NESVATÁ TROJICE

PAUL ADAM

PROLOG

Milano, duben 1945

Byl konec. Tím si byl Domenico Salvitti jistý. Teď před sebou neviděl nic kromě zajetí, monstrprocesu a katovy oprátky. Překvapilo ho, že si připadá tváří v tvář nevyhnutelné smrti klidný, zvláštně pokojný. Byla to rezignace, nebo prostá úleva z blížícího se konce?

„Vaše jídlo, Eccellenza.”

Salvitti postavil podnos s hrozny a mlékem na stůl, ustoupil a čekal, až ho Duce propustí. Ale Mussolini se na jídlo sotva podíval. Zvedl oči ke svému pobočníkovi, ale hleděl skrz něj, jako by tu nebyl.

Salvitti stál ztuhle v pozoru, oči upřené na ozdobně vyřezávané ostění kanceláře, ale v nastalém tichu jeho pohled neodolatelně přitahovala tvář za stolem.

Duce se změnil. Kdysi kulatý obličej měl teď bledý a přepadlý. Jeho oči, z nevyspání podlité krví, byly zděšené, patrně vzpomínkami na to, co bylo, i mrazivou předtuchou toho, co má přijít. Jeho zdraví, vždycky problematické, se za posledních pár týdnů značně zhoršilo. Byla to fyzická troska, bolestmi vyčerpané

tělo

bylo

chatrným

chřadnoucím

pozůstatkem tyrana, který fascinoval a inspiroval národ.

Jestli však jeho tělo bylo blízko kolapsu, mysl byla ještě křehčí. Ztratil schopnost, možná i vůli, rozhodovat. Jak tu seděl za naleštěným ořechovým stolem, byl duchem nepřítomný, apatický. Hrabal se v papírech, probíral se banálními výzvědnými zprávami, obsahujícími zbytečné drby, které i teď přicházely každou hodinu ze základen jeho stále se zmenšujícího panství. Prokličkoval válkou i svou kariérou tak, že se vyhýbal konfrontaci s důležitými problémy. Ale v těchto posledních dnech se to jevilo jako fatální, neodpustitelná slabost.

„Co jste říkal?” zeptal se náhle, jako by si teprve teď uvědomil, že Salvitti promluvil.

„Přinesl jsem vám jídlo, o které jste žádal, Eccellenza.”

Mussolini pohlédl na podnos bez zájmu. Vrátil se ke svému starému zvyku nejíst nic než hrozny a mléko.

Někdy vypil šest až sedm litrů denně, i přes to, že mu to v břiše natropilo pěknou spoušť. Utrhl zrnko a žmoulal je v prstech, myšlenkami bloudil jinde.

„Přejete si ještě něco, Eccellenza?” zeptal se Salvitti.

Opět se zdálo, že ho Duce neslyší. Vstal ze židle, přešel k oknu a krátce se zahleděl ven, než se vrátil ke svému pobočníkovi.

„Byl jste u mě dlouhou dobu, Seniore,” řekl.

Salvitti se trochu narovnal, když uslyšel svou starou miliční hodnost. Teď byl major Republikové národní gardy, ale srdcem byl stále černokošiláč. Projel jím záchvěv hrdosti, když si vzpomněl, jaký byl voják, vzpomněl si na léta, kdy byl jeho druhem ve zbrani triumf, a ne porážka. Stále nosil odznak Duceho osobní tělesné stráže s lebkou a dvěma zkříženými kordy, stužky medailí z Etiopie a severní Afriky tvořily barevnou skvrnu na levé straně jeho hrudi a u pasu nosil dýku s nápisem „Ai Moschettieri silenziosi, fedeli tichým, věrným mušketýrům.”

„Zbylo nás už málo, Seniore. Opustili mě všichni kromě mých nejvěrnějších druhů. Co mám dělat? Co mohu dělat?” mumlal Mussolini, když neklidně přecházel za stolem.

Salvitti neodpověděl. Ani si nebyl jistý, zda se to od něj čeká. Duce vypadal, jako by mluvil pro sebe, chrlil řečnické otázky v naději, že budeli je opakovat dost často, napadnou ho nějaké odpovědi.

Salvitti neměl iluze o jejich šancích na přežití.

Poslední radiové zprávy přinesl ani ne před hodinou.

Ležely nedotčené v úhledné hromádce na stole.

Mussolini na ně buď zapomněl, nebo, což bylo pravděpodobnější, se rozhodl je ignorovat ze strachu, co mohou obsahovat.

Bylo to neradostné čtení. Němci všude houfně ustupovali a na ústupu sváděli krvavé boje s Rudou armádou v ulicích Berlína, zbytek sil se snažil probojovat do Alp, ale smetli je spojenci osvobozující Itálii. Janov zabrali partyzáni a Fiume se zmocnil Tito.

Mantova a Brescia padly rovněž do rukou Američanů, kteří postupovali vražednou rychlostí po bergamské silnici. V Miláně budou za pár dní, možná méně než dvacet čtyři hodin.

Salvitti věděl, že jim zbývá udělat jediné. Vzdát se partyzánům nebo spojencům nepřicházelo v úvahu, to by byla cesta k jisté popravě, zatímco pokračovat v boji až do konce, jakkoli slavného, by bylo jen prázdné gesto. Museli okamžitě vyrazit na cestu a doufat v azyl ve Švýcarsku. Duce to přece musí vědět, přesto váhal, ochromen nerozhodností. Téměř to vypadalo, že na něco čeká, než začne jednat.

„Došli jsme až sem,” pronesl Mussolini. „Nikdy se nevzdám. Nikdy. Mám své muže. Ve Valtellině na mě čeká třicet tisíc věrných vojáků. Tam dojde k poslední bitvě a my padneme se ctí. Je lépe žít jeden den jako lev než tisíc dnů jako ovce.”

Salvitti se na něj zadíval a zauvažoval, zda nepřišel o rozum. Nebylo to poprvé, kdy Duce hovořil o poslední bitvě v horách, ale teď přece už musí vědět, že je to fantazírování. Měli by štěstí, kdyby se mu podařilo sehnat tři sta vojáků, natož pak třicet tisíc. Sebeklam byl však klíčovou složkou Mussoliniho povahy, kterou pečlivě pěstovali pochlebníci a lichotníci, jimiž se po léta obklopoval. Nikdo se neodvážil říct mu pravdu.

Duce se zastavil před svou židlí a upřel na Salvittiho přímý pohled, který užíval k zastrašování oponentů.

Stopa jeho někdejší energie se vrátila, v popelu jeho ducha zřejmě zadoutnala malá jiskra naděje.

„Jste při mně, Seniore?” zeptal se.

Salvitti zaváhal. Jeho loajalita byla neochvějná, ale zauvažoval, zda není jeho povinností vymluvit Ducemu ten nesmysl s Valtellinou. Kvůli Mussolinimu samotnému i kvůli těm, kdo zbývali.

„Eccellenza,” začal a zamyslel se nad vhodnými slovy. Ale větu nedokončil, protože se v té chvíli otevřely dveře a vběhl Luigi Gatti, osobní sekretář Duceho.

„Jsou tady, Eccellenza,” řekl bez dechu. „Už dorazili.”

Salvittimu prudce poskočil žaludek, jak ho přepadla nárazová vlna nevolnosti. Gatti mohl myslet jedině Američany nebo partyzány. Salvitti sáhl po pistoli po svém boku. Ale než stačil rozepnout kožené pouzdro, vstoupila za Gattim do kanceláře skupina čtyř mužů a on si uvědomil svou chybu. Byli to neozbrojení civilisté, vedl je římskokatolický kněz. Salvittiho strach se změnil v náhlý zájem. Na tohle snad Duce čekal? Byl vážněji nemocný, než kdo věděl, a poslal pro kněze, aby vyslechl jeho poslední zpověď?

„Eccellenza.”

„Díky, majore. To je všechno.”

Gatti uchopil Salvittiho pevně za paži a odvedl ho ke dveřím. Salvitti pohlédl na kněze a jeho tři společníky, když je míjel, ale sotva měl čas zaregistrovat jejich tváře, než vyšel do chodby a dveře kanceláře se za ním pevně zavřely. Kněz mu připadal nějak povědomý, přesto si byl Salvitti jist, že se nikdy nesetkali, a ti druzí muži, přestože byli ve svrchnících a kloboucích, mu nepřipadali jako civilisté. Vypadali jako vojáci.

Salvitti odešel do své kanceláře. Když vyhlédl z okna v prvním poschodí na dvůr Palazzo Monforte, spatřil nákladní fiat s plátěnou plachtou, ze kterého černokošiláči vykládali těžké dřevěné bedny.

Překládali je do dvou nákladních aut zaparkovaných u vchodu. Klenutou bránou projel do dvora čtvrtý náklaďák s německým označením na bocích.

Vyskákala z něj posádka vojáků SS v čele s poručíkem a rozběhli se do budovy.

Něco se dělo. Salvitti nevěděl co. Ale nelibě nesl, že ho z toho vyloučili. Nesnášel tajnůstkářský a arogantní způsob, jímž ho Gatti vyvedl z Duceho kanceláře, nesnášel Mussoliniho krátkozrakou nesmlouvavost, která je všechny přivedla na okraj katastrofy.

Salvittiho loajalita slábla, Mussolini na ni ztratil právo.

Tváří v tvář chaosu a nejistotě, která kolem něj vládla, si Salvitti začal uvědomovat, že pokud se nepostará o vlastní zájmy, nikdo to za něj neudělá. Když tam stál u okna a sledoval lidi, jak přicházejí a kráčejí přes dvůr, začal plánovat svůj útěk.

Navečer vyjeli z Milána a zamířili na sever do Coma.

Před odjezdem zavolal Mussolini Salvittiho do své kanceláře a svěřil mu kožené pouzdro, jež obsahovalo jeho osobní doklady. Duce byl v dobré náladě, optimističtější než v posledních dnech. Měl na rameni kulomet, i když se dalo pochybovat, že ho umí použít, a v ruce držel fotoaparát, který podal svému pobočníkovi.

„Udělejte fotografii, Seniore. Na památku našeho odjezdu.”

Salvitti následoval Mussoliniho ze schodů na dvůr, kde stál konvoj nákladních i osobních aut a kde na ně čekal doprovod SS. Další vůdci Fašistické republiky Saló, k nimž patřili Bombacci, Pavolini, Graziani a Mezzasoma, už utvořili skupinku. Mussolini si stoupl doprostřed a zaujal hrdinskou pózu, kterou měl v oblibě v minulých dobách, kdy museli reportéři a fotografové každý jeho nepatrný pohyb zaznamenávat pro potomstvo.

Teď kolem nebyli novináři: ti, kteří měli rozum, se drželi v uctivé vzdálenosti od Pallazzo Monforte a nervózně kalkulovali, jak obhájit svou bezpáteřnou podporu fašismu před pomstychtivými partyzány, kteří se vbrzku zmocní města. Salvittimu připadalo celé to divadlo absurdní pózovat pro fotografy, když je jen několik hodin cesty dělilo od americké Páté armády.

Ale jednal podle Duceho instrukcí, přičemž si sliboval, že jsou to poslední rozkazy, které poslouchá.

Celé fraškovité představení bylo u konce, Mussolini vykročil od objektivu a melodramaticky vyhlásil: „Na Valtellinu.”

O pár minut později vyjeli ve velké koloně aut a náklaďáků. Luigi Gatti seděl na kapotě prvního vozu se samopalem na svých hubených kolenou. Salvitti byl uprostřed konvoje, řídil jeden z náklaďáků, které viděl nakládat na dvoře prefektury Za ním jela auta vezoucí menší pohlaváry fašistické republiky, dva náklaďáky s esesmany a alfa romeo s řidičem černokošiláčem, ve které byla vzadu diskrétně schovaná Mussoliniho milenka Claretta Petacci.

Bylo deset hodin, když dojeli na prefekturu v Comu.

Mussolini se usadil v prefektově kanceláři a uspořádal tichou poradu se svými zbývajícími ministry. V

budově panovalo ovzduší paniky. Telefonní linky byly stále v plném provozu a chodbou každou chvíli proběhl posel s dalšími špatnými zprávami. Salvitti byl na pokraji zhroucení, útroby měl téměř neustále sevřené vysilujícím strachem. Klid, který cítil v Milánu, teď zmizel, když se dali do pohybu. Měl strach z Američanů a Britů. Byly to jednotky zocelené v boji, zakalené jatkami na předměstí Salerna a Anzia, krveprolitím v Cassinu a na Gustavově, Trasimenově a na Gotické linii. Ti by neměli slitování s Ducem, ani s nikým koho by dopadli s ním. Stejný strach šel i z partyzánů. Milán a Lecco byly v jejich rukách, a to bylo jen pětadvacet kilometrů od východního konce jezera Como. Síť se kolem nich rychle stahovala, třebaže měli zpoždění. Salvitti měl nervy napjaté k prasknutí.

Nakonec v časných ranních hodinách opustili Como a vydali se k západnímu břehu jezera. Tentokrát se Salvitti postaral o to, aby byl v konvoji úplně vzadu.

Padesát kilometrů severně od Coma, právě před vesnicí Musso je zastavili partyzáni z 52. Garibaldiho brigády. Přes silnici, která vedla po břehu jezera, postavili barikádu z balvanů a spadlých stromů. Nedala se objet. Z jedné strany voda, z druhé příkrý skalnatý sráz. Partyzáni byli drsní horalé, komunisté v kožených vestách s rudými šátky. Chabě vyzbrojeni brokovnicemi a několika vojenskými puškami Carcano, které byly padesát let staré, nebyli pro esesácký doprovod konvoje žádným soupeřem. Ale Němcům se nechtělo bojovat. Chtěli se jen co nejrychleji dostat domů.

Poručík Birzer, velitel esesáků, vyšel kupředu, aby promluvil s partyzány za barikádou. Když se vrátil ke konvoji, zamířil rovnou k Mussoliniho vozu a sdělil Ducemu, že Němcům se povoluje projet, ale Italům ne.

Mussolinimu sklesla ramena. „Tak,” řekl tiše. „Je to tady.” „Ještě je šance se zachránit, pane,” řekl poručík.

„Vezměte si jeden z našich plášťů a helmu. Pokusíme se vás propašovat s sebou.”

Duce zavrtěl hlavou. Věděl, že je to beznadějné.

Únava a rezignace odplavily z jeho churavějícího těla všechnu sílu. Ale Birzer naléhal.

„Musíte, pane. Trvám na tom.”

Mussolini unaveně pokrčil rameny a podvolil se.

Dovolil poručíkovi, aby ho oblékl do pláště desátníka SS a ocelové přílby, a pak se vyšplhal dozadu na jedno z německých nákladních aut. Byl tak slabý, že mu museli pomoci na sedadlo za kabinou řidiče. Tam se schoulil a zavřel oči.

Překážka na silnici byla odstraněna a Němci projeli, aniž by jim někdo bránil. Byl to však jenom krátký odklad. O dva kilometry dál na břehu jezera, v Dongu, zastavil kolonu na vesnické návsi větší oddíl partyzánů a prohledali je. V prvním autě nenašli nic podezřelého, ale u druhého se politický komisař brigády zastavil nad schoulenou postavou v předním rohu a důkladně si ji prohlédl. Ten voják byl buď opilý, nebo spal, přílba mu spadla přes oči.

Komisař ho vzal za rameno a zatřásl jím. „Tak se mi ukaž,” řekl italsky.

Voják zvedl hlavu, takže na jeho bledou pleť a neholené tváře dopadlo světlo. Nekladl žádný odpor, když mu sundali přílbu a objevila se známá vyholená lebka.

Komisař se na něj dlouze zadíval. „Duce,” řekl bez emocí. „Na vás tu čekáme.”

Salvitti v konvoji, který zastavili v Mussu, už nebyl.

Opustil ho před hodinou, když se ploužili úzkou silničkou podél jezera. Bylo těsně před svítáním, hladiny jezera se dotkly první sluneční paprsky a on zpomalil, až mezi auty vytvořila mezera. Postupně se mezera rozšiřovala, až se mu na některých místech klikaté cesty konvoj úplně ztrácel z dohledu.

Zpožďoval se stále víc a snažil se zapamatovat si jména vesnic, kterými projížděli. Pak, hned za Argegnem, prudce zabrzdil, nechal ostatní vozidla zmizet za rohem a odbočil na postranní cestu. Věděl, že se nikdo nevrátí, aby ho hledal. Hnal je strach, příliš spěchali, aby uprchli před postupujícími spojenci, než aby se starali o jednoho muže a náklaďák.

Salvitti chvíli zůstal na postranní silničce, pak stočil vůz na drsnou nedlážděnou cestu. V dálce viděl obrysy hor, které se rýsovaly proti jasnícímu se nebi, vrcholky hor, o nichž věděl, že tvoří hranici se Švýcarskem.

Partyzáni drželi Mussoliniho a jeho milenku, kterou zajali v Mussu s ostatními fašistickými vůdci, na vzdáleném statku nad jezerem Como. Duce vypadal nemocně. Oči měl zažloutlé, bez života, a s propadlými tvářemi a šedým strništěm na líci vypadal jako osmdesátiletý stařec. Claretta se pokoušela utěšit ho, ale on se zasmušile hrbil u okna v jejich ložnici a odmítal mluvit.

Bylo už pozdě, když zaslechli zvuk kroků. Někdo pádil nahoru po schodech. Dveře ložnice se rozlétly a dovnitř vtrhl asi třicetiletý vysoký muž. Měl na sobě hnědou pláštěnku a šátek v národních barvách červené, bílé a zelené. „Rychle,” vyhrkl. „Pryč odsud.”

Mussolini a Claretta na něj jen tupě zazírali, ještě zcela nepochopili jeho slova.

„Pro Boha živého, přišel jsem vás zachránit,” vyhrkl muž, jehož netrpělivost přerůstala v podrážděnost.

„Kdo jste?” zeptala se Claretta.

„Seberte se a pojďte! A dělejte, spěcháme.” Vzal je za ruce a doslova je vystrkal z ložnice. Claretta a Mussolini na sebe navlékli kabáty, muž otevřel dveře statku a vytáhl je na cestu. Po partyzánech nikde ani stopa.

Nemotorně klopýtali po mokré cestě, přes boty i kotníky jim cákalo bláto. Na nebezpečném svahu si Claretta zula boty s vysokými podpatky, aby mohla jít rychleji. Muž v pláštěnce je držel za ruce a pobízel je, ať jdou rychleji.

Na hlavním náměstí vesničky Bonzanigo di Mezzegra se zastavili, aby si Claretta mohla znovu navléknout boty. Punčochy měla rozedrané na cáry a úplně promočené. Dvě venkovské ženy, které praly prádlo v kamenném korytu na konci náměstí, vzhlédly a zvědavě sledovaly, jak se kolem nich řítí neobvyklá skupinka. U schodů hned pod náměstím byl zaparkovaný malý černý fiat, v něm čekal řidič, motor běžel. Muž v pláštěnce otevřel zadní dveře.

„Kam to jedeme?” zeptala se Claretta. Duce byl jako omámený, byl rád, že zvládl provést to, co mu přikázali, ale ona se chtěla dovědět víc.

„Prosím, nastupte. Záleží na každé minutě. Američani jsou všude, hledají vás.”

Postrčil je do vozu a zabouchl dveře. Auto už sjíždělo z kopce, když otevřel přední dveře a naskočil.

Ujeli jen kus po točité silničce a byli v sousední vesnici Giulino di Mezzegra. Muž v pláštěnce dal znamení řidiči a ten zastavil před branou velkého domu.

„Co se děje?” vyhrkla Claretta.

„Vystupte, prosím.”

„Proč, co se děje?”

„Musíme tu počkat, dokud nezkontrolují silnici do Azzana.”

Pomohl jim z vozu a doprovodil je branou do domu.

Na jednom z kamenných sloupů brány spatřili vybledlé číslo 14 a nápis Villa Belmonte.

Kráčeli podél boku vily, která byla zjevně zamčená a neobydlená, z dřevěných okenic visel oprýskaný lak.

Zahrada byla zanedbaná a zarostlá. Z rezavých železných balkonů visela vinná réva a buganvilie.

Větve stromů je chytaly za vlasy, když se shýbali, aby pod nimi prošli. Vzadu za domem se porost náhle rozdělil a odhalil úžasný výhled na jezero Como a červené střechy Bellagia.

„To stačí,” řekl muž v pláštěnce.

Claretta se otočila a poprvé si všimla, že nese kulomet.

„Kdo jste?” zeptala se znovu.

„Jsem plukovník Valerio.”

Jakmile zaslechli nom de guerre, které znali, došlo jim, že je to partyzán. Mussolini zpopelavěl. Claretta cítila, jak pod ní podklesávají nohy, a zachytila se zahradní zdi, aby se nezhroutila.

„Jsem z Výboru pro národní osvobození v Miláně.

Mám rozkaz popravit vás.”

Clarettě unikl výkřik. Začala ho prosit, byla čím dál tím víc hysterická. Ale Mussolini ji krátkým gestem umlčel.

„Tak dost!”

Vzal ji za ruku a pohlédl jí přímo do očí. Rozplakala se.

„Ne, prosím vás, ne!”

„Addio, Claro,” pronesl Duce.

Narovnal se v ramenou a obrátil se k Valeriovi.

Plukovník jeho pohled snesl s neúprosným výrazem, pak zvedl zbraň a zmáčkl spoušť.

„Merdal Už zase!” Domenico Salvitti šlapal na plyn náklaďáku a nutil jej překonat nejprudší úsek stoupání na vrchol kopce, poté dupl na brzdu a vyskočil z kabiny. Zpod kapoty stoupala pára v hustém bílém oblaku. Salvitti se sklonil a pokoušel se nalézt západku nad rozpálenou mřížkou chladiče. Kapota se s klapnutím otevřela. Odvrátil tvář, když se se sykotem vyřinula další horká pára, pak úplně otevřel kapotu a ustoupil, než se pára rozptýlila.

Postupoval pomalu. Už třikrát se vozidlo přehřálo.

Někde v chladicím systému musela unikat voda, ale Salvitti neměl nářadí, aby to opravil. Stále doléval do chladiče vodu a modlil se, aby vydržela co nejblíž ke hranici, ale každých pár kilometrů chladič znovu vybuchl.

Vzal olejem napuštěný hadr, aby si ochránil prsty a opatrně odšrouboval víko chladiče. Vyšplíchla zbylá voda s párou. Salvitti vylezl na balvan, z něhož bylo vidět do vzdáleného údolí daleko dole, a usedl tam.

Čekal, až se systém ochladí natolik, že bude moci z kanystru v kabině nalít novou vodu. Dostal chuť na cigaretu, ale poslední ze svých Nazionali vykouřil už před několika hodinami.

Potřeboval si nějak uklidnit nervy. Nevěděl, kde je.

Hranice mohla být pět, deset kilometrů daleko, možná ještě dál, nebyl si jistý. Věděl, že jsou v horách partyzáni a pohraniční stráž Guardia di Finanza. Čím víc se zdrží, tím větší bude riziko, že ho dopadnou.

Přemítal, zda tu nemá vozidlo nechat a pokračovat pěšky. Mohlo to být rychlejší, zejména když neměl žádný pádný důvod, aby v autě zůstával.

Vtom pohlédl nahoru, náhle ho napadlo, co je asi vzadu na korbě. Až dosud na to nestačil pomyslet, byl zcela zaujatý svým útěkem. Vstal a obešel zadní část vozu, rozvázal provazy, jimiž byly připevněny plátěné chlopně, a spustil čelo. Pak sroloval plachtu a vyšplhal nahoru.

JEDNA

Řím, současnost

Někdy vlastně téměř každé ráno si Elena Fiorini přála, aby nemusela vstávat za svítání. Aby aspoň jednou ve všední den mohla zůstat v posteli tak dlouho, dokud ji nevytáhne jasné denní světlo.

Takový přepych si už ani nedokázala představit.

Člověk si zvykne na stálý pocit vyčerpání, bolavé oči a těžkou hlavu, ale to neznamená, že tím bude všechno snesitelnější. Vyžadovalo to stálé úsilí, byl to stále akt masochistické sebekázně, vykutat se zpod přikrývky, když tělo i duše prosily, ať je nechá v klidu.

Přehodila si tenký bavlněný župan a odťapala do kuchyně. Keramické dlaždice studily do bosých chodidel. Do nerezového kávovaru nalila vodu, nasypala kávu a postavila ho na plotnu. Z okna viděla, že město se také neochotně vynořuje z noci. Východ slunce, ať si myslí turisté a romantici cokoliv, byl málokdy poeticky oranžový. Byl šedý, někdy jak bláto, téměř vždycky to bylo zklamání, když se slunce probojovalo oparem smogu a výfukových zplodin.

Elena otevřela kuchyňské okno. Vzduch byl lenivě nehybný. Tkvěla v něm tíha letního žáru, který za pár hodin začne být nesnesitelný.

Odešla do své pracovny a zamyslela se nad nepořádkem na psacím stole: změť právnických dokumentů, místopřísežných prohlášení, výpovědí, výkazů, různých poznámek; talíř s olejovými pozůstatky insalata mista z předchozího večera a prázdná láhev od Valpolicelly, která jí připomněla, že moc pije. Zašklebila se a vyprostila papíry z té změti, rychle je roztřídila na hromádky a nacpala je do koženého kufříku u židle. Musely vážit aspoň deset kilo, možná víc. Elena si někdy myslela, že jediné cvičení, které poslední dobou provádí, je zvedání toho kufříku.

Vůně kávy ji přivolala zpět do kuchyně, pak s kávovarem v ruce vešla do malé koupelny, kde se umyla a nalíčila. Její pracovní oděv už ležel na posteli v ložnici pro hosty, kterou Elena, protože nikdy žádné hosty neměla, změnila na šatnu: bílá halenka, střízlivá tmavá sukně a sako, odporná, téměř povinná uniforma její profese. Dala si vždycky záležet na tom, aby si je vybrala předtím, než šla spát, a tuto součást efektivní organizace rušil jen fakt, že se ráno většinou rozmyslela a rozhodla se vzít si něco úplně jiného.

Navlékla si sukni a prohlédla se ve velkém zrcadle.

Snažila se posoudit, zda jí sukně nerozšiřuje boky.

Nikdy nebyla hubená, alespoň od svých teenagerských let, ale pečovala o svou váhu, protože byla přesvědčená, že její postava pozvolna nabude tvarů, jimiž oplývá typická italská mamma, přičemž se ani nemůže vymlouvat na to, že je to po dětech. V těchto chvílích nejvíc postrádala svého manžela možná jedině v těchto chvílích kdy potřebovala ujištění stran své postavy. Ujištění, že přestože jí je třicet pět a připadá si na ně, není neatraktivní tlustice s celulitidou.

Potřebovala muže, který by jí řekl, že jí to sluší, doporučil by jí, co si má vzít na sebe ne že by ovšem příliš dbala na Francovy názory, pokud neodpovídaly těm jejím. Byl tady, aby schválil její volbu, povzbudil její sebedůvěru, ne aby jí říkal, co má dělat.

Rozhodla se, že sukně je pro dnešní ráno přijatelná.

Ale tu halenku si nevezme. Vybrala si jinou a oblékla si ji, k ní tyrkysový šátek se stříbrnou sponou jako vyjádření individuality. Sundala by ho, kdyby se musela objevit u soudu, pro případ, že by soudce urážela její vyzývavá nápadnost.

Cítila, jak se jí něco otřelo o nohu a podívala se dolů.

Byla to Livia, baculatá spokojená kočka, která s ní bydlela, ale jen málokdy se uráčila vzít na vědomí přítomnost své paní. Elena ji nezvedla. Nechtěla mít na sukni šedivé kočičí chlupy, jednak protože byly nehezké ale také proto, že nechtěla, aby někdo v úřadě kromě několika blízkých přátel věděl, že má kočku.

Nesnášela stereotyp ženy, která žije sama s kočkou.

Urážlivé souvislosti s osamělostí a zničující touhou po potomku to v jejím případě neplatilo. Vlastně to stvoření ani nechtěla vnutila jí ho teta, která se zbavovala nechtěného vrhu ale postupně ho začala mít docela ráda. Kočka byla hladká a upravená, na rozdíl od těch rozježených kočičích tvorů všude po městě, hubených koček s tvrdýma očima, které se pídily po potravě v hromadách smetí nebo syčely na skupiny turistů na Foru Romanu.

Elena uchopila svůj kufřík, zaúpěla, když ji uhodil do kolena a zamířila ke dveřím bytu. Livia kráčela za ní, sledovala, jak odchází, ale nejevila žádnou touhu vyjít za ní. Livia nikdy nevyšla z bytu. Elena si občas říkala, jestli to není kruté, ale kočky nejsou lidé. Když jsou v teple a jsou dobře krmené, nepotřebují dobrodružství, netouží po něm. Po ničem jiném netoužila ani Elena: mít tichý, nevzrušivý život. Byla příliš unavená na to, aby toužila po dobrodružství.

