmy. Za to mě nikdo neplatí. Jsem jen řemeslník, kterého najali, aby odvedl, co umí. Víc nic.

Pokoušel jsem se vytvořit na základě toho, co jsem věděl, alespoň jednoduchý model likvidační kampaně. Ale jak jsem tušil, byla to od počátku marná snaha. Běžná situační schémata nezaručovala ani padesátiprocentní účinnost. Jedno jsem už věděl: první desítka z žebříčku Asociace profesionálních zpěváků a hudebníků je prakticky nedotknutelná. Každý z nich by mohl nasypat cyankáli do hrníčků celé mateřské školky a pořád by dost pitomců důvěřivě opakovalo, že jednal v sebeobraně. Ne, pokud šlo o Robina, momentálně jedničku až dvojku žebříčku, musel jsem vyjít z něčeho zcela překvapivého a účinného. Nedalo se čekat, že někoho přesvědčím postupným útokem a logikou pravděpodobných argumentů. Musel jsem zaútočit rázem, překvapivě. Nožem do zad.

Začalo se stmívat a do knihovny se vehnal houf středoškoláků. Halasili a jeden přes druhého se cpali k terminálům, aby si vyhledali něco na zítřejší zkoušku z fyziky. Poslouchat je a snít o tom, jak krásné by bylo být znovu na střední škole a s sbalit tu nejkrásnější holku, mě bavilo jen chvíli. Pak jsem se sebral a vyrazil pěšky na místo schůzky z Wolynskim.

Mrzlo a šedavý sníh křupal pod nohama. Chodník byl prázdný a hladké zdi domů s úzkými, energeticky hospodárnými okny nudné. Výkladů tu bylo jen málo a nehodlal jsem si je ostatně ani prohlížet.

Vyšel jsem z postranní ulice, v níž stála knihovna, na dlouhou hlavní třídu. Pohyblivý gumový pás běžícího chodníku se táhl na obě strany. Byl pokrytý modrobílými čtverci a já si poprvé uvědomil, že celé tohle město je vlastně ovládáno Polytonem a jeho barvami – ze všeho nejčastěji se tu střídala modrá a bílá. Při hezkém počasí, kdy se po modrém nebi honilo jen pár bílých mráčků, se dokonce mohlo zdát, že Polytonu patří i obloha.

Postavil jsem se na pohyblivý chodník a potom, pomaloučku, jsem se po něm sám dal do chůze. Měl jsem tenhle pocit dvojího pohybu docela rád, i když ho ve většině měst dopravní řád doporučoval jen výjimečně v naléhavých případech. Rád jsem míjel jiné chodce a díval se jim do tváří. Jenomže v Ivugiviku nebyla hlavní třída živější než uličky kolem ní. Nejspíš to bylo roční dobou. Ani ve vyhřívané kombinéze, kterou jsem si na cestu prozřetelně oblékl, nebylo nejpříjemněji.

V bufetu jsem byl o deset minut dřív. Byl stejně prázdný jako dopoledne. Posadil jsem se ke stejnému stolku, upíjel umělou kávu a čekal na amatérského playboye Wolynského. Nepřicházel a já se nudil čím dál víc. Zvedl jsem se a přešel k šachovému počítači na stěně za mnou. Navolil jsem si koncovku mat druhým tahem z Kasparovova sborníku. Když jsem měl za sebou dvě neúspěšná řešení, uvědomil jsem si, že za mnou někdo stojí.

Otočil jsem se a uviděl pilota kluzáku, se kterým jsem letěl z Hornova iglú. Vedle něj stál ještě jeden muž a z toho, jak se na mě oba dívali, jsem rázem pochopil, že tam nejsou náhodou.

Obojí dveře tepelného zámku bufetu byly otevřeny a venku stálo nízké dlouhé auto, samozřejmě modrobílé. Pokladní neprotestovala proti porušení energetických zásad a určitě věděla, proč to nedělá.

Ani já jsem se nepokoušel předstírat, že setkání považuju za příjemnou náhodu. Jen jsem civěl, a teprve když mi pilot ukázal, že mám s nimi jít k autu, pokusil jsem se o jakýsi odpor.

„Na to přece nemáte právo! Mám tu důležitou schůzku v zájmu svého úkolu. Budu si stěžovat panu –“

Komu, to už jsem doříct nestačil, takže se pokladní nedozvěděla, jak skvělé mám konexe. Druhý muž náhle vytrčil levou ruku před sebe a klouby prstů mě zasáhl někam doprostřed krku. Zátylkem jsem udeřil o nástěnnou displej šachového počítače. Poslední, co jsem si uvědomoval, byl nesmyslný pocit, že jsem se nabodl na černého střelce na gé sedm.

(V.) Dlouho jsem se kutálel a otloukal o spousty rohů, než jsem spadl do továrny, kde z lidí jako já vyráběli korále pro domorodce na Tahiti. Nejdřív mě rozsekali na malé kousíčky a každý z nich napíchli na tupou jehlu. Potom mě navlékli na ostrou nit, a když už jsem se těšil, že je všecko za mnou, vzpomněli si, že mě předtím nestačili vypálit v peci a pořádně naklepat.

Ale stejně jsem se nakonec probudil, i když s pocitem, že tentokrát není o co stát. Chvíli mi trvalo, než jsem objevil, kde vlastně jsem; strop jako strop. Musel jsem se posadit, abych poznal hotelový pokoj ve Vandyku. Na první pohled se nijak nezměnil, jen cesta od postele ke sprše se zdála nejmíň třikrát delší než předtím. A ze zrcadla na mě koukal vytřeštěný chlápek, který měl místo lalůčku levého ucha ředkvičku a pod očima kruhy jak vymalované lidovým umělcem. Levou tvář a předloktí mi pokrýval tmavý strup sedřené kůže, a kdybych někomu řekl, že jsem se srazil s tankem, určitě by si nemyslel že se vychloubám.

Chvíli jsem si nechal téct za krk studenou vodu. Když už mě záblo až pod lopatkami, začala mi fungovat nejen prodloužená mícha, ale i část mozkové kůry.

Sáhl jsem po telefonu a vypnul obraz. Vyťukal jsem číslo Skákavého Jacka. Nejdřív jsem si byl jistý, že mu chci vynadat, ale po třetím zazvonění mě napadlo, že by docela stačilo, kdybych si mu mohl postěžovat na osud. Každopádně ani jedno ani druhé se mi nepovedlo. Neozval se.

Vypnul jsem to dřív, než se automat stačil zeptat, jestli nechci pro volané číslo nechat nějaký vzkaz. Na chvilku jsem vyměnil telefon za rukojeť sprchy. Potom, znovu natankovaný dávkou chladné zlosti, jsem zavolal Hornovu sekretářku. „Dejte mi okamžitě šéfa, děvenko.“ Takhle zostra jsem na ni vyjel. Studená voda dovede divy.

„Víte dobře, že vše, co souvisí s vaší prací, máte říct mně, pane Kalisek,“ pronesla a i když jsem měl video vypnuté, bylo mi jasné, že se na mne dívá pěkně shora.

„Na to, co chci panu Hornovi říct, jste ale dost krátká.“

„Nezdá se vám, že poněkud přeceňujete své možnosti?“ zeptala se kousavě. „Všechno, co sdělíte mně, se dozví i pan Horn.“

„S vámi bych, slečno, chtěl sdílet ledacos. Ale rozhodně si s vámi nechci povídat o tom, o čem chci mluvit s vaším šéfem. Víte co? Já teď skončím a vy hezky panu Hornovi vyřídíte, že moc uctivě prosím, aby mi zavolal. Jestli se vám to nepodaří, tak vás asi moc nepochválí. Budu se totiž muset o té záležitosti s Robinem poradit s někým jiným. Možná s lidmi od konkurenční firmy, nebo s někým z televize… ještě nevím. Rozhodně si ale myslím, že pan Horn by dal přednost tomu, abych se poradil s ním.“

„Co si myslíte –“ začala nordická bohyně z předpokoje, ale já byl roztočený jak Kaplanova turbina a nedal jsem jí šanci sdělit mi, co si myslí o tom, co já si myslím.

Plácl jsem telefonem na stůl a opatrně se uskladnil na postel. Když jsem ležel, napadlo mě najednou, že jsem spíš měl obraz nechat běžet. Dost možná, že v Hornově předpokoji se zase rozvaloval pilot, na kterého mám takové štěstí. Jestli ano, musel se asi moc smát, když slyšel tuhého chlapa, jak mluví mým hlasem. Jaký byl vlastně rozdíl mezi mnou a Wolynskim? Jen v tom, že on to hrál líp.

Neležel jsem ani čtvrhodinu, když se ozval telefon. Byla to recepce a chtěli vědět, jestli účet za včerejší taxík, kterým mě z mého – ehm, večírku, pane – přivezl ten ochotný taxíkář, zaplatím ze svého konta, nebo jestli ho mají připsat na Polyton. „Ať platí bohatí,“ řekl jsem filozoficky a nechal recepčního, aby si to přebral sám.

Horn se ozval až ve chvíli, kdy jsem téměř začal znovu usínat. Tentokrát jsem stiskl i knoflík videa a s potěšením se zahleděl do té úzké tváře.

„Kalisku,“ řekl Horn odměřeně, aby mi připomněl, že nás dělí nejen stovky kilometrů, ale ještě něco, co se nedá vyjádřit matematickými symboly a fyzikálními jednotkami, „moje sekretářka si stěžovala, že jste na ni byl hrubý.“

„Pardon, ale ona to nějak popletla,“ přerušil jsem ho. „Stěžoval jsem si já.“

„Nemám čas se handrkovat o slovíčka,“ řekl Horn. „Ale za to, co se vám přihodilo, si nesete zodpovědnost sám. Jak teď vidím, chlapci to možná trochu přehnali, ale říkali, že jste se choval jako malý kluk a že jste jim několikrát upadl.“

„Jo, tak se to přece říká vždycky. Uklouzl jsem po banánové slupce a oni mi jen pomáhali vstát.“

„Takže vyřízeno?“ Úzká paže se natáhla dopředu, kde byl zcela jistě spínač telefonu. „Budiž, omlouvám se vám. A vy si příště dejte pozor a dělejte jen to, co máte. O tom, že se budete pokoušet vniknout do našeho kombinátu v Ivugiviku nebo že se budete snažit získávat informace od našich spolupracovníků, nebyla v našem kontraktu řeč. Všechno, co potřebujete, se můžete dozvědět z firemní dokumentace. Na shledanou.“

Než jsem stačil otevřít ústa, abych na tu nehoráznost reagoval, zastavila se Hornova ruka v půli pohybu sama. „A ještě něco. Mám nejasný dojem, že jste se mi pokoušel tak trochu vyhrožovat, Kalisku. Pro příště – nedělejte to. Je to hloupé a mohlo by vám to jen uškodit. Věřte mi, mám s tím – či s takovými lidmi, jako jste vy – určité zkušenosti.“

„Nejsem vyděrač ani podvodník, pane Horne,“ řekl jsem tak vážně, až mi z toho málem začal přeskakovat hlas. Ale možná taky, že to způsobila nezvyklá dávka vlastní statečnosti. „Jsem probabilista, se kterým jste uzavřel smlouvu na vypracování modelu určité situace. Její součástí je také přístup k faktům a datům, na jejichž základě můžu model postavit. Jenomže co děláte vy a vaši lidé? Od prvního okamžiku se mě snažíte držet od všech podstatných fakt stranou. To, co se dozvídám z materiálů, sestavených vašimi propagačními odborníky, je sice dobré pro televizní reklamu, ale já na základě takového souboru dat nemůžu odvést solidní práci. A navíc si musíte uvědomit ještě jednu věc – probabilistika je kromě jiného záležitost přísně logická. Mně však chybí základní logické východisko celé práce – jaký smysl pro vás a pro vaši společnost taková objednávka má. Prosím, kdybyste chtěli zničit největší eso konkurence, bylo by to sice nefér, ale mělo by to logiku. Ale takhle? Kdo mi zaručí, že vlastně nejdete proti zájmům Polytonu? Proto vás žádám, abych měl příležitost dozvědět se všechno podstatné a potom uvážit, jak dál postupovat. Uvědomte si, že jsem vázán určitými profesionálními a etickými pravidly své profese.“

Úzký obličej se poprvé, co jsem ho viděl, trochu rozšířil do čehosi podobného úsměvu. „Vy byste mě pobavil, Kalisku,“ řekl ten ošklivě usměvavý magnát. „Tak vy se tu teď chcete ohánět nějakými profesionálními pravidly. Ztrácím s vámi mnohem víc času, než jsem zamýšlel, ale budiž, věnuju vám ho ještě trochu.

Samozřejmě, že nevíte všechno. Ani se to nedozvíte a navíc se po tom ani nebudete ptát. Já jsem si vás pro tenhle model nevybral jen ze sentimentu, že naši předkové možná jednou bydleli v témže městě. Na to vám kašlu. Víte, proč jste se mi hodil právě vy? Právě proto, že váš obor má určitá pravidla a etiku. Divím se, že zrovna vy o ní mluvíte. Nebo vám snad mám připomenout tu irskou záležitost?“

Chviličku se ještě usmíval a pak náhle zpřísněl. „Kalisku, vy se nejen nebudete na nic ptát. Vy ani nebudete nikomu nic říkat. Spokojíte se s tím, co dostanete od nás, a vypracujete model, který buď použijeme, nebo ne. Spoléhám se, že to dokážete. Jste dost obratný a mazaný a na nějaký trik kápnete i bez toho, abyste strkal nos všude, kde se vám zlíbí. A jestli ne, tak to bude firma Polyton, kdo s politováním oznámí tisku a úřadům, že jste ji profesionálně zklamal a vyzradil nepovolaným osobám jisté skutečnosti, jež byly součástí obchodního tajemství, a tím jste svého zákazníka významně poškodil. Hezká formulace, že? A komu myslíte, že bude dozorčí komise obchodní komory věřit? Tak důvěryhodné společnosti, jako je Polyton, nebo už jednou odhalenému podvodníkovi, který prodával data získaná v rámci smlouvy konkurenční firmě? Poprvé jste z toho vyklouzl s podmínkou, ale podruhé… Nebo snad se mnou v něčem nesouhlasíte?“

„Ne, pane,“ sotva jsem pohnul rty. Vzápětí jsem se lekl, jestli si to Horn nemůže vyložit opačně, než jsem to myslel. „Ano, pane,“ rychle jsem se opravil.

Ale nezáleželo na tom. Pro Horna jsem už neexistoval, ani jako obtížný ometák. Zkusil jsem naprázdno polknout, ale knedlík, který se mi udělal v krku, byl na mě příliš velké sousto. Ne, z nejhoršího se nevyhrabu až do smrti.

(VI.) Nevím, jak dlouho jsem seděl a civěl do zrnění prázdné obrazovky. Možná to byla jen chvíle, možná století.

Stačil jsem si za tu dobu do sytosti znovu prožít tu nehoráznou, nesmyslnou záležitost z Dublinu, která začala tak nenápadnou hloupostí. Transplantační středisko tamní katolické univerzity mě tenkrát pověřilo vypracováním studie postojů k získání orgánů pro transplantace. Dali mi k dispozici údaje, z nichž se dalo odhadnout, že přístup Vatikánu k definici smrti mozku se výrazně změní, a já, tupec a idiot, jsem si o tom popovídal s Goldbergem od Uniprogu. Potkali jsme se náhodou a zašli spolu na oběd, alespoň to tak vypadalo. Jenomže brzy se ukázalo, že Uniprog dostal nenápadnou zakázku od praštěných jihoamerických biskupů, pro které transplantace byly pořád učiněnou svatokrádeží, a ty moje žvásty se Goldbergovi náramně hodily. Uniprog naznačil, že hodlá zveřejnit zajímavý model vývoje křesťanské morálky v závislosti na nejistém postoji představitelů církve k základním dogmatům a mimo jiné citoval, i co jsem k tomu řekl. Pouze tradiční tendence katolické církve za žádnou cenu nefigurovat ve veřejném skandálu způsobila, že se mé neprofesionální chování, jak byla celá záležitost označena, projednávalo pouze v dozorčí komisi Probabilistické společnosti a já byl potrestán jen podmíněně. I když se zdánlivě tolik nestalo a probabilistická licence mi zůstala, byl to poněkud nečekaný zvrat v mé kariéře a první krok tam, kde jsem se octl teď. A to, že mě Juliána opustila, bylo nakonec logickým a vysoce pravděpodobným důsledkem předchozího děje.

Ostatně, neopustila mě jen ona. Přestal jsem být zajímavý nebo vhodný taky pro spoustu přátel. Zbyli jen takoví, kteří o nic nehráli nebo kteří už neměli co ztratit. Podivíni, ztroskotanci, idealisté a věčně důvěřiví dobráci. Lidé, nad kterými jsem dřív ohrnoval nos a nezajímal se ani, jestli mají nějaké křestní jméno.

Najednou mi došlo, že ani já sám už ho nejspíš nemám. Nedokázal jsem si vzpomenout, kdy mi někdo naposledy řekl jinak než Kalisek.

Kdo ví, možná že za nějakou dobu už nebudu mít ani příjmení a zbyde mi jen přezdívka. Jako Skákavýmu Jackovi.

Zachtělo se mi nebýt sám a znovu jsem mu zavolal. Nepotřeboval jsem víc, než se mu vybrečet na rameni a protáhnout s ním šňůru hospod, kde ho všichni znají a kde s ním i já budu víc doma.

Tentokrát telefon stačil zabzučet jen jednou. Pak se obrazovka znovu rozsvítila a já si nejdřív myslel, že jsem se spletl při vyťukávání kódu. Koukal na mě úplně cizí chlap s úzkým knírkem a řídkými tmavými vlasy. Koukal tak divně, jako člověka pozorují v dětství školníci a později policajti.

Taky že to byl policajt. Když jsem se rozkoktal ke složitému sdělení, že vlastně volám pana… tedy jednoho kamaráda, zkrátka jestli bych mohl mluvit s Jackem, na chvíli se odvrátil a uvolnil část zorného pole objektivu telefonu.

Jen na okamžik jsem zahlédl malinké tělo Skákavého Jacka. Ležel na zemi a hlavu měl zvrácenou do strany tak, jak by si sám nikdy dobrovolně nelehl. Špičatý nos mu trčel vzhůru a vypadal ještě nesmyslněji velký, než dokud s ním jeho nositel chodil po světě.

Samozřejmě, že mě potřebovali. Byli tak laskaví, že si pro mě dojeli sami a počkali v postranní uličce před vedlejším vchodem do hotelu, aby si náhodou někdo nemyslel, že mě sebrali.

Odvezli mě jen o pár ulic dál na místní policejní okrsek.

„Tak jako tak bysme za vámi přišli,“ řekl mi mladík v šedé civilní kombinéze, který mě dostal na starost. S profesionální zdvořilostí předstíral, že si nevšiml, jak hezky mám vyzdobenou hlavu. „Pan Krossig měl v paměti telefonu jen pět čísel a dvě z nich patřila vám.“

„Dvě?“ Nechtěl jsem věřit. „Momentálně nemám stálý telefon.“

„Ale dá se vám volat na svobodárnu a teď do hotelu. Pane Kalisku, vy jste se s panem Krossigem znal nějak blíž?“

„Ne tak docela,“ řekl jsem. „Občas mi s něčím pomohl, když jsem potřeboval. Víte, jsem probabilista a při tom je spousta práce, kterou pro vás může vykonat někdo jiný. Například zajišťování určitých dat a tak podobně.“

„Já vím,“ kývl vyšetřovatel hlavou. „Trochu jsem se o to taky zajímal. Ale neměl jsem na to ty správné buňky. Tohle povolání vyžaduje nejen píli, ale taky talent, skoro jako umění, nemyslíte? A taky spoustu štěstí, aby se člověk nedostal do maléru.“

Nebyl jsem si tak úplně jistý, co tím myslel a jestli mi náhodou nechtěl naznačit, že o mně ví ledacos. V poslední době však mi to naznačoval vlastně každý, a tak jsem pro jistotu předpokládal, že už si o mně zjistil všecko, co mohl.

„Ale teď mám řádnou smlouvu s Polytonem. Můžete si to kdykoli ověřit u sekretářky generálního ředitele společnosti.“

„To teď není zapotřebí, pane Kalisku. Stačí, když mi jen řeknete, za jakých okolností jste se naposledy s panem Krossigem viděl a jestli jste si nevšiml něčeho neobvyklého.“

Nemělo smysl zapírat, že jsem s ním seděl před svou cestou do Ivugiviku. Nemusel jsem jim však vykládat, o čem jsme spolu mluvili. Ostatně kdyby něco, vždycky jsem mohl tvrdit, že se na náš rozhovor vztahuje paragraf o ochraně obchodního a soukromého tajemství klienta, pokud není v přímé souvislosti s vyšetřovanou událostí.

„Pozval mě před pár dny na kafe,“ řekl jsem. „Víte, on Skokan, tedy pan Krossig, nerad seděl někde sám. Prostě čas od času člověku zavolal a pak s ním chtěl jen tak klábosit. Nebo spíš mu vykládat, co ho zrovna napadlo. Většinou to byly takové nesmysly. Člověk si při tom mohl uvažovat o svých problémech.“

„Pan Krossig za sebou měl protialkoholickou odvykací kůru, pane Kaliseku. Nabízet mu něco k pití nebo v jeho společnosti konzumovat alkohol je trestné. Ovšem vzhledem k tomu, že jste o tom nejspíš nevěděl, nebudeme se tím dál zabývat. Nebylo v jeho chování nic nápadného?“

„Ne… nevzpomínám si. Jako normálně, spřádal nějaké složité úvahy, nejspíš o politice nebo o nějakém svém novém skvělém nápadu. Tohle dělal pořád. Odešel jsem odtamtud dřív než on. Co dělal dál, nevím.“

„A od té doby jste ho neviděl?“

„Ne,“ řekl jsem s pocitem, že říkám pravdu. Neviděl jsem ho. Volal mi v noci a obrazovku telefonu jsem nechal vypnutou.

„To zatím stačí,“ řekl mladík. „Poprosím vás už jen o formalitu. Totožnost pana Krossiga jsme sice už ověřili podle jeho genového záznamu, ale formálně je zapotřebí ještě dvojí svědectví. Jste ochoten nám jedno poskytnout?“

Samozřejmě, že jsem byl ochoten. Dokonce jsem si trochu pokrytecky říkal, že je to poslední služba mrtvému příteli.

V autě jsem se odvážil zeptat, jak vlastně Jack zemřel.

„Nemůžu to tvrdit definitivně,“ řekl vyšetřovatel, „ale zatím všecko nasvědčuje nešťastné náhodě. V krvi měl přes dvě a půl promile alkoholu a podle toho, jak to v místnosti vypadá, se pokoušel dosáhnout ze židle na poličku nad skříní, kde stála další láhev. Zřejmě neudržel rovnováhu a při pádu narazil zátylkem na hranu stolu tak nešťastně, že si zlomil zub epistrofálního obratlu a ten mu pak doslova přeťal míchu.“

„Něco takového dokáže taky dobře posazený úder malíkovou hranou,“ řekl policista v uniformě, který seděl před námi a lhostejně sledoval obrazovku automatického řízení.

„Zatím se nezdá, že by k tomu měl někdo dost pádný důvod,“ zavrtěl mladík v civilu hlavou a otočil se ke mně. „Co myslíte, měl pan Krossig nějaké nepřátele?“

„Nevím. Řekl bych, že ne takové, kteří by ho chtěli zabít.“

Vystoupali jsme po příkrých betonových schodech do zadního traktu domu, kde Jack bydlel. Nikdy jsem tu nebyl. Ostatně mě sem nikdy nikdo nezval.

Úzká nudle jediné místnosti bytu byla tak špinavá, až se zdálo, že i světlo malé výbojky nahoře je od ní ušpiněné. Jack ležel na posteli pod igelitovou plenou a vypadal ještě drobnější, než byl. Policista, který přijel s námi, mu na chvilku odkryl obličej.

„Je to pan Johan Krossig?“ zeptal se mladík se snahou o úřední tón.

„Ano,“ řekl jsem a odvrátil hlavu od postele ke stolu, přilepeném do opačného rohu místnosti.

Byl dojemně malý a taky židle s oloupanou dýhou na opěradle, která u něj stála, měla zkrácené nohy.

Vedle ní, v kroužku namalovaném na zemi křídou, kterou důkladní policisté označili snad vše, co se v místnosti dalo spatřit pouhým okem, ležel drobný odznak ve tvaru kapky.

Otočil jsem se ke dveřím a vypochodoval z místnosti. Jediné, z čeho jsem cestou se strmých schodů cítil drobounké uspokojení, bylo, že alespoň po smrti získal Skákavý Jack své křestní jméno zpět.

Jinak jsem necítil nic než zášť, hořkost, nenávist.

(VII.) „Vy ale vypadáte,“ řekla plavovlasá knihovnice s nehybnýma nohama.

„Člověk někdy uklouzne na náledí, ani neví jak.“

Usmála se na mě a já pochopil, že nemá cenu nic předstírat.

„Ztloukli vás pěkně.“

Pokrčil jsem rameny a zatvářil se jako hrdina vracející se z bitvy: skromně, avšak hrdě.

„Objevili se tu, sotva jste tenkrát odešel, a hned mě začali vyslýchat, co jste dělal. Chovali se jako vždycky – hrozně.“ Otřásla se.

„Vy je znáte?“

„Osobně ne. Ale vím, že jsou to lidi z bezpečnostní služby Polytonu. Hlídají všecko, co se děje kolem studia.“

„Chtěli vám nějak ublížit?“

„Ne, jen hrozili. Ale když je na tom někdo jako já, tak zranitelně jen vypadá. Vylekat ho doopravdy je ve skutečnosti mnohem těžší než poděsit zdravého člověka.“

Vybavil jsem si Jackovu mrtvolu, ale nechal jsem ji v té iluzi. „Co jste jim řekla?“ zeptal jsem se.