Andy Chapman ležel na polštářích a sledoval, jak Gabriella přichází ze sprchy. Stanula v nohou postele, vyloupla se z ručníku a trochu se sehnula, aby se utřela.

Škvírami v žaluziích sem vnikalo sluneční světlo a hrálo si na jejím pružném těle. Zvedla hlavu a pohlédla na Andyho, ani v nejmenším ji neuváděla do rozpaků její nahota.

„Bavíš se?”

Líně se usmál. „ Každopádně je to pořád lepší než televizní snídaně.”

„To mám považovat za poklonu?”

Obrátila se k němu tváří a ručníkem si třela prsa.

Líbilo se jí, když ji pozoroval.

„Pojď ke mně,” navrhl Chapman, „a vyseknu ti poslední poklonu.”

Gabriella na něj pohlédla široce otevřenýma očima v posměšném úžasu: „Cože, zase?”

„Máme čas.”

„Musím chytit vlak.”

„Nepotřebujeme bůhvíkolik času.”

„Mluv za sebe, carino,” odsekla a Chapman se zasmál.

Natáhla si kalhotky a podprsenku, provokativně se na něj usmívajíc. Nespouštěl z ní oči a myslel na to, že je mnohem erotičtější sledovat ženu, jak se obléká, než když se svléká. Přes hlavu si navlékla elegantní šaty bez rukávů a nechala je sklouznout dolů po svém těle, přičemž záhyby uhlazovala dlaněmi. Pak si rychle prohrábla vlasy hřebenem a překontrolovala svůj zjev v zrcadle.

„Jak vypadám?”

„Ty víš, jak vypadáš,” odvětil Chapman. „Vypadáš miliónové.”

Zvedla polštář a hodila ho po něm. Dostal to do tváře.

Z povlaku polštáře cítil její vůni.

„Udělala jsi kávu?” zeptal se.

„Je v kuchyni.”

„Přines mi šálek, než půjdeš.”

„To za tebe musím dělat úplně všechno?”

Chapman se zašklebil. „No, úplně všechno ne. Nebo jsi zapomněla?”

Vyšla z místnosti a vrátila se s espresem v malém porcelánnovém šálečku. Postavila ho na noční stolek a sklonila se k Chapmanovi, aby ho krátce políbila.

Natáhl se po ní, ale byla rychlejší. Odvrátila se od postele a vzala si kabelku a příruční kabelu.

„Ci vediamo, uvidíme se,” prohodila.

„Příští týden?”

Zastavila se a otočila se k němu. „To závisí na mém manželovi.”

Chapman přikývl a sledoval, jak odchází. Na okamžik téměř zapomněl, že je provdaná za jiného.

Vydal se do práce úzkými ulicemi a uličkami vicoli Trastevere, staré středověké čtvrti na západním břehu Tibery, kde měl pronajatý byt. Měl sice auto, riskantně parkoval na blízké piazze, ale ani ve snu by ho nenapadlo jezdit v něm do kanceláře. Hodina v jedovatých zplodinách římské dopravní zácpy nesplňovala jeho představu o tom, jak by měl začínat den.

V dobách římského impéria byly v Trastevere doky Říma, říční břeh lemovaly skladiště a přístaviště, kde se vykládaly lodě, přivážející obilí a olivový olej a koření a tisíc druhů jiného zboží. Bylo to ghetto pro cizince a přistěhovalce, změť dvorků a malých domků, pijáckých špeluněk a bordelů, kde námořníci trávili dlouhé noci sexuálními hrátkami s dívkami ze Sýrie a Levantu. Tahle čtvrť byla stále plná cizinců dlouhodobých obyvatel, kteří si klestili cestu davy turistů, jež tu vychrlily jejich autokary a kteří se sem přišli najíst do drahých restaurací a nechat se okrást mladíky na skútrech, kteří dámám za jízdy vytrhávali kabelky.

Chapman měl ráz té čtvrti rád. Révou porostlé zdi a dláždění z kočičích hlav, přelidněná náměstí a chladné opuštěné kostely. Stejně jako celé město se i tato čtvrť dusila auty, její obyvatelé se pomalu trávili pod mrakem oxidu uhelnatého. Ale on si zvykl na její svůdné bohémství, na okázalé chátrání jejích staveb, nechtěl by žít nikde jinde. Měla ovšem své nedostatky.

Hluk, turisté, zloději a nóbl mladí bankéři a brokeři, kteří se sem nastěhovali v osmdesátých letech a kteří se moc nelišili od zločinců, až na to, že jejich zvláštní formy zlodějny a vydírání byly legální.

Přešel na druhý břeh Tibery po mostě Ponte Sisto, než se ponořil do bludiště stinných ulic kolem Campo deTiori, probojoval se dopravní zácpou na Corso Vittorio Emanuele, vynořil se u Pantheonu a pokračoval kolem budovy parlamentu na Montecitoriu.

V bistru na Piazza San Silvestra do sebe hodil druhé espreso a za rohem vešel do budovy, kde sídlila Stampa Esteru, zahraniční tiskový klub, který mu sloužil jako kancelář.

Vyšel po schodech nahoru do své kanceláře a zkontroloval telegramy se zprávami, aby zjistil, co se dělo. Pak si přečetl poštu a usadil se, aby se ponořil do italských novin a vyhledal články, které by mohly zajímat Londýn, příběhy, které by mohl přepracovat nebo dál sledovat. Ať tu práci za něj udělají italští novináři, agentury a vážní mladí muži z Associated Press.

Byl tam půl hodiny, možná ani to ne, když zazvonil telefon. Zvedl ho. „Pronto.”

„ Andy, tady je Enzo,” řekl hlas na druhém konci italsky. „Máš práci?“

„Moc ne. Proč?”

„Zemřel Rudý kněz. Stavím se pro tebe za pět minut.”

DVĚ

„Co se stalo?” zeptal se Chapman, když zastavili u semaforu na horním konci Via del Tritone.

Enzo Mattei vyhýbavě pokrčil rameny. „Já nevím.

Neřekli mi to.”

Chapman věděl, proč se nemá ptát, kdo jsou ti „oni”, kteří to neřekli. Enzo měl kontakty ve všech vrstvách trestněprávního systému. Nikdy neprozradil, kdo mu volal.

„Nehoda? Přirozené příčiny?”

„Nevypadá to. Questura tam vyslala tým pro vyšetřování trestních činů.”

Chapman přikývl a úkosem pohlédl na svého přítele.

Enzo byl rozrušený. Prozrazovalo to jeho chování, ostražitá, lehce shrbená poloha nad volantem, netrpělivost v jeho očích, když čekal, až se změní světla na semaforu. Za svou kariéru už musel psát o stovkách vražd, přesto ho vyhlídka na další svým způsobem rozjařila. U Rudého kněze to bylo samozřejmě něco jiného, Chapmana to však znepokojilo. Na fascinaci násilnou smrtí bylo něco nezdravého.

Pospíchali po Via Barberini a přes křižovatku na Via XX Settembre, před Piazza della Repubblica předjeli autobus. Styl jejich jízdy byl riskantní i na římské poměry. Chapman zavřel oči a pokoušel se sledovat, kudy jedou, jen ostatními smysly. Jeli stále rovně, takže usoudil, že směřují k Termini, ústřednímu nádraží.

Tuto domněnku vzápětí potvrdila slabá ozvěna hlášení Ferrovia dello Stato o změně nástupiště.

Zabočili doprava, pak téměř okamžitě doleva a zpomalili. Chapman otevřel oči a spatřil, že před nimi parkuje dvojice policejních aut. Enzo zastavil na chodníku a nechal tam auto, což sice bylo proti předpisům, a to rovnou před nosem uniformovaného policisty. Policista nehnul brvou. Bylo pod jeho důstojnost zabývat se pouhým dopravním přestupkem to měli na starosti Vigili Urbani, ne policie a kromě toho, když kývl na Enza, bylo jasné, že ho zná. Enzo se znal s většinou policejních důstojníků ve městě, možná polovina z nich byla na jeho výplatní listině, nebo vbrzku bude.

„Tak jdeme,” zavelel, a spěšně vykročil po ulici k místu před zanedbanou čtyřpatrovou budovou, které policie obehnala páskou.

Byla to ošuntělá čtvrť, jako většina těch, které sousedí s nádražím ve velkém městě. Laciné hotely a pensiony nabízely ubohé podnájmy s pochybnými nájemníky za krajně nevábnými fasádami. Hromady smetí se vršily v příkopu před zchátralými činžáky, jejichž obyvatelé mnozí z nich byli chudí přistěhovalci se mačkali po dvou nebo třech rodinách na jednom patře se společnými koupelnami, kuchyněmi a smrdutým komunálním odpadem.

K čekající ambulanci vynesli tělo v plastovém vaku, což

sledoval

nesourodý

hlouček

sousedů,

kolemjdoucích a znuděných policajtů.

„Ksakru!” zaklel Enzo. „Mohli na nás počkat.”

Vždycky se rád alespoň letmo podíval na mrtvolu, pokud mohl. Člověk se tak lépe vcítil do případu.

Podlezl pod páskou. Uniformovaný polliziotto se obrátil, aby mu zastoupil cestu, pak ho poznal a zastavil se, ale zkoumavě se zadíval na Chapmana.

„To je dobrý, je tu se mnou.”

Chapman následoval Enza kamenným klenutým průchodem na špinavý dvůr. Obloha nad nimi byla téměř zastíněna šňůrami s pověšeným prádlem, které se tu sušilo. Vzduch voněl smaženou cibulí a exotickým kořením, spíš africkým než italským.

Široké schody mizely nahoře v útrobách budovy. V

jednom ze stinných rohů u paty schodiště si Chapman povšiml použité injekční stříkačky. Středem schodiště vedla výtahová šachta, obehnaná síťovaným pletivem, ale sám výtah stál v některém z horních pater. Enzo zmáčkl tlačítko. Nic se nestalo.

„Ti parchanti nahoře zaklínili dveře. Musíme po svých.” Chapman se na něj zazubil. Enzo nenáviděl tělesné cvičení, pokud se nedalo provozovat v autě nebo z křesla při sledování televize. Cokoli namáhavějšího bylo jen pro trénované atlety.

Supěli do schodů a na každém odpočívadle se zastavili, aby Enzo mohl chytit dech, zatímco předstíral, že zkoumá jmenovky před byty. Když dorazili do druhého patra, zaslechli nahoře zvuky nějakého pohybu. Na kamenné podlaze se rozlehly zvuky kroků, pak se lana výtahu dala do pohybu.

Někdo sjížděl výtahem dolů.

Dveře bytu ve třetím patře byly otevřené. Enzo a Chapman tak vešli bez problémů dovnitř a zastavili se v hale. Všechny vnitřní dveře byly pozotvírané a opatřené zarážkami. Muži v neposkvrněných kombinézách vcházeli a vycházeli z místností se všemi tajemnými nástroji soudně lékařské vědy. Nikdo z nich nevěnoval dvěma vstoupivším mužům druhý pohled.

Byl to tmavý byt, jednoduše zařízený, s naleštěnými dřevěnými podlahami pokrytými několika notně odřenými koberci. Nebyl to nijak velký byt, ale působil prostorně, protože nebyl zanesený zbytečnostmi. V

hale nebyl žádný nábytek a podle toho, co Chapman viděl otevřenými dveřmi, tak ani v pokojích ho moc nebylo. V ložnici stála stará mahagonová postel, nad ní visel na zdi prostý dřevěný krucifix a to bylo zřejmě všechno. Bylo to holé a funkční jako mnišská cela.

Z haly vešli do hlavního obývacího pokoje, kde muži ve zmačkaných oblecích detektivové z policejního ředitelství hovořili s jedním z důstojníků, kteří ohledávali místo činu. Enzo přeběhl pohledem po pokoji, snažil se policistům vyhnout, ale nepovšiml si ničeho

zajímavého.

Uprostřed

pokoje

ležela

převrácená dřevěná židle a skvrna na koberci poblíž ní vypadala jako od krve. Enzo vytáhl zápisník a cosi si poznamenal.

Jeden z detektivů, který měl na sobě šedý oblek a křiklavou žlutou kravatu, se rozhlédl po místnosti a všiml si jich. Kývl na Enza a pokračoval v hovoru s kolegy. Chapmanovi to připadlo poněkud neuvěřitelné, ten ležérní způsob, jak jim dovolili potulovat se po místě činu, aniž by je někdo zarazil. Bylo to v naprostém rozporu s jeho zkušenostmi reportéra kriminální rubriky v Británii. Enzo si dával pozor, aby se nevměšoval, ale svoboda, kterou mu poskytli, byla mimořádná a zřejmě byla podmíněna nejen jeho blízkými kontakty s policií, ale podle Chapmana i hloubkou novinářských fondů, pokud šlo o bakšiše a všimne pro ty pravé lidi u vesla.

Přistoupil k nim detektiv ve žluté kravatě a Enzo se ho zeptal, co se stalo.

„Zatím nevíme.”

„Příčina smrti?”

„Totéž.”

„Ale jdi, Guido!”

„Je to fakt. Nebudeme si jistí, dokud nebude po pitvě.”

„Kdy byl zavražděn?”

„Doktor se domnívá, že včera v noci. Možná časně ráno.”

„Kdo našel tělo?”

„Jeptiška. Jedna ze sester, které.” Náhle se odmlčel, jeho výraz se změnil ve směsici provinění a obav. Jako malý kluk přistižený při něčem, o čem ví, že je to špatné.

Chapman se otočil a spatřil ženu, která stála hned u dveří. Vedle ní stál vysoký, drsně vyhlížející chlap v uniformě Polizia Giudiziaria, soudní policie, ale Chapmanovi bylo jasné, že detektiv zmlkl právě kvůli té ženě. Byla středně vysoká, tmavohnědé vlasy zastřižené těsně nad rameny měla sčesané z čela, nápadně šedé oči a postavu měla natolik plnou, že oplývala ladnými křivkami, aniž by byla obtloustlá.

Budila tichý, ale zjevný dojem autority.

Pohlédla na Enza, obočí se jí svraštilo. „Kdo vás sem pustil?” zeptala se unaveně, jako by se jí to už někdy přihodilo.

Enzo odložil notes a rozpačitě se zavrtěl. „Byl jsem už na odchodu, dottoressa.”

„To vím.“ Elena byla spíš podrážděná než rozzlobená.

Nesnášela porušování postupů ne proto, že by měla mánii pro pravidla, ale protože to byla špatná praxe.

Podporovalo to policejní šlendriánství a jí samotné to ztěžovalo vykonávání jejích povinností.

„Ale když už tu jsem, možná byste mohla utrousit něco pro tisk,” zkusil štěstí Enzo.

Zabodl se do něj její chladný pohled. „Pokud budu chtít

něco

komentovat,

udělám

to

později

prostřednictvím obvyklých kanálů.”

„Ovšem.”

Teď pohlédla na Guida. „Znáte předpisy o styku s médii, detektive.”

Guido sklopil oči a zamumlal cosi nezřetelného.

Chapman trochu ustoupil, aby se octl mimo palební linii. Ale Elena už o ně nejevila zájem.

„Buon giorno, signor Mattei,” rozloučila se s Enzem.

„Nečekám, že se ještě někdy budete motat takhle blízko místa činu.”

Zvedl ruku, aby ji uklidnil. „Postarám se, aby se to už neopakovalo, dottoressa.”

Protočila panenky. „Vypadněte.”

Ustoupila, aby mu umožnila odejít a sledovala ho, jak opouští byt, než se opět vrátila k detektivům. Ti se narovnali a pokusili se zatvářit ostražitě, profesionálně.

Chapmanovi, který stál před oknem a snažil se mezi nimi vypadat nenápadně, jich bylo téměř líto.

„Tak tedy, co máme?” zeptala se Elena.

Rozhostilo se ticho. Pak ze sebe Guido neochotně vypravil: „Před hodinou nám někdo volal.”

Ztratil tvář, takhle se nechat vypeskovat před kolegy.

Eleně to bylo jedno. Na jistou míru nepřátelství, případně maskované neúcty, byla zvyklá. Věděla, že ji za zády pomlouvají, její moc je jim trnem v oku.

Policisté se neradi podřizovali ženě, třebaže byla prokurátorka. Byl to úděl jejího pohlaví, že to, co bylo u muže považováno za sílu, u ženy viděli jako arogantní panovačnost.

„Kdo vám volal?”

„Jeptiška. Sestra Anna Marie. Pomáhala otci Vivaldimu s jeho prací. Dnes ráno za ním šla nahoru.

Dveře do jeho bytu byly pootevřené. Vešla dovnitř a našla ho, jak leží na podlaze, mrtvý, tamhle u té židle.”

Elena se krátce rozhlédla po pokoji. Policejní a pitevní zprávu dostane později. Teď potřebovala jen celkový obraz.

„Jaký je předběžný odhad toho, proč zemřel?”

Guido pokrčil rameny. „Byl ve špatném stavu. Byl úplně nahý a těžce zmlácený. Na těle měl známky po mučení. Vypadaly jako popáleniny od cigaret.”

Elena zaúpěla. Mluvili přece o knězi, muži oddaném Bohu. Kdo tohle provede knězi?

„Ta jeptiška vypověděla.” Elena se zarazila. Náhle si všimla muže u okna. Stál trochu stranou od ostatních detektivů a soustředěně poslouchal rozhovor, aniž se do něj vmísil. Už si ho všimla dřív, ale až teď si uvědomila, že neví, kdo to je.

„Kdo je to?” obrátila se na Guida. „Je z policejního ředitelství?”

„Přišel s Matteim.”

Elena stiskla rty, oči se jí zuřivě zúžily. „Vy jste novinář?”

Chapman snesl její pohled bez mrknutí s výrazem bezelstné pobavenosti. „Ano, myslel jsem, že to víte.”

„Jak se jmenujete?” Chapman jí řekl své jméno.

„Vy jste kolega Enza Matteiho? Řekla jsem mu, ať jde, tak jak to, že vy tu ještě jste?”

„Mně jste nic neřekla.”

„Nehrajte to na mě,” vyštěkla Elena. „Vaše doklady.”

Vztáhla ruku. Chapman jí podal všechny dokumenty, které měl u sebe: novinářskou akreditaci, permesso di soggirno—povolení k pobytu, všechny ty papíry, které požaduje italský stát, aby dokázal, že existuje.

Důkladně je prostudovala. „Jste Brit?”

Chapman neodpověděl.

„Na něco jsem se vás ptala.”

„Ano, myslím, že je to tam napsáno.”

Jeho drze ledabylý tón Elenu rozčílil ty ležérní způsoby, napůl pobavený výraz ve tváři…

„Tedy, signore. Chapmane,” řekla ledově, „nevím, jak jste na to zvyklý ve vaší zemi, ale v Itálii nepovolujeme reportérům, aby se vměšovali do vyšetřování na místě zločinu.”

„Já se do ničeho nevměšuji.”

„Nebo aby odposlouchávali rozhovory mezi policií a prokurátorem. Mám vaše jméno. Budu muset uvážit, jestli proti vám podniknu další kroky, a jaké.”

Věděla, že to zní povýšeně, nedůtklivě, ale naštval ji.

„Jak si přejete, dottoressa,” řekl zdvořile.

Loudavým krokem vyšel z místnosti. Elena ho sledovala se stisknutými rty. Jistěže proti němu nepodnikne žádné kroky. A to ji namíchlo ještě víc.

Enzo na něj čekal dole na dvoře.

„Pochytil jsi něco zajímavého?”

„Nic moc. Vykopli mě moc brzy.”

Přešli přes ulici k baru a Enzo si objednal caffé corretto, espreso s trochou grappy, které svíralo vnitřnosti. Chapman si dal minerálku, dnes už měl kávy dost.

„Jak můžeš pít takhle ráno něco takového?” zeptal se Enza, když před něj barman rázně postavil šálek.

„Měl bys to zkusit. Pěkně to nakopne systém. Kofein a alkohol ti rozpumpují mozek.” Napil se kávy a olízl si rty. „Tak co jsi slyšel?”

Chapman mu pověděl, co říkal detektiv o knězově nahém těle a o stopách po mučení.

„Ježíši!” zvolal Enzo. „To je hnus.”

Byl nelíčené otřesen, což se mu stávalo zřídkakdy, protože při své práci denně vídal spoustu ohavností.

Nebylo to tím, že by detaily byly nějak zvlášť odporné byla to totožnost oběti, to ho tak vyděsilo.

Enzo o duchovenstvu mluvil většinou kousavě, ale stejně jako většina jiných Římanů, i těch beznadějně cynických, měl hlubokou úctu k otci Antoniu Vivaldimu. II Prete Rosso, Rudý kněz, se zabýval charitou pro bezdomovce a vyděděnce, lidi ulice, kteří trávili dny a noci opírajíce se o zdi nádraží, žebrali, prohrabávali popelnice a hledali něco k jídlu, pili laciné lihoviny, aby otupili bolest svých životů. Otec Vivaldi a jeho tým jeptišek zařídili pro tyto lidské trosky vývařovnu polévek, kde vydávali v poledne a večer jídlo každému, kdo je potřeboval. Kromě toho vedla Compassione, jak se jejich společnost jmenovala, léčebný rehabilitační program ve vnitřním městě a poskytovala lůžka v hostelu u Tibery.

Italští novináři, kteří rádi dávali přezdívky, ho pokřtili II Prete Rosso podle benátského skladatele a kněze, který měl stejné jméno, přestože hudebník Vivaldi dostal tu přezdívku kvůli barvě svých vlasů, zatímco novodobý kněz Vivaldi za ni vděčil své politické víře.

Byl

to

socialista

staromódního

druhu.

Ne

zkompromitovaný vlastník členské legitimace někdejší Partito Socialista Italiano, jejímiž vůdci i poslanci pohrdal jako oportunisty, kteří slouží jen sobě a snaží se naplnit si kapsy jako všichni politici, ale pravý socialista, jenž věří v rovnost a spravedlnost a v křesťanský soucit.

Otevřený kritik bohatství Vatikánu a jeho obchodních aktivit,

které

kontroverzně

kladl

na

roven

penězoměncům v chrámu, žil v prostotě podle laických i duchovních měřítek. Často brojil proti pompě a extravaganci organizované katolické církve a proti těm, které nazýval „zhýčkanými preláty” v římské kurii. Takové poznámky mu nezískávaly oblibu u Svaté stolice, která se ho pokoušela při četných příležitostech usměrnit, ale bez výsledku. Vivaldi je prostě ignoroval a pokračoval ve své práci, byl si jistý, že širší církevní mínění a italská veřejnost, která měla tvrdohlavého kněze v oblibě, podporují to, co hlásal.

Jeho smrt, zejména Její násilný ráz, omráčí a rozesmutní celé město.

Enzo si bez přestání míchal kávu, spíš aby nějak zaměstnal prsty, než že by to bylo potřeba. Měl nepokojnou povahu, rád si s něčím pohrával, stále hledal další rozptýlení, v němž by mohl spálit svou přebytečnou energii.

„Řekli ještě něco?”

Chapman zavrtěl hlavou. „Ne. Ta žena si všimla, že tam stojím, dřív než jsem mohl zachytit něco dalšího.”

„Sepsula tě?”

„Ani ne. Kdyby chtěla, byl bych teď v policejní cele nebo v nemocnici.”

Enzo se usmál. „ Je ostrá.”

„Kdo to je?”

„Elena Fiorini. Z pubblico ministero.”

„Je přitažlivá.”

„Ne pro tebe, kamaráde.”

„Neměla snubní prstýnek.”

„Toho sis všiml?” V Enzově hlase zazněl náznak nevěřícnosti. „Zatímco ti dávala sodu a vykopávala tě odtamtud?”

„Znáš mě, mám rád ty tvrdé a panovačné.”

Enzo se zazubil. „Na ní si pár lidí spálilo prsty. A nejen prsty…”

„Jo?”

„Je ostrá jako břitva. Policie se děsí toho, když případ dostane ona.”

„Těžko se s ní pracuje?”

„Je děsně důkladná. Nutí poldy, aby dělali svou práci pořádně. A to oni nemají rádi.”

Enzo dopil kávu. „Skončil jsi? Pojďme něco vyčmuchat v sousedství. Uvidíme, co se nám podaří splašit, než nám do toho šlápnou policajti.”

Jeptiška byla klidná, ale bylo na ní vidět, že je velmi zarmoucená. Seděla vzpřímeně na dřevěné židli v kanceláři Compassione v přízemí obytné budovy.

Nohy tiskla k sobě, ruce měla v klíně, prsty pevně sevřené. Elena vešla v doprovodu Gianniho Agostiniho, důstojníka soudní policie, který s ní byl nahoře. Pobavilo ji, že si Agostini nenápadně sáhl do rozkroku, což byl pověrečný rituál italských mužů, když spatřili jeptišku. Elena propustila policistku, která seděla u jeptišky, a přitáhla si židli.

„Sestra Anna Maria? Já jsem Elena Fiorini. Jsem ze státní prokuratury. Toto je inspektor Agostini. Musím vám položit několik otázek. Doufám, že pro vás nebudou příliš bolestné. Jste na to připravena?”

„Ano,” řekla sestra Anna Maria chraptivě. Odkašlala si. „Ano, budu v pořádku.”

„Kdybyste chtěla, můžeme to odložit.”

„Radši bych to měla za sebou.”

„Tak dobře. Uvědomuju si, že to pro vás musel být šok, sestro. Možná bychom si mohli projít všechno, co se stalo dnes ráno.”

Sestra se zhluboka nadechla a začala hovořit tichým, téměř přehnaně klidným hlasem, jako by byla zoufale rozhodnuta za každou cenu ovládnout své emoce.

Přišla do kanceláře Compassione krátce před osmou hodinou. Byla tady vždycky první. Laická sekretářka přicházela později, ta dělala účetnictví a různé administrativní práce, ale sestra Anna Maria odpovídala za otevření kanceláře i kuchyně, kde se připravovalo jídlo pro potřebné.

„První věc, kterou vždycky udělám, je, že uvařím snídani pro otce Vivaldiho. Jen caffé latte a kousek chleba a džem. Na cestě do práce jsem koupila rohlíky.

Otec Vivaldi obvykle chodí v osm hodin sem dolů ze svého bytu, ale dnes ráno.” Odmlčela se. „Dnes ráno nepřišel.”

„Stalo se to někdy předtím?” zeptala se Elena.

„Ne. Nevzpomínám si. Vždycky byl velmi přesný.

Čekala jsem na něj dvacet minut, pak jsem se vydala nahoru. Říkala jsem si, že třeba z nějakého důvodu odjel a nechal mi na dveřích vzkaz.”

„Odjížděl často?”

„Jednou za čas. Měl rodinu v Abruzzi. Ale vždycky mi předem řekl, než ji jel navštívit.”

„To jsou jeho nejbližší příbuzní?”

„Myslím, že ano. Sestra bydlí v Padanice, nedaleko Aquily”

Elena pohlédla na Agostiniho, který si dělal poznámky na koleně. Přikývl.

„Zařídím to.”

„Pokračujte, sestro,” vybídla jeptišku Elena. Pozorně ji sledovala. Sestra byla mladá, nebylo jí ani třicet, měla velmi bledou pleť a brýle se zlatými obroučkami. Měla na sobě šedý úbor a na hlavě bílou plachetku, která jí zakrývala vlasy, ale ne krk. Vypadala obyčejně, ale nebyla nepřitažlivá. Elena by ráda věděla, jako vždycky, když se setkala s jeptiškou, co ji vedlo k tomu, že vstoupila do řádu.

„Když jsem vyšla nahoru, zjistila jsem, že jsou dveře do jeho bytu pootevřené. Zaklepala jsem na ně, zavolala na něj jménem, ale nikdo neodpověděl.

Nevěděla jsem, co dělat. Napadlo mě, zdal se tam někdo v noci nevloupal. Tohle není zrovna vzorná čtvrť a kolem, víte, se vyskytuje pár lidí, co nejsou moc dbalí zákonů.”

Vrhla na ně krátký omluvný pohled, jako by se hanbila za nedostatek křesťanské dobroty, a pokračovala: „Otevřela jsem dveře a vešla dovnitř. Jeho ložnice byla otevřená, takže jsem viděla, že už není v posteli. Pak jsem vstoupila do obývacího pokoje a.” Těžce polkla.

„A tam byl. na podlaze.”

Sestře Anně Marii se rozechvěly rty. Propletla prsty v klíně a skousla si ret, ale po tvářích už se jí řinuly slzy.

„Omlouvám se, to jen.”

„Uděláme krátkou přestávku,” rozhodla Elena. Vstala a odvrátila se, aby sestře umožnila dát se znovu dohromady. Gianni Agostini s ní vyšel z místnosti a čekali v přecpané jídelně vedle kuchyně. Pobryndané dřevěné stoly na kozách a dřevěné lavice stály v řadách podél místnosti, která se vyznačovala typickým pachem kantýny: česnekem, přepáleným olejem a starým jídlem.