„Nic. Že jste tu něco počítal, ale že nevím co. Taky chtěli, abych jim zatelefonovala, jestli se tu ještě někdy objevíte. Nechali mi číslo.“

„A zatelefonujete jim?“

Namáhavě se zvedla, sáhla po berlích a řekla: „Můžeme si zajít na chvilku dozadu do kanceláře.“

Podíval jsem se tázavě směrem ke vstupním dveřím, ale dřív, než jsem se stačil zeptat, dodala: „Nebojte se, teď nikdo nepřijde. Dnes je dlouhá polední pauza a dveře jsou automaticky zamčené. Vlastně tu už nemáte co dělat.“

Pomalu jsme došli do malé kanceláře, kde se usadila na vysoké tvrdé křeslo a mně ukázala na židli naproti.

„Musím se vám k něčemu přiznat,“ řekla po chvíli. „Když jste tenkrát tak zuřivě pracoval, poslechla jsem si, co vlastně děláte. Já vím, nemá se to, ale já už jsem zvědavá a málokdy mám příležitost zažít něco sama. Je to moc ošklivé?“

„Ne,“ podíval jsem se na ni. „Záleží na tom, co s tím, co se dozvíte, podnikáte. I když by vás za to šéf asi nepochválil.“

„Když potom přišli oni a viděla jsem, jak moc jim záleží na tom, abyste jim neunikl, tak jsem si prostě řekla, že vám musím nějak pomoct. Alespoň tím, že vás neprozradím. Vůbec mě nenapadlo, že vás ještě uvidím.“

Chvíli bylo ticho. Mě to taky nenapadlo. Vlastně ještě včera, do té doby, než jsem spatřil na podlaze Jackova pokoje ten malý odznak, jsem se hodlal se jménem Ivugivik setkat tak nejvýš v legendě křížovky, a kdo ví, jestli i tu bych raději nepřestal luštit.

Jenomže čím víc jsem se včera vzdaloval od ponurého domu, ve kterém Skákavý Jack bydlel, tím jsem si byl víc jistý, že se sem musím vrátit, a jestli se mám z toho nejhoršího doopravdy dostat, tak nesmím Hornovy lidi nechat dělat, co se jim zlíbí. Protože brzy bych přišel na řadu i já.

Noční letadlo bylo skoro prázdné. Nikdo mě nesledoval. Že jsem si koupil letenku a prošel letištní kontrolou ve Vandyku i v Ivugiviku, se určitě nějak dozvědí, o tom jsem nepochyboval. Ale kde ve městě jsem, to vědět nebudou.

Horší bylo, že jsem to nevěděl ani já sám. Jen to, že se na kilometry vyhnu všemu, co mělo něco společného s Wolynskim. Nakonec jsem se octl v městské knihovně. Jednak proto, že měla otevřeno dřív, než všechny ostatní podniky ve městě, a jednak proto, že mě nenapadlo, že už byli i tady. Pochopil jsem, že bez pomoci téhle dívky nebo někoho, kdo mě alespoň na chvíli skryje, nechá vydechnout a rozhodnout se, co podniknu dál, můžu se rovnou přihlásit ve vrátnici kombinátu a zkrátit si tak trápení.

„Takže vy víte, na čem pracuju?“ zeptal jsem se a teprve pak mi došlo, že ani pořádně nevím, jestli jsem neměl použít minulého času.

„Vím, že se zajímáte o Robina. Snažíte se získat o něm co nejvíc dat a kombinovat je. Taky vím, že jste probabilista a předpokládám, že pracujete na nějakém modelu, který se ho týká. Nechápu jenom, proč vám v tom lidi od Polytonu tolik chtějí zabránit. Vysvětlení je tu jenom jediné, že totiž pracujete ještě pro někoho jiného.“

„Nepracuju už pro nikoho jiného. Najali si mě, abych Robina zničil. Rozumíte? Mám ho odstranit suchou cestou, najít metodu, jak donutit lidi, aby mu přestali věřit. Samozřejmě, že to zní jako nesmysl. Proč by si měli zaříznout nejlepší slepičku, co snáší zlatá vajíčka? Ale chtějí to a platí mě za to. Jenomže když jsem se dal doopravdy do práce, začali mi bránit, abych se o Robinovi něco pravdivého dozvěděl. Tím všechno začalo, teprve potom došlo k našim malým problémům.“ Mimoděk jsem si ohmatal jednu z podlitin pod očima.

Dívala se na mě a měl jsem dojem, že místo aby mě litovala, začíná jí cukat v koutcích. Když jsem jí vyprávěl, jak mi Wolynski měl zajistit buď schůzku s Robinem, nebo s někým z jeho okolí, skoro nahlas vyprskla.

„Nevím, co je na tom tak k popukání,“ řekl jsem odměřeně. „Byl to jediný způsob, jak se k Robinovi dostat.“

Rozesmála se úplně a v té chladné tiché knihovně to znělo, jako když se zničeho nic otevře okno na dopolední ulici uprostřed léta, kdy se holky z kanceláří zrovna telefonem domlouvají se svými kluky, kam se půjdou odpoledne koupat. Já ještě jsem tyhle časy pamatoval, ona však už nejspíš ne. Byla tak o patnáct, dvacet let mladší než já a narodila se už do téhle doby, které se možná jednou bude říkat ledová.

Pak se smát přestala a zatvářila se, jako kdyby litovala ona mě a ne já ji. „Kdybyste nebyl tak zdařile pomlácený,“ řekla, „skoro by se zdálo, že si z vás někdo parádně vystřelil.“

Abych ji naladil, odrecitoval jsem jí historku o Jackově smrti. Vynechal jsem jen nevýznamný detail o veteránském odznáčku. Než stačila dostat strach, zablikal na stole mezi námi oranžový puntík a ozval se bzučák. Sáhla po puntíku a zvedla oči k obrazovce uzavřeného televizního okruhu.

Zajel jsem pod stůl a uložil se na syntetickém koberci jako dobře vychovaný jezevčík. Kdo ví, kde se ve mně tyhle zálesácké instinkty tak najednou vzaly. Ještě před týdnem bych si něco takového nedokázal ani představit. Ale možná, že se některé důležité zásady dají doopravdy vtlouct do hlavy. Taky do zad, do břicha a vůbec všude, kde to bolí.

Ozval se hlas, který jsem neznal, ale jeho majitel se ptal po mně. „Přece jsem slíbila, že když se objeví, určitě vám to oznámím,“ řekla a znělo to, jako kdyby ji vyrušili zprostřed stránky zamilovaného příběhu. „Jestli vám to nestačí, můžete se tu klidně posadit sám. Náhodou je tu moc zábavná práce.“

Hlas něco zaštěkal, pak přešel do výhružného vrčení a znovu štěkl.

„Klidně vylezte,“ řekla pak knihovnice a toporně se poodsunula od stolu. „Mohl jste zůstat sedět. Tenhle systém snímá jen člověka venku, v kanceláři žádná kamera není.“

„Tak co vás předtím tolik pobavilo,“ zeptal jsem se umíněně, když jsem se zase usadil.

„Já se vám doopravdy nechtěla posmívat. Jenomže to, co jste mi povídal, je všecko hrozný nesmysl. Vy za to ale nemůžete.“

„Jasně, nejspíš jsem měl pustit z hlavy všechny skrupule a jednoduše ten model postavit,“ řekl jsem. „Neptat se proč, za to mě nikdo neplatí. Přesně tak to říkal Horn. Ale po tom, co se stalo, to už nejde. Nesvedl bych to, a kdyby jo, tak bych pěkně dlouho špatně usínal a možná se i probouzel uprostřed noci. Musím alespoň nějakým způsobem dát tomu zpěváčkovi najevo, co se na něj chystá. I když mě to dost možná bude stát existenci.“ Mohl jsem taky klidně říct život, ale to už bych si připadal opravdu jako na divadle.

„Zrovna to mě rozesmálo,“ řekla moje nehybná knihovnice. „Vy totiž nemáte komu co dávat najevo. Robina prostě nenajdete. Není. Neexistuje.“

(VIII.) „Jak, prosím?“ Takhle způsobně jsem vyjádřil, že jsou tu jen dvě možnosti: buď jsem se přeslechl, nebo od okamžiku, kdy mě poprvé dopravili do přepychového iglú na severu, jsem představoval v jakési loutkohře kolosálního troubu.

Dívka se nadechla a trochu narovnala záda. Oči s řasami jak baldachýnky sklopila ke stolu.

„Skutečný Robin už je dávno po smrti. To, co znáte, co se prodává v jeho nahrávkách, co vidíte v televizi, to je všechno jen iluze. Nejpravděpodobnější model Robina, dalo by se říct ve vaší terminologii.“

Odrazila se rukama od stolu a odjela na kolečkách vysoké židle ke skříňce vlevo u dveří. Vyndala kazetu s nahrávkou, zasunula ji do otvoru přehrávače a v promítacím prostoru v opačném rohu místnosti se objevil Robin s kytarou. Měl na sobě neodmyslitelné starodávné sako se skvrnou na klopě. Něco zpíval, ale zvuk byl stažený do neslyšitelnosti.

Dívka ukázala na přelud hlavou.

„S tímhle má společné jen to, jak vypadá. Ten původní byl docela obyčejný kluk ze sboru Polytonu, který měl příjemný hlas, byl průměrně ctižádostivý a občas dostal příležitost zazpívat si i nějakou lidovku do dopoledního bloku televizních konzerv, které Polyton dodává za paušál malým stanicím. Rozhodně žádná hvězda, nebyl ani na žebříčku Asociace. Když zmizel a za týden ho našli po čichu pod schody do sklepa nahrávacího kombinátu, jak tam leží a už to má za sebou, nikdo si toho ani nevšiml. Trošku přebral kokainu. Takové věci se prostě stávají. Navíc po tomhle klukovi nic nezbylo. Nikdo ho nehledal, žádní příbuzní, žádná ubrečená holka, nic. Byl to ideální výchozí bod pro experiment Robin.“ Podívala se na mě, a když viděla, že nic nenamítám a jen poslouchám, pokračovala.

„Nejdřív nešlo o nic jiného než o takovou havarijní pojistku. Vytvořit systém, který by umožnil zachránit na poslední chvíli vystoupení nebo nahrávku, kdyby hvězda náhodou vybouchla. Mít v šuplíku dokonalou náhradu, která by mohla zastoupit, odvést standardní práci a potom zase zmizet. Něco jako elektronického dvojníka. Jenomže když ho začali poprvé zkoušet, ukázalo se, že tenhle dvojník může vlastně být lepší a přirozenější než živý zpěvák. Nemá trému, a když, tak zrovna takovou, která mu dodává přesně to, co dodávat má. Jak by taky ne, když se dá zvolit v co nejvhodnější dávce jen posunutím potenciometru. Zkrátka zase se ukázalo, že počítač a dobrý tým programátorů dokáže vytvořit iluzi, která je skutečnější než skutečnost samotná.“

To, co říkala, znělo dost pravděpodobně a zapadlo do všeho ostatního, co jsem se zatím dokázal o Robinovi dozvědět. Proto byl tak nedosažitelný. Elektronická plachost je vskutku bariéra, kterou nelze prorazit.

Navíc jsem si dobře pamatoval dobu, kdy jsem si sám poprvé uvědomil sílu iluze. Bylo to v posledních letech nadšení nad dobýváním vesmíru. Televizní zpravodajství bylo plné nudných a nedokonalých autentických přenosů z dalekých končin vesmíru. Astronauti v nich neprožívali žádná dobrodružství a jen se usmívali do objektivů automatických televizních kamer, které nedokázaly vyjádřit vhodně zvoleným střihem drama okamžiku. Ostatně, žádné se nekonalo. Vše probíhalo podle předem určeného plánu. Ovšem tahle skutečnost, která podle všech předpokladů měla nahradit fantazii, se nedala ani trochu srovnat s tím, co vzápětí nabízely dětské seriály na kosmické téma. Vesmír v nich byl vzrušivější i zajímavější a rozhodně důvěryhodnější. Aniž jsme si to uvědomovali, věřili jsme jim víc než tomu, co byla pravda. Věnovaly se jen podstatnému, zdůrazňovaly důležité, byly zbaveny šedivého balastu obyčejnosti, který to skutečné neodmyslitelně provází. Nezajímalo nás, co se stalo doopravdy a co inspirovala fantazie a proběhlo jen v obvodech počítače, který vytvořil televizní obraz. Hlavní bylo, co v nás zůstalo – a tady vyhrála vždycky iluze. Pravděpodobná iluze.

Také všechno, co dívka říkala, bylo pravděpodobné. A nebylo důvodu, aby zákonitost, platná pokud šlo o vesmír, přestala platit, pokud šlo něco tak obyčejného, jako jsou písničky. Avšak zároveň tu vedle pravděpodobného zůstávalo i dost podivného. Na prvním místě to, odkud právě tahle dívka, odkázaná nejspíš na každodenní cestu ze skromného bytu do počítačového oddělení městské knihovny, tohle všechno ví. A proč, když to ví ona, si o tom nevykládají středoškolačky o velké přestávce.

Zeptal jsem se jí na to.

„Protože nemají bratra v programátorském oddělení Polytonu,“ řekla trochu ironicky. „A protože tam samotné nepracovaly, dokud to šlo. Před třemi roky, kdy experiment s Robinem zrovna začínal, jsem ještě měla na starosti mikrofony. Ale to jsem běhala po studiu bez těch holí,“ pohodila hlavou směrem k francouzským berlím. „Potom se mi jednou vymstilo, že jsem si příliš věřila. Jestli vám můžu něco poradit, tak si pamatujte, že na lyžích si člověk nemá něco takového dovolit. Alespoň na určitých kopcích ne.“ Snažila se, aby to znělo chladně, avšak byla ještě větší ochotník než já. Ale udělal jsem jí radost a předstíral, že je zrovna tak tvrdá žena jako já tuhý chlap.

„Takže o tom, že Robin je jen trojrozměrný model, ví taky Horn.“

„Samozřejmě, že to ví. Vždyť experiment navrhnul on sám a od začátku dělal, co mohl, aby ho postrkoval dopředu. A je jen otázka času, kdy to bude vědět kdekdo. Tenhle vývoj se nedá dost dobře úplně utajit, co napadlo nás, mohlo zrovna v té době napadnout i partu od jiné firmy. Nevím, jestli jste si toho všiml, ale v poslední době si všechny velké nahrávací společnosti pořídily stejné uzavřené kombináty, jako má Polyton, raději kus dál od civilizace a hlídané jako raketové základny. Taky spousta hvězd se nám náhle stáhla do ústraní. Nejmíň polovina z první desítky světového žebříčku je najednou tak plachá, že je nikdo vlastně pořádně neviděl.“

„Jasně. Jacksonův syndrom,“ řekl jsem poučeně.

„Jo. Víte, kdo si tenhle název vymyslel? Takový zakřiknutý analytik. Když se to pak předhodilo jednomu ctižádostivému psychiatrovi z McGillovy univerzity, popsal o tom tolik papíru, že nikdo ani chvíli nepochyboval o závažnosti problému. Proč by neměli mít zpěváčci citlivou duši, když má na labilní psychiku nárok každý tenista nebo ragbista?“

„Dobrá, řekněme, že vám věřím. Všechno to do sebe docela dobře zapadá. Ale povězte mi jedno, Olgo,“ poprvé jsem ji oslovil jménem, které měla napsáno na prsou kombinézy, „proč vlastně jste mi to všechno řekla? Přišel jsem odnikud a bůhví, kde zase zmizím. Jak se jmenuju, víte jen z mé karty k počítači a všechno ostatní jsem si mohl vymyslet. A přitom mi prozrazujete tajemství, které sice možná zítra tajemstvím už nebude, ale ještě včera kvůli němu jeden člověk zemřel a mně nadělali boulí, kolik jsem jich neutržil za celý život. Proč to všechno děláte?“

„A proč vy jste neodevzdal Hornovi nějaký jednoduchý model Robinovy likvidace? Šlo by to i z toho mála, co máte k dispozici. Ale neudělal jste to, protože byste špatně usínal. Možná by se vám zdálo o tom mrtvém a tlačily vás boule. Nebo je za tím něco ještě hlubšího. Víte, já chci taky klidně spát. Nevím, proč bych měla koukat na to, jak jiné lidi tlučou, a dělat, že je to normální. Když jsem se zničeno nic octla v situaci, kdy mě vůbec nemuselo zajímat, jestli mám hezké nohy nebo ne, protože nebyly už k ničemu, bála jsem se, co bude dál. Viděla jsem jen zbabraný život, co mě čeká. Ale pomohla mi spousta lidí a pomáhají mi dodnes. Je to krutá cena, ale teprve to, že se ze mě stal mrzák, mě naučilo žít nejen pro sebe, ale taky pro jiné lidi. Musela jsem nejdřív prohrát, abych poznala, jak málo bez nich můžu žít. Tohle ten, kdo jen vyhrává, nikdy nepozná. Je vždycky sám a myslí jen na sebe.“

Jen malou chvíli jsem jí chtěl říct, že i když mám obě nohy, jsem na tom stejně jako ona. Že taky mám za sebou mizerné časy, když jsem nevěděl jak dál. Že dobře vím, jaké to je, octnout se z ničeho nic na druhé straně plotu, mezi těmi, o které jsem se dřív zajímal míň než o počasí. Že už jsem ležel na hřbetě a odkrýval krk jako pes, který se vzdává vítězi. Že jsem se do téhle věci pustil, protože jsem pochopil, na čí stranu se musím postavit.

Ale neřekl jsem to, protože to nebyla pravda. Sám jsem dost dobře nevěděl, proč to všechno podnikám a proč bez řečí neudělám likvidační model. Protože v tom měla pravdu, zvládl bych ho. Dokonce už jsem měl i určitý nápad, jak na to.

Mlčel jsem a ona taky. Pozorovali jsme Robina, který němý najednou vypadal jak vlastní oživlá socha z vosku. Nebyl směšný, ani dojemný a ani zajímavý. Byl prázdný, a když se kazeta zastavila, rozplynul se ve vzduchu.

„Dejte mi to číslo, na které jste měla zavolat, kdybych se objevil,“ řekl jsem.

Přistrčila ke mně kousek papíru a já si ho schoval do kapsy.

(IX.) To, že Olga Brautiganová nemohla chodit, mělo jednu výhodu. Směla jezdit invalidním vozíkem po městě bez omezení času i dopravních zón a směla si ho řídit sama. Alespoň tak to říkala, když jsme pomalu doputovali do podzemní garáže pod knihovnou a vyjeli malinkým elektromobilem na ulici.

Odpoledne jsem strávil vzadu v kanceláři počítačového oddělení. Neměl jsem sice k dispozici žádný terminál, ale nevadilo mi to. Na papírku a tužkou jsem si dělal poznámky týkající se nápadu na likvidační model, který mi dneska bleskl hlavou. Byl jednoduchý a Hornovi by se mohl zalíbit.

V ulici, kde jsme parkovali, ležela těžká zimní mlha. Kousek cesty od auta k domovním dveřím se mi zdál nekonečný. Nevím proč, ale měl jsem pořád pocit, že každou chvíli se odněkud vynoří Hornovi hlídači a zpracují mě i Olgu. Nebylo pravděpodobné, že bych jim v téhle době, kdy elektronika registruje každý lidský krok, dokázal celý den unikat.

Její bratr se jmenoval Marek Brautigan a žil se ženou a dcerkou v malinkém bytě v přízemí nízkého nájemního domu. Byl velký asi jako já, tlustý, a obličej se mu ztrácel v mohutné světlé houštině spletené z vlasů a vousů. Nechápal jsem, jak můžou sousedé v domě snášet jeho řev a každých pět minut nebouchat na zeď, aby byl alespoň chvíli zticha. Buď rezignovali, nebo dům patřil spolku hluchých.

„Dal jsem všude na zeď dokonalou zvukovou izolaci,“ hřímal, „nedělám přece nadarmo v nahrávacím kombinátu.“ Zasmál se, až se trojité tabulky v oknech vyboulily, a řekl: „Takže Olga vám všecko vyslepičila. To se teda vydařilo.“

„Dřív nebo později bych se to tak jako tak dozvěděl,“ řekl jsem, trochu abych ji chránil a trochu abych si pozvedl reputaci.

„Prd byste se dozvěděl,“ řekl Brautigan. „Dokud by firma nepustila informaci sama.“

Mohl jsem se zatvářit uraženě, ale neudělal jsem to. Místo toho jsem se pustil do chlebíčků, které zatím Brautiganova žena s plachým úsměvem stačila donést. Teprve když jsem je uviděl před sebou, uvědomil jsem si, že jsem od rána nic nejedl.

„Horn si pana Kaliska najal, aby udělal likvidační model Robina,“ řekla Olga. „Rozumíš tomu? Myslela jsem, že se bude snažit, aby Robin vydržel co nejdéle.“

Marek Brautigan se zase rozesmál, až mi uši zaléhaly. Pak si strčil do pusy veliký chlebíček, jako kdyby to byla jednohubka. Když ho spolknul a vytřel z vousů drobky, podíval se na sestru a potom na mě: „To je jednoduché, vážení. On ho náš milej Robin vydírá.“

„To ale přece není možné. Robin je jen elektronická iluze, dobře udělaný program.“

„A proč by program nemohl mít jako jeden z cílů taky trošku vydírání?“ A zase se zasmál jako rodný bratr Slavíka loupežníka. Začínal mi tím smíchem jít na nervy, ale nevypadalo to, že by ho stav mého nitra mohl zarazit.

„A proč by zrovna tenhle program měl mít za cíl vydírání?“

„Moment, všecko vysvětlím. Když jsme ho měli hotovej a ukázalo se, že funguje, stál pan Horn moc o to, aby z Robina co nejrychleji byla hvězda. To znamenalo nejen udělat dokonalý písničky, což by nebyl takovej problém, ale taky rychlou a účinnou propagaci. Od začátku jí kluci z reklamního postavili na tom, že Robin je obyčejnej mladík, kterej přišel zezdola a kterej na to nezapomíná. Chtěli, abysme mu vestavěli sociální cítění. Byl to vždycky dvouúčelový program: jednak dobrej kumštýř, jednak člověk, kterej se bere za jiný.“

To taky kouká z každýho propagačního materiálu Polytonu, i když tam nic není o tom, že Robin je jen dokonalý program, chtěl jsem se pochlubit svým bystrozrakem. Mohutný programátor pokračoval dřív, než jsem to stačil říct nahlas.

„Tohle zaručovalo rychlej start, což se Polytonu náramně hodilo. Měli hvězdu, která se prodávala a kromě toho byla veřejně prospěšná. Co mohli chtít víc, snad už jen prominutí daní: jenomže on se jim, pacholek, vymknul z ruky.“

„Chceš říct, že jste jim ho vymknuli z ruky,“ řekla Olga.

„Nebazíruj na slovíčkách, sestřičko,“ řekl hromotluk. „Fakt je, že ten způsobnej a hodnej mladík, kterej myslí na chudý doma a hladovějící po světě, potřebuje na tu svou charitu spoustu peněz. Nejdřív jen apeloval na občany, aby přispěli. Ale brzy přišel na to, že když mluví o svědomí, přispívají mu jen troškaři, co by sami potřebovali přispět. Ale takoví, který by mohli pustit z kapsy miliónek a ani by si toho nevšimli, okázale dávaj jednou za rok stovku a ještě se přitom nechávaj vyfotit do novin. No nedožralo by vás to?“

Jo, kývnul jsem už s jistotou, že Brautigana nepřeruším, a raději jsem si zachránil poslední chlebíček pro sebe.

„Takže jsme si řekli, že tomu kapánek pomůžem sami a malinko jsme program Robin vylepšili. Už jenom nežvanil mezi písničkama o lásce k bližnímu a nepořádal monstrkoncerty na podporu hladovejch. Začal rozesílat dopisy a telefonovat. Vážený předsedo správní rady, vím dobře, že máš pytle prachů. Určitě taky soucítíš se svými spolusvětoobčany v nouzi a jistě neodmítneš poslat jim zaokrouhlenou sumičku, aby se jim vedlo líp. Číslo konta znáš z mejch koncertů atakdál. Jo a kdyby se ti náhodou nechtělo, nevadí, nikdo tě nenutí. Já akorát při příštím televizním večírku s hosty, co se na něj dívá půlka světa, jen tak utrousím mezi řečí, že mi ty sušenky, co vaše firma vyrábí, nějak v poslední době nechutnaj, a proč jste se pohoršili. Nebo že jsem viděl jednoho šaška v tom tričku, co děláte, a on vypadal doopravdy tak, že se mu všechny baby smály.

Zabralo to okamžitě a vzepřel se jen šéfmanažer od Fordů. Jenomže když Robin prohlásil, že to jejich nový superšetrný Quinto by nechtěl ani zadarmo, protože by si v tom připadal jako superman, co si vyhonil bicepsy práškama, a během měsíce poklesnul prodej na třetinu, zastříhali ostatní šéfové ušima a správně si spočítali, že je lepší nějakej ten milión pustit na dobrou věc a myslet si, že prostě reklama podražila.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ řekl jsem, „udělali jste takovýho počítačovýho zbojníka. Z Robina se stal Robin Hood. Bohatým bral a chudým dával.“

„Dá se to tak říct. Jenomže tyhle sekáči, co se dovedli vyšplhat na balíky prachů a usadili se tam, nejsou žádný sralbotkové a pochopitelně začali hned přemejšlet, jak s Robinem skoncovat. Odkráglovat ho dost dobře nemohli. Některý lidí jsou po smrti nebezpečnější než za živa a jako profík mi určitě potvrdíte, že tím by rychle z Robina udělali mučedníka a že by možná museli solit ještě víc. Vrhli se tedy na Horna, aby to okamžitě tomu svýmu zpěváčkovi zatrhnul. Mimochodem, nemyslete si, že Horn taky necvakal – a jak. Samozřejmě, že to zkusil zarazit. Řval na nás celej den, ale k ničemu to nevedlo. Programátoři vždycky držej při sobě, jinak by s nima šéfové hrozně vorali, a tak jsme mu jen vysvětlovali, že když se jednou takovej program spustí, nedá se jen tak zarazit a že by to znamenalo úplnej konec Robina a nejen to, možná i dalších projektů, což by ho v součtu stálo mnohem víc, než platí teď. Octnul se na mrtvým bodě. Jediný, co mohl dělat, bylo najmout k programu jiný lidi, jenomže to by znamenalo ztratit náskok před konkurencí a tedy zase ztrátu. Navíc by se mohlo všecko provalit, takže další ztráta. Takhle to trvá už tři měsíce. A jak koukám, pokusil se Robina zlikvidovat suchou cestou. Musím uznat, že to nebyl tak špatnej tah, i když, se mu to zas nějak nedaří.“

Vypadalo to tak. Měl jsem ukázat téhle partě programátorů, že šéf vždycky ví, jak s nimi zatočit. Likvidaci osobnosti by sice Robin těžko přežil i jako zpěvák, ale na druhé straně by Polyton zachránil všechny budoucí projekty, které by si pochopitelně taky náležitě pojistil.

Brautigan odstrčil prázdný talíř a po chvilce mlčení se na mně podíval: „Co teď uděláte?“

„Tak úplně přesně nevím,“ řekl jsem. „Nějaký model Hornovi určitě nabídnu. Můžu vám jen slíbit, že kudlu do zad vám nevrazím. Mimochodem, neříká vám něco jméno Wolynski?“

Chvíli krčil ten kousek čela, který se dal na jeho zarostlé hlavě zahlédnout. „Není to ten maník, co včera zmrznul, nametenej do něma, u plotu kombinátu? Když ho ráno hlídači objevili, tak prej zvonil jak rampouch.“

Někteří mrtví nikomu nevadí a nikomu nechybí. Wolynski patřil mezi ně, a jestli mi ho bylo líto, tak nejspíš proto, že se to sluší. „Nenapadlo vás, že by takhle mohl zvonit jak rampouch taky někdo z vás? Třeba vy sám?“ řekl jsem a tvářil se, že vím mnohem víc, než jsem ve skutečnosti věděl. „Hornovi jde o hodně a má kolem sebe lidi, kteří se v umírání jiných vyznají.“

Nějak zvlášť jsem ho nevyděsil. Tahle rodina měla prostě pro strach snížené dispozice. Ještě chvíli burácel něco o tom, že brzy stejně bude taky celá výroba zábavy jen záležitostí počítačů a elektroniky, a vůbec mi nebránil, když jsem se zvednul a řekl, že musím zmizet.

„Máte kam?“ zeptala se mě Olga, potom, co jsme pomalu, tempem daným jejími francouzskými berlemi, vyšli před dům. Mlha už zmizela.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Můžete prozatím ke mně. Vyspíte se v kuchyni na gauči.“

Kdyby se do obláčků, které jsem v mrazivém vzduchu vydechoval, dalo psát jako do komiksových bublinek, stálo by tam, že náhoda je nádherná věc a že vůbec nevím, jak jí poděkovat.

Tiše jsme elektrickým invalidním vozíkem dojeli do ulice bezbariérových domků. Autíčko zastavilo před vjezdem do garáže a Olga stiskla dálkový ovladač vrat. Když se vrata otevřela, zhasla najednou Olga světla, rychle vycouvala z příjezdové cesty zpátky na ulici a rozjela se pryč.

Nechápavě jsem se na ni podíval.

„Někdo je u mě doma. Zavřel dveře z garáže do bytu, aby šetřil teplem. Když jsem pryč, nikdy to nedělám. Nedovedla bych s berlemi otevřít.“

Vlastně jsem se ani nedivil. Bylo skutečně jen otázkou času, než je stopy, které jsem zanechával v elektronickém systému řídícím chod společnosti i města, zavedou přesně tam, kde budu.

Neplatilo to v jediném případě. Dokud jsem zůstával v pohybujícím se elektrickém vozíku, který nebyl napojený na automatický řídicí systém, nemohli se dozvědět, kde jsem.

Do rána jsme pomalu jezdili po městě a střídali se v řízení. Bylo to něco, co jsem už skoro nepamatoval. Vyprávěli jsme si víc o sobě než o Robinovi, a poprvé od té doby, co ode mě Juliána odešla, jsem najednou jiné ženě říkal o tom, co mě doopravdy bolí a o čem jen někdy sním.

Když se rozednilo, vysadila mě před automatem, ve kterém jsem se jen před pár desítkami hodin potkal s Wolynskim.

„Kam pojedete teď?“ zeptal jsem se.

„Kam jinam než do knihovny,“ řekla.

„Nebojíte se?“.

„Víte, že jste mi ještě neřekl své jméno?“ odpověděla otázkou.

„Kalisek. Přečetla jste si to přece z karty.“

„Nemyslím příjmení. Myslím křestní jméno. Jak vám říkala vaše žena?“

„Bobe. Ale jmenuji se Bohumil. To jméno asi neznáte. Je to české jméno a kdekdo si myslí, že zní směšně.“

„Žádné jméno není legrační, dokud se o to nepostará ten, kdo je nosí,“ řekla. Pak zabouchla dvířka vozíku a odjela.

Otočil jsem se a bez ohlédnutí vešel do tepelného zámku automatu. Pokladní držela ruku na telefonu a vsadil bych se, že jsem jí mohl říct, jaké číslo volá.

(X.) „Vsadím se, že vám můžu říct, jaké číslo voláte,“ řekl jsem pokladní, vylovil z kapsy kombinézy lístek s číslem, který jsem včera dostal od Olgy, a nastrčil jsem jí ho pod nos.

Znehybněla, jako kdyby ji zničeno nic postihla křeč a obrna dohromady.

„Jen to vyťukejte, paňmámo,“ mile jsem se na ni usmál. „A až se vám ozvou, dejte mi je taky. Nejdřív bych ale chtěl trochu kafe.“

Ze strnutí se probrala, ale pro změnu ohluchla a oslepla, takže mě neviděla a neslyšela. Jako automat doťukala číselný kód.

Samozřejmě, že jsem ten milý hlas, který se ozval z telefonu, už jednou slyšel. Než stačila něco říct, naklonil jsem se přes pult k telefonu, aby mě na obrazovce na druhé straně linky zahlédli. „To jsem já, Kalisek. Zrovna jsem přišel do toho podniku, kde jsem se sešel s chudákem Wolynskim. Dám si teď kafe, ale počítám, že si pro mě někdo od vás brzo přijede. Připomeňte jim, aby se mnou zacházeli opatrně. Mám nálepku Křehké zboží, neklopit! Pana Horna by určitě mrzelo, kdyby se nedozvěděl zprávy, co mu nesu.“

Natáhl jsem se ještě víc a stiskl tlačítko KONEC. „To by stačilo, paňmámo. Teď už bych ale vážně rád to kafe.“

„No dovolte,“ řekla konečně a mně se ulevilo, že se jí smysly vrátily.

Stačil jsem vysrkat sotva půl kelímku, když před automatem zase zabrzdilo auto a dovnitř vběhli dva muži. Pilota tentokrát neposlali a taky v dalších drobnostech se scénář lišil. Nepadla jediná rána, jen mě vzali za ramena a ukázali mi, že bych měl nasedat.

Modrobílé auto Polytonu se bleskově rozjelo a optimální trasou, zvolenou automatickým řízením, začalo kličkovat ulicemi města. Brzy jsem poznal, že nemíříme k letišti, ale směrem, kde ležel nahrávací kombinát. Tak přece se tam dostanu na exkurzi.

Jenomže prohlídka nahrávacích studií – nejmodernějších na světě, pamatoval jsem si z propagačních textů firmy – se nekonala. Z podzemní garáže mě dovedli k výtahu a z něj pak krátkou chodbou do malé kanceláře, kterou jsem už jednou viděl. Alespoň zpočátku jsem měl takový dojem; dokud jsem si neuvědomil, že to způsobuje jen stejný výběr grafik na stěnách a sekretářka za stolem a to vše v modrém a bílém moři.

„Představovat nás nemusíte, mládenci,“ řekl jsem bodře místo pozdravu. „My se se slečnou už známe.“

„Počkejte dole, zavolám vás,“ řekla a zůstali jsme sami. Nic víc. Zdálo se, že pro některé lidí jsem dneska vzduch.

Stál jsem, čekal a myslel na to, jestli Olgu nechali dojet do knihovny. Přál jsem si, aby to tak bylo, ale taky jsem se bál, že se to nestane a že ji alespoň zkusí převálcovat. Nebyl to nejlepší pocit, ale nemohl jsem nic dělat než doufat, že bude mít štěstí.

Potom na stole něco bliklo a studená kráska skoro neznatelně kývla hlavou.

„Pan Horn vás čeká,“ řekla a dál se věnovala stolu.

Jeho výsost pan Úzkolebý a Štíhloruký mě tentokrát registroval, sotva jsem se objevil na měkkém koberci, kterým měl nejmíň hektarovou halu, sloužící mu za pracovnu, vystlanou ode zdi ke zdi. Pochodoval jsem ke křeslu před stolem, za nímž seděl. Tvářil jsem se, že jsem přišel dobrovolně, a že jsem se na přátelské posezení s krajanem strašně těšil.

„Než začnu, pane Horne,“ spustil jsem, ještě než jsem dosedl, „musím vám říct, že mě na vás něco mrzí. Kdybyste mi bez okolků rovnou pověděl, o co jde, ušetřil byste mi spoustu práce a taky spoustu boulí. Všechno podstatné jsem se stejně dozvěděl.“

Ovládal se skvěle, léta výtečného tréninku byla znát. Ale přesto jsem poznal, jak málo je mu po chuti způsob, kterým s ním mluvím. Ani já jsem si nebyl tak docela jistý, jestli jsem ve své kůži. Od okamžiku, kdy jsem tuhle zakázku přijal, jsem si pořád na něco hrál, ať už před jinými nebo sám před sebou. Ani jednu, ani druhou polohu jsem moc nezvládal. Jenomže tlesknout do dlaní a křiknout začínáme znova se tady nedalo.

„Co podstatného jste se tedy dozvěděl?“ řekl Horn studeně a přikrčil svůj malý nos.

„Že Robin není nic víc než dokonalá zvuková a prostorová nahrávka. Experiment, který skvěle vyšel a zřejmě je začátkem úplně nové éry v interpretaci a celém průmyslu zábavy. To je první věc. Dozvěděl jsem se taky, proč potřebujete Robina zlikvidovat, a můžu vám říct, že vás naprosto chápu. Kdybych byl na vašem místě, nejednal bych jinak. Jestli je nějaký zločin vskutku odporný, tak je to vyděračství. A vím, že na vyděrače neplatí nic jiného, než s ním rázně skoncovat.“

Gestem ruky jsem ten konec naznačil. Překonával jsem se, tenhle výkon by musel ocenit i sám Shakespeare. Teď jsem jen nesměl ztratit nervy. Musel jsem počkat, až promluví on.

Ticho se vleklo a zdálo se, že pán z Polytonu na mně hodlá šetřit hlasivkami i s dechem.

„A pokud je vyděrač jen dokonalou nahrávkou…“ řekl konečně. „Co byste radil v takovém případě?“

„Hledat nejen autora nahrávky, ale hlavně toho, kdo vydírá autora. Kdybyste mi dal od začátku volnou ruku, pokud jde o přístup k informacím, věděl bych víc a mohl být konkrétnější. Ale zkusím to. Ta programátorská parta ve vašem podniku sice zabudovala do Robinova programu tendenci získat peníze za každou cenu, avšak ten nápad nabeton nepocházel z jejich hlav, určitě k tomu sami byli donuceni. Kým, to mi ještě tak úplně jasné není. Mám jen podezření. Dobře víte, jak podivné společenství jsou veteráni z Kolumbie. Jak při sobě drží a s jakou nostalgií vzpomínají na ty skvělé doby, kdy válčili. Je to něco úplně jiného, než byli předtím veteráni z Vietnamu. Tihle se chtějí vrátit. Chtějí se mstít a ne zapomenout. A co myslíte, kolik by takový návrat v plné polní, s dostatkem střeliva a těžkých zbraní, stál? A byla by ochotna vůbec některá vláda nejen invazi plánovat, ale také ji zaplatit? Dobře víte, že ne. Co tedy zbývá, než si ty prachy sehnat jinými prostředky… Dělali to tak všichni jejich předchůdci, Francouzi, kteří se chtěli vrátit do Alžíru, Irská republikánská armáda, pseudorevoluční komanda.“

Zdálo se, že Horn tuhle narychlo ušitou konstrukci, poslouchá s jistým zaujetím, nicméně k zobání z ruky to mělo ještě hodně daleko. „To všechno je hezké, avšak jsou to jen obecné kecy, Kalisku. Od problému, o který mi jde, mi to nepomůže.“

„To ne, ale cestu to naznačuje. Proč nedat Robina dohromady s kolumbijskými veterány? Lidi je rádi nemají v téhle zemi a natož v jiných koutech světa. Představte si pravděpodobný model situace, vycházející z odhalení Robinovy nehezké minulosti. Samozřejmě, vím, že Robin v Kolumbii nikdy nebyl. Avšak proč ho tam neobjevit? Ideální by byl kratičký dokument, nejlíp nějaké video z vyhlazovací akce. Vesnice v pralese, pár mrtvých indiánských dětí, poněkud sadistický Robinův úsměv, to by úplně stačilo. Hned potom vydáme prohlášení, že jde o sprostý podvrh a přineseme spoustu důkazů, že to doopravdy podvrh byl. Ale to už bude stačit, aby lidi zastříhali ušima. A když pak se někdo zeptá, na co vlastně Robin ty prachy sbírá a jestli opravdu se za ně nakupuje jídlo a léky pro hladovějící v Evropě a Africe nebo jestli se za ně kupují kulomety a granáty pro kolumbijské vrahy – co myslíte, že udělá naše skvělá, objektivní, ale hlavně závistivá veřejnost?“

„Hmm.“ Víc neřekl, ale věděl jsem, že je to úspěch.

„Dejte mi pár dní a dostanete, co jste si objednal. Zatím se ale do ničeho nepouštějte. Jen pozor na lidi z Kolumbie, jestli se vám tu náhodou někdo takový nemotá v personálu.“ Přimhouřil oči a já poznal, že jsem se do té nehoráznosti nepustil nadarmo. Cítil jsem téměř rozkoš z toho, jak dokážu manipulovat člověkem, který vydělává milióny, rozhoduje o osudech tisíců a jednotlivce si může dovolit zabíjet.

„Jak dlouhou dobu potřebujete na detailní model?“ zeptal se stroze. Už zase to byl ten starý dobrý Horn, který jen poroučí. „Maximálně týden. Když budu hotový dřív, ozvu se sám.“

Propustil mě a táž dvojice svalnatých podržtašků, která mě k němu dovedla, mě dopravila na letiště. Spoj do Vandyku startoval po poledni. Měl jsem spoustu času, abych se pokusil zavolat do městské knihovny.

Telefon slečny Brautiganové však zůstával němý. Ale určitě je někde v budově, řekl automat. Nikdo ji neviděl odcházet. Hned jak ji objeví, zavolá mi. Litoval jsem, avšak nebylo to možné. Taky žádný vzkaz jsem nechtěl nechat. Opravdu, ozvu se sám. Cvak.

Zavřel jsem oči a pokusil se nevnímat svět. Nebo alespoň tohle město, studené a zlé jako zimní noc. I když takové nejspíš nebylo. To jen já jsem byl studený a dnes už taky zlý.

Zbývá mi týden, pokud má pavučina lží vydrží tak dlouho. Co přijde potom, jsem si nedovedl dost dobře představit. Uvažovat o modelu vlastního osudu je něco úplně jiného, než klidně a nezúčastněně modelovat situace, v nichž se octnou jiní. Taky mi chyběla celá řada dat a variant mé likvidace bylo hned několik. V té první, nejostřejší, jsem se za týden už nemusel taky ráno probudit. V té poslední, docela elegantní, jsem si jen sháněl jinou zajímavou práci.

Umělý hlas, který předstíral, že patří nějaké prsaté krásce, mě naléhavě žádal, abych se dostavil k odletu linky do Vandyku. Zamířil jsem tam, ale na poslední chvíli jsem si to rozmyslel a vešel do plastového tunelu, vedoucího k jinému letadlu. Nic jsem neriskoval, když mě vrátí, omluvím se, že jsem si spletl číslo východu. Ale nevrátili mě a během deseti minut jsem se vznášel dvanáct kilometrů nad zemí směrem do grónského Godhavnu. Neměl jsem potuchy, kde se to město nalézá a co mě tam čeká.

Byl to docela příjemný pocit, mít před sebou něco naprosto nepravděpodobného, co bych nedokázal modelovat. Docela jsem se těšil. Hned z letiště zavolám Juliáně a poprosím ji, aby mi půjčila děti. Nebo aby mě s nimi nechala chvíli promluvit.

Možná že taky začnu doopravdy pracovat na modelu Robinovy likvidace. Rozhodně zavolám Brautigana a spol. Programátoři by se měli dozvědět, co je čeká, raději ode mne než od Horna.

Nebylo mi jich nijak zvlášť líto. Věděl jsem, že ta skvělá parta, co dneska tak drží při sobě a umí stisknout pracháče pro dobrou věc, začne zítra nebo pozítří inkasovat prachy taky pro sebe. I mafie byla na počátku spolek s cíli téměř chvályhodnými.

Z opěradla mezi křesly jsem vylovil sluchátka a nasadil si je. Na malé trojrozměrné obrazovce přede mnou se objevil nejdřív nápis His master’s voice a potom třiceticentimetrový Robin. Dřív než se stačil nadechnout, přeladil jsem na zpravodajství.

Na letišti v Ivugiviku právě havaroval při startu kluzák společnosti Polyton se třemi osobami na palubě, oznamovala CBS. Příčina nehody se vyšetřuje.

Na šedém betonu se krčila hromádka modrobílých bezmocných trosek. Požárníci zrovna nakládali do velké dodávky těla. Vůz se pomalu rozjel od trosek pryč. Pohyboval se příliš pomalu, než aby si někdo mohl myslet, že pospíchá do nemocnice.

Pan Karl Horn potvrdil, že je skvělý organizátor. Shodil jsem sluchátka a nechal obraz vyblednout.

Venku za okénkem bylo modré nebe a bílé mraky a já se poprvé v životě toho pohledu bál.

ilustrace ZDENA BRATRŠOVSKÁ

BYLO NEBYLO

Dnes vám napíšu o panu učiteli Bláhovi. (Někdy se divím, že vás ty moje vzpomínky zajímají. Když jsem byl malý a někdo mi vykládal o „starých časech“, nudilo mne to. Třeba si říkáte: Aspoň se děda nějak zaměstná, aspoň si nebude připadat zbytečný.) Učil mne na obecné škole, ve třetí nebo ve čtvrté třídě. Říkalo se o něm, že má na temeni nějakou kovovou destičku, protože ho za prvé světové války praštila do hlavy vrtule, když startoval letadlo. (Tenkrát, jak víte, se to dělalo ručně, jako když spouštíte motor starého auta klikou.) Podle jiné verze se zřítil s nějakého stěžně nebo komína. Když se prý do toho místa, kde má destičku, uhodí, když o ni něčím zavadí, dostane prý záchvat zuřivosti. My, venkovští kluci, jsme tomu moc nevěřili, protože jsme ho znali jako kliďase, na němž bylo podivné leda to, že se ničemu nesmál a že se někdy, uprostřed výkladu, zahleděl k oknu a přestal nás na chvíli vnímat, takže na nás musel vlítnout řídící Rámeš. (Toho, koho pan řídící přistihl, jak hraje „káču“ nebo „vlaštovky“, drapl za kůžičku pod uchem a dovlekl zpět do lavice. Dost to bolelo.)

Abyste rozuměli, učitel Bláha nebyl v naší obci jediný, kdo si vysloužil takovou historku. (Dnes už je to město, moje rodná vesnice splynula se sousední obcí, s Doběticemi. S dobětickými kluky jsme byli samozřejmě na válečné noze, ale to by bylo jiné vyprávění.) Tak třeba řezník a pohodný Lacina bydlel v pastoušce u potoka a nikdo z nás, ani Pepík Kaucký, by ho byl nenavštívil, protože se říkalo, že má uprostřed kuchyně past, do které chytá každého, kdo váží aspoň půl metráku. Pak ho rozseká do salámu. (Pochybuji, že tenkrát někdo z nás vážil víc než půl metráku. Jedli jsme většinou škubánky, kapustu a mléčnou polévku.)

Jirka Semerád, syn bohatého sedláka a pekaře, měl zase staršího bratra Gustava, o kterém se vykládalo, že je náměsíčný. Jirka to urputně popíral, tvrdil, že jeho brácha prostě chodí v noci za holkama a musí lézt po střeše, aby na to jeho rodiče nepřišli, ale v každém případě to dopadlo špatně. Jednou jsme se schovali v chlívku tetky Rydvalové, která nedoslýchala, v noci jsme přelezli na střechu sousední stodoly, která patřila Semerádovým, a když jsme uviděli Gustava na protější lomenici, roztočili jsme pět řehtaček. Gustav zakolísal, sletěl na kamenný dvorek a zlámal si, jak jsme se dodatečně dozvěděli, několik žeber a nohu ve stehně. Navíc vyběhl ze dveří starý Semerád, obrovský chlap, se vzduchovkou, a postřelil Honzu Lehečku, který seděl vedle mne na doškách. Živě si pamatuji, jak Honza uprostřed škytavého smíchu zavyl, chytil se pravou rukou za levé rameno a po zadku, stočený do klubka, sjížděl se střechy. (Nedávno jsem Lehečku potkal. Vypomáhá jako účetní v družstvu Snaha, kde byl předtím zaměstnaný, a má už pět vnuků. S kyselou tváří prohlásil, že za to revma, které má v zádech, určitě vděčí těm brokům, s kterými žije už šedesát let a k nimž se u žádného doktora netroufal přiznat.) Zkrátka bylo víc podivínů i víc povídaček. Svět byl menší a psychiatři ještě nebyli v módě.

Buď jak buď, historka o stříbrné destičce byla pravdivá. Dokonce je možné, že Pepík Kaucký svým žertíkem změnil život pana učitele Bláhy. Uprostřed naší učebny stála vysoká prosklená skříň s pomůckami, které se nevešly do kabinetu. („Kabinet“ byl jen přístěnek pod schodištěm. Byly tam police, plné sklenic s nakládanými okurkami a džemů paní školníkové, lopaty a zahradnický trakař.) Pepík Kaucký se o přestávce zahrabal mezi nástěnné obrazy a mapy, které ležely na skříni, a když se učitel Bláha po svém zvyku zasnil při výkladu před oknem, střelil ho peckou z praku do temene. Strefil se. (Kaucký pak vystudoval medicínu, což by vysvětlovalo, proč tenkrát rozřezával chcíplé krysy, proč strkal živé vrabce pod skleněný zvon, který jsem ukradl z otcova krámu, a proč říkal, že „s tou destičkou to není jen tak. S tou destičkou se to musí prubnout.“)

Učitel Bláha, poté, co ho pecka zasáhla, se pomalu obrátil. Trochu se přikrčil, což bylo při jeho vzpřímeném postoji zvlášť nápadné, a ruce odtáhl od boků, dlaněmi vpřed, jako by chtěl uchopit tyč, s níž bude balancovat na laně. Nevím, jestli mlčel nebo jestli něco zařval. Stačilo mi, jak se na nás podíval. Koho z nás otluče o zeď? Koho roztrhá? Nikdo ani nedýchal. Dlouhými kroky došel k Frantovi Bezděků, vytáhl ho za límec z lavice a vsoukal ho pod katedru jako duchnu. Dalšího kluka vecpal do umyvadla. Mne napěchoval do kouta a přirazil ke mně skříň. Jiné kluky naházel na skříň. Hřadovali tam jako sádrové slepice; Pepík Kaucký, na němž seděli, se ani nehnul. Když nás učitel Bláha zastrkal do všech dutin a výklenků, začal přemisťovat lavice. Přeoral celou třídu, nastolil jiný, šílený pořádek.

Nevypadal vztekle nebo mstivě. Nevypadal ani jako můj otec, kterého každou chvíli rozzuřila nějaká maličkost, třeba když jsem v našem krámě shodil láhev s octem nebo když jsem začal jíst kroupovou polévku dřív než chleba, který jsem k ní přikusoval. Nevypadal ani jako řídící Rámeš, který uměl hněv i přísnost výborně předstírat. Učitel Bláha připomínal spíš medvěda, který nadzvedá lesní vývrat, aby se přesvědčil, jestli pod ním nesídlí nějaký hlodavec nebo divoké včely. Utíkáte před takovým medvědem ze strachu nebo z obdivu? Přitom se zřejmě učitel Bláha krotil, jako by si říkal, Řádit můžu, řádit musím, ale nesmím ublížit. Když jsem mu později pomáhal při jeho „vykopávkových“ výzkumech, poznal jsem, že je to vlastně mírný člověk.

V příštích týdnech zastupoval Bláhu katecheta Horniš. Většinou nám vykládal o splašených koních, o vypálených stodolách a o lidech, kteří si tyhle pohromy určitě zasloužili, protože brali boží jméno nadarmo, kleli a hřešili. Zabíralo to hlavně na Emila Soukupa, který při každé zmínce o krvi zbledl a utekl na záchod. Hornišovy vyprávěnky z něj v té době udělaly náruživého katolíka: Začal chodit do kostela a okřikoval nás, když jsme kouřili, prali se či hádali. (Později se stal tajemníkem na ministerstvu financí a byl několikrát vyznamenaný za vzornou práci.)