„Nebylo to pro ni lehké, když našla mrtvého,”

poznamenal Agostini.

„Já vím. Smrdí to, Gianni.” Nemyslela rozhovor se sestrou Annou Marií. Myslela celý případ.

Ze dvora k nim zazněly hlasy. Na kamenných dlaždicích se ozvaly kroky a dovnitř vtrhly další tři jeptišky v patách s rozzuřeným policistou.

„Říkal jsem vám,” křičel na ně, „že dovnitř nesmíte!”

První jeptiška si všimla Agostiniho uniformy a vykročila k němu. „Vy to máte na starosti?”

Byla to statná obrovitá matrona asi padesátiletá, hrubé šedé vlasy jako chomáč surové vlny měla stažené dozadu a nad šíjí sepnuté kovovou sponou. Tvář měla kulatou a růžovou, ale ani trochu přívětivou. Pod jemnou pokožkou se skrývala neústupnost, neochota ke kompromisu, která Eleně připomněla matku představenou z její klášterní školy.

„Mohu vám nějak pomoci, sestro?” zeptal se Agostini úslužně.

„Co se děje?” vyhrkla sestra. „Proč nám zakázali vstup do našeho vlastního objektu? Co je to za nesmysl s otcem Vivaldim? To nemůže být pravda!”

„Bohužel to pravda je. Otec Vivaldi byl dnes ráno nalezen mrtvý.”

Jeptiška na něj zírala bez dechu. Ustoupila o krok a poklesla na jednu z dřevěných lavic. Druhé dvě, obě mladší, se zachytily jedna druhé, na tvářích se jim objevily šokované výrazy.

„Byt otce Vivaldiho a kancelář jeho dobročinné společnosti budou zapečetěné, dokud neskončíme se svou prací,” vysvětlil Agostini.

Nezdálo se, že by ho jeptišky vnímaly. Teď na sebe hleděly, ty dvě mladší se těžce posadily, v očích měly slzy.

„Ne, to nemůže být pravda. Otec Vivaldi ne!” řekla jedna z nich a prosebně se zahleděla na Elenu a Agostiniho, jako by doufala, že si to rozmyslí a řeknou jim, že to byl všechno omyl.

Elena za sebou vycítila jakýsi pohyb. Sestra Maria Anna vyšla z jídelny. Přistoupila ke dvěma sestrám a objala se s nimi, všechny tři se rozplakaly. Elena se otočila k šedovlasé jeptišce.

„Tělo našla sestra Anna Marie. V příštích dnech bude potřebovat vaši pomoc.”

Jeptiška kývla, ještě vstřebávala ty zprávy. Na rtech se jí tvořily otázky, ale slova nevycházela. Elena jí odpověděla, aniž se jí musela ptát.

„Nevíme, proč se to stalo. V současné chvíli toho moc nevíme. Je mi líto, že vám nemohu víc říci.”

Sestra pohlédla na své společnice, pak opět na Elenu.

„Vývařovna polévek. Musíme něco uvařit. Lidé tady kolem na nás závisejí.”

Vypadala chladně, jako by se jí to, co se stalo, nijak nedotklo, ale Elena věděla, co dělá. Jeptišky byly zvyklé zacházet se zármutkem. Věděly, že ve smutku je důležité najít nějakou rutinní činnost a rozptýlit mysl.

„Otec Vivaldi by chtěl, abychom pokračovaly,” řekla šedovlasá sestra.

Elena o žádosti chvíli přemýšlela, pak přikývla.

„Kancelář musí zůstat zavřená, ale nevidím důvod, proč bychom nemohli otevřít kuchyni.”

Jeptiška vstala. „Sestry,” zavelela. „Musíme se dát do práce.”

Sestra Maria Anna si vyměnila několik utěšujících slov s přítelkyněmi, pak se vrátila do kanceláře. Otřela si oči kapesníkem a opět zkřížila ruce v klíně.

„Jsem připravena pokračovat.”

Elena si sedla proti ní a Agostini vytáhl notes.

„Poté, co jste našla tělo otce Vivaldiho,” řekla Elena, „co jste udělala?”

„Udělala?” Sestra se nervózně zavrtěla na židli.

„Dotkla jste se něčeho? Podívala jste se zblízka?”

„Ach.” Sestře Anně Marii se zřejmě ulevilo. „Ne. K

tělu jsem se vůbec nepřiblížila.”

„Ale věděla jste, že je mrtvý?”

Kousla se do rtu a přikývla. „Viděla jsem mrtvé už předtím. Věděla jsem, že mu není pomoci.”

„Z kterého telefonu jste volala policii?”

„Z toho na stole otce Vivaldiho.”

Elena si vybavila plán pokoje. Psací stůl byl u okna.

Vzpomněla si na jeho otřískané nohy, na poškrábanou dřevěnou desku, na níž se nevršily žádné papíry ani knihy. Sestra Anna Maria musela projít kolem těla, když se chtěla dostat k telefonu.

„Nedotkla jste se něčeho cestou ke stolu?”

„Ne, dávala jsem si velký pozor.”

„Kdy jste ho naposled viděla živého?”

„Včera večer. Asi v osm. Podáváme večerní jídlo v šest, pak uklízíme.”

„Kdo zamyká kuchyň?”

„To je různé. Někdy já, někdy sestra Graziella. Často zamykal sám otec Vivaldi, když pracoval v kanceláři.

Máme dvě sady klíčů.”

„Co otec Vivaldi většinou dělal, když jste odešla?”

„Myslím, že šel do svého pokoje a tam četl nebo studoval.”

„Včera také?”

„To nevím.”

„Míval večer nějaké návštěvy?”

„Bohužel, v tom vám nepomohu. Žil dost osaměle.”

„Žil sám?”

„Ano.”

„Neměl pomocnici v domácnosti?”

„Dvakrát týdně k němu chodila uklízečka. Prádlo jsme mu praly my vzadu v kuchyni je pračka. Jedl tady s lidmi z ulice. Vedl prostý, tichý život.”

Elena k tomu nic nedodala. Z kuchyně slyšela cinkot kastrolů a nádobí. Dveřmi se vplížily první vůně cibule a bylinek.

„Mohla bych už jít?” zeptala se sestra Anna Maria.

„Potřebují mě.”

„Jak dlouho jste pracovala pro otce Vivaldiho?”

„Ani ne rok a půl.”

„Měla jste k němu blízko?”

Sestra se zamračila, poněkud zaskočena takovou otázkou. „Nerozumím. Co tím myslíte?”

„Myslím, zda jste si byla vědoma toho, že měl nějaké starosti? Nebo obavy.”

„Ne, o takových věcech nikdy nemluvil.”

„Takže nevíte, jestli měl nepřátele?”

„Otec Vivaldi?” Z jejího výrazu bylo patrné, že považuje tuhle myšlenku za absurdní. „Byl to dobrý člověk. Svatý člověk. V každém, kdo se s ním seznámil, vzbuzoval lásku a oddanost. Neměl žádné nepřátele.”

„Děkuji vám, sestro. Možná s vámi budeme ještě někdy muset mluvit.”

Jeptiška vstala a odešla z kanceláře. Elena si přála, aby se to, co řekla o knězi, potvrdilo. Ale byla světa znalejší než jeptiška, její názor na lidskou povahu nebyl tak naivní. Věděla, že někdy je snadnější někoho nenávidět za jeho přednosti, než za jeho nectnosti.

Chapman se nikdy nesetkal s někým, kdo tak rád mluvil s lidmi jako Enzo Mattei. I podle italských měřítek byl neobyčejně výřečný. Jeho povolání mu poskytovalo výmluvu pro to, aby kladl otázky, ale nebyl to jediný důvod; prostě měl upřímný zájem o záležitosti druhých lidí. Byl obdařen vrozeným smyslem pro to, jak vytáhnout z lidí informace, a těšila ho každá příležitost, jak svůj talent uplatnit. Patrně instinktivně vycítil, komu lichotit, koho přemlouvat, komu pohrozit či koho uplatit. Pro novináře to byla záviděníhodná schopnost.

Byli na protější straně ulice od domu, v němž bydlel Rudý kněz a zaklepali na dveře v podobném ošuntělém čtyřpatrovém činžáku. Už prošli okolní bistra a obchody, ještě před policií, která prováděla totéž, jen pomaleji a bez Enzova bezmezného nadšení.

Enzo sbíral fakta a názory jako prospektor, který hledá zlato s pánví a prosívá obrovské množství bezcenné rudy v naději, že najde jediný blyštivý nuget, který bude moct použít. Chapmana to nudilo věděl, že smrt otce Vivaldiho, jakkoli významná v Itálii, nevzbudí velký zájem britských čtenářů ale připojil se ke kamarádovi, protože ho rád sledoval při práci a také byl příliš líný, aby se sám dopravil zpátky do své kanceláře.

Enzo zabušil na dveře bytu ve druhém patře. Po dlouhém čekání klapla závora a malou škvírou nervózně vyhlédla tmavá ženská tvář. Vypadala jako Arabka, vlasy měla schované pod černým šátkem.

Enzo vysvětlil, kdo je a co chce. Žena na něj zírala, oči měla ostražité. Něco na něj zadrmolila v cizím jazyce a spěšně zavřela dveře.

„Rozuměls jí?” zeptal se Enzo nejapně.

„Jen podstatu. Myslím, že to bylo totéž, jako ta ženská dole.”

„Myslíš, že se nám pokoušejí něco sdělit?” Přešel na druhou stranu odpočívadla a zazvonil na další zvonek.

„Enzo, pojďme odtud. V tomhle domě zřejmě nikdo neumí ani slovo italsky.”

„Ještě dvoje dveře.”

Chapman vzdychl a opřel se o stěnu. Enzo byl mimořádně vytrvalý. Seznámili se před několika lety na policejním ředitelství na Via San Vitale. Tenkrát, stejně jako nyní, byl Enzo korespondent kriminální rubriky jednoho z velkých římských deníků. Skupina novinářů čekala v předpokoji, kam přivedli podezřelého z vraždy a vedli ho do sousední místnosti, kde měl být vyslýchán. Enzo okamžitě vytáhl z kapsy stetoskop, přiložil ho na dveře a referoval o podrobnostech výslechu svým užaslým kolegům. To byl jeho styl. Neměl úctu k oficiálním kanálům nebo ortodoxním metodám. Všechno dělal po svém.

Dveře se otevřely na řetízek. Vyhlédla na ně další ženská tvář. Jenže tentokrát vypadala italsky.

Enzo se na ni usmál a zapojil do akce svůj šarm.

„Buon giorno. Signora Guarino?” Přečetl si jméno na cedulce vedle zvonku.

„Ano.” Řekl jí, kdo je, pak se omluvil, že vyrušuje, a pověsil jí na nos povídačku o místním obchodníkovi, který mu ji doporučil jakožto tu pravou osobu, od níž lze získat informace o sousedství.

Žena projevila záblesk zájmu. „Opravdu?”

„Mohla byste nám věnovat několik minut svého času a popovídat si s námi o tragické události, ke které došlo na protější straně ulice?”

„Říkali jste, že jste reportéři?”

„Ano, signora.”

Vyvlékla řetěz a otevřela dveře. „Pojďte dál.”

Zavedla je do obývacího pokoje. Působil dojmem někdejší elegance. Byl zařízený vkusně, ale poněkud obstarožně jako módní návrh z časopisu z padesátých let vypadalo to, jako by všechno koupila před čtyřiceti lety a od té doby nic nezměnila. Na zdech visela zdobená zrcadla, křesla a pohovka byly příliš dekorativní, než aby mohly být pohodlné, a několik vysokých stolků pokrývaly fotografie ve stříbrných rámečcích a jiné rodinné upomínky. Něco v ženině chování a převaha fotografií muže ve středním věku potvrdily Chapmanovi, že jde o vdovu.

„Kdo vám řekl, ať jdete za mnou? Určitě signor Ramoni z alimentari, ne?”

„Ano, ten,” odvětil Enzo bez zaváhání.

„Bydlím tu od té doby, co jsem se poprvé vdala. Znám tady každého. Kromě cizinců, to se rozumí,” dodala přezíravě. „Teď byste to neřekli, ale bývala to docela pěkná čtvrť. Mohli jste se tu úplně bezpečně procházet, ve dne jako v noci. No a teď je to severní Afrika, že?”

Chapman zachytil Enzův pohled. Měl rád fanatické rasisty. Rádi mluvili a nestarali se o to, co říkají.

Problém spíš byl, jak je umlčet.

„Můj manžel pracoval třicet sedm let u dráhy, víte? A nadřel se. Ne jako ti flákači, co pracují u železnice dneska. Před třiceti lety mohla dáma projít Termini, aniž by jí někdo přeložil stéblo přes cestu. Teď tam nemůžete ujít dva metry, aby vás nezastavili pobudové. Mimochodem, můžu vám nabídnout něco k pití?”

„Ne, děkujeme,” odmítl to Enzo. „Znala jste otce Vivaldiho?”

„Ale ano. Je to pravda, co se povídá? Že ho včera v noci zavraždili?”

Enzo přikývl. Oči signoře Guarin svítily neskrývanou zvědavostí. Bylo jí asi šedesát a byla pěkně oblečená v modrobílých šatech se stříbrnou broží nad levým ňadrem byl to druh ženy, která má vždycky čerstvou trvalou a raději by zemřela, než by vyšla ven nenalíčená.

„Co se stalo?” zeptala se. „Chytili toho vraha?”

„Ještě ne. Znala jste ho dobře?”

Zaváhala, jako by se rozmýšlela. Chapman vytušil, že se s knězem jedině tak pozdravila na ulici a to bylo všechno, ale nechtěla to přiznat kvůli slávě, kterou přináší známost s obětí vraždy.

„Nebyl to blízký přítel,” připustila nakonec. „Byl to dobrý člověk. Myslel to dobře, ale já mu osobně měla za zlé, že se to naše okolí takhle zhoršilo.”

„A proč?” zeptal se Enzo.

„Všichni ti děsní lidé, které krmil! Ti špinaví tuláci a povaleči, co se jen flinkají po ulicích a žebrají. Teda, já nejsem proti charitě, pomáhat chudým je křesťanská povinnost, ale většina jich je mladých a tělesně schopných. Můžou si sehnat práci, ne? Mohli by dělat, jenže jim se nechce. Otec Vivaldi podporoval tuhle nezodpovědnost tím, že jim dával zadarmo najíst.”

„Všimla jste si něčeho včera večer nebo během noci?”

„V noci nikdy nechodím ven. V noci je venku plno zlodějů a opilců. Já se jich bojím. Flákají se po ulicích, píchají si drogy, smilní na dvorcích jo, viděla jsem je.

A stříkačky nechávají válet na ulici, aby je mohly sebrat děti. Je to hanba! Jich by se měla policie zeptat, co se stalo otci Vivaldimu. Jednoho tady vidím pořád.

Spává tamhle v průjezdu. Takový špinavý chlap s dlouhými vlasy a bez jednoho ucha.”

„Naznačujete, že měl něco společného se smrtí otce Vivaldiho?”

„To nevím. Ale ti lidé nikdy nejsou vděční tomu, kdo jim pomáhá. Kdo ví, třeba zabili otce Vivaldiho kvůli pár drobným, co měl v kapse. Aby měli na drogy nebo na chlast.”

Ústa se jí změnila v hořkou přímku. Chrlila věci, které jí už dlouhou dobu trápily. Chapman k ní pocítil jistý soucit. Tahle oblast byla určitě pochybná a tuláci a přistěhovalci byli vetřelci a ohrožovali ženy jako ona.

„Měl otec Vivaldi někdy problémy s některým z lidí, kterým pomáhal?” zeptal se Enzo.

Signora Guarino pokrčila rameny. Světlo z okna se dotklo její tvaře, zdůraznilo hluboké vrásky pod pudrem kolem očí a úst.

„Nepřekvapilo by mě to,” odpověděla. „Jsou to budižkničemové. Jsou agresivní, a dost možná i nebezpeční. Žijí z dobročinnosti, ale takoví lidé chtějí pořád víc. Pohrdají slušnými, civilizovanými lidmi, jako jsme my, ale rádi si vezmou naše peníze, které je podporují v jejich antisociálních návycích.”

„Někteří z nich jsou skutečně v krajní nouzi,”

poznamenal Chapman. „Kdyby jim otec Vivaldi nepomáhal, možná by mnozí už byli po smrti.”

Signora Guarino na něj vrhla soucitný pohled, zřejmě si o něm pomyslela, že je naivní prosťáček, když věří takové liberální propagandě.

„Jistě,” řekla krátce, ale ani ji nenapadlo začít na tohle téma diskutovat. Ovšem neodolala, aby nedodala: „Vy tady nebydlíte, že? Já se s tím musím vyrovnávat, vy ne.”

Enzo vstal. „Děkujeme vám, signora. Moc jste nám pomohla.”

Milostivě se na něj usmála. „Jsem ráda, že jsem vám mohla pomoci. Je načase, aby si tisk posvítil na to, co se tu děje. Kam tohle město dospělo, když můžou zavraždit kněze v jeho vlastním domě? Muselo to být hrozné pro toho mladíka, co ho našel. Opravdu s ním cítím.”

Chapman, který už mířil ke dveřím, si toho skoro nevšiml, ale Enzo se narážky okamžitě chopil.

„Jakého mladíka myslíte, signora?”

Signora Guarino se zatvářila zmateně. „No toho, co přišel dnes ráno první. Mladý muž v tmavém obleku.”

Chapman ležérně prošel zpátky místností, snažil se vypadat nezainteresovaně. Enzo stál zády k oknu, takže bylo těžké vidět jeho výraz, ale postoj měl ostražitý, hlavu natáhl dopředu jako had, který se chystá k útoku.

„Nemyslíte někoho z těch policistů v civilu?”

„Ne, tenhle tam byl dřív, než přijela policie. Viděla jsem ho v okně bytu otce Vivaldiho.”

Udělala dva kroky ke svému oknu a ukázala na budovu příčně přes ulici.

„Tamhleto okno. Vídala jsem tam otce Vivaldiho, jak tam sedí a pracuje.”

„V kolik hodin to bylo, signora?”

„To nevím. Možná půl osmé. Zaparkoval támhle na ulici. Náhodou jsem si ho všimla, protože to bylo velmi elegantní, nablýskané auto. Jedno z těch tmavě modrých, ve kterých jezdí ministři. Značku nevím.”

Myslíte, že to byl vládní vůz?”

„Nene, nebyl vládní,” řekla signora Guarin pevně. Měl poznávací značku SCV.”

Enzo prudce trhl hlavou a pohlédl na Chapmana. Stato della Citta del Vaticano: poznávací značka městkého státu Vatikánu.

TŘI

Pohyblivé věže spisů na Elenině stole jakoby vyrostly pokaždé, když vkročila do své kanceláře, takže byla přesvědčená, že to není jen papír a lepenka, ale nějaký živý organismus, který se přes noc rozmnožuje.

Povážlivě se kymácely u okrajů stolu jako nedbale postavené zdi a neustále hrozily, že se zřítí na podlahu, která byla prakticky neviditelná pod dalšími stohy dokumentů.

Probojovala si cestu těmito překážkami a vmáčkla se na otočnou židli, nohy protáhla do úzkého prostoru pod stolem, který zatím unikl vytrvalé kolonizaci papíru. Jak dlouho bude odolávat, to byla otázka, na kterou měla málokdy čas. Byla tak zavalená prací, tak zoufale přetížená, že jí chaos v její kanceláři připadal jen jako malý triviální symptom endemické nemoci, která paralyzovala celý systém trestního soudnictví.

Pouhý objem případů už zastavil veškerý život na pubblico ministero i na soudech. Průměrná doba, po kterou trvalo, než se případ dostal od prvního projednávání až k vyřízení všech odvolání byla teď deset let. Systém se pořád nacházel na pokraji kolapsu, soudci byli jako lékaři bojující o to, aby pacienta udrželi na podpůrném přístroji, který hrozil, že se každou chvíli položí.

„Co je k čertu tohle všechno?”

Právě si povšimla nové kupy akt, která vybujela na jejím stole od dnešního rána.

Její kolegyně Francisca Lauri, která mluvila do telefonu na druhé straně stolu, k ní vztáhla ruku. „Jen okamžik.” Dokončila hovor a zavěsila. „Přinesl je Vespignani, když jsi byla venku. Mám tu taky takovou horu.”

„Doprdele! Proč zrovna my?”

„No znáš to,” řekla Francesca jízlivě. „Trávíme celé dny tím, že si lakujeme nehty a telefonujeme kadeřnicím. Musíme mít čas na dalších dvacet případů.”

„Odkud přišly?”

„Mariáni je zase nemocný. Rozdělili jeho případy mezi nás ostatní.”

Elena zaskřípala zuby. „Jako když nemáme dost vlastní práce. Co mu je? Nojo, já vlastně vím.”

Vzdychla. Armando Mariáni byl živým ztělesněním jejich největších obav. Právník, který se hroutí pod tlakem. Periodické absence kvůli léčbě stresu a vyčerpání byly stále delší. Čas, který trávil v práci mezi jednotlivými nemocemi, byl tak krátký, že byl vlastně stále na nemocenské.

„Vespignani říkal, že se už nevrátí.”

„Cože, vůbec ne?” Francesca přikývla. „Chudák chlap.

Myslím, že se to dalo čekat.”

„Zdraví má nadranc. Do konce života prý bude na práškách.”

„Prokrista! Kolik mu je? Třicet jedna, třicet dva?”

„Víc ne.”

Elena se trpce pousmála. Mohlo se to stát komukoli z nich. Ještě se to může stát. Linie mezi zvládáním a nikdo z nich nedělal víc, než že to jakž takž stíhal a zhroucením byla tenká jako vlásek. Trpěli tragickým nedostatkem pracovníků na ten nával práce, který museli zvládat.

Zvedla telefon a zavolala márnici, kde se prováděla pitva Antonia Vivaldiho. Mluvila se soudním patologem a snažila se z něho vymámit brzkou zprávu.

„Někoho pro ni pošlu. Chtěla bych ji už dnes odpoledne,” prohlásila a odbyla patologovy protesty ohledně časového a pracovního zatížení. „Dnes odpoledne, dottore,” zopakovala a zavěsila sluchátko.

Vešla do sousední kanceláře, kde se v prostoru velikosti menší komory kterou ve skutečnosti ta kancelář původně byla tísnil asistent Alberto Baffi se dvěma sekretářkami. Nakažlivý růst lejster se rozšířil i sem, takže Elena se musela přes ohromnou hradbu akt podívat na Albertovu ztrhanou tvář a plešatou hlavu.

Právě něco pracně zapisoval do bloku s linkovanými papíry. Vedle sebe měl počítač jako ve všech kancelářích ale ten Alberto pokud možno nepoužíval.

Monitor měl částečně pohřbený pod papírovými deskami a klávesnice se změnila na příhodnou, byť ne rovnou podložku pro šálek kávy s talířkem.

„Mám nějaké vzkazy?” zeptala se Elena.

Baffi prolétl hromádku žlutých poznámkových lístků vedle telefonu. „Tohle by padalo do úvahy. Tohle taky.

Tohle bylo nepodstatné. Tohle omyl. Blbost. Blbost.

Zajímavé, ale stejně blbost.“ Odstrčil lístky na stranu.

„Rossi volal ohledně toho případu s paděláním.

Odpálkoval jsem ho. Nevěřil mi. Tohle budete potřebovat.” Podal jí jeden vzkaz. „Tohle ne. Tohle taky ne. Volal obhájce v případě Falcone. Tomu jsem řekl, že jste celý den mimo. Zase blbosti. A ještě. Jo, a dottore Vespignani.” vyslovil jméno zástupce vrchního prokurátora s neskrývaným pohrdáním, „vás chce vidět, hned jak se objevíte v úřadě. Takže tohle může jít do koše.” Zmuchlal papírek a hodil ho přes rameno, což bylo čistě symbolické gesto, protože koš na papír byl na druhé straně kanceláře.

„A taky volal váš manžel,” dodal jakoby mimochodem. „Vzkaz vám nenechal.”

Elena přikývla a zachovala neutrální výraz. Franco v poslední době volal dost často, ale zatím se jí dařilo vyhnout se rozhovoru s ním.

„Díky, Alberto.”

Baffi měl obtížnou, nedůtklivou povahu, ale byl jí naprosto oddaný.

„Mohl byste objednat kurýra, aby sjel do márnice a vyzvedl tam zprávu o pitvě Antonia Vivaldiho?”

„Už?” Zatvářil se skepticky. Obyčejně to trvalo několik dní, než prokuratura dostala zprávu o pitvě.

„Bude tam. Mluvila jsem s patologem.”

„Eleno!”

Volala ji Francesca z kanceláře. Elena vešla do místnosti. Francesca držela v ruce sluchátko.

„Questura. Děláš to ozbrojené vloupání? Loupežné přepadení v baru v Trastevere?”

„Já ne.”

„Máte to na stole,” vmísil se Baffi. „ Je to ve spisech od doktora Marianino.”

Elena udělala obličej. „Zavolám jim,” řekla Francesce.

Pak se obrátila k Baffimu: „Měla bych se dozvědět o těch spisech ještě něco?”

Baffi vyhýbavě pokrčil rameny. „Všechny jsem nekontroloval.”

„Alberto.” Věděla, že jí něco neřekl.

Odkašlal si a podíval se stranou. „Dostala jste Geminazzův případ.”

„Ksakru!” zaklela Elena tiše. Ten parchant Vespignani! Stát versus Enrico Geminazza byl jeden z těch zapeklitých případů, s nimiž nikdo z úřadu nechtěl mít nic společného. Byla to žaloba pro finanční podvod, který vyšetřovaly jak Questura, tak Guardia di Tinama finanční policie, což byla v každém případě infarktová situace, protože vyšetřování komplikovala rivalita mezi těmito dvěma policejními složkami, které nebyly ochotné spolupracovat. Ale případ byl především obtížný pro svou nesmírnou složitost.

Figurovala v něm spousta postav, několik různých cizích měn, tajné účty a zámořské daňové ráje, které byly prakticky nepřístupné pro každého, kromě účetního nebo podvodníka, a Geminazza byl obojí.

Může se to táhnout celá léta, patrně se to nikdy nedostane před soud, a pokud ano, nikdo u toho soudu, včetně soudce a žalobce, nebude chápat, oč se tam jedná, takže to nejspíš skončí zproštěním viny.

Ten spis koloval po úřadě po celé měsíce a zůstal na Marianino stole, protože byl v té době nemocný a nemohl si stěžovat. A teď ho po všech těch peripetiích strčili do Eleniny přihrádky.

„Pokusil jsem se to odmítnout,” řekl Baffi omluvně.

Ochranná zeď, kterou vystavěl kolem Eleny, ale tentokrát povolila. „Zástupce šéfa trval na tom, abyste to vzala.”

„Já vím, Alberto. Není to vaše vina. Díky, že jste to zkusil.’

Elena odkráčela zpátky ke svému stolu. Zuřila.

„To je teda ohromný. Fakt k posrání,” vyštěkla na Frances, která se na ni usmívala.

„Není to legrace. Copak vypadám jako debil nebo co?

Proč každý hovno v tomhle úřadě přistane na mně?”

Vztekle shodila ze stolu štos papírů a posadila se.

„Když mluvíme o hovně.” zašeptala Francesca.

„Dobré jitro, Eleno.”

Luigi Vespignani se opíral o zárubeň dveří mezi dvěma kancelářemi, a na masitých rtech mu pohrával opovržlivý úsměšek. Byl to malý tlouštík, jeho visící břicho a naducané tváře vypadaly, jako by ho někdo přefoukl pumpičkou. Nosil módní obleky z nejdražšího salonu ve městě, ale ani drahá látka, ani krejčovské umění nemohly napravit jeho nevýznamnou výšku a o to významnější objem. Francesca ho popsala jako tako vého legračního panáčka, který by se mohl houpat jako maskot na zadním okně Fiatu pětistovky.

„Copak, špatné ráno?” zašklebil se.

Nebylo, dokud ses tu neobjevil, téměř odsekla Elena.

Ale udržela svou náladu na uzdě. On rád popichoval ženy na prokuratuře. Neumožní mu, aby se radoval z vítězství.

„Je to skvělý, Luigi,” usmála se.

„Dostala jsi spisy po Marianim?”

„Jo, díky. To bylo od tebe pěkné, že ses o ně s námi podělil. Měla jsem na stole ještě asi dva čtvereční centimetry místa, které potřebovaly zaplnit.”

Bez úsměvu zkřivil rty. „Nerad vidím, když máš dlouhou chvíli a nemáš co na práci.”

„Budu to mít na paměti, až tu dnes v deset večer ještě budu.”

„Chtěl jsem s tebou mluvit. Nedostala jsi můj vzkaz?”

„Ještě jsem se nedívala. Zrovna teď jsem přišla.”

„O tom jsem s tebou chtěl mluvit,“přejel si prsty po bradce. Vlasy si nechával trochu delší a také si pěstoval bradku a zvednuté kníry, protože se domníval, že vypadá tak nějak mužně jako gaskoňský mušketýr.

Kdykoli se na něj Elena podívala, zatoužila sáhnout po břitvě.

„Šéf pořádá dnes odpoledne tiskovou konferenci. Bude tě tam potřebovat.”

„Mluvíš o Vivaldiho případu?”

„Ovšem.”

„Tiskovku? Proč?”

„Je zavalený telefonáty. Kolem toho případu vzniká spousta spekulací. Bylo by nejlepší vyložit fakta co nejdřív.”

„Já zatím nemám médiím co říct.”

„Tak jim dáme, to co máme.”

„Podívej, já jsem tu úplně zasypaná. Mám lepší věci na práci, než hovořit s novináři.”

„Ve tři, Eleno. A poreferuj mně a šéfovi, než tam půjdem.”

Vespignani se odlepil od zárubně dveří a odkolébal se.

Elena tiše zaklela a pohlédla přes stůl na Francescu, která zasněně zírala na místo, kde se před chvílí opíral zástupce prokurátora, bradu v dlaních jako nějaká zamilovaná puberťačka.

„Není k pomilování?” řekla chraptivým hlasem Mae Westové. „Netoužíš servat z něj kalhoty a umilovat ho?”

Elena se zasmála. Díky Bohu za Francescu.

Chapman si vzal kousek pepřeného salámu a dvě olivě piccanti a zamyšleně je žvýkal, zatímco kolem hlučela přeplněná birreria. Enzo seděl u stolu proti němu, v jednom uchu prst, k druhému přitisknutý mobil a hovořil s rozhlasovými novinami. Chapman se napil piva a zaklonil se na židli, čelo si nechal ovanout vánkem ze stropního ventilátoru. Bylo dusivé vedro.

Všechna okna pivnice byla otevřená, ale na těžké atmosféře místnosti to zřejmě nic nezměnilo. Chapman cítil, že se mu na čele tvoří krůpěje potu a v podpaží i rozkroku se mu začíná šířit vlhko.

Enzo uložil telefon do kapsy saka a sáhl po kousku salámu. Pečlivě jej složil na čtvrtiny a vsunul do úst.

„Měl bys ochutnat tyhle olivy,” řekl Chapman.

„Dobré?”

„Spálí ti krk.”

Lák, ve kterém byly olivy naložené, byl hustý pepřem a drcenými chilli papričkami. Docela se hodily do toho římského léta, jako by tím, že si spálíte vnitřnosti, byla venkovní teplota snesitelnější.

„Tos mi jich moc nenechal.”

„Neměl jsi tak dlouho telefonovat.”

„Nechceš si zavolat?”

Chapman zavrtěl hlavou. „Z téhle hlučné birrerie ne. V

Londýně by si měli myslet, že pro samou práci nemám ani čas na oběd. Stalo se něco, o čem bych měl vědět?”

„Ne, pokud bys na přední stranu anglických novin nechtěl dát hádku o státní důchody a řetězovou havárii u Modeny.”

„Dáš si ještě pivo?”

„Tak jo. Co jsi objednal?”

„Těstoviny dne. Penne aWarrabiata.”

„Prokrista, Andy, to odsud půjdu se zuhelnatělou hubou!”

Chapman se zakřenil a vztáhl ruku, aby zadržel kolemjdoucího číšníka. Objednal ještě dvě piva.

„Takže,” zahájil Enzo, když si povolil vázanku a rozepnul horní knoflíček u košile, „ už jsi přišel na to, co by tam mohl dělat Vatikán?”

„Stále o tom soustředěně přemýšlím.”

„No a?”

„Nemám ani zdání.”

„To se nedá nic dělat.”

„Patrně někoho poslali, aby se ujistili, že je po smrti.

No každopádně jsou rádi, že se ho zbavili.”

„To naznačuješ, že má Vatikán něco společného s jeho smrtí?” Enzo se pro ten nápad nadchl. Lahodilo to jeho slabosti pro teorii spiknutí.

„Byla by to dobrá story, ne? Papež najímá vraha na rebelujícího kněze. Posílá tam zabijáka v převlečení, aby ho oddělal.”

„To se mi líbí,” řekl Enzo. „Možná stárnoucí kardinál prokázal církvi poslední službu. Uškrtil Vivaldiho jeho růžencem nebo ho otrávil mešním vínem.”

„Bohužel se nám to nehodí k faktům.”

„To mi nikdy předtím nevadilo.”

Chapman se usmál. „Ovšem můžeme vždycky zavolat do vatikánské tiskové kanceláře a zeptat se jich, kdo to byl a co tam dělal.”

„Kolik let jsi tady, Andy? Myslíš, že by nám vatikánská tisková kancelář něco řekla? Myslíš, že oni něco vědí? Za těmi leoninskými zdmi je tolik intrik, že pochybuju, že sám Bůh ví, co se tam děje.”

„Takže co navrhuješ?”

Enzo se na chvíli odmlčel, zatímco číšník jim přinesl piva a dva talíře těstovin, z nichž se ještě kouřilo.

Ponořil vidličku do pálivé omáčky, ochutnal ji a souhlasně kývl.

„První novinářské pravidlo v Itálii, a možná všude,”

řekl. „Když nic nevíš, nech někoho jiného, ať ti to zjistí.”

„A co přesně to znamená v tomto případě?”

Enzo si nabral plnou pusu těstovin. „To uvidíš.”

„Vysvětlili byste nám laskavě, co dělal úředník Vatikánu na místě vraždy ještě před policií?”

Otázka byla tak neočekávaná, že na okamžik celá místnost ztichla. Ozvalo se kolektivní šustění notesů i šoupání židlemi, jak se novináři jako jeden muž naklonili dopředu, když zachytili pach krve.

Elena cítila, jak jí žaludek, už tak jako na vodě z tohohle novinářského martyria, klesl kamsi do oblasti kotníků. Nenáviděla tiskové konference, nenáviděla televizní kamery, blesky fotoaparátů. Mnozí její kolegové zejména Vespignani se rádi ukazovali, ale ona tady byla příliš nejistá, necítila se dobře ve světle ramp, nemilovala tyhle příležitosti. Dovedla se realizovat v soudní síni, kde ovládala zasvěcené a nevelké publikum, ale tyhle improvizované šarvátky s novináři ji nervovaly. Byla tu příliš velká možnost, že ztratí kontrolu nad situací, že se nechá pokořit před příliš velkým obecenstvem.

Začala dobře. Vrchní prokurátor Alessandro Corona zahájil krátkým prohlášením, pak dal slovo novinářům.

Většinou byly otázky jednoduché, směřovaly k místu zločinu nebo soudně patologickým záležitostem, kterým se Elena mohla vyhnout formulacemi „je příliš brzy, než abychom mohli říct”, „zatím nevíme, dokud nepřijde zpráva z laboratoře”. Ve skutečnosti už zprávu dostala, než šla informovat Coronu a Vespignaniho, ale neměla čas ji prostudovat, takže si ten fakt nechala pro sebe. Také neměla v úmyslu sdělovat hloučku novinářů, co v ní bylo.

Takhle hladce to šlo patnáct minut a Corona se už chystal konferenci ukončit, když náhle Enzo Mattei vypustil svou bombu.

Vrchní prokurátor při té otázce viditelně strnul a obrátil se k Eleně: „Možná byste na to mohla odpovědět vy.”

Elena dostala vztek na Coronu, na Vespignaniho, o kterém věděla, že trval na téhle konferenci, aby se mohl ukázat ve večerních zprávách, ale nejvíc na sebe, že jim dovolila, aby ji donutili zúčastnit se, když toho věděla o případu tak málo a svou nevědomost nemohla zamaskovat.

„Promiňte, můžete opakovat tu otázku?” požádala.

Stejně ji nebude umět zodpovědět, ale poskytne jí to chvíli odkladu.

Viděla Matteiho o pár řad vzadu, vedle toho Angličana, který ji tak dopálil ve Vivaldiho bytě a kterého vyhodila. Teď se jí ti dva mstili.

„Ano, dottoresa,” řekl Enzo. „Z dobrého zdroje víme, že byl v bytě Rudého kněze někdo z Vatikánu brzy ráno a že odjel, než dorazila policie. Chtěla byste to nějak komentovat?”

Elena se zhluboka nadechla, a podle svého instinktu se rozhodla odrazit jednu nepříjemnou otázku druhou, vlastní. Byla si vědoma, že se na ni v této chvíli upírají všechny oči, všechny objektivy.

„O jakém ,dobrém’ zdroji to hovoříte? Kdo vám řekl, že tam byl někdo z Vatikánu?”

„Nemůžete čekat, že bych prozradil svůj zdroj, dottoressa. Víte o tom, že je Vatikán zapletený do téhle vraždy?”

Enzo samozřejmě přeháněl, ale tohle byl osvědčený způsob, jak někoho přimět k reakci.

Elena se té otázce vyhnula. „Omlouvám se, ale nejsem připravena zodpovědět to. Jestli máte vy nebo někdo jiný informace, které se týkají tohoto případu, můžete učinit oficiální výpověď. Teď není ani čas, ani vhodné místo na to, abychom tu probírali nepodložená obvinění.”

„Zasahoval někdo na místě činu?” nedal se odbýt Enzo. „Jste vůbec v kontaktu s Vatikánem? Měla smrt otce Vivaldiho nějakou souvislost s jeho všeobecně známými a dost veřejnými spory s kurií?”

„Děkuji vám, dámy a pánové.”

Elena posbírala své papíry. Byla si vědoma toho, že porušila etiketu tím, že ukončila konferenci sama. Ale už tu nehodlá sedět pod palbou té kritiky, zatímco její dva nadřízení se nijak nemají k tomu, aby ji ochránili.

Vyšla z konferenční místnosti tak důstojně, jak to jen dokázala, a počkala v předsálí na Coronu a Vespignaniho. Zástupce vrchního prokurátora vyšel ze dveří první. Eleně bylo jasné, že má z jejího nezdaru radost.

„Vypadalo to špatně,” poznamenal. „Velmi špatně.

Vypadalo to, jako bychom utíkali. Neměla jsi to dělat.”

„Především jsme neměli pořádat tiskovku,” odsekla Elena divoce, „o tom složitém případě, když vůbec nevíme, co se ksakru přihodilo.”

„Víš něco o těch obviněních?”

„Ne.”

„Tak to zjisti.”

„Neříkej mi, jak mám dělat svou práci.”

„Budu ti říkat, co uznám za vhodné, a ty mě budeš poslouchat.”

„Luigi!” Corona varovně potřásl hlavou, pak pohlédl na Elenu. Byl vysoký a hovořil tiše. Dovedl být odměřený a rezervový, ale vždycky své zaměstnance bezvýhradně podporoval. Elena k němu cítila velký respekt.

„Přidělil jsem tento případ konkrétně vám, Eleno. Vy víte, co je třeba udělat. Nezklamte mě.”

Odkráčel chodbou pryč. Vespignani ještě stačil zasyčet: „A už žádný kraviny, jo?”, než odcupital za šéfem. V černém obleku a s krátkýma nohama vypadal jako překrmený šváb.

Elena se jen dohadovala, co se asi stalo. Vespignani zřejmě chtěl ten případ dělat sám pro jeho velkou popularitu, ale Corona jeho žádost zamítl a přidělil ho jí. Odteď jí bude zástupce vrchního prokurátora koukat přes rameno a čekat, až udělá chybu.

Vešla na dámskou toaletu, jediné místo v budově, kde bylo nějaké soukromí, a usedla do jedné z kabinek se slzami na krajíčku. Víc ji rozčilil Vespignani než ta tiskovka, ale nenáviděla se za to, že si to tak bere. Byla přece tvrdší!

Po několika minutách se vrátila do své kanceláře. Baffi jí vyšel naproti, pak jí pohlédl do tváře a couvl. Zvedla telefon a zavolala na ústředí Polízia Giustiziaria.

„Gianni,” řekla, když to zvedl Agostini. „Potřebuju, abyste tu jeptišku, s kterou jsme dnes ráno mluvili, dovezli okamžitě na prokuraturu.”

ČTYŘI

Sestra Anna Maria vypadala zmateně, když do místnosti určené k výslechům vešla Elena.

„Co se děje? Proč mě sem přivezli?”

Elena si sedla vedle Agostiniho a zapnula magnetofon na stole. Zaznamenala čas a datum, jména přítomných a informovala sestru o jejích zákonných právech.

„Rozuměla jste tomu, co jsem vám právě řekla?”

„Nevím, proč mě sem.”

„Rozumíte tomu, jaká máte práva, sestro?” přerušila ji Elena.

Sestra Anna Maria si skousla ret a přikývla. „Ano, rozumím.”

Byla nervózní, jako většina lidí, které prokuratura předvolala k výslechu. Nebyla si jistá, co se děje, a její počáteční rozhořčení ustupovalo pocitu jakési neurčité viny.

„Dnes časně ráno, sestro,” začala Elena, „jste nám řekla, že jste zavolala policii ihned poté, co jste našla otce Vivaldiho v jeho bytě mrtvého. Je to správně?”

Sestra Anna Maria přikývla.

„Pro záznam, prosím.”

„Ano,” odpověděla jeptiška. „Je to správně.”

„Nikomu jinému jste netelefonovala?”

Sestra Anna Maria zaváhala. Oči jí sklouzly z Eleny na Agostiniho. Už věděla, o co se jedná. V její tváři se zrcadlily obavy, které se jí zmocnily.

„Nikomu jinému jste netelefonovala? “opakovala Elena svoji otázku.

„Nechápu, oč tady jde.”

„Je to přímá otázka, sestro. Telefonovala jste někomu jinému než policii poté, co jste našla tělo otce Vivaldiho?”

Jeptiška sklopila oči. Ramena měla shrbená, ruce sevřené v klíně tak pevně, že jí na bledé kůži vyvstaly žíly.

„Měla bych vám oznámit,” pokračovala Elena, „že jsem požádala o SIP záznamy, které ukazují, kolik telefonních hovorů odešlo z bytu, v jakou dobu a na jaká čísla. Všechno bude jednodušší, když nám řeknete pravdu hned teď.”

Sestra Anna Maria neodvracela pohled z desky stolu, nebyla schopna pohlédnout Eleně do očí. „Neudělala jsem nic špatného,” pronesla tiše.

„Telefonovala jste do Vatikánu, že?”

Jeptiška neodpovídala. Elena cítila, že se začíná rozpalovat hněvem. Jako každá žena, která byla v klášterní škole, neměla o jeptiškách žádné iluze.

Věděla, že jsou stejně schopné klamu, zloby a zneužívání své moci jako kdokoli jiný. Občas zjišťovala, že v ní stále vzbuzují strach, když ji přemohou vzpomínky na dětství. Ale teď ne. Svědkyně jí lhala a to ji dohánělo k zuřivosti. To, že ta svědkyně byla pobožná, bylo tím trestuhodnější.

„Jestliže jak tvrdíte jste neudělala nic špatného,”

pokračovala Elena, „proč mi neodpovíte na mou otázku?”

„Nemusím odpovídat na nic.”

„Ne, nemusíte. Ale varuji vás jestliže teď nic neřeknete a záznamy telefonních hovorů potvrdí, že ten hovor se uskutečnil, obviním vás z maření soudního vyšetřování. To je závažné obvinění, sestro.”

Sestra Anna Maria zvedla oči. Byl v nich vzdor, ale také úzkost. „Jsem řádová sestra. Především musím být loajální k církvi.”

„Loajální musíte být k pravdě. Telefonovala jste do Vatikánu, že ano?”

Sestra odvrátila pohled. Kývla tak nepatrně, že by se to dalo snadno přehlédnout. Pak odhodlaně pohodila hlavou. „Ale to není trestný čin.”

„Dnes ráno jste mi lhala.”

„Nelhala.”

„O tom telefonu jste mi neřekla.”

„To není lež.”

„Hrajete si se slovíčky, sestro. Víte, co myslím. A víte, co jste udělala. Nezůstává hřích na základě opomenutí stále hříchem?”

Sestra Anna Maria se rozhořčeně ohradila. „Myslím, že my jsme kompetentnější mluvit o hříchu než vy.”

„To se ještě ukáže,” odpověděla Elena kousavě.

Jeptiška zrudla. Elena rychle pokračovala, dokud byl odpor sestry Anny Marie podlomen zahanbením.

„Proč jste jim volala?”

„Udělala jsem to, co by udělala každá jiná sestra na mém místě.”

„Opravdu? Tohle vás učí? Učí vás, jak zasahovat do vyšetřování vraždy?”

Sestra po ní střelila uštěpačným pohledem.

„Potřebovala jsem radu. Umíte si vůbec představit, jaké to pro mě bylo, najít otce Vivaldiho mrtvého? Vy jste na to patrně zvyklá. Pravděpodobně vídáte mrtvoly denně.” Hlas se jí zlomil, pak se rozechvěl, když pokračovala: „Pro mě je to něco jiného. Já ho znala.

Vážila jsem si ho. Najít ho takhle., v tomhle stavu.

to bylo strašné.”

Tiše vzlykla a sklonila hlavu. Elena k ní necítila žádný soucit. Věděla, že je na tu jeptišku tvrdá, ale sestra Anna Maria si za to mohla sama. Nebudou žádné pauzy, aby se sestra mohla dát dohromady.

„Radu?” opáčila Elena. „Jestli jste potřebovala radu, mohli vám ji dát telefonicky. Zavolat policii. Jedině takovou radu jste potřebovala. Místo toho poslali někoho do toho bytu, že?” Elena se naklonila přes stůl, hlas měla stále tichý a útočný. „Že ano, sestro?”

Teď sestře tekly po tvářích slzy. Elena pohlédla na Agostiniho. Ten sledoval jeptišku znepokojeně.

Naznačil Eleně pohledem, aby trochu ubrala. Ale ona věděla, že nemůže postupovat jemně, s touhle nespolupracující svědkyní to nejde.

„Takže komu jste volala?”

Sestra Anna Maria zavrtěla hlavou a zašmátrala v oděvu po kapesníku.

„Kdo to byl?”

„To není fér,” popotáhla sestra. „ Takhle mě nemůžete vyslýchat.”

Elena čekala. Sestra Anna Maria však stále mlčela.

„Sestro.” Agostini se naklonil dopředu a vlídně promluvil. „Odpovězte paní prokurátorce na její otázky. Nemáteli co skrývat, nemáte se čeho bát.”

Sestra Anna Maria si sundala brýle a poťupkala si tváře kapesníkem, jako by si vůbec inspektora nevšimla. Elena jí dala ještě chvíli, než ztratila trpělivost.

„Vy zřejmě úplně nechápete svou pozici, sestro,”

pronesla ledově. „Položím vám tu otázku znovu.

Jestliže na ni odmítnete odpovědět, okamžitě požádám o příkaz, abyste byla neprodleně zadržena a dopravena do vězení Regina Coeli.”

Sestra prudce zvedla hlavu. „To nemůžete udělat.

Neodvážíte se.”

„Že se neodvážím? Mám tu pravomoc a bez nejmenšího zaváhání ji uplatním. Už jste někdy byla v Regina Coeli? Víte, že tam neoddělují odsouzené a vazební vězně? Pomyslete na lidi, s kterými budete v cele dvacet hodin denně.”

Bylo to kruté, ale Elena usoudila, že je to nutné. Sestra se vyznačovala tvrdohlavostí, kterou bylo třeba zlomit.

„Takže, komu jste volala?”

Elena z ní nespouštěla neoblomný pohled, ústa měla napjatá zlovolnou rozhodností, díky níž se především stala prokurátorkou. Otřesená sestra Anna Maria přestala slzet. Věděla, že Elena neblufuje. Sklopila utrápené oči.

„Arcibiskupovi Tomassimu,” zamumlala zastřeně.

Elena se opřela o židli. „Děkuji vám. A kdo je arcibiskup Tomassi?”

„Je sekretářem Svaté kongregace pro nauku víry.”

Ten titul Eleně nic neříkal, ale porozuměla, když Agostini dodal: „Svaté oficium.”

„Aha, už vím. Inkvizice.”

„Takové to není,” bránila se sestra Anna Maria.

„Všechno se změnilo. Církev je tolerantnější.”

„Ano? A co otec Vivaldi, považoval ji za tolerantní ke svým názorům?” Jeptiška neodpovídala, takže Elena pokračovala: „Ne, jsem si jistá, že na tohle se vám nechce odpovídat.”

Zkoumavě pozorovala sestru Annu Marii. Oči měla rudé a napuchlé, tváře ještě vlhké.

„A proč jste volala zrovna jemu? Proč arcibiskupu Tomassimu?”

Byla to jednoduchá otázka, položená bez skrytého úmyslu, ale sestra se na své židli vyhýbavě zavrtěla, jako by jí byla nepříjemná. Eleně chvíli trvalo, než si domyslela odpověď.

„Půldruhého roku. Říkala jste, že jste u otce Vivaldiho teprve půldruhého roku. Dali vás sem, abyste ho špehovala, že? Hlídala ho a hlásila všechno svým pánům.”

„To je strašlivé obvinění,” vyhrkla sestra Anna Maria rozzlobeně. Ale její reakce, byť prudká, byla poněkud nepřesvědčivá. Eleně bylo jasné, že udeřila hřebík na hlavičku.

„Pochybuju, že by arcibiskup přišel osobně, takže koho tam poslal?”

„Mladého kněze. Neznám ho jménem.”

„Proč?”

Sestra Anna Maria se zhluboka nadechla. Její odpor už byl zlomen. Teď chtěla jen ulevit svému svědomí.

„Vzal si některé věci otce Vivaldiho.”

„Co to znamená?”

„Jeho písemnosti.”

Elena si pomyslela, že se snad přeslechla. „Jeho písemnosti?”

„Jeho záznamy, korespondenci, osobní dokumenty.

Ten kněz je vzal všechny.”

Elena těžce klesla na židli, příliš konsternovaná, než aby dokázala okamžitě reagovat. Agostiniho tvář vyjadřovala podobný ohromený úžas.

Nakonec se ozvala Elena: „Vy mi říkáte, že ten kněz přišel do bytu a prohledával ho, zatímco otec Vivaldi ležel na podlaze mrtvý?”

Sestra Anna Maria kývla. „Ano, prohledal psací stůl.”

Elena spolkla kletbu, která se jí drala na rty. Nemohla uvěřit tomu, co právě vyslechla. Arogance Vatikánu vyrážela dech. Poslat někoho na místo zločinu, které bylo technicky vzato v cizí zemi, a odstranit všechny osobní písemnosti oběti, písemnosti, které mohou být relevantní pro policejní vyšetřování! Připadalo jí to téměř nepochopitelné. Ale když ustoupil počáteční šok, zjistila že hoří hněvem.

„Víte, co bylo v těch papírech?”

„Ne. Do téhle části života otce Vivaldiho jsem nebyla zasvěcena.”

„Kolik jich tam bylo?”

Sestra pokrčila rameny. „Docela dost. Odnášel je ve dvou velkých plastikových sáčcích na odpadky.”

„A kde vzal ty sáčky na odpadky?”

„Přinesl si je s sebou.”

„Řekl vám, že přišel pro ty papíry?”

„Ne. Jen si je vzal a řekl mi, abych zavolala policii, ale o jeho návštěvě neříkala nic.” Teď spolupracovala víc než ochotně. Hledala rozhřešení zřejmě tak, že svrhne vinu na někoho jiného.

„Dělal tu ještě něco?”

„Ne.”

Ohromující není jen jejich arogance, pomyslela si Elena, ale i jejich blbost. To si mysleli, že si nikdo nevšimne, že ty papíry jsou pryč, nebo že si nikdo nevšimne kněze, který přijel a pak odjel se dvěma naditými sáčky na odpadky? To ji znepokojovalo.

Římská kurie měla mnoho chyb, ale za jednu z nich se obecně nepovažovala nebetyčná blbost. Elena by ráda věděla, oč tady vlastně jde.

„Ještě něco jste mi neřekla?”

Sestra Anna Maria zavrtěla hlavou. „Mohu už odejít?”

„Ještě ne. Dám udělat přepis vaší výpovědi. Chtěla bych, abyste ji podepsala, než půjdete.”

„Jak dlouho to bude trvat? Mám ještě hodně práce.”

Elena posunula svou židli a vstala, nahlásila čas a vypnula magnetofon. „Na to jste měla myslet dnes ráno.

Otevřela dveře. Sestra Anna Maria na ni zírala sklíčeně. Tenhle rozhovor ji zřejmě úplně vyčerpal.

Její tvář, skvrnitá a opuchlá od pláče, nabyla výrazu ztraceného dítěte. Zmatená, rozčilená, trochu vyděšená. Elena nebyla hrdá na to, co její výslech způsobil, ale nestyděla se za to. Pubblico ministero nebyla práce pro fajnovky.

Vyšla na chodbu, Agostini vykročil za ní a otevřel jí dveře.

„Co si o tom všem myslíte?” zeptala se ho Elena.

„Neuvěřitelné. Co budeme dělat?”

„Já nevím.”

Agostini se zlomyslně usmál. „Vždycky můžete zaútočit na Vatikán a dovléct sem arcibiskupa k výslechu.”

„Jenom jestli.”

„On si s sebou přinesl sáčky na odpadky?” Francesca tomu nemohla uvěřit.

„Tak to vypadá.”

„Takže to bylo předem promyšlené? Přišel s úmyslem odstranit důkazy z místa zločinu.”

„Ano.”

Francesca vytáhla nohy zpod stolu, překřížila je a stáhla si sukni, takže jí sahala přesně nad kolena.

Zamyšleně si hryzala nehet.

„To je komplikace, co?”

Elena přikývla. „Jednala jsi někdy s Vatikánem?”

„Ne.”

„Jaká je procedura?”

»Tatáž jako s každým jiným cizím státem, aspoň myslím, že veškeré justiční komunikace musí jít přes ministerstvo zahraničí a italského velvyslance u Svaté stolice.”

„Hmm.” Elena odstrčila akta na svém stole ke straně a bezmyšlenkovitě začala čmárat do bloku. „Radši bych nepostupovala oficiálně. Aspoň dokud nebudu muset.”

„Eleno, oni odstranili důkazy. Jak jinak než oficiálně bys to chtěla řešit?”

„Nejdřív bych neformálně pohovořila s arcibiskupem.

Popovídali bychom si o svých pozicích.”

„Je to kněz, co ten asi ví o pozicích?” zašklebila se Francesca dvojsmyslně. „Kdo to vlastně je?”

„Sekretář Svatého oficia. Teď se tomu říká jinak, ale podle mého názoru je to pořád stejné. Stále řeší otázky doktríny a morálky, zabývá se udáváním kacířů, disciplínou. Takovéhle věci.”

„Oddělení žíněných rouch a sebemrskačství. To zní zábavně. Zavolej mu a zeptej se ho, co dělá dnes večer.”

„Nemůžeme mluvit vážně? Potřebuju toho o něm vědět trochu víc. Musím vědět, s kým budu jednat.”

„Chceš, abych zavolala svojí tetě? Je velmi pobožná, každý den chodí na mši. Zná všechny možné lidi tam za těmi zdmi.”

„Nikdy jsi o ní nemluvila.”

„Nojo, to víš, je to takový kostlivec ve skříni. Když byla mladá, chtěla být jeptiškou. Naštěstí ta šílená myšlenka v rodině neprošla.”

Francesca se shýbla a zvedla kabelku. Zahrabala v ní a vytáhla svůj adresář.

„Chceš na ni číslo?”

Elena jí zavolala. Teta se sešla s arcibiskupem Tomassim jen jednou, při slavnosti v kostele Svatého Jana v Lateráně, sídle papeže jakožto římského biskupa, ale něco o něm věděla. Je to okouzlující muž, ale všemi mastmi mazaný tak ho popsala.

Inteligentní, sečtělý, méně chráněný než mnoho vatikánských kněží, rád chodí do opery i do divadla a má pověst dobrého klavíristy.

„Jak je mocný?” zeptala se Elena.

„Jako každý v kurii mimo státní sekretariát. Svaté kongregace jsou si teoreticky rovné, ale ta pro nauku víry je rovnější než ostatní. Je to velmi vlivný muž.

Určitě budoucí kardinál.”

Elena jí poděkovala za pomoc a zavěsila.

„Jak to vypadá?” zajímalo Francescu, která vzhlédla od své práce.

„Kultivovaně,” odpověděla Elena.

„Dio. To je to poslední, co by člověk od kněze chtěl.

Buď k němu milá. Je to představitel cizí mocnosti.”

,Budu tak diplomatická, jak to půjde.”

Elena vyhledala číslo hlavní ústředny města Vatikánu a vytočila je. Oznámila, že chce mluvit s arcibiskupem Tomassim.

„Sacra Congregatio pro Doctrina Fidei,” ohlásil se mužský hlas, když ji přepojili.

„Arcibiskupa Tomassiho, prosím,” požádala.