Po Hornišovi nastoupil nový učitel. Jmenoval se Metelka a každý den dojížděl z Dobětic na koni jako prezident Masaryk, jenže ve své zelené kamizole připomínal spíš správce nebo myslivce. Leckterá panička, například paní stavitelova, stála o jeho přízeň, ale naštěstí nebo naneštěstí se o něj nejvíc zajímala bláznivá Šulína, starší, nohatá a negramotná sestra Franty Bezděka, který se nám snažil namluvit, že to jeho sestra není, že ji jako malou našli pohozenou v houští či na zápraží a že se nad ní slitovali. Se Šulínou totiž byly potíže. Posílala sama sobě doporučené dopisy, které pak na poště, při příjmu, podepisovala krasopisnou vlnovkou, a po vyučování čekala za školou na kluky. Kromě Metelky se jí líbil každý, kdo měřil víc než 180 cm. (Když ji řídící Rámeš vyváděl ze třídy, opatrně se ohlížel, protože u Šulíny člověk nikdy neodhadl, kdy a kde se začne svlékat. Za peníze, které jsme jí někdy já a Pepík Kaucký nabízeli, to dělat nechtěla. Emil Soukup říkal, že se vyplatí, když se člověk před ní rozbrečí. Dnes by Šulína se svou vysokou štíhlou postavou, mohutným poprsím a načerveněnými tvářemi vyhrála lecjakou soutěž krásy. Ta její indolence by ostatně taky nevadila. My, já a Pepík Kaucký, jsme z toho nikdy nic neměli, protože se nám nikdy nepodařilo brečet na povel.)

Na Bláhu jsme brzy zapomněli. Za to, že jsem mu po čase, když se vrátil z nemocnice, začal nosit nedělní obědy, může hlavně teta Marika. Byla to vesnická lidumilka, která nesnesla pomyšlení, že je někdo svobodný, hubený nebo málomluvný. (Zdá se mi, že takových obšťastňovatelů, jako byla teta Marika, postupem času přibývá. Buď je to tím, že je taky víc samotářů, nebo jsou samotáři považováni za nebezpečnější, než tomu bylo dřív. I když bych řekl, že čím víc se člověk raduje, tím míň má nároků.) Když tedy teta Marika zjistila, že Bláha s nikým nežije a že si libuje v dlouhých procházkách, navařila plný hrnec polenty a poslala mne za ním. Moje obava, že mne zavěsí na kliku nebo vecpe do uhláku, byla zbytečná. Díval se na mne s ovčím výrazem, žvýkal troubel dýmky, kterou si zřejmě zapomněl nacpat, a mlčel. Měl ve svém pokoji čisto, prostřeno, ale jídla se ani netkl. „Nemůžu,“ řekl po chvíli. Ukázal na pohovku, na uzlíček v obinadle: „Ta mrcha štěbetavá se přežrala a pukla.“ Mínil svou ochočenou kavku, s níž chodíval na procházky. „Kde ji mám pohřbít?“ zeptal se sklíčeněji, než chtěl. „Na zahradě? V řece?“ Odpověděl jsem, že by se k tomu možná hodilo pole, kde se říkalo U kuřího lánu. Nevěděl jsem, jestli mne vůbec poslouchá a jestli nemám odejít. Kousal jsem se do rtů a škrábal prsty pod košilí. Nikdy předtím jsem neměl tak hmatatelný pocit, že se čas zpomaluje jako zanesený, rozbahněný potok.

Pole, o kterém jsem se Bláhovi zmínil, leželo asi pět kilometrů za vsí, za vilou Hanousků, v níž je dnes, pokud vím, městská knihovna. Byla to jen souvrať v klínu lesa, zvlněný kamenitý úhor, který vůbec nepřipomínal okolní krajinu. Říkalo se, že tam stávala malá osada, v níž dožívali přestárlí, ale to muselo být dávno. (Se starými lidmi je potíž. Všechno, co dělají, vypadá nějak zpozdile, nepřípadně: Když se svléknou do trenek a vyrazí k přespolnímu běhu, píšou o nich noviny jako o kuriozitě a jejich vrstevníci se ťukají do čela. Když se zamilují, působí to skoro oplzle, jako psí nebo holubí námluvy, v nichž zřejmě spatřujeme vlastní karikaturu.)

Začali jsme kopat pod stínem velkého smrku, ale rýč i lopatku jsme brzy odložili, protože jsme shledali, že to, co jsme pokládali za štěrk, jsou vlastně opracované, souvislé kamenné desky. Když jsme se jednu z nich pokoušeli nadzvednout, ozvala se děsivá, dutá rána. Uskočil jsem a napadlo mne, že se upšoukla sama země, aby nás odradila a aby se nám vysmála, stejně jako to dělal Emil Soukup, když se chtěl ve škole vyhnout zkoušení. Bláha zapadl až po prsa do nějaké spáry a balíček se zdechlinou, který jsme chtěli pochovat, zmizel pod zemí.

„Jeskyně,“ prohlásil Bláha. „Jak to, že ji ještě nikdo neobjevil?“ Vypadal dost legračně. Vězel mezi dvěma vzpříčenými deskami jako velká obložená váza, připravená k přepravě, ale zdálo se, že mu to nijak zvlášť nevadí. Několikrát sice sebou zazmítal, ale když se mu nepodařilo ani uvolnit lokty, ustal. Nevím, proč mě v té chvíli napadlo, že kdybych teď Bláhu polechtal, otřásaly by se smíchem spíš ty kamenné pláty než on. (Nejspíš to byla reakce na ten zážitek, na tu představu, že se propadnu do té jámy jako Bláhova kavka, s přelámanými končetinami. O tom, že jsou lidé, které by to nadchlo, tuším speleologové, jsme samozřejmě nevěděli.) Nejdřív jsem musel Bláhu opatrně podkopat. Všiml jsem si přitom výzdoby, vyryté do kamenných desek. Jako by někdo rozsekal divoké ptáky, pavouky a chobotnice a z jejich částí, z drápů, ramen a hlav, upletl ornament. To už jsme stáli na úzké plošince, z níž klesalo dolů kamenné schodiště. Nelekala mne ani tak bezednost té jeskyně, jako spíš Bláhův výraz: Střídavě bledl a červenal, skoro poslepu zakresloval do sešitku, který ještě od dob učitelování nosil v zadní kapse u kalhot, plánky i výzdobu, a pak se mne zeptal, jestli mám zápalky a škrtátko. Řekl jsem, že ne, ale že si je příště určitě vezmu. „Příště?“ opáčil. „A co hmat? Hmat nemáš?“ Slyšel jsem „A co hlad“ a myslel jsem, že chce svačit; pochopil jsem, teprv když začal přikrčeně, pozpátku sestupovat po temných schodech.

Další události popíšu jen stručně. (Líčení, co pro mne to dobrodružství a to přátelství s učitelem Bláhou znamenalo, by vám bezpochyby připadalo podezřelé.) Kavčí mrtvolku jsme objevili až večer, když jsme si donesli z domova petrolejku, ve vodní nádrži, do níž ústilo schodiště. Místo vody v ní byla samozřejmě suť a kal a její stěny provrtaly kořeny stromů, ale dno bylo poměrně neporušené. Chodili jsme tam skoro obden. Pověra, která se k tomu místu vázala, zaručovala, že nás nikdo nebude sledovat. (V mém dětství existovali ještě duchové, hlavně na hradech a v okolí hřbitovů. Zato zprávy o tom, jak dopadla ta či ona bitva, kdo se čím provinil nebo vyznamenal, jak žije ten či onen panovník nebo prostě jak se vydařily žně, vyznívaly řekl bych věcněji, lidštěji, než jak to dnes předkládají noviny nebo televize.) Mimochodem řečeno, Bláha, který v sobě nezapřel bývalého učitele, soudil, že název té končiny, U kuřího lánu, vznikl z původního označení U kurhanu. Skutečně jsme brzy, soustavným poklepem, zjistili, že pod zanesenou vodní nádrží musí být další dutý prostor.

Nemýlili jsme se. Pod jezírkem jsme objevili rozsáhlou kryptu, s chodbami a výklenky, s nástěnnými nápisy a dokonce s jakýmisi přístroji, které nahrazovaly kalendář. Obrázkové písmo na stěnách zachycovalo, jak vysvětloval Bláha, úroveň lidských dovedností a znalostí v různých časových obdobích. Na jedné takové tabuli jsme například rozeznali pluh, zbraně, lékařské a měřicí přístroje, na jiné schéma buněčného jádra a elektronky, na další kult matky, boha, pohlaví a knihy atd. Nezaráželo nás ani tak to, že letopočty, připsané po stranách, vycházely z nějakého neznámého, ale promyšleného kalendáře, jako spíš to, že řazení lidských objevů postupovalo v jakýchsi vlnách, kruzích, jako příliv a odliv. Saně byly objeveny čtyřikrát, kompas šestkrát, kult rodiny se rozpadl třikrát atd. S pokrokem, jak o něm dnes mluvíme, ty obrázkové dějiny zkrátka nepočítaly.

Časoměrný přístroj, o němž jsem se zmínil, stál v průčelí místnosti a připomínal velkou, postavenou cívku, v jejímž kovaném obložení zelo okénko z tenkého skla. Pod sklem, na měděném válci, jsme přečetli vyrytý číselný údaj, který si sice nepamatuji, ale který odpovídal objevům a událostem, jaké byly v době mého dětství aktuální: Letadlo, model atomu, secesní rostlinné ornamenty, homosexuální vztah, náznaky sociálních revolucí. Bláha tvrdil, že válec uvnitř „hodin“ se dosud otáčí, že s každým oběhem Země kolem Slunce naskočí nové číslo, nový rok. Srovnával čísla v okénku s čísly na tabulích a říkal, že obrázkové znaky zachycují i budoucí vývoj naší civilizace. (Kluky budoucí vývoj nezajímá. Žijí ze dne na den. Proto si na další obrázky příliš nepamatuju. Pokud se nemýlím, vypadaly divně: honičky krys, klikatiny blesků a rozrytá země.)

Mezi těmi tabulemi, jako v muzeu, stály skleněné rakve s nahými, štíhlými a křehkými těly. Jako by živými. Bylo to hrozné i krásné. V obličeji mumií jsme rozeznali několik drobných, kruhových vpichů a oči byly trochu šikmé, většinou temně modré. V kryptě byl sice zatuchlý vzduch, ale rakve byly, jak mi vysvětlil Bláha, podle všeho hermeticky uzavřeny, takže nedošlo k posmrtnému rozkladu. Musím se přiznat, že jsem se tam zamiloval. Učarovala mi jedna mumie, kterou jsme nazvali „tatarská princezna“, protože podél jejího trupu leželo nejvíc šperků, látek i potravin. Věřil jsem, že čeká, až ji někdo probudí: Je zakletá do podzemního zámku, kam jsem si tenkrát, už předtím, než jsme objevili kryptu, umisťoval to, co jsem si vysnil. (Přispěly k tomu pohádky kmotry Březinové, jedné ženy ze sousední vesnice, které otec dovolil, aby před jeho krámem prodávala borůvky a brusinky. Věděl, že se nemusí bát konkurence: Lidé šetřili a sbírali si lesní plodiny sami. Zato jsem na tom vydělal já: Postával jsem u ní a poslouchal její vyprávění. Mimoto jsem hodně četl, hlavně dějepisné knížky.)

Přemlouval jsem Bláhu, abychom se podkopali ještě hlouběji pod zem, do přepychových lázní, v nichž si nějaký císař podřezává žíly, nebo k břehům, na kterých odpočívají rusalky. Jednou jsem si klekl k princeznině rakvi a začal jsem, skoro plačky, naléhat: „Musíme ji vysvobodit! Chce k nám, na svět!“ Zatvářil se nevrle, odstrčil mne a řekl, že s našimi výzkumy skončíme, že to nemá smysl, protože by nám beztak nikdo neuvěřil. Myslím, že se trochu bál, aby mi ty vidiny, osvěžované pobytem v kryptě, nevlezly na mozek. Mimoto se zřejmě, jako učitel, těžko vypořádával s tím, že mohu tak zblízka okukovat ženskou nahotu. Žen bylo v hrobce nejvíc: Předpokládali jsme, že jsou to princezniny sestry, služky a vychovatelky.

Bylo to pro mne kruté rozhodnutí, tím spíš, že jsme si ještě před několika dny s Bláhou trochu naivně představovali, co si všechno dopřejeme, až zbohatneme ze svého objevu, až prodáme zařízení krypty nějakému slavnému muzeu nebo až se staneme správci na svém nalezišti. Chodili jsme v duchu vyšňoření po karlovarské promenádě, jezdili v pražských drožkách a ochutnávali ústřice a langusty. Doufal jsem, že si z těch peněz dám tajně u nějakého koláře nebo truhláře udělat kánoi, s níž sjedu Lužnici. Ten sen se mi nikdy nesplnil. (To jsem ještě nevěděl o dvojsečnosti bídy: Z některých lidí, pravda, činí lotry, ale z jiných vynálezce. Když dnes vídám lyžaře s nákladnou výzbrojí, oblečené jako kašpárky a nazuté do těžkých bot, těžších, než jaké dozajista proklínali na vojně, zasteskne se mi po prkýnkách ze staré postele, po neckách a po březové kůře. Napadá mne: Umíte ještě otloukat píšťalky a kokrhat přes stéblo?)

S tím vším byl tedy konec. Bláha se mi vyhýbal a já jsem tušil, že mne klame, že chodí za tatarskou princeznou a jejím dvorem dál, sám. Probudil ji, nebo jen hlídá její spánek? (Vy se učíte ze suchopárných učebnic, které se mění skoro rok od roku, já jsem se učil z pohádek kmotry Březinové. Nikdy jsem si ostatně nemyslel, že jde jen o pohádky. Všechno, co si my lidé vyprávíme, se určitě v nějaké podobě přihodilo nebo přihodí. V poslední době čítám různé populárně-vědecké články, snad také dík Bláhovi, který ve mně tento zájem zažehl, a zdá se mi dost paradoxní, že nám baktérie nebo černé díry ve vesmíru připadají skutečnější než třeba Gilgamešovy příhody.) Sám jsem se ke kryptě už nikdy neodvážil. Nebyl to strach, spíš nejistota, jak by mne princezna, neřku-li Bláha, po tom odloučení uvítali.

O to horlivěji jsem se zas zapojil do klukovských akcí. Pochybuju, že mne kluci postrádali, když jsme předtím s Bláhou tajně bádali. Zřejmě si mysleli, že jsem byl nemocný nebo že jsem pomáhal v krámě. Když jsem se zas mezi nimi objevil, trochu jsem poklesl v ceně, jako každý, kdo přijde někam pozdě. Dohnal jsem to brzy: Připadal jsem si nějak chtivější a zvlčilejší. Když může pes nebo liška přenášet vzteklinu, proč by mne nemohla nakazit tatarská princezna? Za několik dní jsem si mezi kluky vysloužil pověst nejlepšího střelce a karetního hráče. (Výpravy proti Dobětičákům nás v té době už omrzely. Scházeli jsme se u rybníka a stříleli z luků po kachnách. Na podzim, když vodní ptáci odtáhli a když jsme očesali všechny štěpnice, hráli jsme u ohníčku licitovaný mariáš. Kouřili jsme přitom „kuby“, orobinec, protože jsme se chtěli co nejdřív přiblížit dospělosti.) O mých stycích s Bláhou se kluci vůbec nedozvěděli.

Pak přiběhl Franta Bezděků se zprávou, že se ztratila Šulína. Byl z toho velký rozruch. Patřila k naší obci stejně jako kostel s varhanami, na nichž už několik let nehrály tři pedály, stejně jako kašna, z níž pan Řehák, obecní zřízenec, každý den, s patřičnými nadávkami, vybíral papírové kornouty, které jsme tam v noci sázeli jako ředkvičky, stejně jako řezník Lacina a velký rezavý kocour tety Rydvalové. Kdo bude za školou číhat na dlouhány, když ne Šulína? Kdo bude na poště vlnovkovat dopisy? Věděli jsme, že se nikdy nevzdálila dál než k závorám pod vesnicí, kde občas vyhlížela lokálku, aby se mohla předvést i panu strojvůdci a panu zvěrolékaři z Mojžíře. Nebyla tam. Hledala ji tenkrát celá vesnice, několik dní, ve sklepech, ve stodolách, v obilí. Nenašli jsme ji. Začal jsem tušit, kde by mohla být poté, co jsem zahlédl Bláhu, který v těch dnech přestal vycházet: Stál za záclonou svého pokoje, sledoval cvrkot ve vsi, a ta hrůza, kterou v nás kdysi vzbudil, když ho Kaucký postřelil peckou, se teď zračila v jeho obličeji.

Vesnice nakonec usoudila, že se Šulína vypravila „někam do světa“ a že si jistě po čase přivede nějakého ženicha – čahouna, který z ní vytluče její bláznivé nápady, což nakonec kdekoho uklidnilo. Pak se Bláha, prý z vlastní vůle, vrátil do blázince v Beřkovicích, kde se léčil už dřív, po svém záchvatu. Za pár let tam zemřel. Asi měsíc před smrtí jsem ho navštívil. Nevím, zda mne poznal. Nemluvil, čáral si prstem ve vzduchu, a teprv když jsem se ho zeptal na tatarskou princeznu, začal si omluvně obracet kapsy a vyzouvat boty, snad aby mi dokázal, že o ní nic neví, že ji nikde nepřechovává. Když jsem odcházel, trochu jsem se styděl. Proč jsme ji oba zapírali? Proč jsme si, aspoň jeden před druhým, nedokázali připomenout protáhlé olivové údy pod sklem, okroužkovanou, pyšnou tvář a společný obdiv, který z nás, ze mne a z Bláhy, navzdory věkovému rozdílu, udělal na pár týdnů opravdové přátele?

Při té návštěvě už jsem věděl, jak to s naší živomrtvou kráskou dopadlo, a Bláha také. Nevěřil jsem v jeho bláznovství. Do ústavu, v němž dožíval, by se spíš hodil Jarda Čedík, se kterým jsem seděl v téže lavici a který hvízdal, kdykoli močil, aby ho prý měchýř líp poslouchal, nebo tetička Marika, která mě chtěla odnaučit hryzání nehtů tím, že mne v kostele nebo při obědě přehnaně, zuřivě napodobovala, takže si lidé od ní pro jistotu odsedávali. (Kolikrát si říkám, zda by z hlediska státní prosperity nebylo výhodnější, kdyby se ty funkce, ty diagnózy, jakými nás častují odborní lékaři, prohodily: Například Jarda Cedík, který, pokud vím, už vystřídal pěknou řádku zaměstnání i trestnic, by si hospitalizaci v Beřkovicích nebo v Dobřanech pochvaloval, protože jeho hlavní heslo vždy znělo, jak se zadarmo nadlábnout. Skutečným neurotikům nebo psychotikům by naproti tomu spíš prospělo, kdyby je příslušní úředníci poslali zpátky do ulic a do podniků, aby mohli šťastně, v družném shonu, zapomenout na své vize a deprese, na své chybné starty a na svou přespočetnost. Jestli doporučuju něco, co už se dávno praktikuje, promiňte. Čím je člověk starší, tím radši rozumuje, a někdy si nevšimne, co se kolem něho změnilo. Mimoto už mu změny, o kterých se mluví, nepřipadají tak nové a světoborné.)

Zbývá tedy vylíčit, co jsem našel v kryptě poté, co vesnice definitivně oželela Šulínu. Vydal jsem se tam jednoho deštivého odpoledne, v teniskách, abych nezničil své jediné polobotky. Naše pole vypadalo tak pustě a neporušeně, jako když jsme k němu s Bláhou přišli poprvé, s kavčí zdechlinou v gáze. Průrva byla zasypaná. Zapomněl jsem na svůj strach, prohrabal jsem se jako krtek do podzemí a u rakví jsem zapálil louč, kterou jsem si pro ten účel vyrobil. Tatarská princezna zmizela; její skleněnou rakev obsadil někdo jiný: Šulína. Roztřásl jsem se. Ty kozle, ty medvěde, rozkřičel jsem se na nepřítomného Bláhu, co jsi s naší kráskou udělal? Proč jsi ji nenechal na pokoji? Co si počne na zemi, mezi lidskými pitvorkami a nedochůdčaty? Začal jsem najednou vyvádět jako on, když ho ve třídě zasáhla pecka. Zpřeházel jsem rakve, začadil jsem tabule a pošlapal jsem mumie; zničil jsem zkrátka všechno, co se dalo; dnes, po letech, bych řekl, že jsem se chtěl učiteli Bláhovi nejspíš pomstít za to, že mi místo princezny podstrčil Šulína (Děti prožívají pokoření i zklamání silněji než dospělí, protože si ty pocity neumějí vysvětlit, ani se s nimi vypořádat. Dnešní drobotině to naštěstí nehrozí: Rodí se dokonalá, bez všech iluzí.)

Dalo se to samozřejmě vyložit i jinak: Šulína doplatila na svou všetečnost a hloupost, když nedůtklivého Bláhu vyslídila v kryptě. Nebo se dokonce v nějaké osvícené chvíli rozhodla, že zvěční svůj obecní půvab pro oči budoucích nálezců, jako se to podařilo princezně. Nebo se v rakvi octla nedobrovolně, přičiněním nějaké neznámé síly, jako pochybná následnice, náhradnice tatarského majestátu. Nedalo se tedy vyloučit, že jsem učiteli Bláhovi spílal neprávem: Stejná síla, která dost neomaleně vsoukala Šulínu pod skleněný poklop, mohla oživit princeznu; záhadný chronometr jí ohlásil, že nadešel čas, aby se vrátila mezi lidi. Pevně doufám, že to přestála, že se jaksepatří zařadila a že teď pokojně odkvétá v nějaké svažité rybářské uličce, mezi rozvěšeným prádlem, stejně jako já na tomhle zaprášeném sídlišti. Litovat nás nemusíte. I kdybyste byli úspěšnější než já, i kdybyste ji našli, přišli byste pozdě: Písek i sníh zahladí otisky stop vždycky dřív, než lidé zjistí, že sešli z cesty.

Konec mudrování, konec báchorky. Žádnou památku, nic jsem si z toho naleziště neodnesl, protože jsem věděl, že už se tam sotvakdy vrátím. Vstupní část, hlavně plošinu nad schodištěm, jsem znovu, důkladněji než Bláha, zavalil štěrkem a zasypal hlínou, která pronikavě voněla po dešti. Bylo to dost pracné. Domů jsem se vrátil až po půlnoci, zmazaný a vyčerpaný, ale místo očekávaného výprasku mi rozjařený otec nalil do krku panáka režné, matka mne uložila na lavici ke kamnům a do usínání mi v uších zněl hlahol sousedské sešlosti. Teprv ráno jsem se dozvěděl, proč byl otec tak dobře naložený: Právě dostal koncesi na zřízení výčepního pultu.

Příště vám napíšu o tom, kde se učitel Metelka naučil tak fešácky jezdit na koni. (Trochu mu to stouplo do hlavy a srazil si vaz, když se předváděl před paní notářovou. S čím kdo zachází, tím také schází. Docela jsem zvědav, co si zubatá vymyslí na mne. Škoda, že už o tom nebudu moct nikomu vyprávět.)

ilustrace EDUARD MARTIN

STOUPÁNÍ

(1) Bylo mi osmnáct let, když si mne matka jednou zavolala z podkroví, kde jsem pěstoval kaktusy. Ukázala mi dopis od dědečka. Dopis přišel náhodou zrovna v den mých osmnáctých narozenin.

„Píše dědeček a ničemu nerozumím,“ volala matka.

Dopis byl vykroužen dědečkovým třaslavým písmem. I roztřesenou rukou se dědeček pokoušel stínovat a kreslit ozdobné tahy u velkých písmen.

Dědečkova písmena mi připomínala kaktusy – mohl bych snadno popsat, podobu mezi jednotlivými písmeny a jednotlivými druhy kaktusů. Můj přítel zahradník tvrdí, že každý život a každý osud se podobá nějaké květině. Můj osud, který začal v onu chvíli vstupovat do svého nejpozoruhodnějšího údobí, se začal podobat kaktusu. Kvetl květem, který děsil i okouzloval. I v hrůze může být jakási – nepřiznávaná – rozkoš.

Měl jsem kaktusy velmi rád a po smrti otce jsem věnoval jeho sbírce skoro všechen volný čas. Přesto bych s radostí vyměnil svůj pichlavý kaktusový osud za osud, který by se dal vyjádřit jakoukoliv jinou květinou. Třeba obyčejnou, ale netajemnou kopretinou.

Vzal jsem od matky dědečkův dopis a pokoušel se ho číst. Dával jsem smysl dědečkovým řádkům, těm kaktusovým záhonkům. Nebylo to snadné. Vyrozuměl jsem, že v dopise je jakési varování – Pro větší důraznost byl konec dopisu psán tiskacími písmeny. Konec psaní jsem vyluštil celý.

Dědeček psal matce, že mi bude osmnáct a od osmnácti let se s muži v našem rodě začínají dít podivné věci. Matka se nemá ničím znepokojovat. Ať už u mne zpozoruje jakkoliv nezvyklé projevy.

Ať se sebezáhadnějšími zážitky neznepokojuji ani já. Dojde-li k něčemu, co by mne a matku vyvedlo z míry, mám hned sednout na vlak a rozjet se za dědečkem. Všechno mi vysvětlí. Dá mi návod – psal to takhle: návod – jak se s každým znepokojením vypořádat.

Také mi dědeček přál v dopise hodně štěstí a zdraví k narozeninám. Ale podivný začátek psaní zatlačil přání do pozadí, krasopisně a nečitelně krouženého přání jsem si sotva všiml.

Matka nechápala, co by se se mnou mělo začít podivného dít. Ani já dědečkovu výstrahu nechápal. V dopise stálo také, že se mi možná vůbec nic neobvyklého nestane – dědeček píše jen pro všechny případy. Nemám už otce, který by mi mohl podivné události vysvětlit, jako je dědečkovi vysvětlil jeho otec. Prostě dědečkův dopis byl zmatený.

Naštěstí k němu byla přiložena desetikilová husa.

Spravila dojem z dědečkova zvláštního psaní.

„Stárne,“ povzdychla si matka, „dědeček nám stárne a pořád leží v těch svých spiritistických knihách. Jednou se to na něm muselo projevit. Husu udělám zítra s bramborovými knedlíky.“

Napadlo mne, že všechno dopadlo nejlépe, jak mohlo. Husu jsem měl ze všech jídel nejraději.