„Kdo volá?”

Když muž promluvil italsky, všimla si Elena jeho cizího přízvuku.

„Jmenuji se Elena Fiorini. Jsem z římské prokuratury.”

Linka utichla.

„Haló,” ozvala se Elena.

„Podívám se, jeli arcibiskup volný.”

Trvalo to dlouho, než se na linku opět vrátil ten mužský hlas.

„V jaké záležitosti voláte?”

„Jde o smrt otce Antonia Vivaldiho,” oznámila Elena.

„Okamžik, prosím.”

Ozvalo se klapnutí, následovala další krátká prodleva a pak se ozval sytější, sebevědomější hlas. „Arcibiskup Tomassi. Jak vám mohu pomoci?”

Elena mu sdělila, kdo je. „Jsem prokurátorka pověřená vyšetřováním vraždy otce Vivaldiho.”

„Ach, takže je to oficiálně vražda?”

„Bohužel ano.”

„To je velmi politováníhodné. Chudák! Mohu se zeptat, zda jste nějak pokročili v identifikaci jeho vrahů?”

„To prozatím nemohu prozrazovat. Chtěla jsem se vás zeptat na papíry otce Vivaldiho.”

Po odmlce řekl arcibiskup rozpačitě. „Na jeho papíry?”

„Na ty, které byly odneseny z jeho bytu dnes ráno.”

„A proč si myslíte, že bych o tom měl něco vědět?”

Elena cítila, jak její prsty sevřely sluchátko. Jeho způsoby jí šly na nervy. Bylo těžké říct přesně proč, ale v tónu jeho řeči bylo něco blahosklonného, jako by jí prokazoval milost jen tím, že s ní hovoří. Také měl tendenci zdržovat, možná aby získal víc informací, ale ona na tuhle taktiku neměla trpělivost.

„Protože jste někoho poslal, aby je vyzvedl, vaše milosti,” řekla a dodala, aby předešla dalšímu předstírání nevědomosti: „Sestra Anna Maria mi řekla, že vám telefonovala, poté co našla mrtvého. Už jste si vzpomněl?”

Elena pohlédla na druhou stranu kanceláře, odkud na ni Francesca vrhala varovné pohledy. Elena přikývla a přinutila se zklidnit tón.

„Sestra Anna Maria?” opakoval arcibiskup.

„Ta jeptiška, co pracovala s otcem Vivaldim.”

„Ano, ovšem. Proč vás ty papíry zajímají?”

„Hodlala jsem vám položit stejnou otázku.”

„Otec Vivaldi byl římskokatolický kněz. Jeho písemnosti jsou majetkem církve.”

„Jeho soukromé písemnosti ne.”

„Někdy je těžké rozlišit mezi soukromými a profesionálními písemnostmi. Nechtěli bychom, aby důvěrné materiály padly do špatných rukou.”

„Naznačujete, že pubblico ministero by mohlo mít ty špatné ruce?”

Arcibiskup potlačil netrpělivý povzdech. „Jste přecitlivělá, dottoressa.”

„To bych neřekla,” odsekla Elena, jejíž rozhodnutí být zdvořilá se začalo viklat pod Tomassiho povýšeným odporem. „Uvědomujete si, že odstraňovat důkazy z místa zločinu je trestné?”

„Důkazy? Jaké důkazy?”

„Víte, o čem mluvím, vaše milosti. Všechno, co se vztahuje k osobnímu životu otce Vivaldiho nebo jeho práci může být relevantní při pátrání po tom, proč byl zavražděn.”

„Tyhle papíry nejsou relevantní.”

„To posoudím já. Co přesně obsahují, že se domníváte, že je nemůžete vydat italským úřadům?”

„To vám bohužel v této chvíli nemohu prozradit,”

zopakoval Tomassi blazeovaně Elenina vlastní slova.

Zaskřípala zuby. „Neměl jste žádné právo sebrat je.

Vměšujete se do vyšetřování vraždy.”

„Nejsem si jistý, zda se mi líbí váš tón,” řekl arcibiskup příkře.

„Mně je jedno, jestli se vám líbí, nebo nelíbí,”

odpověděla Elena, která definitivně ztratila svou chladnokrevnost. „Chci, abyste ty papíry okamžitě vrátil, nebo budu nucena obstarat si je oficiálnější cestou.”

„Nemáte žádnou jurisdikci ve státě Vatikánu, dottoressa. Tady italské zákony neplatí.”

„A co zákony morálky? Myslíte si, že je správné bránit ve výkonu italské justici?”

„To nedělám.”

„Ve vší úctě, vaše milosti, přesně to právě děláte.

Doufala jsem ve vaši spolupráci v této věci. Teď to vypadá, že na vás budu muset vyvinout jiné tlaky.”

„Ach tak, a jaké by to měly být?” zeptal se arcibiskup opovržlivě.

„Tisk se už začíná zajímat o angažovanost Vatikánu v tomto případě.”

„Tisku nejsem odpovědný.”

„A co veřejné mínění? Mínění zákona dbalých italských katolíků? Těm jste odpovědný?”

„Je to vnitřní věc,” odpověděl Tomassi. „Netýká se to nikoho dalšího.” Ale v jeho hlase poprvé zazněl náznak nejistoty.

„Otec Vivaldi byl zavražděn na italské půdě,”

připomněla mu Elena. „Je to záležitost, kterou musí vyšetřit italské úřady. Nebudu tolerovat žádné obstrukce.”

„Zapomínáte, s kým mluvíte.” Na lince zaburácel arcibiskupův hněv.

Elena se odmlčela. Nechtěla dát najevo své city.

Chtěla, aby její odpověď byla profesionální, nevzrušená.

„Dám vám čtyřiadvacet hodin na to, abyste ty papíry vrátil“, řekla s chladnou odměřeností. „Pak to oznámím veřejnosti, vydám tiskové prohlášení, kde uvedu, co jste udělal. Jestli vás nepřesvědčí ani to, vydám avviso di garanzia, v němž vás budu informovat, že jste v Italské republice vyšetřován pro podezření z trestného činu.”

„To je odporné. Mě se nemůžete dotknout,” řekl jedovatě. „Mám diplomatickou imunitu.”

„Kromě toho oficiálně požádám vatikánský státní sekretariát, aby vás zprostil imunity, abych vás mohla vyslýchat.”

„Ti k tomu nikdy nesvolí.”

„Měl byste rozumět tomu, že půjdu tak daleko, jak to půjde, abych ty papíry dostala nazpátek. Nedovolím vám, abyste se vměšoval do mých povinností.

Doporučuji vám, abyste se řádně zamyslel nad důsledky svých činů. Dobrý den, vaše milosti.”

Elena bouchla se sluchátkem a slyšitelně vydechla.

Prsty levé ruky měla rudé, jak sluchátko svírala.

Francesca ji sledovala, ústa měla ještě trochu nevěřícně pootevřená. „Tomu tedy říkám diplomatické jednání,”

vydechla.

Arcibiskup zaťal ruce v pěsti a jen jednou jimi udeřil do desky svého vyřezávaného dřevěného stolu. Byl zsinalý vzteky, ale neuznával veřejné výlevy vzteku.

Dopřál si to malé gesto frustrace, pak svou zuřivost úplně vypudil z těla. Emoce byly něco, co šlo intelektem ovládnout, a on na sebe uvalil tvrdou disciplínu, pokud šlo o city. Hněv měl svůj účel, ale byl v podstatě atavistický, byl to návrat k primitivnějším předkům člověka. U rozumného člověka byl nepatřičný a někdy i nebezpečný. A Leonardo Tomassi se především považoval za rozumného člověka.

Čekal, až se otevřou dveře a do kanceláře vejde jeho sekretář, otec Ivan Simčič.

„Poslouchal jste na lince?”

Simčič přikývl. „Ona blufuje.”

„Možná.”

„To si netroufne.”

„Je moudré nikdy nepodceňovat prokurátory. Mají široké pravomoci a strašně rádi dokazují svou nezávislost na exekutivě.’

„Pomýšlíte na to, že byste ty papíry vrátil?”

Tomassi lehce zabubnoval prsty na kraj stolu a přemítal o svém rozhovoru s prokurátorkou. Raději by jednal s mužem, s někým, jehož mysli i citům by rozuměl. Ženy pro něj byly hádankou. Měl s nimi jen malé zkušenosti, kromě nekvalifikovaných služek a ochotných jeptišek, které poznal ve Vatikánu. Jejich nálady, jejich slabosti mu unikaly. Rád znal povahu svých protivníků, než se rozhodl k akci, ale v tomto případě tápal ve tmě.

Nakonec vzhlédl na svého sekretáře, už byl rozhodnutý.

„Zatelefonujte

státním,

kanceláři

kardinálů a smluvte mi schůzku,” požádal.

„Na kdy?”

„Řekněte, že už jsem na cestě.”

Enzo se zmocnil míče daleko na levém křídle.

Nešikovně ho zpracoval pravou nohou a proběhl zpátky k obránci. Jeden z jeho synů vyrazil, aby ho zastavil, Enzo předstíral kličku doleva, pak se vrhl doprava, ale Paolo ten pohyb předvídal a zastavil míč svými holeněmi. Enzo ho naštěstí odrazil kolenem a pokračoval, srazil hocha k zemi a málem na něj šlápl.

Deset metrů od branky se narovnal a vystřelil vysoko nad brankářovu hlavu. Enzo vítězně zvedl ruce, běžel kolem branky a křičel „góóól” jako nadšený televizní komentátor, který byl svědkem vítězného gólu za Lazio proti AC Milán. Děti na provizorním hřišti ho sledovaly s výrazem trpělivé shovívavosti, nevyvedl je z klidu pohled na třiačtyřicetiletého tlouštíka, který pobíhá po hřišti jako bláznivý pes. Jejich otcové byli také takoví.

„Šlo to nad břevno,” poznamenal flegmaticky Enzův druhý syn Carlo, zatímco jeho otec končil své čestné kolo a skloněný, s rukama na kolenou, lapal po dechu.

„Cože?” zafuněl Enzo.

„Šlo to nad.”

„Ani náhodou. Pravý horní roh, ani Roberto Baggio by to nezahrál lip.”

„To neplatí, táto. Bylo to nejmíň tři metry vysoko,”

přidal Se do diskuse Paolo.

„Děláte si legraci? Šlo mu to těsně nad hlavou.”

Enzo se rozhlédl, kdo by ho podpořil, ale hráči z jeho vlastního mužstva se nenápadně vzdálili, nechtělo se jim plést se do rodinné rozmíšky.

„Andy, co myslíš ty?” zavolal Enzo na jediného dalšího dospělého ve hře.

„Já se nedíval.”

„Ty jsi k ničemu,” zkonstatoval Enzo znechuceně.

„Střela na branku,” řekl Carlo, nevšímaje si otcových protestů, a pokračoval ve hře.

Enzo se zasmušil a odpochodoval hluboko do vlastní poloviny, kde se poflakoval Chapman před brankou se sklenicí piva v ruce. Zahajoval v brance, ale sousedovi kluci ho vyhodili, poté co pustil čtyři góly během stejného počtu minut. Teď slabě simuloval středního obránce a občas kopl míč zpátky do hřiště, zatímco se snažil nevylít si pivo.

„Vy Angličani,” zavrčel Enzo. „Vy nic neberete vážně.

Proto už nikdy znova nevyhrajete světový pohár.”

Chapman se na něj zakřenil. „Chceš pivo?”

„Nech toho, shazuješ mě před dětmi.”

„Myslíš víc než tvoje fotbalové umění?”

„Jdi do háje. Byl to gól, ne? Ty to víš! Viděl jsi, jak jsem se otočil, ten směr, tu ničivou sílu rány, tu hbitou práci nohou. Koho ti to připomnělo?”

„Luciana Pavarottiho?” riskl to Andy.

Enzo udělal dětský obličej. „To je naposledy, co s tebou hraju. No, jen do sebe lej to pivo. To jediný ti jde.”

Hráli až do soumraku, dokud se mladí nezačali vytrácet, jak je svolávali z okolních bytů rodiče. Carlo zvedl míč a šli se navečeřet, Enzo však stále pokračoval v hádce o sporný gól.

„Moje vlastní tělo a krev,” stěžoval si své ženě Claudii, která zvedla oči ke stropu a doporučila jim, ať se jdou umýt, s trpělivostí ženy zvyklé na tři svéhlavé děti.

„Nejčistší střela, jakou jsi kdy viděla.” Enzo nepřestával bručet, ještě když usedli ke stolu.

„O čem to mluví?” zeptala se Claudia Chapmana.

„Střelil míč na orbitální dráhu a nárokuje si to jako gól.”

„Byl to gól,” zabreptal Enzo rozhořčeně.

„Jedině že by tyče byly v Alfě Centauri.”

„Vidíš, jak zneužívá naší pohostinnosti.”

„Tak nalij víno, Enzo,” řekla Claudia.

Bylo to lehké jídlo, žádné těžké těstoviny, které leží v žaludku celou noc. Na začátek domácí minestra in brodo, potom telecí řízky, hranolky a hlávkový salát, končili ovocem.

Chapman u Matteiů rád večeřel. Enzo byl zábavný společník a jeho synové, když se někdy dostali ke slovu, byli hovorní a živí. Claudia byla tišší než její muž to byla většina lidí ale dnes večer byla neobvykle zaražená. Chapman to přičítal tomu, že je unavená. Pracovala na celý úvazek jako učitelka na základní škole, přitom se starala o domácnost a Enzo jí s bytem ani v kuchyni nijak nepomohl. Jednou nebo dvakrát si Chapman všiml, že se na svého muže dívá se záhadným, téměř ztrápeným výrazem v tváři. Byl to jen prchavý dojem, o němž chvíli uvažoval a pak ho pustil z hlavy. Zkoumat nuance manželského soužití nějaké dvojice byla neplodná, často skličující kratochvíle a on se do ní raději nepouštěl.

Ale poté, co dojedli a kluci odešli do vedlejšího pokoje na televizi, pomáhal Chapman uklidit ze stolu a odnést nádobí do kuchyně, když Claudia prohodila: „Dva večery za sebou, Andy. Ty musíš být masochista.”

„Promiň?”

„Že zase večeříš s Enzem.”

Rovnala talíře do myčky, napůl zády k němu, ale včas se rozhlédla, aby spatřila zmatený pohled, který vrhl po Enzovi.

„Ano,” řekl chabě. „Je to od tebe milé, že mě zveš.

Víš, že sem chodím rád.”

Bylo to jen slabé odškodnění, ale nic lepšího ho nenapadlo. Přerovnal příbory na kuchyňském stole, aby se vyhnul jejímu pohledu.

„Dopiješ se mnou to víno, ne?” žádal Enzo.

„Ano, vezmu si sklenku, nechal jsem ji na stole.”

„Udělám kávu. Běž dělat společnost klukům.”

Chapman přešel do obývacího pokoje. Carlo a Paolo se rozvalovali na pohovce a sledovali jakousi soutěž, která byla tak oblbující, jako by byla určena jen divákům pod pět, jak věku, tak IQ) Možná proto, že soutěžící byly vesměs mladé dívky v různém stadiu svlečení, sledovali je hoši se zaujatým soustředěním.

Chapman si sedl do křesla a nechal soutěž šumět kolem uší, napůl přitom poslouchal hlasy z kuchyně.

Ale neslyšel nic, dokud Enzo nestanul za ním a nepostavil podnos s kávou na stůl.

„Co to sledujete za kraviny?” zahulákal.

Zvedl ovládač a přepnul na jiný kanál přes kvílivé protesty svých synů.

„Hele, já se na to koukal,” namítl Chapman.

„To je na tebe moc intelektuálské. Já se teď chci mrknout na zprávy. Vy dva běžte do postele. A padejte, žádné námitky.”

Úvodní přehled zpráv zmeškali, ale ještě zachytili zprávu o smrti Antonia Vivaldiho. Byla tam ukázka z tiskové konference na prokuratuře, která zachycovala reakci prokurátorů na Enzovu nečekanou otázku. Enzo se zachechtal, když sledoval, jak překvapeně se zatvářili. Chapman se znovu zadíval na Elenu Fiorini, na začátku chladnou a klidnou, lehce znervózněnou, když na ni přehráli odpověď na nepříjemnou otázku, a pak opět klidnou, když ukončila konferenci. Zvládla to dobře, to každopádně.

„To od tebe nebylo fér, tohle jí provést,” vyčetl Enzovi.

„Cože?” zavrčel Enzo. „Ty se budeš zastávat prokurátorů? Ti to nandávají druhým dost často. Je načase, aby taky něco vyžrali.”

„Dostal jsi komentář z Vatikánu?”

„Ne. A ty?”

Chapman zavrtěl hlavou. „Měli by to komentovat teď.”

Dopil víno a začal pít kávu, pak zprávy skončily.

Claudii trvalo dost dlouho, než za nimi přišla z kuchyně.

„Já asi půjdu do postele, jestli vám to nevadí,” řekla.

„Jsem unavená. Brzy na shledanou, Andy.”

„Tak jo. Díky za večeři.”

Slabě se usmála a vyšla z místnosti. S Enzem se na sebe ani nepodívali.

Do ticha, které následovalo, prohodil Chapman: „Možná bych měl jít.”

„Ne. Na něco čekám. Bude tě to taky zajímat. Mělo by to tu být brzy.”

Dopili kávu, přitom jen tak klábosili. Atmosféra byla napjatá. Chapman zkoumavě hleděl na Enza. Ten zíral prázdným pohledem na televizi, myšlenkami jinde.

„Co je to?”

„Hmm?”

Chapman vstal a šel ke dveřím obývacího pokoje a pohlédl do haly. Dveře do dětské ložnice byly zavřené a z koupelny byl slyšet zvuk tekoucí vody. Zavřel dveře a opět se posadil.

„Tys zalhal Claudii, že jsi byl včera večer se mnou?”

řekl velmi tiše.

Enzo k němu neotočil hlavu. Nedal nijak najevo, že to slyšel.

„Enzo?” Chapman se začínal zlobit. „Nedělej si ze mě alibi. Štve mě to. Taháš mě do svých levot. Já mám Claudii rád. Nechtěj po mně, abych jí lhal.”

„No jo, no, tak už do mě nerej.”

„Proč to děláš? Claudia je tak prima.”

„Do toho ti nic není.”

„To teda sakra je, když si ze mě děláš zástěrku.”

„Podívej,” řekl Enzo popuzeně, „až budeš ženatý čtrnáct let, budeš to chápat. Není to nic vážného.”

„Pro Claudii je.”

„Ona to neví.”

„Jistěže to ví.”

Enzo si utřel ústa hřbetem ruky. Už dostával zlost.

Zlost, kterou živila vina.

„Ty tak můžeš povídat. Taky někomu pícháš ženu.”

„To je něco jiného.”

„To si myslíš?”

„Já nikomu nezahýbám.”

„Jejímu muži nasazuješ parohy. A přitom se cítíš dobře?”

Chapman ztichl. Enzo to trefil. Chapman nebyl rád, když se mu právě tohle připomínalo.

„No dobře,” připustil unaveně. „Nerozkmotříme se jen kvůli tomu. Ale už se na mě nevymlouvej, jo?”

Enzo přikývl. „ S Claudií to vyřídím. Pochopí to.”

Chapman mu neodporoval. Věděl, že ženy mohou odpustit, ale nepochopí nikdy. Proč by měly?

V hale zazněl bzučák od hlavních dveří. Enzo rychle vstal, ulevilo se mu, že se odvede pozornost od tématu.

Vyšel a krátce promluvil do interkomu, pak přistoupil k předním dveřím a otevřel je. Chapman zaslechl, jak se na odpočívadle otevírají dveře výtahu, kroky na dlažbě podlahy, tlumený hovor.

Enzo se vrátil do bytu, v ruce s hnědou kancelářskou obálkou. Roztrhl ji a vytáhl dva sepnuté listy papíru.

Byly pokryty hustým strojopisem. Pročetl je, poněkud ztuhl, když se blížil ke konci, a podal listy Chapmanovi.

„Co je to?”

„Kopie pitevní zprávy Rudého kněze.”

„Cože? Jak jsi k ní přišel?”

„Přečti si to.”

Chapman dokument pečlivě prostudoval. Byla to klinická, věcná zpráva, plná nepříjemných detailů, které mu zvedaly žaludek. Antonio Vivaldi, čtyřiapadesátiletý kněz, který byl znám svou laskavostí a soucitností, byl svlečen do naha, nasadili mu roubík, aby zdusili jeho křik a pak ho zmučili tím nejotřesnějším způsobem. Technická příčina smrti bylo selhání srdce, ale nebylo pochyb, že bylo způsobeno tím, jak s ním zacházeli. Tělo měl pokryté popáleninami a modřinami, které způsobilo bití nějakým tupým nástrojem.

„Ježíši!” vydechl Chapman.

„Nechutný, co?”

„Kdo mohl tohle udělat knězi?”

„Podívej se na konec druhé strany,” doporučil mu Enzo. „Na obsah jeho žaludku.”

Chapman otočil stranu a našel příslušný odstavec. Byl tam seznam zbytků potravy, které se našly ve Vivaldiho žaludku, střevech, zbytky částečně strávené večeře. Jedna z položek byl olio di ricino, ricinový olej.

Chapmanovi okamžitě došlo, co to znamená. Kdysi ve dvacátých letech se ricinovému oleji říkalo „fašistická medicína”. Mussoliniho squadristi ho lidem, které nenáviděli což byli socialisté, jejich odpůrci, každý, kdo s nimi nesouhlasil násilím lili do krku.

„Tím myslíš, že Vivaldiho zavraždili neofašisti?”

„Vypadá to tak.”

Chapmanovi chvíli trvalo, než tu informaci vstřebal.

„Nebo někdo, kdo chce, abychom si mysleli, že to byli neofašisti,” dodal.

Enzo skepticky stiskl rty. „Je to možné.”

„Nemyslíš, že to udělali trochu příliš nápadně?”

Chapman věděl, že v Itálii je máloco takové, jak to vypadá. Lidé byli prohnaní, instinktivně se vyhýbali tomu, aby někomu a něčemu věřili. Odtud pocházela jejich národní kratochvíle vidět za vším konspiraci a spiklence.

Ale tohle byl Enzo připraven bez rozmýšlení přijmout.

„Rafinovanost není fašistická vlastnost,” podotkl.

„Arogance a ješitnost ano. Myslím, že chtějí, aby lidi věděli, že ho zabili levičáckého kněze, zastánce lidí, kteří nenávidí fašisty a všechno, co vyznávají. Je to poselství, gesto síly. Výzva státním orgánům. Vstali a řekli: „Zabili jsme ho. Co s tím uděláte?’”

Enzo pohlédl na hodinky a vztáhl ruku po pitevní zprávě. „Omluv mě na okamžik. Musím zavolat do redakce.”

PĚT

Elena pročítala ranní noviny s pocitem hněvu zmírňovaného pochmurnou rezignací. Únik pitevních výsledků ji rozzuřil, ale bylo jí jasné, že viníka nikdy nenajde. Nemělo ani cenu pokoušet se o to. Necítila k Enzovi Matteimu osobní nepřátelství, byla to jeho práce, aby získal informace ještě předtím, než je příslušné orgány uvolní. Ale pro ni a pubblico ministero to představovalo nepříjemnou svízel, bez níž by se ráda obešla.

Telefony jí zvonily celé dopoledne. Reportéři, televizní stanice, tiskové agentury, všichni chtěli vědět, jaký pokrok v případě udělala. Většinu hovorů zachytil Baffi a odmítl médiím předat jakékoli informace, ale Elena byla pod neustálým tlakem jak zvnějšku, tak v samotném úřadě. Corona jí poslal vzkaz, že ji chce v jedenáct hodin vidět. To bylo zlé znamení.

Připravila se co nejlépe, telefonicky zjistila, jaké nejnovější informace z vyšetřování má Questura i Polizia Giudiziaria, znovu přečetla policejní zprávy i zprávy z patologie, znovu zkontrolovala všechny detaily pitvy, než shromáždila svá akta a vydala se na dlouhou cestu po chodbě ke kanceláři vrchního prokurátora.

Uvedl ji úředník. Corona telefonoval, ale pokynul jí k židli. Elena se posadila a položila desky na podlahu.

Měl v kanceláři větší pořádek než ostatní na prokuratuře, a to proto, že byla jeho kancelář větší, i proto, že díky svým administrativním funkcím byl zavalen případy méně než ostatní prokurátoři, takže tam bylo méně akt.

Elena se rozhlédla po právnických svazcích na policích a znovu si v duchu zopakovala, co řekne šéfovi.

Zachytil její pohled, omluvně zvedl obočí a pokusil se telefonní hovor zkrátit. Ale ať byl na druhém konci drátu kdokoli, zřejmě se rozhodl hovořit dál.

Corona přikryl mluvítko rukou. „Okamžik, prosím.”

Pak do telefonu: „Ano, ano, ovšem. Hned se na to podívám. Na shledanou.”

Zavěsil a srovnal papíry na svém stole, než zvedl hlavu a podíval se na ni.

„Dottoressa, dobré jitro. Děkuji, že jste ke mně přišla.”

Pěstoval tuhle staromódní oficiálnost, díky níž působil chladněji, než ve skutečnosti byl.

„Chtěl bych s vámi mluvit o Vivaldiho případu.”

Vytáhl noviny a obrátil je, aby Elena viděla řvavý titulek: „Do vraždy Rudého kněze zapleteni neofašisté.”

„Viděla jste tohle?”

Elena přikývla.

„Máte tušení, odkud to přišlo?”

„Mohlo to být z několika míst. Personál márnice, patologie. Kopie dostala i Questura a soudní policie.

Závěry pitvy mohly vidět desítky lidí.”

„A vaše kancelář?”

Elena zavrtěla hlavou. „Zprávu jsem viděla jenom já a můj asistent, pokud vím. Baffimu bezvýhradně důvěřuji. A já jsem to určitě neprozradila.”

Corona zkřivil tvář, jako by kousal do citronu. Elena ze zkušenosti věděla, že je to předehra k tomu, že hodlá říct něco nepříjemného.

„Ten případ je pouhý den starý a už to vypadá, že jsme udělali spoustu chyb,” řekl. „Únik důvěrného dokumentu, ta tisková konference, na které toho novináři evidentně vědí o tom, co se stalo, víc než my.

Začínáme vypadat jak blázni.”

JH Corona nikdy nezvedl hlas. Své názory zásadně vyjadřoval tiše a promyšleně jako ředitel banky hovořící k váženému klientovi, jenž pouhou náhodou díky své nepozornosti přečerpal účet. Ale ranilo to víc než výbuch čistého vzteku, protože hraje na zaměstnancův smysl pro loajalitu, dal mu pocítit, že ho osobně zklamal a že musí svou nedbalost napravit. Za nic z toho, co se stalo, Elena nemohla, ale věděla, že ji Corona obviňuje. Byla v tom případu prokurátorkou.

Jakékoli omyly nebo opomenutí padaly na její hlavu.

„Pokusím se zajistit, aby se to už nestalo,” řekla.

Šéf něco souhlasně zamumlal a přešel rovnou k dalším věcem. Kárat podřízené byla trapná povinnost a on se v ní nikdy dlouho nevyžíval.

„Kam jsme se dostali?”

Elena ho informovala o detailech případu. Poslouchal pozorně, nakloněný dopředu s lokty na stole. Prsty měl před obličejem přitisknuté špičkami k sobě, brada spočívala na napnutých palcích. Byl vysoký a vyzáblý, na temeni mu neposlušně vlály řídké vlasy. Měl vážné vystupování, takže působil spíš přísně, ale nepostrádal smysl pro humor. Na chodbách prokuratury byl často slyšet staccatový štěkot jeho smíchu, jako náhlá salva výstřelů. Ale byl opatrný, takže byl spíš obdivován než milován. Své podřízené s jejich různými povahovými rysy zvládal výborně. Jako každý jiný mocný člověk v italském právním systému se nikdy nenaučil umění kompromisu.

„Věříte té souvislosti s neofašisty?” zeptal se.

Elena se vyhnula přímé odpovědi, nechtěla se zavázat bez pádnějších důkazů.

„Dala jsem pokyn policii, aby po tom šla. Uvidíme, co najdou.”

„Měli by důvod, aby Vivaldiho zabili?”

„Přijde na to, čemu říkáte důvod,” pokrčila rameny Elena. „Nebyl jejich přítel, ale to není spousta lidí, a nejsou mrtví. Mezi extrémními pravičáky je spousta gangsterů a sadistů. Možná chtěli jen prominentní oběť, kterou by zmučili a zabili pro zábavu.”

Corona sebou trhl. Oba byli právníci, vyškolení tak, aby mysleli rozumně, logicky. Jedna z pravd, s kterými se museli na publico ministero smířit, byla ta, že tam venku jsou lidé, kteří páchají brutální zločiny bez jakéhokoli pochopitelného motivu.

„Nějaké soudně lékařské stopy?”

„Nic skutečně významného. Na Vivaldiho stole byly nějaké otisky, které ještě musíme identifikovat. Mohou patřit jeho uklízečce nebo jedné z těch dvou jeptišek, které mu pomáhaly.” Elena se odmlčela. „Nebo také knězi, který odnesl Vivaldiho osobní písemnosti.”

Pomyslela si, že by měla následovat nějaká reakce, ale Coronova tvář zůstala jako vždy neproniknutelná.

„Ach, tak o tohle jde,” řekl téměř jakoby pro sebe. „Ty telefonní hovory,” vysvětlil. „Zřejmě jste rozčílila naše přátele za leoninskými zdmi. Lidi mi volají celé dopoledne. Teď jsem konečně v obraze.”

„Kdo volal?”

Corona zvedl ruku v uklidňujícím gestu. „Do vedení vašeho vyšetřování se nebude nikdo vměšovat, odkudkoli. Ministerstvo pouze vyjádřilo zájem o případ.”

Elena stiskla rty. Prokuratura byla teoreticky úplně nezávislá na Ministerstvu spravedlnosti, ale Eleně bylo jasné, že věci nejsou tak jednoduché. Tlaky se budou projevovat jinými způsoby, budou se připomínat dluhy, vyhledávat staří přátelé a žádat o laskavost.

Corona pokračoval: „Trvají na tom, že to není výhradně záležitost justice, ale otázka vztahů s cizím státem.”

„To je jen sofistika,” namítla Elena. „Byl spáchán zločin a já ho budu vyšetřovat tak, jak uznám za vhodné.”

„A máte mou naprostou podporu. Povězte mi o těch papírech.”

Poreferovala mu podrobně o svém pohovoru se sestrou Annou Marií. Coronovo obočí se svraštilo, když ji poslouchal, ale to byl jediný projev nějakého pocitu.

Nakonec stiskl rty a řekl s neobvyklým zaujetím: „To je skutečně neuvěřitelné. Kdybych to veděl, moje reakce na ty, kdo dnes telefonovali, by byla docela jiná… Mluvila jste s arcibiskupem?”

Elena přikývla a popsala mu v hrubých rysech svůj rozhovor s Tomassim. Šéfovou tváří přeletěl jízlivý úsměv.

„Vy jste mu pohrozila, že na něj vydáte avviso di garanta? Vy tedy máte kuráž! Pochybuji, že ten významný arcibiskup je zvyklý, aby se s ním mluvilo takhle.”

„Úmyslně dělal obstrukce,” řekla Elena. „Neměla jsem na vybranou.”

„Určitě vás dostal do těžké pozice. Možná nastaví comunii

cazione

giudiziaria

prostřednictvím

ministerstva zahraničí méně svárlivý tón.”

„A čekat tři měsíce na odpověď? Chtěla jsem jednat rychle, než stopa vychladne.”

„Myslíte, že v tom mají prsty?”

„Ne. To je jen přehnaná reakce médií. Dobrá story, která prodává noviny. Myslím, že schovávají špinavé prádlo. Odstraňují Vivaldiho papíry pro případ, že by v nich bylo něco kontroverzního, něco, co nechtějí ventilovat na veřejnosti. Je nepravděpodobné, že by měli něco společného s Vivaldiho vraždou, ale stejně se s nimi musím sejít.”

Corona se zaklonil na židli a zamyšleně si přejel prstem po rtech.

„Nechci, abyste to považovala za kritiku, Eleno.

Přidělil jsem vám tento případ, protože si pod tlakem umíte zachovat chladnou hlavu. Nehrajete pro tribuny.

V tomhle případě je třeba našlapovat na špičky.

Všechno, co uděláme, musí být legální a nezbytné, naše postupy musí mít dobré důvody, kterými rozhodně není publicita nebo show.”

Odmlčel se a zpříma na ni pohlédl. „Vatikán má mnoho vlivných přátel, a prokuratura mnoho nepřátel lidí, kteří mají strach z naší nezávislosti. Buďte opatrná. Nic nepodnikejte impulzivně. Musíte myslet na svou kariéru.”

„Víc mi záleží na spravedlnosti,” podotkla Elena.

„To je chvályhodné. Ale bez zaměstnání byste se nemusela o spravedlnost starat.”

Elena na něj zírala: „Co jste to řekl?”

„Už na vás tasí kordy, Eleno. Budu vás chránit nejlíp, jak dovedu, ale měla byste si toho být vědoma.

Předem varovaný je předem vyzbrojený. Informujte mě i nadále o tom, jak pokračujete.”

Slabě se usmál na znamení, že schůzka skončila. Elena posbírala svá akta a zvedla se.

„Nabízím vám to jako přátelskou radu,” řekl Corona.

„Nic víc.“

„Děkuji vám,” řekla Elena.

Ale když kráčela ke dveřím, nemohla se ubránit pomyšlení, že někdy je mezi přátelskou radou a hrozbou velmi tenká hranice.

První, co Chapman zaregistroval, když vešli do jídelny, bylo příšerné vedro. Tlustá deka horkého vzduchu se obalila kolem těla, ucpala nos a ústa, takže se dýchání stalo značně obtížným. Jen v této první chvíli ho udeřil ten pach. Známější pachy dovedl identifikovat okamžitě: cibule, česnek a olivový olej.

Byl tu ale další pach, méně samozřejmý, ale stejně silný, který musel chvíli rozeznávat. Pak si uvědomil, že je to pach lidí v místnosti.

Bylo jich tam možná třicet. Muži a ženy různých barev a stáří, natlačeni k sobě na dřevěných lavicích, všichni jedineční,

ale

všichni

se

vyznačovali

charakteristickými rysy bezdomovců. Muži s vousy nebo oholení, ruce i tváře zanesené špínou. Ženy se skvrnami na tvářích, nezdravě vyhlížející, zplihlé mastné vlasy se lepily na vlhká čela a krky. Všichni měli na sobě zašpiněné a potrhané šaty, své skrovné majetečky svírali v plastikových taškách, mezi koleny nebo je měli na lavicích vedle sebe. Ovzduší naplňoval kyselý zápach nemytých těl, čpícího potu a špinavého prádla.

Za pultem, který odděloval jídelnu od kuchyně, plnily tři jeptišky misky těstovinami s rajskou omáčkou mizející v rukou tuláků a lidských vraků.

Chapman a Enzo je pozorovali z dálky, zkoumali tváře, které se skláněly nad stoly.

„Vidíš ho?” upozornil Chapmana Enzo.

„Já nevím. Těžko říct, všichni mají tak dlouhé vlasy.”

„Tak se pár z nich zeptáme.”

Enzo přistoupil k nejbližšímu stolu a sklonil se k němu. Šedovlasý stařík s rozježeným vousem a dlouhými slepenými vlasy se těstovinami ládoval chamtivě jako pes, který hltá žrádlo. Tento soustředěný frenetický způsob jídla byl v jídelně běžný, jako by se tuláci báli, aby jim talíře někdo nevytrhl, ještě než dojedí.

„Dovolíte?”

Starý tulák nevzhlédl. Hrábl do košíku vprostřed stolu po krajíci chleba a namočil ho do své rajské omáčky.

„Mohu s vámi mluvit?”

Tulák uchopil talíř za okraj a přitáhl si ho blíž k hrudi, přičemž se sklonil, takže tvář měl sotva pár centimetrů nad ním. Nabral si ještě víc těstovin a nacpal si je do úst, takže měl tváře nadmuté jako křeček.

„Mohu se vás zeptat, co tu děláte?”

Chapman se otočil. Stála před ním jedna z jeptišek, nejstarší z těch tří, s prošedivělými vlasy a neoblomným výrazem.

„Máte tu co do činění?” zeptala se příkře. „Kdo jste?”

Enzo jí věnoval svůj nejúlisnější úsměv. „Sestro, doufám, že vám to nevadí. Jen jsme si chtěli s některými z těch lidí popovídat.”

Jeptiška na něj upřela podezíravý pohled, poté si stejně zkoumavě prohlédla Chapmana. „Jste novináři, ne?”

„Ano,” přiznal Enzo neochotně.

„Okamžitě odejděte, prosím.”

„Chtěli bychom jenom.”

„Hned teď,” dodala jeptiška pevně. „Ti lidé jsou velmi zranitelní. Nechtějí mluvit s reportéry. Zejména ne o otci Vivaldim.”

„Nejde o otce Vivaldiho.”

„Vy si snad myslíte, že jsem pitomá.”

„Jde o neutěšenou situaci bezdomovců. Možná bychom s vámi také mohli provést interview, pohovořit si o práci, kterou Compassione pro tyhle nešťastné lidi koná.”

„To je zvláštní,” řekla sestra, „že tu pracujeme pro chudé deset let a tisk se zatím téměř vůbec nezajímal o to, co děláme. A teď, když zemřel otec Vivaldi, o tom najednou chcete psát.”

„Ta publicita vám ale prospěje,” snažil se vlichotit Enzo, ale pod jeptiščiným pevným pohledem trochu znejistěl. „Opravdu vám to může velmi pomoci.”

„Vy nám chcete pomáhat?” zeptala se jeptiška. Zdálo se, že trochu změkla. „Myslíte to vážně?”

„Samozřejmě.”

„Pojďte za mnou.”

Pokynula jim, aby šli za ní, a vykročila k východu. Na stěně u dveří visela sbírková skříňka opatřená nahoře štěrbinou a visacím zámkem.

„Takhle nám pomůžete nejvíc. Provoz vývařovny polévek zcela závisí na darech.”

Enzo zaváhal a pohlédl na Chapmana. Pak pokrčil rameny a vytáhl peněženku. Vložil do krabice dvě bankovky v hodnotě deset tisíc lir.

„Doufám, že vás to přesvědčí o našich dobrých úmyslech,” řekl.

Jeptiška se otočila k Chapmanovi. Ten cítil, jak se pod jejím neúprosným pohledem úplně scvrkává. Také vytáhl peněženku a přidal do krabice dalších dvacet tisíc lir.

„Děkuji vám, pánové,” řekla sestra. „A teď, prosím, odejděte.”

Enzo na ni v úžasu zíral. „Cože?”

„Přispěli jste svou troškou k tomu, abyste nám pomohli, a my jsme za to velmi vděčni.”

„A co kdybyste nás nechala promluvit si s lidmi ulice?”

„To ne, to nemohu povolit. To by bylo zneužití jejich důvěry. Přišli se sem najíst, ne se nechat vyslýchat reportéry. Hezký den, pánové.”

Vymanévrovala je ze dveří, aniž se jich dotkla, hnala je před sebou pouhou silou své osobnosti. Enzo chabě protestoval, ale nešlo to od srdce. Poznal, kdy na něj někdo vyzrál. Jeptiška stála u vchodu do kuchyně a pozorovala je, když přešli přes dvůr a vyšli klenutým průchodem na ulici.

„Ta kráva,” zanadával Enzo vztekle, když se zastavili v úzkém proužku stínu podél řady činžáků. „Mafie by se od ní mohla to donucování učit.”

Chapman se opřel o zeď a zašklebil se na svého přítele.

Čekal, až vychladne.

„Čtyřicet tisíc lir nás to stálo,” ucedil Enzo se stisknutými zuby. „A nedostali jsme ani oběd.”

„Přispěli jsme svou troškou bezdomovcům,” podotkl Chapman provokativně.

„Co myslíš, že je mi po bezdomovcích?” Enzo udělal několik rychlých kroků po ulici, aby se trochu uklidnil.

„Až skončíš,” řekl Chapman vlídně, „pojďme se něčeho najíst do bistra přes ulici.”

Enzo se otočil a ušklíbl se. „Tam bude jídlo děsné.”

„Možná. Ale budeme mít možnost sledovat tuláky, až budou vycházet. Nemůže nám zabránit, abychom se jich na něco ptali na ulici, ne?”

Enzo přikývl. „Víš, co mě nejvíc sere? Po dvaceti letech novinařiny v tomhle městě narazím na někoho, kdo se nedá podmazat. Má víra v lidskou povahu je otřesena.”

Objednali si dvě piva a dva tramezzini s kuřecím salátem, pak se usadili na konci bistra nejblíž ulici, odkud měli dobrý výhled na vchod do dvora.

„No alespoň to tady tak nesmrdí,” zhodnotil to Enzo.

„Ještě pár minut tam v tý jídelně a omdlel bych.”

Chapman kousl do sendviče. Majonéza mu vytryskla na bradu. Utřel si ji papírovým ubrouskem.

„Jak se má Claudia?” zeptal se.

Enzo po něm střelil popuzeným pohledem a sklopil oči ke svému pivu.

„Mluvil jsi s ní, potom co jsem odešel?”

„To není dobré téma, Andy.”

„Mě to zajímá. Jsme přece přátelé.”

„Vynech ji, jo? Mluvme o něčem jiném.”

Seděli mlčky a jedli sendviče. Chapman upil trochu piva. V bistru bylo tak ticho, že se slyšel polykat.

Nakonec Enzo řekl: „Hodlám s tím skončit. Dneska večer to Claudii povím. Už jsi šťastnější?”

„Jde přece o to, jestli jsi šťastný ty.”

„Nevím, jak být šťastný. To je ten problém.”

„Kdo je ta žena?”

„Nikdo. Ještě dívka.”

„Jak je stará?”

„Co já vím. Dvacet čtyři.” Vzhlédl. „No jo, já vím.

Jsem jen další stárnoucí blázen. Ale ukončím to.

Přísahám.”

Chapman pokývl. To už slyšel. Nebyla Enzova první a určitě nebude poslední. Změnil téma, aby zmírnil kamarádovy rozpaky.

„Ten tvůj dnešní článek byl trhák.”

„No viď,” řekl Enzo škodolibě, rád, že může mluvit o něčem méně sporném. Jeho zpráva o smrti Antonia Vivaldiho zabrala většinu přední strany. Byl to klasický italský příběh o vraždě, náboženství a politice. Samotná smrt si zasloužila dostatečný prostor.

Když přidal možnou angažovanost Vatikánu ve vraždě a také nepřímý důkaz účasti neofašistů, byl to novinářský sen. A Enzo s charakteristickým talentem a trochou nadsázky z něj vysál ještě víc. Měl schopnost naznačovat věci, které dovolovaly čtenáři, aby došel k závěrům, jež Enzo, pokud se mu to hodilo, pak mohl snadno popřít. Vlastně neobviňoval Vatikán ani neofašisty z účasti na vraždě, ale fakta případu a reakce těch dvou stran byly podány tak, že vypadali jako viníci pokud jste měli cynickou nebo podezíravou povahu, a to všichni Italové mají. Vatikán to odmítl komentovat, takže se automaticky označil za vyhýbavého a neochotného ke spolupráci. Různé pravičácké frakce přispěchaly s popřením, ale to byli politici, kterým stejně nikdo nevěřil ani slovo. Enzo nemohl prohrát.

Ale nejvíc ze všeho ho těšilo, že předběhl všechny rivaly v italském tisku. To byl důvod ke skutečnému uspokojení.

„Ti volové z La Stampa a Corriere se plácají jako ryby na suchu. Nemají ani tušení, která bije,” řekl nemilosrdně.

Chapman odložil sendvič a napil se piva. Díval se Enzovi přes rameno, sledoval budovu na protější straně ulice.

„Ne každý měl tu výhodu, že viděl pitevní zprávu,”

poznamenal.

„To je fakt, ale oni neumějí požádat ty správný lidi.”

„Myslíš podmazat.”

Enzo se uchechtl. „Koukal ses na zprávu Ansa, než jsi šel ven?”

„Ne.”

„Vatikán konečně vydal prohlášení.”

„A v něm?”

„Cos mohl čekat. Jsou otřeseni smrtí otce Vivaldiho.

Byl to výborný kněz, miláček chudých a slabých atd.

atd. Takový běžný kecy.”

„Nic o tom činovníkovi ve Vivaldiho bytě?”

„Byl tam ve věci, které říkají ,poradenství.”

„Což znamená?”

„Bůh ví.”

„Kdo to byl?”

„To neřekli.”

„Žádné vysvětlení, proč tam byl ještě před policií a co tam dělal?”

„Andy, to je prohlášení Vatikánu. Snad bys nečekal, že ti sdělí něco důležitého?”

„Všechno je jednou poprvé.”

Enzo pobaveně odfrkl. „Vy Angličani jste tak úžasně naivní.”

Chapman postavil sklenici s pivem. „Helemese.”

Enzo se otočil, aby viděl, nač se Andy dívá. Z

klenutého průjezdu u vývařovny polévek se belhal starý shrbený tulák v zelené flekaté košili a ošoupaných kalhotách.

Přeběhli přes ulici a dohonili tuláka, který se zastavil před výlohou pár metrů od činžáku. Bezvýrazně se na ně zadíval prázdnýma očima, podlitýma krví.

„Hledáme tuláka s jedním uchem,” oslovil ho Enzo.

„Znáš ho?”

,,Eh?”

Enzo opakoval otázku. Tulák něco zadrmolil silným římským dialektem a odšoural se na nejistých nohách.

„Co říkal?” zeptal se Chapman.

„Nic, co by stálo za to. Nechme ho být, z něj nic rozumného nevypadne.”

Vrátili se k průjezdu a čekali, až začnou jídelnu opouštět další bezdomovci. Enzo stále držel zbytek svého tramezzina. Dal si do úst poslední sousto a spolkl je.

„Budeme mít kliku, jestli z nich něco dostaneme,” řekl.

„Jsou buď ožrali, nebo moc škodolibí na to, aby odpovídali na otázky.”

„Mluvíš o nich jako o poslanecké sněmovně,” usmál se Chapman.

Enzo se zakřenil. „To je vůči bezdomovcům dost nefér.”

„Co kdybychom zkusili tohohle?”

Přes dvůr přicházel další člověk ulice. Zastoupili mu cestu a Enzo mu položil tutéž otázku. Nevypadalo to, že je slyšel, protože se propotácel kolem nich a pokračoval v cestě, přičemž si pro sebe cosi nesrozumitelně brumlal.

„Ptám se nějak špatně?” zeptal se Enzo.

Přešli ke straně průjezdu a pozorovali, jak vycházejí další zchátralá individua. Na ulici se objevila žena a minula je cílevědomým krokem. Chapman zachytil její parfém. Měla krátké tmavé vlasy a oči jí zakrývaly velké oválné sluneční brýle. Sledoval, jak vchází ke schodišti činžáku, v němž bydlel otec Vivaldi, zahýbá doprava a mizí jim ve vestibulu, který vedl ke kanceláři Cotnpassione.

Enzo se v mezičase zastavil s dalším tulákem tentokrát to byl zapáchající mladík se zmrzačenou nohou a zcuchaným vousem a spěšně ho oslovil.

„Cože?” vyštěkl mladík útočně.

„S jedním uchem. Víte, jak se jmenuje?”

„Možná.”

„Co myslíte tím možná? Znáte ho, nebo ne?”

„Máte cigarety?”

Enzo pochopil narážku. Vytáhl pětitisícovou bankovku a podržel ji mezi prsty. Bezdomovec po ní chňapl, ale Enzo s ní včas ucukl.

„Nejdřív jeho jméno.”

„Na co to chcete vědět? Jste poldové?”

„Ne”

„Dejte mi ty prachy.”

„To jméno!”

„Beppe. Teď navalte prachy.”

Enzo mu dovolil vzít si bankovku. „Kde ho najdeme?”

„Eště jednu.”

„Cože?”

Tulák natáhl ruku po dalších penězích. Hrábl po bankovce a nacpal si ji do kapsy špinavých kalhot.

„Tak kde je?” Tulák pokrčil rameny. „Tady někde.”

„Hele, dal jsem ti prachy,” připomněl Enzo, který se začínal rozpalovat.

„A já odpověděl. Adresu nemá. Bejvá prostě někde tady. Tady, na Termini, kolem kolejí. Může bejt leckde. Teď padej a nech mě žít.”

Enzo vztáhl ruku. „Teda, ty všiváku.”

„Enzo!” Chapman ho odtáhl. „Nech toho! Kašli na to.”

Enzo se zhluboka nadechl a přikývl. Mladý tulák na ně udělal obličej a odbelhal se ulicí, napadaje na svou zmrzačenou nohu.

„Ten hajzl mizernej,” zanadával Enzo. „Tenhle den se nám začíná prodražovat.”

„To určitě,” řekl Chapman. „Snad to alespoň obnoví tvou víru v lidskou povahu, ne?”

„Pojďme, vypadneme odsud. Už mám těchhle lidí po krk.”

„Ještě moment.”

Chapman pozoroval ženu ve slunečních brýlích, která přicházela přes dvůr. Měla na sobě bílou halenku a sukni, která zářila ve slunečním světle. Když se přiblížila, ucítil její svěží parfém.

„Promiňte,” oslovil ji. „Nemohl jsem si nevšimnout, když jste přišla. Pomáháte s polévkovou vývařovnou Compassione?”

„Ne s vývařovnou. Pomáhám v kanceláři. Proč?”

Chapman vysvětlil, kdo je, a představil Enza. Žena jeho jméno znala.

„Enzo Mattei? Vy jste napsal ten článek do dnešních ranních novin?”

Přikývl. „Můžeme si promluvit o otci Vivaldim?

Možná v kanceláři.”

„Ta je zamčená. Včera ji policie zapečetila. Myslela jsem, že se do ní dnes dostaneme, ale.” lehce pokrčila rameny. „Stejně se dnes necítím moc na práci.”

„Můžeme vás pozvat přes ulici na drink?”

Zaváhala, napůl se ohlédla přes rameno, jako by se bála, aby ji někdo nesledoval. „No dobře,” souhlasila.

„Na chvíli.”

Vzadu v bistru vyhledali stůl, u kterého obědvali. Byl schovaný v temném výklenku, chráněný před přímým slunečním světlem, ale stejně tam bylo horko a špatný vzduch. Dveře na toaletu byly blízko a linul se z nich slabý pach kanalizace, méně odporný než puch v jídelně pro bezdomovce, ale stejně nepříjemný. Italové si zřídkakdy v bistrech sedali, protože to zvedalo ceny nápojů. Ty zamaštěné stoly s hnědými deskami a lacinými dřevěnými židlemi okolo, používali jen bezelstní batůžkáři a cestující studenti z laciných pensioni z okolních ulic, kteří sem chodili posnídat cappuccini a nechat se tu oškubat.

Žena se představila jako Giulietta Ricci. Pracovala pro Antonia Vivaldiho poslední čtyři roky, psala mu dopisy, brala telefony, sjednávala schůzky, vedla účetnictví a veškerou administrativu jeho dobročinné činnosti.

„Jeho smrt musela být pro vás rána,” podotkl Chapman.

Ústa se jí žalostně zkřivila. „To ano. Skoro celý den jsem proplakala. Poté, co mě vyslechla policie, jsem šla domů a plakala celé odpoledne. Byl to kněz, který vás přiměl věřit v dobro. Oplýval jím.”

Giulietta se usmála. „Měl na veřejnosti image nepokojného, rebelujícího duchovního, ale on takový vůbec nebyl. Byl přímočarý a myslím, že ho bavilo dráždit Vatikán považoval za svou povinnost otřásat jejich samolibostí, připomínat jim povinnost církve, chránit chudé a bezbranné ale v každodenním životě to byl jiný člověk. Mluvil tiše, byl jemný, měl smysl pro humor. Můžete se zeptat každého, kdo ho znal.”

Pohlédla na ně poněkud omluvně. „Promiňte. Jsem hrozně sentimentální, když o něm začnu.”

Chapman ji nenápadně zkoumal, když upíjela své campari s ledem. Vypadala, že je jí hodně přes třicet, možná byla i trochu starší, ale měla v sobě něco velmi mladého a možná nevinného. Byla to jedna z těch upřímných, důvěřivých povah, které mají novináři v oblibě.

„Dnes jsme zkoušeli mluvit se sestrami v kuchyni,”

řekl. „Moc vstřícné nebyly.”

Giulietta mávla opovržlivě rukou. „Ty nejsou moc přátelské. Pomáhají, to ano, ale jsou to přece jen jeptišky, že. Tím myslím, jsou členky církevní organizace.

Nepracovaly

speciálně

pro

otce

Vivaldiho.”

„A vy ano?”

„Ano. Já brala od dobročinné organizace malý plat.

Sestry jsou dobrovolnice. Jsou to dobré ženy, ale”

tohle už byla u ní zřejmě nadávka – „jsou velmi pánovité. Myslí si, že mohou každému říkat, co má dělat.”

Enzo měl pro tuto poznámku pochopení. „Toho jsme si také všimli,” řekl kousavě.

„A co bude teď s Compassione?” zeptal se Chapman.

„To nevím. Ale v díle otce Vivaldiho je třeba pokračovat. Správa dobročinné organizace musí najít někoho, kdo by zaujal jeho místo.”

„Správa. Tedy ne Vatikán?”

„Ale ne, s nimi to nemá nic společného. Kdyby mělo být po jejich, už by to tu dávno zavřeli.”

„Oni s tím nesouhlasili? S vývařovnou pro bezdomovce?”

„Ne, o to nejde.” Zamíchala kostkami ledu na dně sklenice. Oni nesouhlasili s otcem Vivaldim. Ani nepodporovali Compassione myslím finančně.

Nedávali sem žádné peníze. Ale otce chtěli odstranit.”

Odmlčela se, jako by se zamyslela nad tím, co řekla.

„Chtěli ho mít z očí. On jim všechno ztěžoval.”

„Měl s nimi všelijaké spory, že?” zeptal se Chapman.

„To byla nekonečná bitva. Vlastně tam byl ještě předevčírem.”

Chapman se otočil na Enza, který se narovnal a zpozorněl.

„Chodil tam k nim rád,” řekla Giulietta. „Čechrat jim peří a bránit se. Myslím, že ho to tak nějak osvěžovalo.”

Chapman zvedl ruku, aby ji zadržel. „Říkala jste, že byl ve Vatikánu ještě předevčírem?”

„Je to tak.”

Enzo se naklonil přes stůl. „Ten den, kdy zemřel?”

„Ano, předpokládám, že ano. Ten den odpoledne.”

„Bylo to neobvyklé?”

Přikývla. „Mě to překvapilo. Nebyl tam zrovna persona grata.”

„Povolali ho tam?”

„Ani si nemyslím, že by tam jinak šel. Ale bohužel o tom moc nevím. Ráno šel do nemocnice.”

„Byl nemocný?” přerušil ji Chapman.

„Ale ne, šel navštívit pacienta. To dělal celou dobu.

Když se pak vrátil, šel nahoru do svého bytu, měl nějakou práci. Po obědě přišel do kanceláře a řekl, že musí jet do Vatikánu.”

„Neřekl proč?”

„Ne. Hodně spěchal. Řekl to jen tak mimochodem a odešel. Od té doby jsem ho neviděla.”

Teď jí zřejmě došlo, jak vyznělo to, co právě řekla.

Těžce polkla a sáhla si na ústa, jakoby chtěla zabránit rtům, aby se chvěly.

„Oč vám vlastně jde?” zeptala se nervózně. „Nebudete nic z toho, co jsem řekla, citovat, že?”

„Jen zkoumáme okolnosti,” řekl Chapman konejšivě.

„Asi jsem neměla vůbec nic říkat.”

„Byla to všechno pravda, ne?”

„Ano, ovšem.”

„Takže se nemáte čeho bát.”

Giulietta odstrčila židli a sáhla po kabelce. „Už musím jít. Určitě se moje jméno neobjeví v novinách?”

„Slibuju,” řekl Enzo.

Sledovali ji, jak opouští bistro a vychází na ulici. Pak si Chapman natáhl nohy a ruce složil za hlavu.

„Zajímavé, co? Jede do Vatikánu v ten den, kdy ho zabijí. Je to jen náhodná shoda?”

Enzo netrpělivě mlaskl. „V Itálii, Andy,” řekl pomalu, jako by hovořil k nějakému prosťáčkovi, „nic takového jako náhodná shoda neexistuje.”

ŠEST

Papíry byly narovnané v úhledných hromádkách na naleštěném povrchu psacího stolu. Arcibiskup Tomassi jimi zádumčivě listoval a rovnal jejich okraje nervózními pohyby, které prozrazovaly, jak mu to v hlavě vře. V jeho životě bylo málo příležitostí, kdy byl proces rozhodování tak těžký. Vždycky si věřil, dokonce když byl ještě mladý kněz, a byl si jistý účelem, jenž vyznačoval cestu, po níž se vydal s jasným rozhodnutím, jež nepřipouštělo žádné pochyby.

Byl to charakteristický rys, který ho ve spojení se silnou, bezohlednou ctižádostivostí vynesl nahoru v nejmocnější Svaté kongregaci katolické církve. V

uzavřeném světě Vatikánu, duchovním přístavu, kterým zmítaly bouřlivé vnitřní boje a soupeření, to z něj udělalo obávaného a úžasného manipulátora.