(2) Od té chvíle jsem ztrácel svůj obvyklý dobrý rozmar. Stalo se mi, co se stává hypochondrovi, který někde – třeba mezi řečí – zaslechne příznaky nové choroby. A za chvíli se pozoruje, jestli je nemá… a druhý den už zjišťuje, že je má. Ale já jen věděl, že jakási podivná „choroba“, či co, může opravdu existovat, že její bacil asi opravdu v našem rodě žije – ale neznal jsem nejmenší příznak. To mne uvádělo do velkých potíží. Začal jsem každý sebeobvyklejší projev považovat za neobvyklý. Promýšlel jsem dědečkův pythický vzkaz a dospíval k strašidelným a nepříjemným závěrům.

Dědečkovi táhlo na osmdesátku a pokud jsem věděl, neměl v životě ani nejmenší tělesné nebo duševní problémy, nepokládám-li za potíž až nemravnou chuť k jídlu a celoživotní přátelství se všemi spiritisty v okolí jeho vesnice. Mohl jsem tedy mít jistotu, že nejde o nějaké zřetelné rodové zatížení, které by se právě na mně mělo divoce projevit.

Přesto jsem škrábání v krku, chrapot, nepozornost při výuce – všechno, co mne postihlo, považoval za jakýsi začátek svých nenormálních prožitků.

Pozoroval jsem, že mne matka sleduje velmi bedlivě. I když občas předstírala, že považuje dědečkův dopis za šprým starého člověka.

Ztrácel jsem jistotu a neurotizoval se samým sebepozorováním. Žili jsme s matkou v malém domku na konci města. Vždycky jsme si dobře rozuměli. Teď se mi ale náš domek zdál jako klec. V matčiných ustavičných zpytavých pohledech jsem rozeznával rostoucí rozčilení.

Dědeček jeden spiritistická, namlouval jsem si, musel nám psát takovýhle dopis. Snad čeká, že se mi zjeví Napoleon nebo Caesar, snad doufá, že mým prostřednictvím vstoupí do styku s nimi nebo s nějakým jiným velikánem, kterého se asi po léta snaží vyvolávat u malého stolečku se svými vousatými, vyšinutými přáteli.

Uvědomoval jsem si, jak je celá záležitost s dopisem směšná. Chvílemi jsem nechápal ani svůj, ani matčin neklid – na dědečkovi se jen silněji projevila tíseň, která ho provázela celý život. Teď ho vedla k tomu, že do gratulačního dopisu připsal zlověstný vzkaz.

Matka byla profesorkou na gymnasiu. S dědečkem mívala dlouhé rozhovory. Ona se smála jemu a on jí. Matce, matematičce, bylo všechno o světě jasné a dědečkovi, spiritistovi, také. Posmívali se jeden druhému a oba povýšili své předsudky na obecnou pravdu. Dědečkovy názory se mi zdály scestné, ale byly zábavné. Matčin pohled na svět byl realistický – a přitom dokonale nezábavný, nudný. Napadlo mne, že dědečkův vzkaz je jen způsobem, jak uvést matku do rozpaků, jak znepokojit její pozitivistický intelekt. Taková malá poťouchlost by byla v dědečkově stylu.

(3) Řekne-li vám někdo, že se s vámi něco podivného stane, zamyslíte se zřejmě nad tím, jak se dá věřit tomu, kdo vám výstrahu dal. Dědečka jsem považoval za moudrého přes jeho zvrhle poetický názor na svět – jak jsem tomu říkal. Dědeček byl snad jediný, komu jsem mohl důvěřovat.

Spory matky a jejího tchána se obvykle týkaly lidských možností. Matka dědečkovi vyčítala, že příliš věří v člověka. Přisuzuje mu možnosti, jaké člověk nikdy nemá, neměl, ani nebude mít. Dědeček naopak tvrdil, že člověk dokáže všechno – dokazoval to obrovským nepoměrem mezi využitým a nevyužitým obsahem našeho mozku. Tvrdil, že lidské potíže nejsou v tom, že by lidé neuměli dost myslet nebo pracovat, ale že nedovedou dost snít. „Všechno může, kdo sní,“ bylo obvyklé dědečkovo úsloví. Zakončoval jím své debaty s mou matkou.

Dědeček nebyl podivín, jen se vydával za poezií těmi cestami, jakými se za ní vydává velmi málo lidí. „Já těm duchařům moc nevěřím,“ řekl mi jednou ve slabé chvilce, když větral ve své chalupě po spiritistické seanci. „Ale je to určitá cesta, abych –“ pak se zarazil a dlouho se díval mlčky do noci.

Myslel jsem, že vzpomíná na babičku, kterou měl velmi rád a která mladá zemřela. Nikdy se od té doby nejen neoženil, ale myslím, že se už o jiné ženy ani nezajímal.

Snad hledal ve spiritismu cestu ke svým mrtvým – – tak, jako ji hledal ve verších, kterých měl plnou moučnici.

„Když cítíme něco krásného,“ říkával dědeček, „jsou všichni naši mrtví s námi.“

Nikdy bych neřekl, že můj dědeček není básník, kdybych od něj nevěděl, že opravdu nezkoušel psát básně. Byl přímo ideálním přijímačem pro krásu; přijímal ji rád a labužnicky. Chodíval v tmavém plášti a širokém klobouku. I ve stáří měl mladé oči a bohaté vlasy – Když se na mezi vynořila ve větru jeho silueta, vypadal na básníka tak, jako asi žádný básník nikdy nevypadal. Nosil široké vázanky. A nečesal si vlasy. Ke stáru mu oslnivě zbělely a vypadal nesmírně důstojně. Pamatuji si, jak ho urazila nabídka ředitele jedné horské boudy, jestli by nešel dělat na vánoční besídku dětem Krakonoše. Jen jedna věc dědečka od Krakonoše odlišovala – jeho hlas. Dědeček mluvíval tiše, jakoby plačtivě.

Rozhodl jsem se, že se za dědečkem v neděli rozjedu a požádám ho o vysvětlení. Pokud řekne, že jen chtěl zneklidnit mou matku, nemám důvod, proč se zneklidňovat já. Pokud mi vysvětlí nějaké skutečné potíže, které se mohou dostavit – bude dobré o nich vědět dřív, než nastanou.

Půjdu na dědečka rafinovaně – předstoupím před něj a řeknu „už se to stalo“. I když vůbec nebudu vědět, co se mi vlastně stát mělo.

Pak jsem na dědečkův dopis zapomněl. Bylo tolik jiných starostí. Matka na dopis ve školním koloběhu také zapomněla. Oba jsme si sice uchovávali nepříjemnou vzpomínku na zneklidňující dny, kdy jsme trávili čas pozorováním mých projevů. Jenže ta vzpomínka byla docela zábavná a náš nový klid byl jakýmsi společným vítězstvím, uspokojením z toho, jak jsme na dědečka vyzráli. Nic se se mnou nedělo. Nastoupil jsem jako prodavač v místním železářství. Nebyl jsem nikdy studijní typ a víc než deklinace nebo hlavní město Sierry Leoně mne zajímali lidé.

V krámě, plném lidí, jsem býval nejspokojenější. Projevovala se u mne ta poněkud zvrhlá snivost, která byla asi v našem rodě dědičná. Přemýšlel jsem o lidech, které jsem obsluhoval. Představoval jsem si, k čemu asi tihle lidé potřebují tak velké hřebíky a zabije-li tahle uplakaná paní ze žárlivosti svého manžela kladivem, které si přišla koupit.

Byly to představy nesmyslné a hloupé, ale mne bavily.

Večery jsem trávil téměř výhradně mezi kaktusy nebo ve spolku kaktusářů. Nebo s jednou milou kaktusářkou, se kterou jsem si občas zašel tancovat.

Nic mi nechybělo.

Ale nejsou ta období, kdy se domníváme, že nám nic nechybí, nejnebezpečnější období našeho života?

(4) Matčinou vášní bylo zavařování. Zavařovala, co jméno má. A já se jí smával, že se jednou pustí do mých kaktusů a najdu je zavařené v řadě sklenic, vyrovnané ve spíži mezi třešněmi, meruňkami, houbami…

Musel jsem přidělat ve spíži nové police, aby se matčiny sklenice do našeho domu vůbec vešly. Matka trpěla závratěmi a nechtěla sklenice do vysokých polic vynášet. Tahle práce na mne každý rok zbývala.

Jednou mi matka připravila sklenice na stolek v kuchyni. Nechala u nich cedulku, že jde na rodičovské sdružení a prosí mne, abych tyhle sklenice donesl do spíže. Aby bylo v kuchyni zase k hnutí. Pustil jsem se do odnášení lahví. Narovnal jsem je na nejvyšší police a vyběhl nahoru ke svým kaktusům. Právě měl vykvést druh, který mi ještě nikdy nekvetl a já na něj byl zvědavý – tou vášnivou zvědavostí, kterou nepochopí asi nikdo, kdo není kaktusář.

Naučil jsem se fotografovat a čekal na chvíli, kdy kaktusy rozkvetou a já si pořídím jejich snímky – aby jejich krása trvala, až už dávno odkvetou. Přežívala ve mně snad dědečkova teorie, že naši mrtví s námi obcují ve chvílích, kdy zažíváme něco krásného. Když jsem se díval na kvetoucí kaktusy a radoval se z nich, jako bych cítíval otcovu přítomnost.

Zůstal jsem ve skleníku asi do devíti hodin, než se vrátila matka ze školy. Udělala mi večeři a vyprávěla o rodičích žáků, s kterými se snažila navzdory své únavě a ospalosti hovořit co nejvlídněji.

Náhle na mne ulekaně pohlédla.

Nesnášel jsem ty náhlé ulekané pohledy, dokázaly mne často pořádně vystrašit. Dědečkův zmatený dopis jsem si už vymluvil, ale moje podvědomí se s ním nevypořádalo. Matčiny ulekané pohledy ve mně pokaždé vzbudily leknutí, jako by matka viděla na mém čele vyrůstat rohy. Nebo na mně zpozorovala nějakou děsivou zvláštnost, vysvětlitelnou leda v pohádce.

„Ty jsi odnesl sklenice?“

Přikývl jsem.

„Vždyť jsem půjčila žebříček sousedovi.“

„Žebříček“ jsme říkali polovině štaflí, po kterých jsem lezl do nejvyšších polic ve spíži.

„Napsala jsem ti vzkaz – – a soused pak přišel – půjčil si žebříček na chalupu. Zítra nám ho vrátí.“

Šel jsem se podívat do spíže – sklenice byly nahoře opravdu vyrovnány. Jejich řada se leskla v třímetrové výšce.

Namluvil jsem matce, že jsem si do spíže přinesl stůl a na něj postavil židli. Matka mne hubovala, že „si zahrávám“. Mohl jsem spadnout. Poplašený výraz jí ale z očí zmizel a o to mi hlavně šlo. Když matka usnula, vrátil jsem se do spíže a rozhlédl se. Potíž byla v tom, že jsem obvykle na něco myslel a dělal při tom něco jiného. Vůbec jsem si nemohl vzpomenout, jak jsem do takové výšky dopravil matčiny sklenice. Na co jsem při tom ale myslel, jsem si pamatoval přesně. Na kaktusy.

Asi jsem opravdu přinesl stůl a na něj postavil židli – říkal jsem si, abych se uklidnil. A dařilo se mi to. I když jsem přece bezpečně věděl, že jsem stůl ani židli do spíže nenesl.

A tehdy, než jsem usnul, se mi mihly před očima dědečkovy řádky, podivné kaktusové písmo a vrátil se mi neklid dávných týdnů

– týdnů plných zpytování a já ucítil nepokoj. Byl jsem vděčný, že usínám, usínám – –

Druhý den mi matka říkala při snídani, že mne slyšela vykřiknout ze spaní, vykřiknout hlasitě a nešťastně, „až jí stydla krev“. Ale když za mnou přišla, spal jsem prý jako jindy – stočený do klubíčka.

(5) Některé myšlenky dokáží tak ovládnout celou mysl, že člověk není schopný se soustředit na nic jiného, na práci, na zábavu – snad ani na bolest – aniž by se mu jeho myšlenka, číhavá myšlenka, utkvělá představa, nevracela.

Tou utkvělou představou se mi staly sklenice plné meruněk, třešní, hub; leskly se ve spíži, desítky sklenic na mne výsměšně shlížely z regálů.

Když jsem prodával v železářství, když jsem ošetřoval své kaktusy, když jsem si vyšel s milou kaktusářkou na jarní procházku – stále se mi před očima vynořovaly sklenice matčiných zavařovaček. Tísnily se mi před očima. I ve spaní se kolem mne vynořovaly. V jednom zvlášť nepříjemném snu jsem stál na malém ostrůvku uprostřed nedozírné hladiny a z moře vyplouvaly nové a nové sklenice nakládaného ovoce a pomaličku, ale nezadržitelně se šinuly pískem ke mně. Jako zástup krabů, kteří v horrorech obstoupí a požírají trosečníky, zaplňovaly ostrůvek. Ty sklenice hučely jediné slovo, pomalu, jednotvárně, jako hučívá proud v drátech vysokého napětí, a to jejich jediné hučivé, nesnesitelné slovo bylo „Výš, výš, výš.“

Probudil jsem se, šel tiše do spíže, vzal si baterku, abych nemusel cvakat vypínači a neprobudil matku. Měla neuvěřitelně lehké spaní. Ve spíži se leskly sklenice pokojně na všech policích – nic nenasvědčovalo tomu, že se před chvílí vynořily z oceánu nebo že se šinuly oceánským pískem. Byly čisté a tiché a zlověstné. Právě ta jejich lesklá dezinfikovaná čistota působila cize – ve světle baterky se mi zdály jako skleněné hlavy, uříznuté hlavy, které přesto žijí a dívají se na mne, vyrovnané na policích, jako v obludné pitevně.

Tehdy jsem pochopil, že vůbec nezáleží na tom, z čeho máme strach, ale na našich dispozicích k strachu – já se tehdy bál, bál se i nakládaných meruněk. Upíraly na mne své bulvy ze sklenice, v jakési zlé strnulosti, jakou mívají oči slabomyslných.

Vystoupil jsem po žebříčku vzhůru – na sklenicích vyrovnaných v nejhořejší polici jsem také nezpozoroval nic zneklidňujícího. Jdi spát, spát, říkal jsem si, nesmíš se dát zneklidňovat výstrahami jednoho spiritistického dědečka. Šoural jsem se zpátky – když mne napadlo, jestli jsem nemohl tehdy v zamyšlení vyšplhat vzhůru po regálech, a vrátil jsem se do spíže plné vyrovnaných skleněných hlav. Spíž připomínala svou neskutečnou výškou kapli, kapli z romantické povídky, ve které slouží mši kostlivci. Konečně, po policích by se dalo vystoupit vzhůru – ale jestli až nahoru – –

Prohlížel jsem police – a najednou mne napadlo něco tak hrůzného, že jsem div nevykřikl a nevzbudil matku. Byl jsem hlavou ve výši poslední police, ale nevystoupil jsem sem po žebříku. Nevyšplhal jsem sem po policích. Ničeho jsem se nedotýkal, rukama ani nohama, a přece jsem se ocitl v průzkumnickém zápalu hlavou u stropu. V první chvíli jsem zaťal horečně prsty do police. Myslel jsem, že mi pod nohama uklouzl žebříček a že se zřítím. Když jsem se nesesouval, napadla mne ještě podivnější myšlenka, že jsem najednou vyrostl – vytáhl se jako Dlouhý v pohádce.

Později mne děsilo, jak rychle můj rozum, do té doby zdravý, je schopen přijmout za své zcela nelogické vazby mezi věcmi a považovat nelogický řád za logický – ale v tu chvíli, kdy jsem vězel hlavou skoro tři metry nad podlahou a z ruky mi padala baterka – – v tu chvíli mi bylo i tohle zcela samozřejmé. Jsem dlouhý.

Nevím, jak dlouho to trvalo, snad vteřiny, snad minuty, možná hodinu – ve chvílích úžasu se čas pohybuje nehybným úprkem. Nevím, jak dlouho mi trvalo, než jsem si uvědomil, že se vznáším v třímetrové výšce, s hlavou u sklenice s nakládanými cibulkami.

(6) Pomalu jsem sručkoval po policích a postavil se na podlahu. Vyběhl jsem jen v pyžamu a bos – dlaždice mne studily na bosá chodidla – bylo to velmi nepříjemné. Ten nepříjemný svěží dotyk mne vzpamatovával.

Matka otevřela dveře do spíže, rozsvítila.

Sebrala ze země rozbitou baterku.

„Co nespíš?“

Nedívala se na mne vůbec ulekaně – i když se zřejmě začalo dít to, o čem psal dědeček. To, čeho se týdny bála, přišlo. A ona to nepoznala. Není to pravidlem, že nepoznáme, čeho se máme bát? „Chtěl jsem si vzít hruškový kompot,“ zalhal jsem a vyběhl ze spíže do svého pokoje s jednou z matčiných sklenic v ruce. Teprve v pokoji jsem si všiml, že jsem přinesl nakládanou papriku.

Do rána jsem nemohl usnout.

Stačilo, abych se natáhl ke stropu – a už jsem k němu vzlétal – jako baletka, jako gymnastka, která se vymrští vzhůru – ale já se nemusel vymršťovat, vyskakovat, ani jsem se nemusel nechat nikým do výše vyzdvihnout. A z výše jsem neklesal. Samozřejmě, pokud jsem nechtěl.

Později jsem si na svá „neviditelná křídla“ zvykl, ale tuhle noc jsem znovu a znovu vylétal vzhůru, nikdy však víc než o dvacet centimetrů. Jednak moje podkroví bylo nízké a pak jsem se svého vzlétnutí bál. I dvacet centimetrů mi připadalo nebezpečné. Při každém vzlétnutí nad koberec mi tak tlouklo srdce, až jsem se divil, že ty rány matku nepřilákají. Ne, ne, to je přece jen srdce. Jen krev ve spáncích. Hrozil jsem se, jak jediné setkání s něčím podivuhodným mi ochromuje sluch a vědomí. Nejsem jen obětí halucinace? Nepokládám svou halucinaci za let, jako pokládám bušení srdce za bubnování?

Zatajil jsem dech a pokusil se vystoupit o třicet centimetrů nad zem, musel jsem při tom sklonit hlavu. Vystoupil jsem zvolna, samozřejmě. Lehce jako pouťový balónek. Hned jsem se snesl. A udělal jsem zcela nesmyslné pozorování – i když bylo nesmyslné, musel jsem je udělat. Svlékl jsem si kabátek od pyžama a přistoupil k zrcadlu.

Otočil se k němu zády.

Ohlížel jsem se přes rameno do zrcadla a prohlížel svá záda.

Křídla na nich nebyla.

Ani maličká.

Žádná.

Lehl jsem si na záda, opravdu mne křídla netlačila. Neměl jsem je.

Ležel jsem na zádech až do rána. Můj pokoj se jasnil a jasnil, vstoupily do něj šikmé bílé paprsky nedůvěřivého jarního slunce.

Ležel jsem a nevěděl, bdím nebo spím, nevěděl, mám se tomu všemu smát nebo se mám rozplakat.

Rozhodně jsem věděl, že své nové schopnosti nesmím věřit.

Nesmím.

Ale jak to dokážu?

(7) Bylo mi devatenáct let za tři měsíce a osm dní, zřejmě obvyklý zážitek, který se v našem rodě dostavoval, se opozdil. Ale možná jsem měl svou nadnášecí schopnost už delší čas a nevěděl jsem o ní. Projevila se až tehdy, když jsem ji použil.

Použít něčeho tak nesmyslného jsem mohl jen bezmyšlenkovitě, když jsem potřeboval donést sklenice do horní police a byl při tom tak zamyšlený, že jsem si ani neuvědomil, že letím.

Matka odcházela do školy velice neklidná – už dříve jsem si všímal, že neklid jednoho z nás se přenášel na druhého. Kolikrát jsme si ani důvody našeho neklidu neříkali, a přece jsme oba sdíleli společný neklid. O svém letu jsem jí také nic nevyprávěl.

Když odešla, zkusil jsem se vznést.

Vznesl jsem se tentokrát poprvé asi metr nad zem, pak dva metry, pak jsem se položil zády na strop a díval se na pokoj pod sebou. Cítil jsem rozjaření, které jsem nechápal – pocit radosti se mi pak vždycky pověsil na paty (nebo lépe – na křídla, neviditelná křídla), když jsem se vznesl.

Zatelefonoval jsem do obchodu, že nemohu přijít, že jsem nemocný. A zavolal jsem matce do školy, ať se okamžitě vrátí. Ať se omluví nebo ať rozváže pracovní poměr – všechno jedno, jen ať okamžitě přijde.

Poletoval jsem nesměle pokojem, přelétával stůl a smál se. Pronásledoval mouchu. Pak jsem umyl lustr. A když se ozval domovní zvonek, když matka přicházela, letěl jsem jí vstříc. Pokojem, kuchyní, chodbou, letěl s pokrčenýma nohama, abych nebrkal o nábytek, a s hlavou vtaženou mezi ramena, abych nenarážel do lustrů a do ostění dveří.

Matka přiběhla ze školy opravdu rychle, můj vyděšený vzkaz ji připravil o poslední zbytky rovnováhy, jako snad všechny učitelky, byla ve svých padesáti letech tak uštvaná a zneurotizovaná, že by jí dělalo potíže, i kdyby byla doma idyla – Natož, když měla doma syna, který jí dělal starosti.

Který – – Byl pták.

„Podívej,“ vydechl jsem a postavil se před matku na špičky. Nechtěl jsem vzlétnou výše než deset centimetrů, tušil jsem, že i takové nepatrné vystoupení dokáže matku přivést do nepříčetnosti.

(8) Uvažuji-li teď o matce a dědečkovi, vidím, že jejich úloha je v mém příběhu rozvržena zcela symetricky, jako rozvrhávali své filozofické povídky staří myslitelé. Na jedné straně matka, extrakt moderní nedůvěry ke všemu, co jen lehounce zavání tajemstvím nebo jen poezií, na druhé straně dědeček – až neskutečný metafyzik, který pokládá empirii jen za masku, jakou si naše smysly nasazují, aby nás udržovaly v omylu. Já se pohybuji mezi dědečkem a matkou jako kyvadlo, občas dám za pravdu matce, pak se přikloním k dědečkovi. Dědeček zřejmě nemá pravdu, ale nemá pravdu tak půvabně a svůdně, že je rozhodně zábavnější mýlit se v jeho přítomnosti než nemýlit se v přítomnosti matky. Jako by mne neviditelný režisér zasadil mezi dva póly – a čekal se zájmem, ke kterému pólu budu přitažen. Pozoroval mne, jako vědec pozoruje v laboratoři svůj pokus.

Kdybych byl o všem více přemýšlel, nikdy bych se nerozhodl předvést matce své vznášení – mohl jsem si představit, jaký otřes pro její pozitivistické myšlení to bude znamenat.

Neodvážil bych se svého ptačího představení, když už z žádného jiného důvodu, tedy alespoň ze soucitu s ní.

Ale já tehdy stál před matkou, profesorkou matematiky a fyziky, na špičkách a vzlétal. Jako bych nevěděl, že ona, která zná přírodní zákony zcela bezpečně a má nedůvěru ke všem dědečkovým poetickým teoriím, si ještě bude myslet, že se pomátla – – až uvidí svého syna stoupat ke stropu.

Byl jsem tak bezradný, že jsem se prostě musel někomu svěřit, i kdybych ho tím svěřením měl uvést do zmatku. I kdybych ho tím, že mu ukážu svůj let, měl vyděsit…

Pamatuji se, jak jsem stál na špičkách a vztahoval ruce ke stropu – – maličko jsem zaváhal – – matčin pohled byl tak křehký a bezradný, až jsem chtěl všechno zapřít.

„Cos mi chtěl?“ řekla matka nakonec unaveně.

„Podívej,“ upozornil jsem ji, že jsem vzlétl.

„Proč jsi mne volal?“ řekla podrážděně.

Uvědomil jsem si teprve teď, že jsem vůbec nevzlétl. Jen tak stojím na špičkách. Balancuji ve výponu. A vztaženýma rukama mávám ve vzduchu.

Nevzlétl jsem ani o centimetr.

Ani o milimetr.

(9) Opakoval jsem si tu trapnou scénu ve vlaku, který mne druhý den odvážel k dědečkovi. Jistě jsem byl i při vzpomínce celý rudý – styděl jsem se, jako by se styděl kouzelník, který uvede obecenstvo do napjatého očekávání, mávne hůlkou nad cylindrem zahaleným šátkem, už už z něj má táhnout králíka, – ale vtom si vzpomene, že před trikem zapomněl králíka schovat pod cylindr.

Cosi jsem ve chvíli nepodařeného kouzla koktal – – že se mi udělalo špatně. A že bych měl jet zítra k dědečkovi – – Druhý den byla sobota a já zatoužil dozvědět se od dědečka vysvětlení celé té neuvěřitelné příhody. Uhýbal jsem matčiným zkoumavým očím a oddychl si, když se opět vracela do školy a já byl zase sám.

Jen se za ní zavřely dveře, zkusil jsem vzlétnout ke stropu – až se mi zatmělo před očima, jak jsem narazil čelem do stropu, nečekaně prudce, bolestivě. Dosedl jsem k zemi, posadil se na parkety a díval se kolem sebe na svět plný zlatých jiskřiček.

Opakoval jsem si ten okamžik, kdy jsem stál před matkou na špičkách. Byl jsem jako všichni lidé – – neschopný letu. Obvyklý, nudně obvyklý. Připadal jsem si při tom ne jako obyčejný člověk, ale jako neobyčejně nemohoucí člověk.

Za oknem vlaku putovala jarní krajina, zbrklá a jasná, stráně s tajícím sněhem se leskly, jako bych projížděl skleněnou krajinou, zářící a rezavě oslňující. Říkal jsem si, že není proč se znepokojovat – je jaro, daleké obzory, svítí slunce. Ale měl jsem strach, strach ze všeho, ze slunce i z kopců v dálce, na světě nebylo nic, co by mne neznepokojovalo – neprojížděl jsem líbeznou krajinou, kterou jsem dřív měl tak rád. Projížděl jsem skleněnou krajinou hrůzy.

Nezáleží na věcech, vůbec na nich nezáleží, napadala mne stará dědečkova slova, záleží na našem vztahu k nim.