Dávalo mu to sílu drtit oponenty, prosazovat své názory. Ale když ho ta síla zradila, což nebývalo často, cítil se bezmocný a zmatený, protože ho ani jeho osobnost, ani zkušenosti nepřipravily na nejistotu.

Vstal ze židle a přešel k oknu kanceláře. Byl rozpolcený mezi povinností, kterou měl k sobě jako čestný člověk, a povinností k církvi jako její věrný sluha. Hovořil s kardinálem, státním sekretářem a strávil nějaký čas ve své soukromé kapli, kde prosil o pokyn, ale stále si nebyl jistý, co by měl udělat. I Pán, připadalo mu, ho dočasně opustil.

Vyhlédl z okna. Palác Svatého oficia na jižní straně Svatopetrského náměstí byl už za zdmi města Vatikánu, ale ještě patřil ke Svaté stolici. Měl jasný výhled na protější Apoštolský palác a okna papežových komnat, kde Svatý otec žil a pracoval. Pod ním, na náměstí, se davy turistů hemžily ve žhavém odpoledním slunci kolem Caligulova obelisku. Jiní hledali stín ve zvoucí náruči Berniniho kolonády nebo stoupali po schodech do chladivé nádhery baziliky.

Postál tu každý den, ale nikdy ho neopouštěl ten pocit posvátné bázně, kterou pocítil, když se poprvé zadíval na Svatého Petra, což bylo před takovými padesáti lety, kdy ho otec jako chlapce přivedl do Říma poprvé.

Náměstí, kupole, interiér katedrály na něj stále mohutně působily pouhou svou velikostí i krásou.

Nebyl sentimentální, ale nikdy na ně nemohl pohlédnout, aniž by se ho hluboce dotkla milost Božího tvoření.

Pozoroval lidi, turisty a poutníky, jak kráčí přes ohromné náměstí, a uvažoval, kolik z nich ještě Svatého Petra nevidělo, záviděl jim ten úžasný první pohled, který už nikdy neprožije, a vzpomínal na toho desetiletého chlapce, jenž zůstal stát s otevřenou pusou v hlavní lodi chrámu a pak se rozhodl, že bude knězem.

Otočil se do místnosti a dolehla na něj tíha jeho situace. Bylo nemožné pracovat ve Vatikánu, aniž si byl člověk vědom jeho historie, aniž ho děsila ta dvě tisíciletí víry, která uplynula, i ta další, jež mají přijít.

Pro pravého věřícího byl život církve nekonečný. Bude tu dlouho poté, co Tomassi zemře, a pro něj bylo poněkud obtížné vyrovnat se s vlastní nicotnou bezvýznamností.

Jeho předchůdci nepochybně museli vynášet stejná, neli závažnější rozhodnutí. Svaté oficium trvalo více než čtyři sta let, kdy bylo Kongregací pro svatou inkvizici kacířského bludu, v těch hrůzostrašných letech natahování na skřipec, autodafe a kůlů. Rebely a kacíře bylo snadnější zvládnout, i když se jejich počet v důsledku těch drakonických trestů nijak nesnižoval.

Lidský duch dovedl odolat všemu pro svou víru. Právě on založil a udržoval křesťanskou církev po dvě tisíciletí. Tomassi obdivoval sílu přesvědčení disidentů, i když ho jejich názory doháněly k zuřivosti, jednat s nimi mu působilo zármutek. Antonio Vivaldi byl kněz, s kterým byly za jeho života potíže, vypadá to ovšem, že ještě nebezpečnější bude jeho odkaz.

Arcibiskup opět usedl k psacímu stolu a znovu se dotkl hromádek papírů. Ať tak nebo onak, už se rozhodl.

Zvedl telefon a požádal sekretářku, aby ho spojila s římskou prokuraturou.

„Dottoressa,” řekl, když se ohlásila Elena Fiorini, „znovu jsem uvážil svou pozici. Budu vděčný, když budete moci přijít do mé kanceláře. Pošlu pro vás vůz.

Pak vám předám písemnosti otce Vivaldiho osobně.”

Na zadním sedadle alfy romeo bylo jak v peci. Elena úplně otevřela své okénko, ale vzduch, který zavál dovnitř, byl teplý a hustý výfukovými plyny. Nechala si ruku na okenní římse, aby jí vzduch mohl proniknout pod sako a až na záda, ale nebyl to žádný rozdíl. Kapesníkem si nenápadně utřela kapičku potu z čela a vlasy si zastrčila za uši.

Arcibiskupův telefon ji překvapil, ani ne tak konejšivým tónem, jako obsahem. Spíš čekala, že jí arcibiskup bude všechno ztěžovat. Raději by tam odjela sama. Poslat auto byla Tomassiho iniciativa, která se jí nelíbila, ale přišlo jí hulvátské odmítnout jeho nabídku svezení. A kromě toho bylo mnohem jednodušší přejet hranici Vatikánu v oficiálním automobilu, než absolvovat celou tu proceduru se zařizováním vstupu a povolení k parkování pro vlastní vozidlo.

Jeli na jih od Piazzale Clodio, objeli otevřenou stranu Svatopetrského náměstí a vjeli do brány nalevo od baziliky. Švýcarská garda v zářivě modrých, oranžových a červených uniformách zasalutovala, když ji míjela alfa romeo. Zaparkovali před palácem svatého oficia. Mladý kněz, který byl vyslán, aby ji vyzvedl, se zdvořile představil jako Ivan Simčič a kromě toho neřekl za celou cestu jediné slovo Doprovodil ji do budovy a výtahem s ní dojel do čtvrtého patra. Palác nebyl klimatizovaný, ale díky silným kamenným zdem a temným chodbám byl příjemně chladný.

Otec Simčič otevřel dvoje dveře a uvedl Elenu do prostorné kanceláře s mramorovou podlahou.

Arcibiskup Tomassi vstal a vyšel zpoza svého stolu s napřaženou pravicí. Byl jen středně vysoký, ale dlouhá černá sutana, kterou měl na sobě, působila, že vypadal vyšší.

Elena stiskla jeho ruku. „Vaše milosti.”

„Dottoressa Fiorini! Díky, že jste přišla. Mohu vám nabídnout nějaké občerstvení? Čaj, kávu, něco studeného? Minerálku, ovocný džus? V přední kanceláři máme ledničku.”

„Dala bych si minerální vodu, děkuji.”

Arcibiskup kývl na svého sekretáře, který vyšel druhými dveřmi a zavřel je za sebou.

„Prosím, posaďte se,” řekl Tomassi a vrátil se ke své židli. Upravil úhel elektrického ventilátoru na stole, aby studený vzduch vanul blíž k Eleně.

„Už jste někdy byla ve Vatikánu?”

„Jen ve Svatém Petru a v muzeu,” přiznala Elena.

Řekl jí něco o paláci a Svatém oficiu i kongregaci, nezávazně konverzoval, zatímco se oťukávali a odhadovali jeden druhého.

Elena viděla staršího, ale energického muže s kulatou tváří a ostrýma očima za brýlemi s kostěnými obroučkami. Díky své ruměné barvě vypadal jako člověk, který má rád dobré jídlo a víno. Vůbec se nepodobal obrazu, který si o něm Elena utvořila vyzáblý, asketický arcibiskup.

Tomassi pak viděl atraktivní tmavovlasou ženu, mladší, než očekával. Na sexuální úrovni byl k ženám lhostejný, ale přesto uměl obdivovat jejich tvary a krásu, jako u krásného obrazu. Elena nebyla mimořádně krásná, ale v její tváři byla síla a charakter a v jejím chování bylo něco, co vypovídalo o integritě.

V jejích způsobech nebylo nic přeuctivého. Byla sebevědomá, nebyla stižená posvátnou bázní ani zastrašená Vatikánem ani jím samým. Nebyl zvyklý na jednání se ženami, které byly zvyklé na moc a uměly s ní zacházet. Musel si připomenout, že je prokurátorka a má v Itálii značně vysoké postavení. Ve Vatikánu samozřejmé žádné, ale to neznamenalo, že před ní může být míň na pozoru.

„Kongregace pro nauku víry se zabývá všemi aspekty učení katolické víry,” řekl. „Máme povinnost zkoumat teologické texty a jiné spisy, abychom zajistili, že odpovídají papežským zásadám.”

„A když neodpovídají?” zeptala se Elena.

„Pak musíme odvrhnout omyly a zajistit jejich nápravu.”

„Tedy nevěříte v konstruktivní debatu?”

Tomassi ji probodl pohledem přimhouřených očí, uvědomoval si, že je to nebezpečná půda, ale byl si jistý, že v jakékoli diskusi o církevních věcech musí mít navrch.

„Jistá míra pluralismu je v tomto světě nevyhnutelná,”

připustil. „Ale to neznamená, že není možné docílit jednoty vědění a víry.”

„Tím myslíte, že každý nakonec přistoupí na váš způsob myšlení?” řekla Elena provokativně. „V to jste doufal i u otce Vivaldiho?”

„Otec Vivaldi a já jsme měli mnoho společného.”

„Ale byl pro vás jako trn v patě.”

„V určitých otázkách. Měli jsme některé rozdílné názory, to ano. Já věřím, že kněz má především roli duchovního vůdce a pastýře. Otec Vivaldi k tomu přidal politický rozměr, který je pro vedoucí činitele církve nepřijatelný.”

Elena na něj vrhla pohled. „Ale vaše milosti, snad mi nechcete říct, že na Vatikánu není nic politického?”

„V našich vztazích s Italskou republikou ne. Mezi povinnosti kněze nepatří ovlivňovat sociální politiku v Itálii.”

„Ani když kolem sebe vidí nespravedlnost a strádání?”

Arcibiskup byl ušetřen odpovědi, protože se otevřely dveře. Vstoupil otec Simčic a postavil na postranní stůl v kanceláři podnos. Nalil do sklenice minerálku a obrátil se k Eleně.

„Citron a led, dottoressa?”

„Děkuji vám.”

Podal jí sklenici. Byl asi stejně starý jako ona, štíhlé postavy, měl nažloutlou pleť a tmavé zapadlé oči.

Elena uhodla, že to byl on, kdo odnesl ty papíry z bytu Antonia Vivaldiho.

Tomassi počkal, až nalije šálek čaje a donese mu ho ke stolu, potom řekl: „Rozdíly v názorech mezi mnou a otcem Vivaldirn dostaly bohužel spoustu publicity, ale já ho také v mnohých ohledech obdivoval. Byl to muž svědomí, který praktikoval to, co hlásal. Ale v kritice církve byl naivní.”

Arcibiskup vyndal z čaje dílek citronu a odložil ho na talířek. Pak začal pečlivě míchat čaj malou stříbrnou lžičkou.

„Věřil, že církev teď může fungovat stejně jako před dvěma tisíci lety. Jeden muž a několik následovníků, kteří šíří slovo Boží, žijí prostě, jen z almužen, které dostanou. To není realistický model v moderním světě. Ať se nám to líbí, nebo ne, katolická církev je ohromná mnohonárodní organizace, která musí vyplácet mzdy a udržovat budovy.”

„A podporovat byrokracii, řekl by otec Vivaldi,”

doplnila Elena.

Arcibiskup netrpělivě odfrkl. „Někdo to řídit musí.

Ano, kurie je byrokratická, ale srovnámeli ji s většinou vlád, většinou státních správ, jsme laciní a výkonní. Netoneme v přepychu, máme nízké platy.

Jsme muži, kteří nemusí živit rodiny, a zasvětili jsme životy službě církvi. Je na tom něco špatného?”

Elena se napila minerálky a zauvažovala, zda se dostanou ke skutečnému důvodu její návštěvy.

Arcibiskup byl pohostinný a vstřícný, ale ona nezapomínala na to, co udělal, ani na jeho nepřátelský tón v telefonu.

„Vaše milosti,” ozvala se. „Ty papíry otce Vivaldiho.”

„Ach, ano. Jsou pro vás připravené, i když pochybuji, že v nich najdete mnoho zajímavého.”

„Vy jste je prověřoval?”

„Tak bych to neformuloval.”

„Jak byste to formuloval?”

Tomassi se zavrtěl na své židli a pohrál si se zlatým křížem na své hrudi. „Jsem si vědom, že nesouhlasíte s tím, co jsme udělali, “řekl.

„Můj souhlas nebo nesouhlas do toho nepleťte,”

odpověděla Elena. „Jsem státní zaměstnankyně.

Zastupuji stát.”

„Salus populi suprema est lex. Nad dobro lidí.”

. je zákon.” Elena za něj dokončila citát. „Ano, znám svého Cicerona. Je to cenný názor, ale já dávám přednost Juvenalovi: Omnia Romae cum pretio.

Všechno v Římě má svou cenu. To se mi zdá pro dnešní dobu výstižnější, nemyslíte?”

„Nejsme v Římě, dottoressa.”

„Já vím. Jak jste mi laskavě připomněl v telefonu.”

Začínala být nezdvořilá a uvědomovala si to. Ale arcibiskupovy způsoby byly příliš smířlivé, než aby se jim dalo věřit.

„Pro nás bylo důležité podívat se na ty papíry,”

prohlásil Tomassi. „Mnoho z nich je důvěrných.

Mnoho se vztahuje k církevním záležitostem. Věci mají ve zvyku unikat, jakmile se dostanou do rukou policii.”

„Mohu vás ujistit, že z mé kanceláře nic neunikne,”

řekla Elena.

„Tím jsem si jistý.”

Dopila minerálku a vstala. „Možná bych si je teď mohla vzít.”

„Jsou docela těžké. Můj sekretář vám je donese do auta. Děkuji za váš čas.”

Doprovodil ji ke dveřím a opět jí podal ruku. Elena se zdvořile usmála. Ráda by věděla, proč je tak vstřícný.

Za léta na pubblico ministero si vyvinula čich na úhybné manévry. Poznala, kdy jí někdo, i arcibiskup, neříká celou pravdu.

Tomassi jí dal čas, aby odjela, a sledoval, jak ji jeho sekretář vyprovází z kanceláře se dvěma velkými lepenkovými krabicemi plnými papírů. Pak zavřel dveře a vrátil se ke svému psacímu stolu. Vytáhl horní zásuvku, vyndal z ní tenký svazek dokumentů a ponořil se do nich asi po dvacáté od té doby, co je Simčič přivezl z Vivaldiho bytu. Tomassi podle papíru i písma poznal, že jde o fotokopie. Teď ovšem musí zjistit, kde jsou originály.

Náměstí Piazza dei Cinquecento před hlavním nádražím bylo jako vždycky plné lidí, cestujících, kteří se valili z obrovské budovy nádraží, jiní stáli ve frontách na taxi nebo čekali na autobusy na jednom z mnoha nástupišť, které vedly napříč náměstím. V

denním světle se vyznačovalo zpustlostí. Kromě tuláků a opilců, jimiž se náměstí hemžilo, měl téměř každý důvod být tady. Byli tu cestující, kteří spěchali na vlak, pracující kteří mířili do kanceláře nebo domů, turisté, kteří mhouřili oči před prudkým sluncem a hledali hotel nebo autobus do San Pietra. Ale v noci všechno vypadalo úplně jinak.

Jak padl soumrak a zaměstnanci zmizeli na předměstí, náměstí nabylo jiného, barevnějšího charakteru: objevili se Etiopané v dlouhých róbách, kteří prodávali cetky a předměty vyřezávané ze dřeva, hloučky mladých lidí, kteří pojídali pizzu z blízkých tratorií, davy Filipínců, domácích sluhů v Římě i všude jinde, kteří se tu setkávali s přáteli a příbuznými, jako by Piazza byla něco jako salon pod širým nebem.

Bloumali tu batůžkáři a zahraniční studenti, kteří pátrali po tom, kde se lacino najíst, nebo jen tak nasávali atmosféru, a pod pouličními lampami nabízeli své služby transvestitní prostituti ve řvavém oblečení a pod vrstvami makeupu.

Chapman přešel přes náměstí k nádraží, tentokrát se snažil nevyhýbat se bezdomovcům a žebrákům, naopak je spíš vyhledával. Prošel už několik ulic v okolí Termini, pročesal dvorky budov poblíž bytu Antonia Vivaldiho a každý kout samotného náměstí.

Teď už mu zbýval jen železniční terminál.

V kapsách bundy měl velkou láhev silné grappy a zásobu cigaret, už chudší o balíčky, které rozdal jako úplatky při pátrání po jednouchém vagabundovi jménem Beppe.

Vešel hlavním vchodem k pokladnám a odtamtud pokračoval do hlavní haly. I v tuhle noční dobu tu bylo plno lidí. Informační tabule s údaji o odjezdech a příjezdech byly téměř prázdné, ale několik jich oznamovalo odjezdy do tak různých míst jako Neapol, Milán, Benátky a Paříž. Noční vlak do Curychu právě odjížděl, lomoz jeho vagónů se rozléhal pod vznosnými klenbami hlavní haly.

Chapman měl rád evropská nádraží. Zdálo se mu, že víc než kde jinde na světě si tato nádraží uchovala ten pravý půvab cestování. To vzrušené hemžení, ty pachy a davy, exotická místa, která vyvolávala vzpomínky na spací vagóny do Moskvy, Orient Expres obrazy z filmů s krásnými blondýnkami a nebezpečnými muži, kteří procházeli po nástupištích zahalených v dýmu a tajemství. Byla to místa, která i nejobyčejnější cestu dokážou změnit v dobrodružství s trochou představivosti a dotekem nostalgie.

Ale dnes bylo Termini jen další ošklivá bezduchá budova. Místo, kde se roztroušení cestovatelé i pasažéři choulili v rozích, místo unuděných výběrčích jízdenek a nosičů, špinavých vagónů a bezvýrazných elektrických lokomotiv a unaveného, osamělého novináře, jenž tu pátral po tulákovi, který patrně zmizel z povrchu zemského.

Chapman obešel halu po jejím obvodu, vyptával se všech možných pobudů, kteří se tu chystali přežít noc, překonával jejich nepřátelskou sprostotu nabídkou cigarety a lokem grappy. Ptal se uklízeče, kontrolora lístků a barmana v nádražním bufetu, ale nikdo z nich Beppa zřejmě pár dnů neviděl, i když věděli, o koho jde.

Došel až na konec budovy a odtamtud na nástupiště.

Na binari 10 a 11 uprostřed čekaly dva vlaky, ostatní koleje byly opuštěné. Chapman kráčel po nástupišti, držel se ve stínu, při zdi. Vyšel z nádražní budovy a pokračoval podél kolejí. Před ním byla světla, jež označovala cestu k návěstní budce. Na konci nástupiště pokračoval po štěrku, který mu chrupal pod nohama, vedle koleje. Prázdné vagóny byly zaparkovány na výhybné koleji vpravo. Chapman vlezl do jednoho z nich, začal postupovat chodbičkou a cestou nahlížel do kupé. Prošel do dalšího vagónu, pak do dalšího, a našel tam bezdomovce nataženého přes sedadla. Byl zabalený do chatrné staré deky a hlava mu spočívala na nadité plátěné tašce. Kupé smrdělo po brandy ještě lacinější, než měl Chapman v kapse.

„Jsi vzhůru?”

Tulák se nepohnul. Chapman do něj dloubl nohou.

„Vstávej.”

Muž se skulil ke straně a cosi zavrčel. Chapman si sedl na jedno z protějších sedadel a vytáhl grappu.

„Chceš loka?”

Muž otevřel oči a pohlédl na něj. Chapman spatřil bělma v v tváři tak pokryté špínou, že splývala s tmou všude kolem.

„Eh?”

„Chlast.”

Chapman mu nabídl láhev. Tulák po ní sáhl a uchopil láhev za hrdlo. Zhluboka se napil, než mu ji Chapman stačil vyškubnout.

„Dej mi eště,” zavrčel tulák útočně.

„Hledám tady někoho, kdo si říká Beppe. Znáš ho?”

„Dej to sem.”

„Potuluje se tu někde kolem nádraží. Kde spí?”

Tulák se nejistě zvedl na loket, a celé kupé zaplnil nechutnými výpary.

„Cože?”

„Viděl jsi ho?”

„Koho?”

„Jmenuje se Beppe. Má jen jedno ucho.”

Tulák zatápal rukou po láhvi. Ale byl tak opilý, že neodhadl vzdálenost a skulil se ze sedadla na podlahu.

Chapman zvedl nohy a šlápl tulákovi na záda.

„Kde ho můžu najít?”

„Uh?”

Chapman to zkusil ještě jednou. „Beppe. Víš, kde je?”

Tulák mávl paží. „Co já vím. Tady někde. Pod zdí. Dej ty haksny pryč.”

Chapman zvedl nohy a zvedl se, překročil tuláka a udělal krok ke dveřím.

„Hele, ta grappa,” zamumlal tulák naštvaně a zkoušel se posadit.

„Ta ti nesvědčí,” odbyl ho Chapman a vyšel z kupé.

Vystoupil z vlaku a šel dál podél kolejí. Bylo tu patnáct nebo šestnáct tratí, které běžely rovnoběžně, ale jak se dostával dál od nádraží, začaly se spojovat, takže nakonec zbyly jen čtyři. Podél trati zvedaly své nevzhledné hlavy nízké řadové domky nad zeď, která tvořila hranici železničního pozemku a před zdí, nesourodě smíšené s moderními cihlovými stavbami, stály pozůstatky starého římského akvaduktu. Bylo těžké uvěřit, že celou tuhle oblast, teď zdivočelou pustinu, kterou křižovaly jen pásy kolejí a pavučiny elektrického vedení, pokrývaly kdysi zahrady a citrusové háje Villa Massimo Negroni.

Chapman pochodoval dalšího půl kilometru a pátral ve stínech u zdi po známkách života, ale kam dohlédl, byla ta oblast zcela liduprázdná. Zastavil se a ohlédl se. Střecha nádražní budovy se temně rýsovala na bledém římském obzoru. Několik zamžených lamp se mihotalo v hlavní hale, poskytovaly právě tolik světla, aby v něm byly vidět drobné postavičky pohybující se po nástupištích.

Tady venku nebyl nikdo. Do nekonečné dáli se táhly koleje, stříbrné a lesklé jako stopy po obřím slimáku.

Bylo přízračné ticho, slyšet bylo jen hučení větru v zavěšených drátech a vzdálený šum městské dopravy.

Nemělo smysl jít dál. Tady to bylo pro každého tuláka příliš pusté, příliš přehledné. Ti budou spíš někde blíž k civilizaci, vybírat popelnice na dvorech restaurací nebo hledat společnost pro dlouhé hodiny tmy.

Chapman šel zpátky stejnou cestou a teprve teď, když se blížil z opačného směru, si všiml slabého oranžového světýlka dole u výklenku ve zdi. Mihotavé světlo plamenů a obláčky kouře prozrazovaly, že jde o oheň. Přešel pár metrů půdy podél tratě a za blokem betonových železničních pražců spatřil štíhlou postavu, která seděla se zkříženýma nohama u skrovného ohýnku. Muž vzhlédl, když se nad ním Chapman sklonil. Měl dlouhé zanedbané vlasy, které mu visely na ramena, ale ve světle ohně Chapman zahlédl ošklivou, nateklou jizvu na místě levého ucha.

„Ty jsi Beppe, že?”

Beppe se zadíval do ohně a neodpověděl. Chapman podřepí.

„Můžu na chvilku?”

Vytáhl z kapsy pár cigaret a jednu nabídl tulákovi.

Beppe si ji beze slova vzal a zapálil si ji od kousku hořícího dřeva z ohně. Ruce se mu třásly.

„Táboříš tu sám?”

Beppe potáhl z cigarety a vyfoukl kouř chřípím pokrytým špínou.

„Chceš ty cigarety?” řekl.

Chapman mu podal balíček. Pak vytáhl z bundy hnědý papírový sáček, v němž měl schovanou láhev grappy, a položil ho na zem. Beppe viděl, že ze sáčku vykukuje hrdlo láhve.

„Kdo jste?”

„Nedáš si loka?”

„Nevypadáte jako jeden z těch zmrdů od nádražní policie, kerej mě odsud přišel vyhodit.”

„Jen si chci popovídat.”

„Jste kněz, kurva?”

„Vypadám jako kněz?”

Chapman sáhl do sáčku a vytáhl grappu, zatímco Beppe bedlivě studoval jeho tvář a oblečení.

„Asi ne. Kněží nenosej chlast. Jen kázání a tolik soucitu, že by se jeden poblil.”

Chapman mu dal láhev. „Antonio Vivaldi taky?”

Beppe se dlouze napil a nedal láhev z ruky. Byl sotva víc než kluk. Měl mladé tělo i tvář, ale oči mnohem staršího člověka, mnohem cyničtějšího, než přísluší chlapci jeho věku.

„Vivaldi?” zopakoval. „Jste polda?”

„Ne. Chodíš do Compassione na polívku, že? Dneska jsi tam nebyl.” Chapman se rozhlédl. Byli v mělkém dolíku, chráněném před větrem hromadou pražců.

„Tady venku spíš?”

„Někdy.” Beppe vyndal cigaretu ze rtů a položil si ruku na koleno. Kouř z cigarety se smísil s hustším kouřem z hořícího dřeva. „Co chceš?”

„Mluvit o Vivaldim.”

„Vivaldi je po smrti.”

„Byl tu někdy za tebou? Dát ti kázání?”

„Ten byl jinej. Dělal něco užitečnýho. Dával lidem jídlo, ale neznamenalo to, že člověka nutil poslouchat ty hámoty o Bohu.”

„Jak to, žes tam dneska nebyl?”

„Nechodím tam každej den.”

„Proč ne? Zadarmo jídlo, poklábosit s lidmi, proč ne dnes?”

„Nejste polda, nejste kněz ani nejste od dráhy. Kdo jste?”

„Novinář.”

Zdálo se, že po téhle odpovědi se Beppemu ulevilo.

Chapman sáhl po láhvi grappy a také se trochu napil, aby vypadal společensky. Spálila mu hrdlo, když jím sklouzla dolů. „Jak jste mě našel?” zajímalo Beppa.

„Měl jsem kliku.”

„Někdo vám řekl, kde mě máte hledat?”

„Hledal jsem tě všude možně. Po ulicích, před Termini. Zbývalo už jen tohle místo.”

Měl opravdu štěstí. Beppe si vybral dobré místo. Ze tří stran skryté cihlovou zdí a pražci. Kdyby si nezapálil oheň, Chapman by ho nikdy nenašel.

„Myslel jsem, že spíš někde u vývařovny. Ve dvoře.”

„Kdo vám to řek?”

„Soused.”

Beppe sáhl po grappě a dal si doušek, jakoby to byla voda. Byl nervózní. Jeho hubené prsty a vyzáblé paže zjizvené četnými vpichy sebou neustále škubaly.

Tenhle typ už Chapman viděl narušené děti, jejichž idea smrtelnosti sahala jen k dalšímu šlehnutí, dál ne.

„Jak jsi přišel o ucho?” zeptal se.

„Co se staráte?”

„Jen mě to zajímalo. Měl jsi rád otce Vivaldiho?”

„Co je vám po tom?”

Beppa zřejmě ty otázky postupně rozčílily. Ale právě o to Chapmanovi šlo. Štěrbinu v brnění chladné lhostejnosti, do níž by se snadněji vniklo.

„A jsi rád, že je po smrti?”

„O co vám doprdele jde? Dejte mi pokoj!” Beppe se znovu napil grappy a potáhl z cigarety.

„Ten soused si myslí, že ho třeba zabil někdo z bezdomovců, co chodí do té vývařovny.”

„Cože?” Beppe na něj zamžoural skrz dým.

„Kvůli penězům, co měl doma. Penězům na drogy.”

„Furt jenom my, že jo?” řekl Beppe naštvaně. „Nás namočej do každý sračky. Nemáme domov, práci, prachy, jsme jen pobudové, paraziti, co žijou z jinejch.

Vágusové, kerý nutěj hajzlové jako ty, aby se cejtili provinile a báli se. Na nás zaměřujete svůj vztek, abyste se mohli cejtit líp. Proč by někdo z nás chtěl oddělat Vivaldiho? Pomáhal nám, pro Boha živýho, a to je víc, než co je schopnej udělat jeden každej z vás.”

„Ale byl to snadný terč, ne? Někdo toho mohl využít.

Bylo by snadné vyjít nahoru do jeho bytu, přemluvit ho, ať tě pustí dovnitř, pak ho zabít a sebrat, co jde.”

„To teda hustě kecáš,” řekl Beppe a prudce se naklonil přes oheň. „Můžu ti povědět něco, aby ti došlo, že nikdo z nás s tím nemá nic společnýho.”

„Jo? Jak si můžeš být tak jistý? Byls to ty? Udělals to?”

„Běž do prdele.”

Beppe do sebe nalil další mocný doušek grappy, alkohol rozpaloval jeho vztek. Chapman na něj nepřestal dorážet.

„Před kým se schováváš, Beppe?”

„Cože?” Prudce vzhlédl.