Snad opravdu můžeme cítit v tragických chvílích smíření i útěchu, a ve chvílích štěstí na nás dolehne taková vlna smutku, jaká se nás nedotkla ještě nikdy. Tím, kdo tyto prapodivné změny působí, není nikdo jiný než náš názor na svět.

Neumíme-li snít, neumíme ani žít.

To byla jiná z dědečkových často citovaných vět. Ale já věděl, že ten, kdo umí snít, má také potíže.

Kéž by to všechno byl jen sen, jen sen, který se na mne spustil v tomhle vlaku, míhajícím se skleněnou krajinou. Sen. Přišel na mne z nudy a odejde, jakmile vlak zastaví a já se vydám zablácenou silnicí za dědečkem.

Násilím jsem zavíral oči, abych neviděl oslnivé břitké světlo, abych v sobě dokázal přemoci ptačí touhu – vyletět z okénka ujíždějícího vlaku, zakroužit nad lokomotivou a rozlétnout se k dědečkovi, šikmo – – zkratkou – přes lesy na obzoru…

(10) Čekal jsem dlouho na přípoj a pak se náš vlak zastavil pro poruchu v dodávce proudu. Dojel jsem až za tmy. Spěchal jsem po čvachtající pěšině mezi poli, zkratkou, jen už abych byl u dědečka – doufal jsem, že mi buď řekne, že všechno, co zažívám, je halucinace, nebo mi potvrdí, že létání je v našem rodě obvyklé a přirozené, jako například v jiných rodech zrzavé vlasy. A pokud se s ním vyrovnal můj dědeček i otec (a kdo ví kolik ještě dalších pokolení našeho rodu), nejde jistě o nic nebezpečného nebo nesnesitelného. Proč bych se s tím nedokázal vyrovnat i já.

Ve spěchu jsem se přestal ovládat, stiskl jsem co nejpevněji držadlo kufru a pokusil se vznést do výše. Dosud jsem se vlastně nikdy nepokusil skutečně pořádně létat. Všechno mé stoupání bylo jen jakýmsi druhem nadnášení a používal jsem je jenom v našem bytě. Teprve teď – pospíchající a vyděšený – jsem se pokusil poprvé o skutečný let. O let přes údolí, které mne dělilo od dědečkovy vsi.

Vystoupil jsem do výše asi tří metrů, výš jsem si netroufal stoupat – čím výš jsem vystupoval, byl větší vítr. V nízkém lese, kterým jsem před vzlétnutím procházel, se noční vítr tlumil, a já letěl v bezvětří kolem vrcholků stromů. Necítil jsem žádnou únavu. Neměl jsem ani dojem, že vykonávám nějakou práci.

Myslel jsem, že budu muset vydávat energii. Aspoň jako cyklista, který by projížděl údolím na kole, – ale nevydával jsem ani díl síly. Jako bych usedl v panoramatickém kinu na zvýšené sedadlo a díval se do všech stran na promítané obrazy, jaké mi mají navodit pocit letu.

Když jsem dolétl na konec lesa, byl jsem už tak odvážný, že jsem vystoupil do výšky – jak to odhaduji – dobrých třicet metrů a letěl přes bahnitá pole ke světlům na dně údolí. Pomáhalo mi, že je tma, – ve dne bych asi měl závrať, ale v noci jsem neviděl pod sebou o moc víc, než kdybych šel pěšinou a díval se na jíl u nohou.

Na obloze se objevil měsíc – a já viděl zemi, jak pode mnou ubíhá. Letěl jsem velmi pomalu.

Míjel jsem kříž na rozhraní dvou polí a osamělou lípu. Rychle jsem se snášel níž. Bylo mi z výšky nevolno. Až když jsem letěl opět metr nad zemí, jsem se zklidnil.

(11) Dědeček spal. Přišel otevřít bez brýlí a nemohl mne poznat.

Pak mne sevřel do náruče a vtáhl do chodby. Nepouštěl mne z objetí, jako by se bál, že se mu vymaním z náručí a vznesu, prorazím strop a budu stoupat výš, výš – až se má drobnějící silueta rozplyne mezi tmou a hvězdami.

„Už?“

Přivítal mne otázkou. A já kývl. Nemuseli jsme vyslovit ani slovo navíc. Z mého rozpačitého vzhledu bylo asi vidět, proč jsem za noci dorazil.

U sklenice čaje z nejrůznějších bylin, dědečkova elixíru, kterým léčil všechny neduhy a nemoci, jsme proseděli celou noc.

Až ráno, když se světlo žárovky mísilo s denním světlem, rozhodl dědeček, abych šel spát.

Vzpomínám-li teď na jeho vyprávění, ozývá se mi v paměti dědečkův zpěvavý ustrašený hlásek. Ten hlásek mnoho nevysvětlil. Jen dával rady a vykládal zážitky ze starých letů.

Od baroka prý se v našem rodě létá. Létalo se možná už dřív, kdo ví – snad náš rod prolétal lidskými dějinami od jejich počátků. Statek, na kterém dědeček žil, se od nepaměti nazýval U Ptáků a jak dědeček zjistil, byl to název prastarý.

Co jsem slyšel od dědečka za té noci, provoněné bylinným čajem, by vystačilo na několik knih. Po letech si pamatuji jen nepatrný díl dědečkových vzpomínek. Vyprávěl o našich předcích, kteří létali v pobělohorské době. Když byli zpozorováni, bývali upáleni jako čarodějové. Vyprávěl o mém otci, létal od nádraží domů zkratkou přes les, jako jsem letěl já. Jednou narazil v letu do jasanu a málem si srazil vaz.

Jistě mi nebudete věřit. Ani to po vás nechci.

Mám v úmyslu zakončit tyto pohádkové odstavce jedinou poznámkou. Létat jsme mohli. Jistě. Ale jen tehdy, pokud nebyl v naší blízkosti někdo, kdo by v naši schopnost nevěřil.

(12) Za baroka, domýšlel se dědeček, se dalo létat nejsnadněji.
Země byla plná pověr a nikoho nenapadlo prohlásit, že létat není
možné. Jak se doba blížila moderním předsudkům – opouštěly
se staré předsudky.

Můj dědeček mohl létat už jen o samotě – – nebo s mým otcem, oba prý několikrát navštívili výzkumný ústav a žádali o vyšetření.

Nenašli nikoho, kdo by v jejich schopnosti uvěřil a jejich cesty za významnými vědci byly stejně trapné jako můj pokus vzlétnout před matkou.

Dědeček vyprávěl třaslavě a smutně, bílé vlasy mu splývaly po ramenou a jeho ctihodný profil smutněl víc a víc, jak se na něm mísilo elektrické světlo s denním světlem.

Kdo ví, uvažoval – snad naše létání je obyčejnou dědičnou anomálií, takovou, jakou bývá genialita nebo aspoň nadání pro zpěv, hudbu nebo malování. Nadání, které je také nepřirozené, ale protože je nepoměrně častější než dispozice k letu, nepovažuje se za nemožné. Máme prý v rodu cikánskou krev, tvrdívával dědeček. Moje i jeho pleť byla opravdu tmavší než pleť jiných lidí. Snad nějaká barokní cikánka, čarodějka, která – – Nebudu uvádět dědečkovy nápady. Představte si poněkud sklerotického romantika a spiritistu a sami si asi domyslíte stovky podobných nápadů.

Nechybí v nich možná ani dědečkův nejpozoruhodnější a nejméně příjemný – že naše letové schopnosti jsou pozůstatkem z dob, kdy náš rod byl rodem upírů.

(13) Tehdy jsem začal chápat dědečkovu spiritistickou vášeň. I jeho touhu po poezii. Nenašel žádné přirozené vysvětlení pro zatížení našeho rodu a hledal je proto na jediném místě, které – jak předpokládal – nabízelo vysvětlení. Snažil se co nejvíce při – tisknout k poezii, aby z ní čerpal sílu snášet svůj výjimečný stav. Své – prokletí, jak říkával. Čerpal z poezie sílu, jako obr Atlas čerpal svou sílu z toho, když se dotýkal země.

Telefonicky jsem si zařídil v zaměstnání dovolenou a matce jsem zatelegrafoval, že zůstanu pár dní u dědečka. Potřeboval jsem čas, abych se smířil s tím, co jsem slyšel. Potřeboval jsem čas, abych se nepomátl.

Nejhorší bylo dědečkovo varování – nikdy nelétej před lidmi. Jakmile tě zahlédne někdo, kdo nevěří, že umíš létat, okamžitě padáš k zemi. A pokud opravdu někoho přesvědčíš, že létat umíš a vzlétneš v jeho přítomnosti – ještě nemáš vyhráno. Stačí, aby ti ten, který se na tebe dívá, záviděl tvou schopnost a nepřál ti ji, pak se stejně zřítíš.

Ať bys byl sebevýš.

Hospodařili jsme s dědečkem čtrnáct dní a nebylo nám špatně. Přivykl jsem podivnému způsobu života. Neuměl jsem si ani představit, že se jednou vrátím zpátky a budu žít, jako jsem žil dosud.

Dědeček vařil, jeho jídla vypadala nevzhledně, ale byla chutná – nevzhlednost jim dodávaly podivné omáčky a různobarevná koření. Časem jsem si zvykl i na dědečkův všelék, na jeho čaj.

Trávili jsme dny čtením starých rodinných písemností a kronik, ve kterých byly vypisovány „tajné dějiny“ rodiny. Bylo to zajímavé čtení a neuvádím je jen proto, že nemá žádnou souvislost s mým vlastním příběhem, o kterém bych rád podal zprávu.

Po obědě jsme oba chodili spát. Odpoledne se procházeli. Dědeček mi při procházkách ukazoval sukovitou holí na památná místa svého života – na jasan, na kterém sedával a snil, když byl zamilovaný do babičky a ještě netušil, že ho opravdu bude chtít za muže. Upozornil mne na skály, přes které letěl za první světové války, když chtěl varovat vojenské zběhy, že k nim přicházejí strážníci, aby je v opuštěném lomu zatkli.

Po večeři jsme s dědečkem vycházeli do lesa a létali. Bál se létat sám, aby neutrpěl za osamělého letu úraz a nezůstal bez pomoci v lesích. Uvítal moji společnost a létali jsme spolu, já v texaskách a vytahaném svetru, dědeček ve starém svátečním obleku.

Jednak byl dědeček parádník a jednak mu naše lety připadaly – vzlétal poprvé po letech – sváteční a oblékal se slavnostně, aby mohl chvíle letu opravdu vychutnat.

Po zemi se dědeček pohyboval už s potížemi a nikdy bez hole. Jeho létací schopnost zůstala neporušena a nelétal o nic pomaleji než já.

Křídla nestárnou.

I když jsou neviditelná.

(14) Ptal jsem se dědečka, co si mám se svou ptačí schopností počít, k čemu mi je dobrá. A jestli mi vůbec k něčemu může být dobrá. Dědeček byl rozpačitý. Nevěděl.

„Vašemu světu, hochu, nerozumím,“ říkával – jako by tam za lesem, který dělí jeho vesnici od ostatní krajiny, začínal nějaký zvláštní svět. Svět, který už není jeho, ale který patří nám, mladým.

Někdy jsem za našich letů otočil hlavu a viděl za sebou dědečka, jak tiše letí a smutně se usmívá. Neskutečná postavička s vlajícími bílými vlasy a vlajícími šosy. Míval jsem dojem, jestli ten svět, ze kterého za jasných nocí – když jsme vystoupili hodně vysoko – bývala vidět v dálce nejasná světla, zda ten vzdálený svět není už opravdu světem, do kterého dědeček nepatří.

Vstávali jsme až před polednem. Přilétali jsme domů těsně před svítáním a bývali jsme ospalí. Pokud prý budeme létat ve výšce padesáti metrů, nikdo nás neuvidí, tvrdíval dědeček – a pokud nás uvidí, nenapadne ho, že by tak vysoko mohli letět lidé. Nebude o nás pochybovat a my se nezřítíme.

Když mi dědeček nedal odpověď na to, k čemu mi budou mé lety dobré, přemýšlel jsem o tom o to víc sám. Za našich letů jsem k tomu měl tolik příležitostí. Obvykle jsme mlčeli a tiše letěli. Kolikrát jsme za několik hodin nevyměnili ani slovo. A byly to chvíle konejšivé, plné harmonie – v hlubině pod námi se měnily černě lesů a šera polí. Byla-li měsíčná noc, leskly se potoky a jezírka v lesích. Občas mě dědeček brával za ruku a mne to gesto dojímalo – dobře jsem si pamatoval, jak jsem ho před lety brával za ruku já, na našich dlouhých procházkách. Tiskl jsem mu dlaň ve chvílích, kdy jsem potřeboval vědět, že je vedle mne někdo, kdo mne má rád. Dnes jsem mohl ten pocit bezpečí, dotyk, který vypudil ze světa všechny tísně, oplácet dědečkovi já.

Někdy jsem letěl naznak a díval se do oblohy.

Vzpomínal jsem na Kupkův obraz aleje obrovitých sfing, nad kterými jiskří hvězdy. Při mém tichém proplývání vzduchem, lehoučkém klouzání mne hladce mrazilo, jako když jsem se díval na ten obraz.

(15) Co si mám se svým létáním počít? Taková možnost, tak úžasná možnost – a já nevím, co s ní. Bylo mi někdy až trapně, jak jsem bezradný. Lety s dědečkem byly sice půvabné – ale jen jakousi náhražkou skutečné činnosti, kterou bych si mohl dopřát. Někomu bych s ní mohl pomoci, něco s ní dokázat – ale pořád o ní nevím. V neděli jsme byli na obědě ve vesnickém hostinci. Když jsme dojedli a dědeček pokuřoval viržinko, naklonil se ke mně, mrkl na mne a zašeptal: Teď se vzneseme.

Dědečkův nápad mne ohromil – byl proti všem jeho příkazům a výstrahám, docela proti jeho duchu. A dědeček se opravdu zaklonil, dal nohy stranou, aby mu kolena, ukrytá pod stolem, nebránila ve vznášení, na stůl položil viržinko.

Blesklo mi hlavou, co se stane – dědeček i já vyplujeme nad stoly, jako podivné létající ryby. Chvíli se budeme třepetat u starého lustru. Všichni v hostinci oněmí a zblednou. Začnou křičet? Utečou?

Rozhodně jsem v tom nechtěl nechat dědečka samotného a vzlétal jsem také. Vzlétal? Jen jsem se přece napřímil – jen jsem se protáhl, až mi zapraštělo v loktech a v zápěstích – ale stále jsem zůstával nohama na zemi. Dědeček se smál. „To je taková pojistka,“ šeptal mi – „nikdo tady nevěří, že bychom mohli létat, a tak nevzlétneme – Kdo ví, možná tomu jednou někdo uvěří, o mně se povídá všelicos. Jenže nikdo by mi tu létání stejně nepřál, i kdyby uvěřil, že mohu létat.“

Nedůvěra. Závist. Tyhle dvě vlastnosti stačí na to, aby člověk nevzletěl. Chápal jsem dědečkovu zálibu v poezii.

Náš zážitek byl vlastně metaforou. Básní. Básní o něčem velmi smutném a velmi přirozeném.

O něčem smutně lidském.

(16) Těsně před tím, než jsem se měl vrátit zpátky do města, jsme letěli s dědečkem na náš poslední let. Vzlétli jsme tehdy velmi vysoko – dědeček letěl asi o metr nade mnou a stále stoupal. Nechtěl jsem se nechat zahanbit. On, starý, se nebál stoupat – letěl jsem za ním. Pro jistotu jsem se nedíval dolů, dostal bych závrať.

Díval jsem se do hvězd, do té obrovské propasti, jiskřící propasti, otvírala se mi nad hlavou, zela tichá a lhostejná.

S tváří obrácenou k jasně temné obloze jsem stoupal výš a výš.

Jak je zvláštní…

Dostali jsme sílu a schopnost vzletět. Třeba je nás víc…

Jak je to zvláštní…

Někteří lidé dostali sílu a schopnost vzletět – Třeba je nás neuvěřitelně mnoho a svou schopnost tajíme. Svá neviditelná křídla. Tajíme je, abychom nevzbudili nelibost, posměch. Abychom nepůsobili nepřirozeně, raději se šouráme po zemi, než abychom vzlétli. Nebo se bojíme toho, že nás zahlédne někdo, kdo neuvěří, že umíme létat? A my se zřítíme, roztříštíme se o závist?

Ikaros. Ta stará řecká báje se mi často vracela v myšlenkách. Myslíval jsem na ni, když se celým stavením neslo dědečkovo ranní chrápání a já viděl za záclonou ptačí stíny, míhají se po rozednívající obloze. Všichni ti křídlatí věděli, co si se svým letem počít. Mně o tom, co se svou schopností dokázat, nevypovídaly nic ani instinkty. Ani rozum.

Instinkty i rozum se naopak mému létání bránily. A když jsem stoupal za dědečkovým šosatým kabátem kolmo vzhůru a viděl svět stále z vyšší výšky – sub specie aeternitatis – cítil jsem posvátnou bázeň před lidskou závistí. Stačí, aby tam dole ve tmě někdo šel, zvedl hlavu k obloze a spatřil mne a dědečka, jak zrovna nalétáváme nad horský masiv – spatřil nás a nevěřil nám. Nebo nám záviděl – – A oba se zřítíme. Druhý den naleznou v poli dvě postavy, znetvořené pádem. Nikdo nebude tušit, odkud jsme se mohli objevit.

Pohlédl jsem koutkem oka do hloubky. Hlava se mi zatočila závratí – letěli jsme ve výši dobrých tří set metrů.

A dědeček v letu k dychtivě čekající jarní obloze neustával.

Letěl jsem za ním, i když mne svíral obrovský strach, letěl jsem výš a díval se na nebe. Jiskřilo tiše a přátelsky, hvězdy se na mne dívaly jako stříbrné oči tisíců přátel, kteří na nás ve výšce čekají.

Když jsem chtěl výš, musel jsem se dívat vysoko. Nikdy ne dolů. Měl bych jen závrať a strach.

Kdo chce být vysoko, musí se dívat vysoko –

Pootevřel jsem ústa – a chtěl vyzvat dědečka, ať letí níž. Ale zaťal jsem zuby a stoupal, stoupal – – Ani potom, co jsme vystoupili do veliké výšky, jsme stoupání nezpomalili. Dědeček neustával v letu vzhůru, jako by se chtěl podívat ne na svět, ale na celý svůj život. Z výšky.

Celistvě.

Jako se na něj dívá – podle dědečkových slov – sladce záhadná Prozřetelnost.

(17) „Nezáleží na tom, kam jsi chtěl letět, ale na tom, kam jsi doletěl,“ řekl mi dědeček, když se se mnou loučil. Stáli jsme na nádraží, oba dojatí. Dědeček nepočítal s tím, že bude létat jinak než od postele do kuchyně. Se skutečným létáním se rozloučil…

„Teď je na tobě, abys létal,“ říkal. „Však ty na to přijdeš, co s létáním.“ Vkládal do mne naději, vlastní naději, kterou ve svém životě zklamal. A nevkládal do mne možná naději celého našeho rodu, kterou celý náš rod zklamával?

Co jsem věděl o létání naší rodiny, bylo jednotvárné a nepovzbuzovalo. Většinou všichni své schopnosti tajili, buď ze strachu před inkvizicí, nebo před lidmi, nebo z ostychu z vlastní jedinečné cesty. Někteří si možná říkali „co by tomu řekli lidé“.

Pokud by všichni lidé létali, byli by asi moji předkové tajili, že umí chodit pěšky.

Mezi mými předky bylo pár provazochodců, zázračně šikovných, několik kouzelníků, zlodějů i jeden téměř vrah. Téměř vrah proto, že vyděsil k smrti matku jedné krásné dívky – přistihla ho, jak se na římse okna s dívkou loučí za svítání a pak odlétá do ranních červánků. Můžeme zavraždit tím, že si někdo vyloží špatně naše konání, nebo že ho naše konání udiví?

Nikdo v rodině – pokud jsem věděl – nepovýšil létání na víc než na pouťovou zábavu nebo na recept, jak lehce provádět podvody. Snad někdo chtěl něco víc – v dědečkových záznamech byl příběh jednoho mého prapraprastrýce, který se rozhodl probádat temné končiny Afriky. Jednoho dne odletěl z našeho starého sadu s dvěma proutěnými koši a s puškou. Odlétl krátce po obědě na jih – ale nikdy se nevrátil. Kdo ví, skončil jako podivný orel ulovený černošským šípem? Vstoupil ten záhadný úlovek do černošských pohádek? Doletěl vůbec příbuzný do Afriky?

Mít křídla je závazek.

To jsem chápal – a velmi jsem se svými neviditelnými křídly trápil.

Nikdy jsem tolik nelitoval ptáky, jako když jsem se stal jedním z nich.

Mít možnost je krásné – ale mít velkou možnost a nevědět, co s ní, je nesnesitelné – – snad ještě horší než nemít žádnou.

Vlak, kterým jsem ujížděl od dědečka domů, hrozně drncal – využil jsem toho, že jsem byl v kupé sám a vznesl jsem se pár centimetrů nad sedadlo. Pak jsem cestoval pohodlně. Alespoň k tomuhle mi má křídla, má trapná neviditelná křídla poslouží, usmíval jsem se ironicky.

(18) Vystoupil jsem z vlaku jednu zastávku před naším městem. Sedl jsem si do trávy u tratě a přemýšlel. Chtěl jsem počkat do setmění a trochu se proletět – za ten čas, kdy jsem létal s dědečkem, jsem létání přivykl. Musel jsem se přemáhat, abych nelétal stále – těžko popsat to okouzlené omámení, kterého jsem byl plný. Podobalo se mírné opilosti. Stačilo, abych vystoupil pár metrů nad zem, a cítil jsem štěstí.

Všechno, co mne roztrpčovalo, popuzovalo, tísnilo jako chodce, mizelo.

Přemýšlel jsem, proč v našem rodě mohou létat jen muži. Kdyby létaly i ženy, jistě by se tajemství po staletí neudrželo. Ale k čemu nám bylo létání dáno až v dospělosti? Je to pozůstatek dávných iniciačních obřadů?

U mandlí se také neví, k čemu jsou – a přece je, zdánlivě zbytečné, ponechala moudrá a všedohlížející příroda v našem krku. Věděl jsem, že těžko něco vymyslím – když nic nenapadlo dědečka, a ten o našem létání přemýšlel déle než půlstoletí.

Vzlétl jsem. Teď jsem mohl létat rychle – v dědečkově společnosti jsem se bránil rychlým letům. Ale teď jsem svištěl nočními bezhvězdnými nebesy. Jako obří rorýs jsem létal všemi směry a pokoušel se svou rychlost letu ještě zvyšovat – létal jsem rychle, rychle, až jsem ztrácel dech a zalykal se. Stoupal jsem do výšky, rozhodnutý přemoci závrať. Vystoupil jsem rychle a opravdu vysoko, tak vysoko, že si výšku ani netroufám odhadnout.

Zastavil jsem své stoupání, až když mi dělalo potíže dýchat a začal jsem se zalykat kašlem.

Z té výšky mi byl svět jasný, srozumitelný, prostý.

A těšil jsem se dolů.

Velice těšil.

Věděl jsem, že v té bezpečné vznešené výšce jsem zbytečný.

Kdežto dole –

Dole –

(19) Matce jsem o svém létání neřekl nic. Byla rozčilená kvůli nějakému sporu s hysterickou matkou jednoho žáka, která ji chtěla žalovat. Věděl jsem, že není možné přidávat jí starosti se synovými křídly. Také jsem nevěděl, jak bych jí dokázal, že mluvím pravdu, v její přítomnosti jsem se vznést nemohl.

Tehdy jsem měl životní období, které je mi dnes, s odstupem let zcela nepochopitelné a které bych nazval obdobím kazatelství. Snil jsem o tom, že dokážu letět nad zemí a kázat, vybízet lidi, k čemu je vybízí už po staletí jejich svědomí.

Promluvím k nim. Budu procházet oblohou…

Ale kdoví, jestli budu něčím víc než cirkusovou atrakcí.

Přece není možné – říkal jsem si – aby stačil jediný člověk, který nevěří, že dokážu vzletět, přece nestačí jediný člověk, který mi bude závidět, abych se zřítil?

Připadalo mi to nemožné.

Dál jsem prodával v železářství, pěstoval kaktusy, trávil hezké chvíle s hezkou kaktusářkou – A po večerech si připravoval věty, které z mých úst zahřmí z výšky.

Téměř jsem nelétal. Jen jednou jsem prolétal nedělní odpoledne za městem, kde jsem našel několik malých dětí. Hrál jsem si s nimi, věřily, že umím létat. Dokonce mi – i když jsem se tomu právě u nich divil – nezáviděly. Říkaly mi Motýle. Házel jsem jim z výšky míč a nechal jsem je létat – vznášely se v mém náručí k nebi a vesele pokřikovaly.

V červnu jsem měl plán na kázání hotový.

Bylo to tak jednoduché.

Vznesu se nad náměstí a začnu hovořit – pak přeletím do druhého města, do třetího – – Brzy se utvoří zástupy lidí, budou za mnou putovat, jako v dávných husitských dobách putovali lidé za oblíbenými kazateli. Nebyl jsem domýšlivý, věděl jsem, že nebudu lidem říkat nic převratného, budu jim říkat jen to, co dávno vědí – ale bude-li jim to říkat ptačí člověk, snad se nad tím zamyslí, když obyčejný lidský hlas poslouchat odmítali.

Věděl jsem o antickém filozofu, kterého nikdo neposlouchal, ale jakmile si při svém řečnění stoupl na hlavu, byl obklopen zástupem nadšených posluchačů. Říkal, postavený na hlavu, to samé, co říkal, když stál na nohou. Co teprve kdyby vzlétl. Jako já.

Teď se tomu plánu usmívám.

Tehdy jsem si neuměl vysnít nic lepšího.

(20) Než jsem se vznesl nad vrcholek morového sloupu na náměstí našeho města a začal oslovovat své spoluobčany – zalétl jsem na schůzku s krásnou kaktusářkou. Měli jsme se sejít u řeky za městem. Letěl jsem ve tmě nad řekou. Viděl dívku, jak se prochází u velikého topolu na břehu.

Čeřil jsem dlaní hladinu vody, jak jsem nad ní letěl. Sešeřilo se a já věděl, že mne dívka nemůže vidět v řídké mlze, která z řeky vystupovala. V tu tichou, magickou chvíli, kdy jsem se nesl nad hladinou v průsvitné páře, mne napadlo, že se své krásné kaktusářce se vším svěřím.

Vystoupil jsem do výšky a přeletěl k topolu, oblétal jsem ho a díval se na dívku – neklidně přešlapovala a znovu a znovu se dívala na hodinky.

Oslovil jsem ji.

Zvedla okamžitě hlavu. Ale protože jsem v tu chvíli při svém krouživém letu mizel za topolem, neviděla mne dřív, než jsem topol oblétl a objevil se znovu. Co bylo dál, nevím.

Probral jsem se až v nemocnici.

Mé štěstí bylo, že krásná kaktusářka pracovala v nemocnici jako ošetřovatelka a mohla u mne trávit všechen svůj volný čas. Vyprávěla mi, jak se vyděsila, když mne viděla nad topolem. V první chvíli ji prý napadlo, že letím ve vzduchu. Souhlasil jsem s ní, že jsem neletěl. Jenom jsem se na topolu schoval, abych ji vylekal. A pak jsem spadl.

Přijala vysvětlení – a přijala je vděčně. Co mne zvlášť zneklidnilo – s úlevou. Jako by si potřebovala vymluvit můj let i mými slovy.

Ani mi nevadilo, že jsem v nemocnici. Byla u mne ona.

(21) Později jsem se často probíral svým podivným příběhem, ptačím příběhem. Obě zlámané nohy dávno srostly. A já si říkal, že mne pád na břehu řeky vlastně zachránil. Kdybych se byl vznesl nad morový sloup – dopadl bych při svém zřícení hůř.

Stačil jediný člověk, který mi nevěřil, že umím, co umím.

Stačil jediný člověk, který mi nevěřil. I když to byl ten, který mne miloval. A já padl k zemi.

Od těch dob si létám, jenom když jsem úplně sám, jen když vím zcela bezpečně, že mne nikdo nevidí.

Večer v bytě stáhnu rolety a otevřu všechny dveře. Prolétám tichými zhasnutými pokoji. Raději nerozsvěcuji, kdyby mne někdo viděl, nestálo by to za to.

A někdy v noci se vydám sám přes louky za město.

Velice zřídka. Jen tehdy, když mi nečinnost mých neviditelných křídel působí příliš mučivou bolest. Bolest výčitek.

Létám ke hvězdám, k těm stříbrným očím neznámých přátel, kteří se na mne dívají –

Dívají a –

Věří nu.

ESEJ PŘED DOSLOVEM

MIROSLAV HOLUB
UMĚNÍ A NEUMĚNÍ ŘEŠITELNÉHO

Na pracovníka hlavní správy podvojné evidence vedlejší pracovní činnosti, který by psal, ba i vydával knížky beletrie či docela poezie, pohlížíme jako normálního, v nejzazším případě poněkud čtveračivě infantilního pracovníka hlavní správy podvojné evidence. Na jeho vedlejší činnosti není nic divného, kromě jisté iniciativnosti nepatřící k úředním povinnostem, jež buďtež plněny bez iniciativních výchylek a s melancholickou, nejvýše cholerickou vážností.

Na vědeckém pracovníku, ba i na pracovníku aplikovaného výzkumu, ba i praxe, na způsob inženýra v provozu nebo lékaře na klinice, je něco zásadně divného, píše-li rovněž beletrii či dokonce poezii. Je pokládán za objekt nenormální, somaticky mutovaný; má asi menší nebo větší hlavičku, případně utajené dvě hlavičky. Když se nevzdá původní profese, táhne se to s ním ve všech biografických poznámkách jakožto drobný, leč nicméně klíčový moment. Kdyby měl Huntingtonovu choreu, jež by jeho literární výraz a vyznání ovlivnila nepoměrně více, nebylo by to tak zajímavé.

A přitom snad i laik uzná, že výzkum koroze, hledění na buňky krve nebo úvaha o správné diagnóze má v sobě přece jen trochu víc poezie (jakožto tvorby nového), než sčítání kolonek v kanceláři nebo čtení korektur.

Proč je tedy věda-a-poezie, věda-a-literatura, věda-a-umění vztah tak vnitřně protikladný?

Ve výuce základní i ve školství středním nepůsobí nikomu z žáků ujímání okolnost, že po češtině má biologii a po zpěvu pracovní výchovu, akorát že se změní učebny a naučitelé. Nikoli způsoby myšlení pacholat, nikoli mentality pacholat, nikoli kultury. Naopak, mnoho z výuky je založeno na perzistenci renesančních a osvícenských hodnot, v nichž humanistické a přírodovědecké obory jsou rovnocenné a tvoří nerozlučný celek vzdělávání a vzdělání.

Proč je tedy věda-a-poezie, věda-a-literatura, věda-a-umění vztah tak vnitřně protikladný?

Na základě vlastní zkušenosti jsem přesvědčen, že ani dnes není nemožné sledovat na profesionální úrovni myšlenkový a technický vývoj v určitém vědeckém oboru a přitom ve volném čase číst a psát poezii, věnovat se jí jako alternativní činnosti, která přináší úlevu po obvyklých potížích (i případných úspěších) v laboratoři. Psychologickou podstatou se tyto činnosti neliší – v obou případech jde o spojení imaginace, „svobody výběru“ s nezbytnou mírou informací a formální disciplíny, jak jsem se snažil zdůraznit ve svém eseji Poezie a věda.1

Problém není v nějakém dělení energie nebo ve vypěstování nějaké tolerance k alternativní činnosti a alternaci činností. Problém je spíš jen v tom nepodlehnout pocitu exotičnosti v jednom či druhém oboru a nekontaminovat způsob vyjadřování, který se při psaní vědy a psaní poezie diamentrálně liší. Problém je jen v tom, nenechat se co do techniky výrazu a asociací zhybridizovat sám v sobě. Etiketu už zařídí jiní.

Proč se tedy zdá věda-a-poezie, věda-a-literatura, věda-a-umění vztahem tak vnitřně protikladným?

SKUPINOVÉ MENTALITY

Především proto, že tu jsou skupinové mentality a přívrženectví v akademických i neakademických obcích vědeckých a technických profesionálů na straně jedné a pracovníků humanitních oborů na straně druhé. Pro většinu umělců a kulturní veřejnosti uměnímilovné je mentalita a přívrženectví humanitní přirozenější a hlavně snazší; zdánlivě nežádá profesionalizaci mysli a zdánlivě se vymyká odpovědnosti za mrzké zplodiny civilizační rázu exhalací a mezilidských agresivit.

Skupinové mentality a přívrženectví vznikají osudem i volbou. Jsou asi genetické dispozice, laskavě nazývané talenty, které nás disponují k té či oné dráze, činnosti a afinitě, ať už cestou studia nebo přímé praxe. Jsou i volby, vyvolané pozitivní nebo negativní zpětnou vazbou na prostředí rodinné, na osobnosti učitelů, na podmínky prostředí, na okolnosti jednotlivce i podmínky života kolektivu. Máme rozené matematiky či hudebníky a malíře, ale máme i rozené literáty, kteří se stali biology, a rozené analytiky, kteří se dali na romány.

Skupinové mentality a přívrženectví vzcházejí a vzkvétají s obzvláštní energií v úrodné prsti, ba i humusu, různých vysokých škol, zejména tam, kde jde o školy tak či onak izolované a uzavřené samy v sobě, jak je to třeba v tradici angloamerické. V silněji stratifikovaných společnostech, kde kultura není jedním z mála prostředků zachování kolektivní, národní identity, se diferencované skupiny tvoří velmi ochotně, názorově se polarizují a radikalizují; v nepřítomnosti velké kolektivní starosti se vytvářejí starosti skupinové; v nepřítomnosti kolektivní nouze se vytvářejí nouzové stavy relativní a tím více proklamované, čím více jsou imaginární. Z eventuálních vnitřních protikladů scientistního a humanitárního přístupu a ze skupinových mentalit se stávají bojové pozice a bojové pokřiky, temperamentní zejména v táboře antiscientisním, jak už to vyplývá z povahy věcí. Zatímco vědecké skupiny či obce se spíše uzavírají do institucionalizovaného mlčení, v němž se může skrývat jistá pohrdlivost exaktního a patentovaného vůči přibližnému, neorganizovanému a „nezávaznému“, opačný tábor je o to hlučnější, provokován i samou institucionalizací vědy a tedy jejím spojením s mocí.

Velmi názorným současným příkladem je hnutí za práva zvířat, míněno laboratorních, nikoli jatečních či lovných zvířat, hnutí, které by se zrovna tak dobře mohlo nazývat hnutím proti experimentální biologii a psychologii. Ze subtilního myšlenkového aparátu odvozeného z fenomenologie a nové antropologie se vylíhla dogmatická věrouka a paleta pádných akcí, jež v ojedinělých případech připomínají parasportovní výkony britských fotbalových fanoušků. Zde přívrženectví přerůstá do jaré nenávisti a ukazuje, jak mnoho protikladnosti se dá navodit čistě zvnějšku, z podmínek společenských, a nikoli z podstaty samé činnosti vědecké nebo umělecké.

Je nutno ovšem připustit, případně přiznat, že skupinové mentality a přívrženectví existují i ve velmi jemné podobě v samém centru člověka, které leží buď blíže vědě, nebo blíže humanistickým oborům a má více dobré vůle a ochoty rozumět a přijímat v jednom z obou směrů. Skupinové mentality ovšem nezakládají kultury, stejně tak, jako různé diety nezakládají civilizace. Kultura se snad týká celku populace či národního společenství, v němž je většina lidí profesionálně nezaujata a konzumuje produkty vědecké, umělecké i poznání humanitních oborů bez zásadních diskriminací, jen s přirozeným podezřením lidí praxe vůči lidem explorace a vysvětlování akcí.

HLADINY MOUDROSTI

Co dál a hlouběji, než jsou skupinové mentality?

Zdánlivě odlišné psychologie. Přesvědčení, že věda-a-poezie, věda-a-literatura, věda-a-umění se diferencují zapojením různých oblastí a vrstev lidské psychiky, že věda je funkcí chladné, racionální a hermetické osobnosti, umění a do jisté míry i některé humanitní obory pak funkcí osobnosti chápající, teplé, nezploštělé a otevřené hřejivému porozumění. Je to starobylé dogma z období tzv. druhé vědy, vědy empirické a popisné na straně jedné, a romantického pojetí umění a humanitních oborů na straně druhé.

Pochybuji, že bychom mohli na poli vědy nebo umění čehokoli dosáhnout, kdybychom zaměstnávali vždy jen část svých duševních schopností. V moderním umění a literatuře je mnoho racionálního, právě tak jako se při zrodu profesionálního vědeckého přístupu uplatňuje podvědomá motivace, emocionální působení a estetická orientace. Řečeno s Kantem: právě v estetickém rozměru se setkávají smysly s intelektem.2 A slovy současné fyziologie lidského mozku: „Existují vážné logické námitky proti populárnímu a doposud převládajícímu názoru, že pravá hemisféra je ve své podstatě emocionální, kdežto levá je racionální, a že proto umělecké schopnosti, které jsou povahy emocionální, jsou lokalizovány na pravé straně. Obě strany jsou schopny racionální kalkulace: k tomu, abychom ‚viděli‘ geometrický důkaz, což by mělo být funkcí pravé hemisféry, je jistě třeba právě tak velké míry racionality, jako k analyzování logického předpokladu, jež by se mělo odehrávat v levé. A obě hemisféry reagují na přítomnost chemických mediátorů, takže o obou bychom museli říci, že jsou alespoň v tomto primitivním smyslu slova ‚citlivé‘. Je možné, že pravá strana má větší schopnost přijímat a předávat emoce, ale i tato schopnost je nepochybně sama o sobě schopností rozpoznávací… A především: Umění je činností právě tak racionální jako emocionální…“3

Ani v introspektivním rozměru se, jak už řečeno, činnost umělecká a vědecká valně neliší. Předpokládané psychologické rozdíly jsou proto spíše dílem nezkušenosti jedněch s činností druhých a jejich zdůrazňování je dílem skupinových mentalit, které se zpravidla hledí vydělovat a nikoli splývat.

Reálnější však je něco, co bych nazval orientací ve světě. Koncepcí moudrosti, moudrosti osobní a moudrosti druhu. Buď platí, že mírou věcí je člověk jako aktuální, skutečná, konkrétní a individuální bytost, nebo že mírou věcí je člověk ve smyslu metodicky propojeného a vysoce diferencovaného kolektivu. V prvním případě je životně postačující moudrost dána sdostatek dlouhým pobytem ve světě a vesmír není o mnoho složitější než svíčičky na vánočním stromečku, neboť nepotřebujeme, aby byl složitější, v druhém případě jsme zcela závislí na profesionální lidské síti planety. V prvním případě máme své tuchy, jako lumíci nebo sloni, i když už jaksi popsuté, v druhém případě máme ezoterická pravidla světa v teoriích a technologiích v úhrnu jednotlivcem nezvládnutelných a neprocítitelných. V prvním případě je naším osobním vrcholem jistá dobrodušná a rozšafná empirie, v druhém více či méně zbystřená mysl odkazující k pramenům. V prvním případě více či méně tolerantní jistota, v druhém naprostá tolerance k nejistotě. Nevím, co je lepší a co je horší, a netvrdím, že jde o typologii. Jen myslím, že k prvnímu způsobu orientace inklinují spíše umělci a samorostlí filozofové, k druhému spíše pracovníci teoretických a experimentálních věd.

S tím souvisí i zásadně odlišný způsob verifikace a radikální rozdíl v operacích s pojmem poznání. V literatuře a v umění obecně jsou jako konečná a výsostná měřítka hodnot uplatňovány kategorie estetické a etické; v některých humanitních oborech, hned například ve zmíněné nové antropologii, je verifikace zajištěna pouhou koherencí, „… struktura imaginativního myšlení… bude… pokládána za pravdivou, je-li monolitní, drží pohromadě, neprotiřečí si, není nedodělaná a může se vyrovnat s neočekávaným.“4 V experimentální vědě je verifikací technická reprodukovatelnost výsledků, porovnatelnost s dominantní nebo uznávanou teorií nebo návrh alternativní teorie. I když se verifikace děje namnoze spíše odhadem a i když některé operace matematické je s to reprodukovat jen několik jedinců, platí obecně, že výsledky jsou ověřitelné prakticky a kolektivně a že se, v Medawarově slově, „shodují se skutečností“, jsou reprezentativní. Umění směřuje k plnění estetických a etických ideálů či představ jednotlivce či skupiny, nevede však nutně nutně k odhalení „nového typu pravdy“; má jen nezadatelnou hodnotu svědectví ve smyslu aktuálním i historickém.

Vědy mají na konci svých jednotlivých operací jistý, zpravidla mikroskopicky nepatrný přídavek k přítomnému pokladu vědomostí; umělecký akt začíná z osobního zužitkovatelného poznání tvůrce, ale nepřináší nutně nějaký inkrement pravdy: tam, kde jej dosud přináší, supluje vědu. Umění přináší radost z korespondence (pravdy jednoho s pravdou druhých), nikoli nutně radost z operativní a aplikovatelné znalosti, známosti, návodu. A někdy je ne-znalost, ne-známost, ne-zužitkovatelnost vlastní radostí a půvabem. „Když nevíme nebo když nevíme v dostatečné míře, jsme nakloněni nahrazovat myšlenky emocemi“, řekl T. S. Eliot.5

Pojem poznání je zřejmým jablkem sváru, ačkoli už Kant před dvěma sty roky nabízel vymezení: „Estetické hodnocení nepřispívá k poznání podstaty zkoumaného předmětu, a proto musí být vztaženo v kritice k usuzujícímu subjektu a jeho schopnosti percepce…“2 Problém vztahu pozorovatele a pozorovaného, vnitřního a vnějšího světa je ještě neprostupnější než princip komplementarity v přírodních vědách a je postižen dokonale ve studiích těch, kdo jsou sami přímými účastníky a tvůrci uměleckého pohybu: umění přestalo být „kritikou života“ a stalo se extenzí života.6

V humanitních oborech záleží na tom, kolik „uměleckých“ faktorů jako vcítění, pochopení, cit pro materiál a formu prezentace vstupuje rozhodujícím způsobem do procesu hodnocení; podle toho se dá odhadnout, kdy a jak, za jakých podmínek se stávají ekvivalentem experimentální vědy, což zajisté není nikterak rozhodující; proto je přírodovědecký profesionál často překvapen, kolik času se třeba v antropologii věnuje dokazování, že jde o vědu, jakož i pokusům o kvantifikaci dat nepříliš kvantifikovatelných a jak málo času pak zbývá na výsledky, tak říkajíc na pravdu samu.

Řekl bych tedy úhrnem, že vztah věda-a-poezie, věda-a-literatura či věda-a-umění se zdá vnitřně protikladný hlavně pro přetrvávající a tu a tam posilované skupinové mentality, Bacon by řekl idolafori, jakož i pro odlišný proces verifikace a, v případě literatury, verbalizace. Pokud jde o tzv. kreativní impuls sám, není protikladnosti ani kompetice, ba ani valné profesionální deformace v tom či onom směru, pokud je tu aspoň trochu užitné energie a dobré vůle překonat svůj způsob orientace ve světě.

UMĚNÍ A NEUMĚNÍ ŘEŠITELNÉHO

Bez dobré vůle můžeme vědu jako „umění řešitelného“ (Medawar) pokládat za krok od člověka (k počítačům či trifidům), neboť se vzdaluje „lidským otázkám“. Pomineme-li fakt, že termínem „lidské otázky“ myslíme zpravidla svoje vlastní otázky (a otázky fotbalisty bývají značně odlišné od otázek lyrického básníka), pomíjíme zde nicméně sám základ moderní vědy: „Tradice vědy jsou specializované tradice; to je jejich síla. Jejich síla je v tom, že užívají slova, vybavení, koncepce, teorie, jaké se hodí jejich předmětům; nejsou zatěžovány tím, že by musely asimilovat věci zvenčí. Tato specializovaná tradice dává vědecké praxi enormní impuls a sílu. Je to také jedna z okolností, které dělají z učení a vysvětlování vědy tak velký problém.“7Neblahá touha mít vědu bez vědeckých otázek nic nepřibližuje a vede v tvůrčím soukromí, zhusta však i na veřejnosti, k tendenci dělat si „vědu“ na míru z různých starých a navyklých záhad „… Spisovatelé jsou ochotni s velkou pílí zkoumat obskurní záležitosti nevědecké povahy, ale nejsou připraveni věnovat aspoň trochu srovnatelné úsilí uměleckému ztvárnění v zásadě méně nejasného vědeckého materiálu“, napsal Aldous Huxley8 v době, kdy ještě science fiction představovaly romány jeho úrovně.

Od té doby se science fiction vyvinula do stavu, v němž je čímkoli jiným, jen ne mostem mezi vědou a člověkem nebo vědou a literaturou. Zčásti je označována za science fiction už jen setrvačností, neboť v podstatě jde o technology fiction a ta s vědou a jejími průměty nemá moc co dělat. Volné skotačení kosmonautů, planety s bujícími škoditeli přenosnými na našince, transplantace čehokoli komukoli, převtělení a přenosy v času – to vše může být dobrými horory nebo veselými taškařicemi, případně technickými fantaziemi. Maligní zvrat ovšem v Americe přinesla tzv. Nová vlna science fiction: „… v uplynulém desetiletí se tento žánr stal otevřeně a dokonce bojechtivě protivědeckým, a to zejména ve své obsesi mentální telepatií, parapsychologií, psychedelikou, okultismem a podobnými neempirickými jevy, jež už zcela vytlačily starodávné mechanické divy… Místo, aby se směle předjímala budoucnost naděje, zaslepuje se úniky a výchylkami. Je to tak svůdným a mystifikujícím odvarem fantazie a metafyziky, že je to beznadějně xenofobické… že je to pravá literatura proti budoucnosti.“9 Jinak řečeno, „… Znamenitý posun od science fiction do anti-science fiction umožnil objev, že druhou polovinu tohoto termínu můžeme použít proti první, že fikcí lze zaplácnout vědecké znalosti, ba i reálie, že jí lze nahradit úmorné studium vědeckého a technického pozadí námětu, že fikce je omluvou za profesionální – míním literárně profesionální – lenost. Čemu se dřív říkalo jaksi omluvně licence, je dnes z nouze ctností, označovanou za science fiction.“10 Příčinou není jen nedostatek Huxleyů a Bradburyů za podmínek vysokého sycení trhu ne-Huxleyi. Příčinou je i to, že se institucionalizovaná věda i jednotliví, nepříliš moudří badatelé někdy staví neomylnými hodnými hochy s požehnanýma rukama a jistými výhledy odtud až na věčnost a tak si koledují o ten robotizovaný veřejný profil. Příčinou je však i okolnost, že to, co lze zhruba zahrnout do Goodallovy „třetí vědy“,11 tedy třeba současná teoretická fyzika, kosmologie, dynamická odvětví biologie a chemie, přináší samo o sobě – někdy, žel, jen pro specialistu – tolik překvapující science fiction ve stavu přechodu na vědu, že ta literární se jeví poněkud vyrudlou. Odhalují se den za dnem fakta, otřesná fakta a drobná fakta, jakož i nedozírné neprobadané a jen teoreticky tušené oblasti, které mají dech nové, vědecké mytologie dneška.

Jak praví Lewis Thomas: „Věda, zvláště pak věda dvacátého století, nám dala nahlédnout do něčeho, co jsme před tím vlastně nikdy nepoznali, odhalila lidskou nevědomost. Jak šlo století za stoletím, bývali jsme uvyklí představě, že více méně chápeme všechno, snad až na jednu či dvě záhady, jako jsou duševní pochody našich bohů. Každý věk, nikoli jen chvalně známé osmnácté století, pokládal sám sebe za Věk Rozumu a nikdy nám nechyběla vysvětlení světa a jeho způsobů. Až teď nám jdou tlusté do tenkých a to jsou následky vědeckého počínání. Musíme si v nastávajících stoletích razit cestu divočinou záhad a k tomu budeme potřebovat vědu, ale ne jen vědu. Věda vyprodukuje čas od času data a něco o významu některých dat, ale nikdy nepostihne jejich plný smysl. Abychom dosáhli úplnějšího pochopení, abychom spatřili skutečnou významnost, když už se nějaká významnost vyskytne, budeme potřebovat zapřáhnout mysli od všech možných druhů hlav mimo vědecké hájemství, nejvíc ze všeho hlavy básníků, samozřejmě, ale také výtvarných umělců, hudebníků, filozofů, historiků, spisovatelů obecně.“12

ZAPŘAHOVÁNÍ MYSLÍ

Zapřahování myslí, o němž se Thomas zmiňuje, samozřejmě předpokládá předně něco dobré vůle, asi takové, jakou měl v chvalně známém osmnáctém století Voltaire, když soudil v dopise z r. 1741, že „To, co vidí naše oči a co nám dokazuje matematika, je třeba pokládat za pravdivé. V ostatním je třeba říci jen jedno, nevím…“13 Neboť, jak řekl nedávno nad jiné vtipný fyzik Fichard P. Feynman, věda je dlouhou historií školení o tom, jak si přestat lhát do kapsy.

Za druhé to předpokládá v nás všech něco jako cit pro neznámo a pokoru před tajemstvím. To jest ochotu k zcela radikálnímu ústupu od navyklé „postačující moudrosti“, od orientace založené na onom všednodenním redukcionismu typu „rakovina není nic-jiného-než“, „čas není nic-jiného-než“ a kvantová mechanika není vůbec, protože se nedá pochopit. Myslím, že existují literární (i výtvarné) příklady pocitu tajemná někdy podivuhodně, byť nahodile, spřízněné se situací některé konkrétní etapy konkrétní vědecké práce. Bývají to právě ona dílka, jež selskému rozumu „nedávají žádný smysl“, protože není jasné, o jaký princip, jev, zákon vlastně jde; kterýmžto negativním vymezením se jen definuje blízkost se situací badatele u mikroskopu nebo urychlovače částic. Tak například si nedovedu představit bližší metaforu pro imunologický problém diskriminace vlastního a cizího, než tu, která je rozvinuta v Beckettově Společnosti; k muži, ležícímu naznak v temnotě, mluví hlas, o němž není jasno, je-li to hlas jiného nebo jeho vlastní mluvící k jinému nebo k třetímu a tak kolem dokola, s obsedantními repeticemi a záblesky rozpomínek.

Obecně je možno nacházet tuto afinitní literaturu ve škatulce, označované zpravidla jako magický realismus, a je tam mnoho od Rilkeho po Henriho Michauxe a Heissenbüttela, od Gogolova Nosu po Olešu a Babela, Thomase Manna, Kafku, Itala Calvina, Paze, Machada, Márqucze, Donalda Barthelma a Nabokova. Za třetí a hlavně Thomasova vidina významnosti mlčky předpokládá realistickou reprezentativnost vědy aspoň v této historické etapě, v tomto rozptylu civilizace, v daném stavu společností. I filozof zmítaný svárem mezi strukturálními a postrukturálními antropology a postrukturálními lingvisty o prioritě slova nebo vědomí, odkojený patetickou tradicí stejnocennosti různých modelů a polí poznání, přiznává posléze vědě, že „vlastní kriteria (pro rozhodování mezi různými způsoby interpretace)“, že může posléze „identifikovat jediný nejpřesnější model interpretace“.14

Což je totéž, co říká Feynman o nelhaní do kapsy. Reprezentativnost vědy přitom není dána technikou volby a logikou interpretace, ale nezávislostí, přesněji různým stupněm nezávislosti experimentálně nebo řemeslně navozeného přírodního procesu na psychologických možnostech člověka. Postačující moudrost vědy je v tom, že nezasahuje do neřešitelného. I o kvantové mechanice se lze dočíst: „‚Kvantová mechanika‘, řekl Dirac, ‚se jen snaží formulovat příslušné zákony takovým způsobem, aby se bez mnohoznačnosti dalo z nich odvodit, co se stane za jakýchkoli pokusných podmínek. Bylo by zbytečné a beze smyslu zacházet do vztahů mezi vlnami a částicemi hlouběji, než je pro tento účel nutné.‘ Což je vlastně vše, co vyžaduje princip příčinnosti. Pokud mohou být pozorovatelné události s postačující přesností vyjádřeny v matematickém jazyku ‚požadavek pochopitelnosti přírody‘, jenž zahrnuje princip příčinnosti, je splněn“.15 A prioritní postavení vědy v daném způsobu světa není otázkou volby nebo sporu, ale biologickým faktem, který je nutno akceptovat stejně jako přenos vzruchu na nervových synapsích (spojích): ani eventuální poustevník v brdských lesích už nemůže věřit na geocentrický vesmír a ani zenbudhistický básník nemůže řídit své auto podle vnuknutí absolutna, ale podle dopravních předpisů a příručky pro majitele vozu. Nemůžeme se vyhnout vědeckým zbytkům minulých i současných dob v každodenním životě, je nemožné zapomenout, co jsme se naučili za poslední dva tisíce let a za posledních dvě stě let, kdy se stala věda a technika synonymem pokroku a modernosti se všemi sociálními a morálními důsledky.

Věda kolonizovala náš každodenní život stejně jako vědecké a technické pojmy a metafory kolonizovaly (termín U. Pórksena) náš slovník. A řekl bych, že to není jen kvantitativní a kvalitativní expanzí vědy a techniky, ale i zvyšující se afinitou některých našich populací pro vědu a techniku. I psychologické testy ukazují, že u trochu porovnatelných skupin studentů se za padesát let zvýšila orientace v přírodních vědách a technických vědách za současného snížení schopností jazykových, vyjadřovacích a nižší vážnosti k tradičním kulturním statkům. Dokonce i samo porovnání projevů od populárního vtipu po strukturu moderního románu ukazuje něco jako zvyšující se rafinovanost intelektu a jemnou racionalitu v celé široké, někde až univerzální frontě. Což by bylo nejen důsledkem tlaku techniky, vědy a dějin, ale také důvodem otevřenosti k vědě a technice. Jakož podmínkou kultury bez pověr a iluzí, kultury možná méně historizující a literní, ale nicméně pořád ještě kultury, v níž se dokonce lže méně i pokud se týká pocitů a emocí.

Vztah věda-a-literatura bude pak snad poněkud méně vnitřně protikladný a science fiction budeme hledat a nacházet tam, kde skutečně je, nikoli za humny, nikoli na stole pracovníka hlavní správy podvojné evidence vedlejší literární činnosti.

(Rozšířená verze přednášky na konferenci AAAS, Los Angeles, 1985)

Odkazy

1 Poetry and Science. V knize A Field Guide to Contemp. Poetry and Poetics, Longman, New York 1980, s. 40. Česká verze v tisku v Ročence Technického magazínu, SNTL, Praha 1988.

2 I. Kant: Kritik der Urtheilskraft, K. Preuss. Akad. Wissensch., Berlin, 1913.

3 F. Turner, E. Pöppel: The neural lyre: Poetic meter, the brain, and time. Poetry 142/5/:277,1983.

4 P. B. Medawar: Věda a literatura. Český překlad - Světová literatura 30/1/:65, 1985.

5 T. S. Eliot: The perfect critic (To Criticize the Critic), Faber & Faber, London, 1965.

6 S. Sontag: One culture and the new sensibility (Against lnterpretation), Dell Publ. Co, New York, 1969.

7 J. R. Oppenheimer: Úvahy o vědě a kultuře. Český překlad – Světová literatura 31/5/: 130, 1986.

8 A. Huxley: Literature and Science, Leete’s Island Books, New Haven, Conn., 1963.

9 J. Stuple, American Scholar 46215,1977.

10 M. Holub: Transplantace jako literární poklesek. Zdravotnické noviny 35/28/:6, 1986.

11 M. C. Goodall: Science and the Politian. Shenkman, Cambridge, Mass. 1965.

12 L. Thomas: Humanitní obory a přírodní věda. Český překlad – Vesmír 64/4/:228, 1985.

13 Voltaire, sborník statí Sovětských autorů. Rovnost, Praha 1951

14G. S. Rousseau: Vynálezy. Český překlad - Světová literatura 32/3/: 75, 1987.

15 J. R. Newman: Science and Sensibility, Simon & Schuster, New York, 1961.

ONDŘEJ NEFF

MANIFEST SCIFISMU

Je vůbec možné stručně a jasně charakterizovat soudobou etapu vývoje české fantastiky? Zatím jsem nepřišel na výstižnější označení než „epocha antologií“. Neviditelní zloději, pokud je mi známo, byla první záměrně koncipovaná antologie české sci-fi; vyšla, připomeňme si, v Albatrosu roku 1980. Do té doby vycházely buď antologie zahraničních autorů, nebo sbírky povídek jednoho domácího autora. Jedna vlaštovka, zdá se, udělala jaro. Nastalo roku 1983, kdy Mladá fronta vydala dvousvazkovou antologii Železo přichází z hvězd a Lidé ze souhvězdí Lva. Její sestavovatel Vojtěch Kantor – vzpomínám si na to, jako by to bylo včera – předváděl na prvním celostátním setkání fanoušků sci-fi stránkové korektury této antologie jako nějakého vzácného ptáka. Auditorium uctivě mlčelo, když prezentátor šustil stránkami ve společenské místnosti kolejí Vysoké školy chemicko-technologické. Mezi diváky byli mladí, zcela neznámí muži, kteří dnes už jsou o něco méně mladí a mnohem méně neznámí – jejich povídky jsou obsaženy i v této antologii (či v Lovcích Zlatých mloků – též knize nových českých sci-fi povídek, jež na Říp navazuje).

Přistání na Řípu snad ani není sourozenec Železa a Lidí, spíš potomek. Ta první podvojná antologie totiž řešila otázku, zda vůbec nějaká česká science fiction je. Editor si někdy počínal jako archeolog, vypátral a připravil k vydání doposud neznámé rukopisy zesnulých autorů Ludvíka Součka a Františka Pilaře, častěji však jako objevitel a iniciátor. Ze zimního spánku probudil některé známé autory z šedesátých let a pod jednou střechou umístil houfec autorů, kteří sami sebe považovali za mladé, ačkoli statně supěli ke čtyřicítce. Tohle se dělo někdy v jednaosmdesátém roce. O pět let později, kdy vznikala další antologie, bylo nutné si klást jiné otázky. Copak se někdo mohl ptát, zda existuje česká fantastika? Ivo Železný ve své veleantologii (opět podvojné, do té míry siamsky podvojné, že oba svazky obsahují stejné obrázky) Návrat na planetu Zemi a Stalo se zítra představil půl stovky autorů. V Práci vyšla rozsahem skromnější sbírka Hvězdy v trávě, Československý spisovatel představil některé z úspěšných, dříve vydaných povídek v knize Teď už budeme lidé. Autoři poprvé představení v antologii z roku 1983 už měli za sebou samostatné knížky žánru sci-fi. Ne, otázka, zda česká sci-fi existuje, už nemohla nikoho napadnout. Bylo třeba se ptát jinak: Co je to česká sci-fi, co je to, a jaká je?

V této souvislosti se často hovoří o Čapkově odkazu, o průkopnickém díle Josefa Nesvadby z přelomu padesátých a šedesátých let, o humorném, ironickém pohledu, prý pro českou sci-fi charakteristickém. Představují ji tedy Veisovy tragicky groteskní bravury a Szalaiovy fantasmagorie? Do tohoto schématu však nepatří Švejdův a Macháčkův civilismus, Martinovy poetické zpovědi, příběhy s tajemstvím Jany Moravcové, ani Nesvadbovy antiscifistické novely. Odborníci psali články a přednášeli na schůzkách Komise pro vědeckofantastickou literaturu, ustavenou při Svazu českých spisovatelů. Čím více řečí bylo vysloveno, tím hustší byla mlha, jak už to tak bývá. Jenom čin ji mohl rozptýlit, a myslím, že právě tato antologie tím činem je.

Sestavovatelem byl opět Vojtěch Kantor. Potíže se sestavováním druhé antologie byly přesně opačné, než s jakými se střetával před sedmi lety: Tehdy neměl z čeho vybírat, teď toho bylo až přespříliš. Jistě se mu v noci zdálo o hoře rukopisů, která se na něho řítí, aby ho zavalila. Ti, které před léty uváděl do stáje české sci-fi jako novice, se rozepsali, a vysoké úrovně dosáhli i ti, kdo tenkrát v Pardubicích obdivovali obtahy Železa z uctivé vzdálenosti. V této knize už nejsou žádní novicové. Kdybychom českou sci-fi chtěli přirovnat k veslové lodi, pak jsou to ti, kteří udávají tempo.

Na tomto souboru povídek jsou myslím, dva rysy nápadné už při prvním čtení.

Povídky jsou různorodé tématicky i autorským přístupem. To není tak samozřejmé, jak by se mohlo zdát. Vždyť právě na literatuře science fiction lpí tradiční pomluva o schematickém přístupu, o monotónnosti a omezenosti témat, kterých prý je jako prstů na jedné ruce a všechna literární díla sci-fi se točí kolem některého z nich. To snad platí o komerční sci-fi, kde řemeslné rozvíjení standardního tématu je cílem. Zde je tomu jinak. Fantastický motiv slouží jako roznětka, která uvádí do chodu explozivní reakci fabulace. Příběh nikdy není ukuchtěn podle prefabrikovaného receptu. Cítíme, že vznikl spontánně, z potřeby niterného vyjádření.

Tento rys soudobé české sci-fi zřejmě plně docení jen ten, kdo má možnost srovnání s fantastikou jiných národních literatur. Věřím, že tato antologie přispěje k povalení mýtu o bonhomní humornosti české sci-fi jako její typické vlastnosti.

Druhý rys mi připadá důležitý pro budoucí vývoj žánru u nás. Velká část uvedených povídek má tvar barvitého příběhu. Projděte alespoň zběžně povídkové sbírky nedávné minulosti a uvědomíte si, že je to skutečně novum. Doposud většina českých fantastických povídek byla postavena na nápadu. Autor s větší či menší dovednosti rozvíjel více či méně originální myšlenku, postřeh, paradox. Dějovost obvykle chyběla. Byla to zřejmě dětská nemoc žánru, který koncem sedmdesátých a začátkem osmdesátých let spěl ke své renesanci. Máme ji, jak se zdá, chválapánubohu za sebou. Epické vyprávění je totiž jedna z hlavních funkcí dobré fantastiky. Lidé chtějí číst podivuhodné příběhy. Touha po střetu s tajemstvím je stará jako lidstvo samo. Fantastika ji naplňuje. Aby ji mohla naplňovat plně, tajemství se musí rozprostírat v lidské dimenzi, čili v příběhu, v interakci hodnověrných postav.

V moderní anglosaské fantastice se v posledních letech objevuje nová zkratka. Původní zkratka „sci-fi“ ustoupila modernější verzi „SF“, čili zkratce, již lze vysvětlit i jako „speculative fiction“, spekulativní literatura. To však zřejmě nestačilo, i objevila se zkratka „li-fi“. Místo původní „sci“, čili „science“, věda, objevila se „li“, prostě literatura. Protagonisté novodobé „li-fi“ chtějí rozbořit poslední bariéry, které údajně oddělují fantastiku od tak zvaného hlavního proudu, rozbořit poslední zbytky hradeb někdejšího ghetta, jak se posměšně, ale též s hrdostí hovořilo o výlučné komunitě autorů a čtenářů tohoto zapeklitého literárního žánru (komunitě ostatně malé – náklady specializovaných sci-fi magazínů málokdy přesahují v Americe počet čtyřiceti tisíc, což je čtvrtina nákladu polské Fantastyky).

Novodobá „li-fi“ navazuje na tak zvanou Novou vlnu prosazovanou před dvaceti lety v Británii Moorcockovým magazínem New Worlds a rozvinutou v Americe třemi svazky Ellisonových Nebezpečných vizí. Zatímco bouřliváci před dvaceti lety útočili na poslední tabuizovaná témata, soudobí modernisté usilují o integraci fantastiky s hlavním proudem.

Nám může připadat divné, proč je kolem toho tolik shonu. Co se jinde okázale prosazuje, děje se u nás bez hluku docela přirozeně. To, čeho jsme v současné „epoše antologií“ svědky, je rozvíjení fantastiky v kontextu soudobé literatury.

Jednotlivé autorské osobnosti reagují na podněty světa prostředky moderní literatury, obohacenými o fantaskní rovinu.

Každá po svém, podle osobního uměleckého naturelu.

Kdo ví, zda jednou nebudou všechny dnešní úvahy o sci-fi a jejím vztahu k tak zvanému hlavnímu proudu směšné. V literárně historických studiích možná najdeme pasáže o scifismu, o uměleckém směru typickém pro osmdesátá léta, který na vývoji zanechal hluboké stopy jako druhdy dadaismus, poetismus, surrealismus či futurismus. Je to umělecký směr blízký tvůrcům, kteří se vyjadřují ke skutečnosti v hyperbole. Nelze samozřejmě po každém literátovi chtít, aby se dal na cestu scifismu. Nejinak tomu bylo druhdy i s ostatními „ismy“. Nicméně je zajímavé, kolik autorů tak zvaného hlavního proudu bylo scifismem ovlivněno – namátkou uvedu Otu Duba, Otakara Chaloupku, Bohumila Nohejla, Alexeje Pludka. O Vladimíru Páralovi ani nehovořit – ten tomuto „ismu“ vysloveně propadl.

Jestli mám pravdu, jestli se skutečně ukáže, že „epocha antologií“ osmdesátých let nebyla vyjádřením módnosti doposud exotického literárního jevu, nýbrž že to byl zcela zákonitě se vyskytnuvší umělecký jev adekvátní určité etapěspolečenského vývoje, pak budou antologie Mladé fronty, tedy Železo přichází z hvězd, Lidé ze souhvězdí Lva a o pět let mladší Přistání na Řípu a Lovci Zlatých mlokú a nadto i Skandál v divadle snů citovány jako literární události, které měly ve své době hodnotu uměleckého manifestu. Manifestu scifismu.

O AUTORECH

Jaroslav BOČEK (1932 Úlovice) vystudoval dramaturgii a filmovou vědu na Akademii múzických umění v Praze, věnoval se filmové kritice, přednášel na FF UK a od roku 1967 točí dokumentární a animované filmy, mimo jiné večerníčkový seriál Putování skřítka Hajáska na sci-fi námět. Kromě pěti odborných knih o filmu vydal román se sci-fi motivem Případ doktora Karpety (1982), knihu pro děti Čtyři kluci z Vraného (1982), sbírku bajek Nápady milovníka zvířat (1983), sbírku historických povídek Den pro císaře a jiné lidi (1984) a sbírku sci-fi povídek Pálivé polibky (1984).

Zdena BRATRŠOVSKÁ (1951 Praha) studovala sociologii a historii na FF UJEP v Brně, dva roky byla členkou experimentálního divadelního souboru, vystřídala několik dalších zaměstnání. Knižně debutovala sbírkou básní Džbán bez ucha (MF 1983), v tomtéž roce jí vyšla druhá sbírka básní Městské šance (ČS). Externě spolupracovala s FS Barrandov a s Čs. rozhlasem, který v r. 1984 uvedl premiéru její původní hry Nebásni a hraj. Realizovala dvě další básnické sbírky: Chůdy po předcích (MF 1986) a Klínopis v notesu (ČS). V roce 1988 publikovala sbírku veršů Netopýr v podkroví. Podílela se na vydání dvou dvou autorských próz – Hotel Rezeda a Budík pro Šípkové Růženky (s F. Hrdličkou).

Ludmila FREIOVÁ (1926 Praha) vystudovala češtinu a filozofii na FF UK a donedávna působila jako středoškolská profesorka v Praze. Píše od roku 1935, sci-fi od roku 1975. Systematicky se literatuře věnuje od šedesátých let. Knižně vydala novelu Úterý (1960) – oceněnou první cenou ministerstva školství a Státního pedagogického nakladatelství 1959 – a novelu Příběh jednoho roku (1966) – oceněnou touž cenou za rok 1961 – a román Dopisy pro Jaszka (1972). Od roku 1977 se věnuje výhradně sci-fi. Dosud vydala romány Letní kursy (1977) a Vyřazený exemplář (1980), přispěla dvěma povídkami do sborníku Neviditelní zloději (1980) a o dva roky později vydala román Strach na planetě Kvara. Svými povídkami přispěla i do antalogií Železo přichází z hvězd (1983), Stalo se zítra (1984) a Hvězdy v trávě (1984). Pokračování Strachu na planetě Kvara pod titulem Cizinci na planetě Kvara (1986).

Miroslav HOLUB (1923 Plzeň). Vystudoval lékařskou fakultu UK, celá léta pracuje v základním výzkumu imunologickém, v současné době jako vědecký pracovník IKEM (odborná publikační činnost – 130 vědeckých sdělení a dvě monografie). Psát začal asi v osmnácti letech, ale „začínal až do 35. roku života“. Dosud vydal verše: Denní služba (1958), Achilles a želva (1960, 1964), Slabikář (1961, 1965), Jdi a otevři dveře (1962), Kam teče krev (1963), Zcela nesoustavná zoologie (1963), Tak zvané srdce (1963), Anamnéza (1964), Ačkoli (1969), Beton (1970), Události (1971), Naopak (1982), Interferon, prózu Anděl na kolečkách (1964, 1965, 1967), Tři kroky po zemi (1965), Žít v New Yorku (1969), Poe čili údolí neklidu (1971). Přeložil: WARD, Živé hodiny (1979), THOMAS, Buňka, medúza a já (1982). V současné době pracuje na esejích (vztah vědy a kultury, úloha nemoci v dějinách) a – na nahých myších. Trvalým inspiračním zdrojem zůstává věda a život.

Lubomír MACHÁČEK (1947 Pardubice) vystudoval psychologii na FF Univerzity Palackého v Olomouci a pracuje jako poradenský psycholog v Pardubicích. Vydal pět sbírek povídek: Láska v kaluži (1975), Písek v zubech (1978), Co skrýváme pod kůží (1979), Výlety do snů (1984) a Údolí osamělých běžců (1987), z nichž druhá a čtvrtá patří do žánru sf, a romány Začít milovat (1981), A budeme šťastni (1985). Přispěl do řady antologií, např. Letokruhy (1982), Příběhy s tajemstvím (1983), Lidé ze souhvězdí Lva (1983), Hvězdy v trávě (1984), Stalo se zítra (1984), Návrat na planetu Zemi (1985), Teď už budeme lidé (1985), Hledání budoucího času (1985), Živý proud (1986) aj.

Eduard MARTIN (1951 Praha) vystudoval dějiny a teorii divadla na FF UK. Píše od roku 1965, sci-fi od roku 1979. Publikuje v časopisech a v rozhlase. Vydal dvě sbírky básní Můj Faust (1975) a Nespálené deníky (1980), uvedl divadelní hry Synové a dcery (1975), Černobílý večer (1976), Tři japonské hry o lásce (1978) a sci-fi Podivuhodná událost v podivuhodné rodině (1981). Přispěl do almanachů Mládí dneška (1975), Slova na cestu životem (1976), Peřeje (1980), Stalo se zítra (1984), Teď už budeme lidé (1985), Návrat na planetu zemi (1985) a publikoval v zahraničí. Ve Svobodě vyšel jeho první cyklus sci-fi povídek Největší skandál v dějinách lidstva (1984). V roce 1986 vydal rozsáhlý cyklus novel Manžel z Marsu. Pro děti vydal příběh Vánoční pohádka (1988).

Vladimír MEDEK (1940 Pardubice), vystudoval zahraniční obchod na VŠE v Praze, pracuje ve sklářském průmyslu jako prodejce. Významný překladatel ze španělštiny, dále z angličtiny. Sám píše od r. 1957, v r. 1963 publikoval v MF prvotinu Ohně, v r. 1971 dostal za básnickou tvorbu cenu v soutěži k 50. výročí KSČ. Autor rukopisu sci-fi povídek Planeta Mrrrů.

Ondřej NEFF (1945 Praha) vystudoval fakultu sociálních věd a publicistiky UK a pracuje jako redaktor Kmene. Sci-fi píše od roku 1975. Vedle dětské detektivky Holky se perou jinak (1978, napsané spolu s Vladimírem Kováříkem), fejetonů Klukoviny a tátoviny (1980) a Tajné knihy o fotografii (1981) vydal biografickou studii Podivuhodný svět Julese Verna (1978), první dějiny české sci-fi Něco je jinak (1981) a na rok 1986 připravil první české dějiny světové sci-fi Všechno je jinak. První sci-fi povídky mu vyšly v antologiích Lidé ze souhvězdí Lva (1983), Železo přichází z hvězd (1983) a Hvězdy v trávě (1984). V roce 1983 vydal groteskní román se sci-fi prvky A včely se vyrojily a v roce 1984 sci-fi román Jádro pudla. V roce 1985 vyšla O. Neffovi první sbírka sci-fi povídek Vejce naruby v MF, o dva roky později druhá, pod názvem Čtvrtý den až navěky. V roce 1988 mu vychází román Měsíc mého života.

Pavel SÝKORA (1954 Praha) absolvoval FAMU, obor dramaturgie a scenáristiky. Nyní pracuje jako redaktor. Věnuje se poezii, próze, tvorbě filmových scénářů, publikuje v Čs. rozhlase, Literárním měsíčníku, Rudém právu, Kmeni, Večerní Praze. Jeho verše byly zařazeny do sborníku Granátové jablko (MF 1986) a připravuje samostatnou básnickou sbírku Antické variace. V roce 1987 vyšla ve Středočeském nakladatelství a knihkupectví jeho dvounovela Vánoce na krku a v témže roce v Mladé frontě vydal tři historické obrazy pod názvem Zápasy a bloudění. První próza se odehrává v 9. století, hlavní postavou druhé je Prokop Holý a třetí je životním účtováním Karla Sabiny. Pavel Sýkora si připravuje materiál k rozsáhlejší próze o českém anarchismu, v němž ožije Praha na přelomu 19. a 20. století.

Jaroslav VEIS (1946 Praha) vystudoval Fakultu sociálních věd a publicistiky a pracuje jako redaktor nakladatelství Mladá fronta. Publikuje v časopisech a vydal tři sbírky povídek: Experiment pro třetí planetu (1976). Pandořina skříňka (1979) a Moře času (1984). Přispěl do antologií Neviditelní zloději (1980), Příběhy s tajemstvím (1981), Lidé ze souhvězdí Lva (1983), Železo přichází z hvězd (1983) a Hvězdy v trávě (1984). Překládá sci-fi z angličtiny, mimo jiné i pro antologie v Členské knižnici Svobody Pozemšťané a mimozemšťané (1981) a Experiment člověk (1983). V roce 1976 získal cenu ČSAV za popularizaci vědy.

Zdeněk VOLNÝ (1946 Praha) vystudoval Fakultu žurnalistiky UK. Pracoval v revue Světová literatura, v níž systematicky představoval významné autory světové sci-fi. Kromě mainstreamových románů Den neposkvrněného srdce (1980) a Pátá roční doba (1982) vydal povídkové sbírky sci-fi Neděle na prodej (1980) a Zlatá past plná času (1983), romány Brána k věčnosti (1985) a Požár u zlatých labutí (1987). Přispěl do antologií Neviditelní zloději (1980), Příběhy s tajemstvím (1981), Lidé ze souhvězdí Lva (1983) a Teď už budeme lidé (1985). Sestavil antologie Hvězdy v trávě (1984) a Hledání budoucího času (1985) – společně s J. Veisem. Překládá sci-fi z angličtiny, především A. C. Clarka (Zpráva o třetí planetě, Setkání s Rámou).

OBSAH

Ondřej Neff:
POSELSTVÍ PRO AGLA MATHONA
strana 15

Miroslav Holub:
SUPEREZOP
strana 55

Jaroslav Boček:
PLAMÍNEK
strana 60

Zdeněk Volný:
HNĚV POSEIDONŮV ANEB VEČEŘI TI, MILÁČKU, DÁ AUTOMAT V 18.30
strana 84

Lubomír Macháček:
ČEKÁNÍ NA ČLOVĚKA
strana 108

Ludmila Freiová:
ŠKOLNÍ PŘÍPAD
strana 141

Pavel Sýkora:
PŘISTÁNÍ NA ŘÍPU
strana 147

Vladimír Medek:
JOHN D. ZNOVU DOBÝVÁ SVĚTA
strana 161
NALEZENÝ RÁJ
strana 166
KNIHA DANIELOVA
strana 173

Jaroslav Veis:
HIS MASTER’S VOICE
strana 181

Zdena Bratršovská:
BYLO NEBYLO
strana 223

Eduard Martin:
STOUPÁNÍ
strana 234

Esej před doslovem
Miroslav Holub:
UMĚNÍ A NEUMĚNÍ ŘEŠITELNÉHO
strana 257

Doslov
Ondřej Neff:
MANIFEST SCIFISMU
strana 269

O AUTORECH
strana 273

PŘISTÁNÍ NA ŘÍPU

Antologie nových českých vědeckofantastických povídek. Uspořádal Vojtěch Kantor. Doslov napsal Ondřej Neff. Ilustroval Peter Oriešek. Přebal (s použitím ilustrace P. Orieška), vazbu a grafickou úpravu navrhl Milan Kopřiva. Vydala Mladá fronta jako svou 4988. publikaci. Edice Třináct, svazek 181. Edici řídí Zdeněk Storch. Odpovědný redaktor Jaroslav Veis. Výtvarný redaktor Josef Velčovský. Technický redaktor Miloš Jirsa.

Vytiskl Mír, n. p., závod 3, Opletalova 3, Praha 1. 17,70 AA. 19,99 VA.

Náklad 56 000 výtisků.

První vydání.

280 stran.

Praha 1988

13/33

601/22/85.6     23-007-88

Cena váz. výtisku 35 Kčs