„Tady venku. Před poldama?” Chapman věděl, že to není obvyklý rajón bezdomovců. Stačilo posoudit okolí žádné odpadky, poházené vajgly, žádná známka toho, že by tu někdo po nějakou dobu žil.

„Máš strach, viď? Strach, že tě najdou a zavřou. Proč jsi to udělal? Kvůli drogám? Proč jsi ho umlátil, Beppe?”

„Hele, ty sráči, já s tím nemám nic společnýho.”

„Tak proč máš takovej strach?”

Chapman zaťal pěst a prudce uhodil Beppa do hrudi, aby ho vyhecoval. Chlapec jeho ruku rázně odstrčil.

„Jó, strach teda mám,” vybuchl. „Ty by ses strachy posral, kdybys viděl toho zmrda Césara Scarfona, jak jde do toho baráku.”

Hned jak to vyřkl, toho zřejmě zalitoval. Semkl rty a odhodil cigaretu kamsi do tmy, vajgl zazářil jako světluška.

Chapman chvíli neříkal nic. Byl příliš ohromený, než aby ze sebe něco vypravil, ale také chtěl dát Beppovi šanci vychladnout, potřeboval, aby byl teď klidný, aby uvažoval logicky.

„Césare Scarfone,” opakoval. „Ten politik?”

Beppe se díval na druhou stranu. Stále svíral v ruce láhev. Zvedl hrdlo ke rtům a nalil si lihovinu do krku tak prudce, že mu přetekla po bradě a z ní na špinavou košili.

„Ten politik?” znovu opakoval Chapman.

Beppe zaútočil. „A kolik Césarů Scarfonů kurva znáš?”

„Víš to určitě?”

Kluk si utřel ústa do rukávu a rozechvělýma rukama si zapálil další cigaretu.

Chapman promluvil vlídněji. „Už jsi mi toho řekl dost.

Můžeš klidně pokračovat.”

Beppe si dal načas a vykouřil čtvrt cigarety, než konečně přisvědčil: „Nabeton.” Hněv se změnil v odevzdanost.

„A kdy šel do toho domu?”

„Jak to mám vědět? Mám snad hodinky? Pozdě. O

půlnoci, možná i pozdějc.”

„Byla tma. Mohl ses splést.”

„Viděl jsem mu do obličeje. Už jsem ho viděl v novinách.”

„Ty čteš noviny?”

„Prokrista, a co asi tak dělám celej den, chodím do kanclu a píchám sekretářku? Čtu je všechny. Sbírám je kolem laviček, z odpadkovejch košů. Dokonce s těma zasranejma novinama spím.”

Zahrabal v kabátě a vytáhl několik zmačkaných stránek II Messagero.

„Byl sám?” vyzvídal Chapman.

Beppe zavrtěl hlavou. „Šli s ním ještě dva chlapi.”

„Kde jsi byl ty?”

„Já chrápal na dvoře, v rohu. Za popelnicema u průjezdu.”

„Viděl jsi, jak vyšli?”

„Ne. To už jsem asi zase usnul.”

„Takže oni tě neviděli?”

„Myslím, že ne.”

„Ale neriskuješ. Proto ses odstěhoval sem.”

Beppe zaváhal, pak přikývl. Chapman se opřel o betonové pražce. Za ním se ozval slabý hřmotivý zvuk, který postupně sílil. Otočil hlavu a spatřil, že tmu prořízla světla reflektorů lokomotivy. Lokomotiva s vagóny předrncala kolem a dál do noci. Otočil se zpět k Beppovi.

„Měl bys jít na policii.”

Beppe se chraptivě zasmál. „A proč?”

„Je to důležitá informace.”

„Copak by mi věřili, i kdybych jim to chtěl říct?”

Chapman mlčel. Věděl, že má pravdu.

„Podívej, mohl bych ti obstarat pokoj v hotelu. Aby ses tam mohl na nějakou dobu schovat. Mohl by ses cítit bezpečněji.”

„Já jsem v bezpečí tady venku. Kde každýho znám, kde je můj rajón. A teď mě už nech bejt.”

Chapman vytáhl navštívenku se svou adresou do práce a telefonním číslem.

„Kdybys potřeboval nějak pomoct, tady mě najdeš.”

Beppe si vzal kartičku a hodil ji do ohně, aniž se na ni podíval. „Nevím, kdo seš. Nikdy jsem s tebou nemluvil. Řekni něco jinýho a zapřu to.”

Chapman se nepohnul. Beppe na něj chladně zíral.

„Teď padej.”

Chapman se vytáhl na nohy. Sebral papírový sáček, ve kterém přinesl brandy. „Grappu si nech.”

Odešel od ohně a obešel hromadu pražců. Když ušel asi padesát metrů podél kolejí zpátky k nádraží, sáhl do papírového sáčku a vypnul malý přenosný magnetofon.

„Pusť tenhle kousek ještě jednou,” požádal Enzo.

Chapman vrátil pásek zpátky a stiskl tlačítko „play”.

„Jo, strach teda mám. Ty by ses strachy posral, kdybys viděl, jak jde do toho baráku ten zmrd Césare Scarfone.”

Chapman nechal pásek běžet. Kvalita zvuku byla děsná, hlasy přicházely a vzdalovaly se, místy se lámaly do křupavého zvuku ale základní informace byly dostatečně jasné. Enzo se naklonil ve svém křesle dopředu, lokty se opřel o kolena. V jedné ruce měl sklenku vína, ale nedotkl se ho, jak byl soustředěný na nahrávku. Dokonce když Chapman stiskl knoflík, aby přístroj vypnul, Enzo zůstal několik vteřin v přesně stejné poloze. Pak se těžce opřel a zhluboka vydechl.

„Merda!”

„Co si myslíš?”

„Já nevím, Andy. Jestli je to pravda. Ty mu věříš?”

„Jo. Já o tom přemýšlel cestou zpátky pořád znovu. On si tím byl úplně jistý, a proč by lhal?”

„Ale Césare Scarfone. To se mi nelíbí.”

Enzo vstal a udělal několik kroků po pokoji, aby ze sebe setřásl napětí. Césare Scarfone byl poslanec parlamentu. Vůdce pravicové frakce s názory tak extrémními, že by vedle nich Mussolini vypadal jako liberál.

„Já to nemůžu použít,” řekl Enzo nakonec. „Je to moc horký, spálil bych si prsty. Ty to hodláš zavolat domů?”

„Nejdřív bych potřeboval nějaké potvrzení.”

„Můžu ti říct rovnou, že moje redakce by to nevzala.

Scarfone je deputato. No dobře, nemá moc valnou pověst. Ale určitě by nás zažaloval. A kdo bude věřit slovu tuláka z Termini, který je nejspíš namol nebo zfetovaný?”

„Já vím, není to důvěryhodný svědek.”

Enzo se posadil a napil se vína. Byla téměř jedna hodina ráno. Měl na sobě froté koupací plášť, který se rozevíral, takže bylo vidět chlupatá prsa, ochablé břicho a křiklavé žluté boxerky.

„Víš, co bys měl podniknout?” řekl. „Udělat z toho oficiální zprávu. Takže to nebudeme my, kdo s tím vyleze, ale pubblico ministero.”

„Myslíš dát to té prokuratorce, Fiorini?”

Enzo kývl. „Ať si poradí s důsledky sama. Články o tom, že vyšetřuje nařčení Scarfona o tom psát můžeme. Tohleto ale nepřichází v úvahu.”

„Nejsem si jistý, Enzo. Je to zdroj.”

„Prosím tě, Andy! Je to jen bezdomovec, který náhodou vyžblebtl nějakou informaci. Nic jsi mu neslíbil. Neřekl ti nic důvěrného. Kde je problém?”

„Je to ještě kluk. Vyděšený kluk.”

„Tím víc důvodů říct to prokurátorům. Jestli je nějaký smysl v tom, co řekl a to zatím taky nevíme tak ho Fiorini může ochránit líp než ty. Nemůžeš si to nechat pro sebe. Jde o vyšetřování vraždy. Prokurátorka by o tom měla alespoň vědět. Co ona udělá, to už je na ní.”

„To si myslíš?”

„Jo. Přehraj jí ten pásek, pak nech rozhodnutí na ní.”

SEDM

Ten telefonát Elenu zaujal. Nejen svým obsahem žádost o schůzku kvůli prodiskutování nějaké důležité okolnosti Vivaldiho případu ale také jeho zdroj.

Když jí Baffi přepojil hovor do kanceláře, trvalo jí chvíli, než si vzpomněla, kdo je Andy Chapman. Když jí to došlo, bylo uvědomění doprovázeno jakýmsi bodnutím nejdřív podrážděnosti, potom něčeho jiného, co bylo obtížnější určit. Vzruch zájmu, nad kterým si chvíli lámala hlavu, pak ho okamžitě potlačila. Poslouchala, co jí musí říct, a byla na to natolik zvědavá, že si pro něj vyhradila desetiminutovou skulinku na konci odpoledne.

Strávila většinu dne u soudu a právě se vrátila do kanceláře, když zazvonila přímá linka. Automaticky zvedla telefon a hned toho zalitovala.

„Eleno? Proč jsi mi nezavolala, když jsem tě o to žádal?”

Byl to její muž. Elena sklesla na židli a unaveně si protřela oči. O tohle nestála.

„O co jde, Franco?”

„Chtěl bych s tebou mluvit. Kdy se můžeme sejít?”

„Ne.”

„Prosím tě, takhle to neodmítej. Ani nevíš, co ti chci říct.”

Elena vzdychla. Věděla moc dobře, co jí chce říct.

„Nemám zájem,” prohlásila. „Čas k mluvení už minul.”

Franco zmírnil tón. „Dej mi šanci, Eleno. Jen se půjdeme napít.”

„Všechno už jsme probrali. Nemá to smysl.”

„Našla sis někoho jiného?”

„Do toho ti nic není.”

„Jsem tvůj muž.”

„Už ne, Franco.” Elena vzhlédla. Ve dveřích stál Baffi.

Přikryla mluvítko rukou.

„Ten novinář, Chapman, čeká dole na recepci,” ohlásil Baffi.

„Dio, no jistě. Já zapomněla. Řekněte mu, ať jde nahoru, ano?” Vrátila se k manželovi. „Franco, já už musím jít.”

„Vyslechni mě, Eleno.” Začal hovořit rozzlobeně. „Jsi tak tvrdohlavá!”

„Mám schůzku.”

„Pořád máš nějakou schůzku. Kdybys trávila míň času prací, mohli jsme být ještě spolu.”

Jeho drzost jí vyrazila dech. „Víš přesně, proč jsme se rozešli,” vyštěkla. „Jestli chceš ještě něco, můžeš mi to sdělit prostřednictvím mého právníka. Už mi nevolej.”

Položila sluchátko, pak ho zvedla a vyvěsila. V duchu si říkala, jak se mohou city tak rychle a tak nevratně změnit. Jak lze někoho tolik milovat, že si ho člověk vezme, a po pár letech necítit vůbec nic.

Urovnala nepořádek na psacím stole a dopřála si chvilku na uklidnění, než vešel novinář. Baffi přinesl z vnější kanceláře židli a našel na ni místo mezi dvěma hromadami akt. Pak vyšel z místnosti a nechal je o samotě.

„Dottoressa, děkuji vám za váš čas,” zahájil Chapman zdvořile.

Jeho italština byla výborná, jen občasný náznak anglického přízvuku připomínal, že je cizinec. Jinak by to člověk ani nepoznal. Měl tmavé vlasy a opálenou pleť, což mu dodávalo středomořského vzezření, a styl jeho oblečení nažehlená bílá košile s krátkými rukávy a šedé kalhoty byl nepochybně italský.

Elena v jeho očích zachytila stopu pobavení a uvědomila si že na něj zírá. Sklopila oči, přerovnala papíry před sebou a řekla: „Případ Antonia Vivaldiho vás zřejmě dost zajímá.”

„Je to dobrá story.”

„Vy jste zřejmě obzvlášť dobře informovaný. Vy a Enzo Mattei.” Chladně na něj pohlédla a pokračovala: „Oba jste se dostali na místo činu dřív než já a vypadá to, že jste v těsném, možná až příliš těsném, spojení s policií. Pak oba napíšete články obsahující důvěrné detaily, které mohly pocházet jedině z pitevní zprávy.”

„Vy čtete anglické noviny?”

„Monitoruje je tisková kancelář. Dnes ráno mi dali výstřižek z včerejšího čísla vašich novin. Jenom vy a Mattei jste se zmínili o neofašistickém spojení s tou vraždou.”

„Náhodná shoda.”

„Ovšem. Kdo z vás dostal tu zprávu o pitvě vy, nebo on?”

„Zprávu, dottoressa?”

Elena vyloudila drobný úsměv. „Zahájila jsem interní vyšetřování, abych zjistila, kdo ji pustil. A mohu vás ujistit, že viník bude dopaden.”

„To jistě,” řekl Chapman a věnoval jí křivý, drzý úsměv, který jí připadl obzvlášť protivný. „Ale později ty informace uvolníte, ne?”

„Jenom některé.”

„Takže co na tom záleží, že jsme je dostali o trochu dřív, než jste chtěla? Je to naše práce.”

„Kvůli čemu jste se chtěl se mnou sejít, pane Chapmane?”

Sáhl do kapsy saka, které přehodil přes opěradlo židle a vytáhl miniaturní kazeťák.

„Zjistili jste, co dělal činovník z Vatikánu ve Vivaldiho bytě ještě před policií?” zeptal se nevinně.

„Co prosím?”

Uvědomila si, co řekl, a dodala příkře: „Doufám, že jste sem nepřišel jen kvůli tomu, abyste ze mě tahal informace, které vám nehodlám poskytnout. Do telefonu jste mi řekl, že mi chcete sdělit něco důležitého.”

„K tomu se dostanu,” řekl Chapman mile. „Jen jsem myslel, že když už jsem tady, tak se zeptám.”

„Nemám k Vatikánu co dodat.”

Skutečně toho moc neměla. Zůstala ve své kanceláři včera do jedenácti večer a pročítala písemnosti Rudého kněze, které jí vrátil arcibiskup Tomassi. Nenašla v nich nic, co by mělo souvislost s jejím vyšetřováním.

Chapman položil přístroj na kraj jejího stolu a vysvětlil jí, co jí přehraje. Jak to získal a od koho.

„Než to zapnu, musíte mě ujistit, že ten muž dostane ochranu. Nejsem melodramatický. To, co sděluje, je potenciálně velmi nebezpečné.”

„Jeli to materiál k případu a ohrožujeli ho to, zařídím mu ochranu,” přislíbila Elena.

Mlčky poslouchala nahrávku. Zareagovala jen jednou, když padlo jméno Scarfone, ale šok přetrvával ještě chvíli, poté, co Chapman přístroj vypnul.

„Chcete si to poslechnout ještě jednou?” zeptal se.

Elena zavrtěla hlavou, ještě se snažila vyrovnat s důsledky toho, co právě vyslechla.

„Říkáte, že jste to dostal z tuláka?”

Chapman kývl. „Od jednoho z děcek, kterým Vivaldi pomáhal.”

„Z děcek? Jak je starý?”

„Těžko říct. Tak devatenáct, dvacet.”

„Je na drogách?”

„Patrně ano.”

„Mohl si představovat, co vidí.”

„Já si to nemyslím.”

„Pije?”

„A nepijeme všichni?”

„Zpochybňuje to důvěryhodnost toho, co řekl.”

„Promluvte si s ním sama. Posuďte sama, zda mu věřit.”

Elena stiskla rty. „Raději bych si to poslechla ještě jednou.”

Chapman přetočil pásek a opět ho přehrál. Diskrétně si prokurátorku prohlížel, když poslouchala nahrávku.

Byla přitažlivá. Viděl už hezčí ženy. Ženy s lepšími postavami, Řím jich byl plný, ale on už dávno vyrostl ze stadia, kdy to bylo všechno, na čem mu záleželo.

Líbilo se mu její sebevědomí, ten nenucený způsob jejího chování. Bylo v ní něco přímého, poctivého.

Uprostřed pásku se otevřely dveře kanceláře a vešla Francesca. Zastavila se s jednou rukou ještě na klice.

„Promiňte, neruším?”

„To je v pořádku, Francesco. Pojď dál.”

„Přišla jsem si jen pro aktovku.”

Chapman zastavil pásek, zatímco kolem něj proklouzla Francesca ke svému stolu. Sehnula se pro aktovku.

Elena si všimla, že Chapman si její kolegyni prohlíží krátkou sukni obepnutou těsně kolem boků, štíhlé nohy. Francesca takhle na muže působila. Ani soudci proti tomu nebyli imunní.

„Na shledanou zítra.”

Francesca se usmála na Elenu, krátce kývla na Chapmana a vyšla z místnosti. Chapman přehrál zbytek pásku, pak ho přetočil zpátky a podal jí ho přes stůl.

„Můžete si to nechat.”

Elena nechala pásek ležet na stole před sebou a vybavila si přísloví: Bojím se Danaů, byť dary přinášejících. Danaů. A novinářů.

„Proč mi to dáváte?”

„Jako záznam toho, co jsem vám řekl.”

„Nemyslím jen pásek. Myslím vůbec tu informaci.”

„Protože mi to připadá důležité. Myslel jsem, že byste o tom měla vědět.”

Elena se mu upřeně zadívala do tváře. Připadal jí upřímný, ale naučila se nevěřit reportérům. Všechno, oč se zajímali, byla jejich story.

„To ale není ten pravý důvod, že? Přinejmenším to není jediný důvod.”

„Že ne?” pronesl Chapman nevinně.

„Vy ten pásek nemůžete nijak použít. Potřebujete osvědčení, než vznesete obvinění proti někomu tak prominentnímu, jako je Césare Scarfone. Myslíte si, že já vám ho dám.”

Byla prohnaná. Na Chapmana to udělalo dojem.

Neměl proč to popírat.

„Ano, ta myšlenka mi prolétla hlavou.”

„Nerada se nechávám využívat, signore Chapmane,”

řekla Elena káravě. „Nemám teď na vybranou, musím prošetřit obvinění, ale vaše metody nepovažuji zdaleka za žádoucí.”

„Ale dottoressa, nebuďte tak licoměrná. Tak dobře, moje motivy pro to, že jsem vám dal pásek, nejsou úplně nezištné. Ale komu na tom záleží? Děláte všechno pro kolektivní dobro nebo, třeba jen občas, uděláte také něco kvůli sobě? Jeli to, co může říct Beppe, relevantní pro vyšetřování vraždy, pak to pomůže nám oběma, ne?”

Elenu to vyvedlo z míry. Nebyla zvyklá na to, aby s ní někdo mluvil takhle na rovinu. Lidé byli spíš opatrní při jednání s prokurátorkou. Ovšem nejvíc ji štvalo, že měl pravdu. Kdyby k sobě byla upřímná, musela by si přiznat, že když ten pásek slyšela poprvé, napadlo ji: Můj Bože, to je úžasný materiál, ale hned vzápětí si pomyslela: Jestli tomu přijdu na kloub, pomůže mi to v kariéře. Bylo by pokrytecké předstírat, že v tom nehrál roli její vlastní zájem.

„Kde najdu toho Beppa?”

Chapman jí popsal toho mladíka i místo u železnice, kde se teď skrývá.

Elena si udělala poznámku do notesu a vzhlédla.

„Něco si ujasníme, signore Chapmane, ano? Nestojím o vnější vměšování do trestního vyšetřování, zejména od novinářů. Vy jste se bez povolení ocitl na místě té vraždy, použil jste informace z neveřejné pitevní zprávy a teď taháte informace z člověka, který může být korunním svědkem: to všechno je pro mě nepřijatelné. Něco takového už nebudu tolerovat. Jestli budete zasahovat u svědků, nebo alespoň potenciálních svědků, vznesu proti vám obvinění. Vyjádřila jsem se jasně?”

„Naprosto.”

Opřel se v židli, levou nohu nenucené přehozenou přes pravé koleno. Její výhružka se ho zřejmě nijak nedotkla.

„Mohu se vás na něco zeptat?” řekl.

„Ovšem.”

„Šla byste dnes na večeři?”

„Nemohu se vám věnovat dlouho,” řekl Corona omluvně, když ukládal akta do své staré odřené kožené aktovky. „Za půl hodiny se mám s někým sejít v justičním paláci.”

„Myslím, že byste si měl poslechnout tohle,” navrhla Elena.

Vložila malý pásek do diktafonu, který si přinesla z kanceláře a položila ho na šéfův psací stůl. Stiskla „play”, ale stáhla zvuk, aby při úvodní části nahrávky mohli hovořit.

„Ten hlas tenhle to je anglický novinář, jmenuje se Chapman. Ten druhý je dítě ulice, nějaký Beppe.

Přespává v oblasti Termini. Chodil do té vývařovny, kterou vedl Antonio Vivaldi. Beppe tvrdí, že tu noc, kdy byl Vivaldi zavražděn, byl na dvoře jeho domu.”

„A pointa, Eleno? Mám docela naspěch.”

„Poslouchejte tenhle kus. Stojí to za to. Teď.”

Zesílila zvuk. Při Scarfonově jménu Corona znehybněl a soustředěně se zaposlouchal do praskající nahrávky.

Když skončila, sesunul se zvolna na židli a prohrábl si své neposlušné vlasy. Aktovka ležela zapomenuta před ním na stole.

„Je to pravé?”

„Ten pásek, ano, myslím, že ano. Tím obsahem si nejsem tak jistá. Mohl by to být výplod bujné fantazie nebo pusté zlomyslnosti. Ale myslím, že to nemohu ignorovat.”

„Kde jste k tomu přišla?”

„Dal mi to ten novinář.”

„Ten novinář?” Corona protáhl obličej. „To je smolná věc. Kluk z ulice, tisk. Já nevím, Eleno. To obvinění je dost neuvěřitelné. Ten kluk si to nejspíš celé vymyslel, aby přilákal trochu pozornosti.”

„Neprozradil to z vlastní vůle. Ten novinář ho musel vystopovat, téměř ho donutit, aby mluvil. Slyšel jste ten pásek. Prostě to z něj vypadlo. A hovořil vystrašeně.”

„Máte jiného svědka, který by viděl nebo slyšel cokoli poblíž toho bytu?”

„Ani jednoho. Policie vyslýchala všechny sousedy a nic významného najevo nevyšlo.”

Corona zíral na svůj stůl a třel si bradu sevřenou pěstí.

„Nechám předvést Beppa a vyslechnout ho,” sdělila mu Elena.

„Udělejte to. Myslím, že bych měl u toho výslechu být.” Vstal a s rázným klapnutím zavřel aktovku, důkladně přimáčkl vršek, aby zámky zapadly. „Zdržte ho přes noc. Uděláme to zítra.”

Elena s ním vyšla ke dveřím. Když je otevřela, zaslechla před sekretářovou kanceláří zvuk pohybu.

Nebyl to však Coronův sekretář, ale Vespignani, který se skláněl nad rohem stolu a listoval nějakými papíry, které držel v ruce.

„Mohl bych vás na chvilku zdržet?” oslovil Coronu.

„Bude to muset počkat, Luigi. Jedině že byste šel se mnou k autu.”

Corona už kráčel přes kancelář. Vespignani se odlepil od stolu a pospíchal po chodbě za šéfem. Elena se vrátila do své kanceláře a zatelefonovala Agostinimu.

Zastihla ho, právě když se chystal jít domů.

„Omlouvám se, Gianni. Je to naléhavé.”

Řekla mu, co chtěla, a on souhlasil, že na to uvolní pár policistů z noční směny.

„Díky, Gianni. Zavolám vám ráno.”

Vyndala pásek z diktafonu a uložila ho do silné hnědé obálky, kterou zalepila. Pak na ni napsala, co je uvnitř, vzala ji a odnesla o patro níž do místnosti, kde se uchovávaly věcné důkazy. Zapsala ji do evidenční knihy a podepsala svým jménem. Úřednice u stolu vzala obálku a přicvakla k ní evidenční číslo, načež ji uložila k hromadě dokumentů na polici. Elena pohlédla na hodinky. Šest hodin. Je v práci od sedmi od rána.

Zvážila své možnosti: odejít domů, nebo tu zůstat další dvě hodiny? Povzdechla si. Vlastně neměla na vybranou.

Poté, co ji Chapman pozval na večeři, Elena na několik vteřin oněměla. Nejdřív si pomyslela, že žertuje, pak jí z jeho výrazu došlo, že to myslí vážně. Nejdřív ho chtěla okamžitě odmítnout, ale něco ji zarazilo.

Věděla, že na to on právě čeká, ale jakási lehkomyslná stránka její povahy, které málokdy popouštěla uzdu, chtěla vidět jeho reakci, až řekne ano. Zač by člověk stál, kdyby neměl dost odvahy?

„Tak dobře,” souhlasila věcně. „Kam?”

Zahlédla v jeho tváři překvapení, pak se na chvíli zamyslel. Potom se na ni usmál. Ne samolibě, nebo jízlivě, ani chlípně. Byl to tichý úsměv, při němž jí přeběhl mráz po zádech z toho, co přijde. Sdělil jí jméno a adresu restaurace, o níž nikdy neslyšela, a slíbil, že tam na ni bude čekat.

Potom odešel, vyhnul se tak případným rozpakům a nedal jí ani šanci, aby si to rozmyslela. Teprve když byl pryč, zalitovala zvráceného impulzu, který jí přiměl přijmout jeho pozvání. Věděla, že to zčásti způsobil telefonní hovor s Francem. Proto řekla ano, aby potvrdila, že je nezávislá, že je rozhodnutá odříznout se od manželství, které jí nevyšlo.

Uvažovala, že zavolá Chapmanovi a odvolá to, ale neměla jeho číslo a každopádně si nemohla dovolit, aby projevila takovou politováníhodnou slabost. Bylo jí třicet pět let. Už by měla zvládnout schůzku s mužem, pro Boha živého.

Nicméně to pro ni bylo něco nového. Nebyla nikde s žádným mužem od té doby, co se před osmnácti měsíci rozešla s Francem. Několik mužů z úřadu ji pozvalo, včetně Vespignaniho, který ji k její nelibosti dokonce pozval na svou víkendovou vilu u Frascati, ale všechny odmítla. Nevěřila v románky na pracovišti, zvláště s nepůvabnými a většinou ženatými prokurátory, kteří si zřejmě mysleli, že když se rozešla s manželem, je teď pro ně sexuálně dostupná.

Chapman nebyl kolega, takže byl přijatelnější. A nebyl Ital, takže ho obestírala jiná, cizí atmosféra.

Ještě se hodinu a půl ve své kanceláři věnovala administrativním pracím, pak odešla na toaletu, umyla se a nalíčila. V žaludku měla knedlík, bylo to podobné nervozitě, kterou cítila u soudu, přesto trochu jiné.

Nechala auto u prokuratury a vzala si taxík k restauraci, která byla ve středu města, kde, jak věděla, by nenašla místo k zaparkování. Chapman čekal před malou tratorií v jedné z tišších ulic poblíž Piazza Navona. Podržel jí dveře taxíku a vzal jí aktovku, když vystupovala.

„Co v tom máte?” podivil se váze kufříku. „Cihly?”

Udělal zamítavé gesto, když mu chtěla kufřík vzít.

„Nevadí, vždycky jsem toužil mít kýlu.”

Doprovodil ji do restaurace, zastavil se jen ve dveřích, když k nim mezi stoly přispěchal malý břichatý mužík s napřaženýma rukama.

„Andy, buona sera.”

Vřele potřásl Chapmanovi rukou a udělal krok zpátky k Eleně. „ A signorina?”

Chapman je představil, pak je mužík zavedl ke stolu pro dva u předního okna, kde vedro v restauraci mírnil svěží větřík.

„Zřejmě sem chodíte často,” poznamenala Elena.

Zajímalo by ji, kolik asi žen sem přivedl na večeři.

„Chodím sem celá léta. Umbertova žena tu vaří. Nic příliš efektního, ale myslím, že vám bude chutnat.”

Elena se rozhlédla po místnosti. Byla to malá, útulná trattoria, možná pět stolů nacpaných do prostoru, který nebyl větší než obvyklý obývací pokoj pro rodinu. U

všech ostatních stolů bylo obsazeno: několik dvojic bylo ponořeno do hovoru nad jídlem a vzadu, poblíž kuchyně, slavila velká hlučná skupina dětí a dospělých narozeniny. Elena se cítila v tomto prostředí dobře, ulevilo se jí, že to není typ podniku, do něhož by se musela nastrojit. Něco to o Chapmanovi vypovídalo že se tu také cítí dobře, že se nepokouší na ni udělat dojem.

„Dáte si aperitiv?” zeptal se jí. „Nebo si dáme jen víno?” „Víno, díky.”

Umberto jim přinesl karafu domácího červeného a začal odříkávat seznam dnešních specialit.

„Ignorujte menu,” doporučil jí Chapman, když se usadili na židlích. „Je to literatura na úrovni Dekameronu. Umberto nám řekne, co mají, a když nebudete trvat na svém, jídlo vám sám vybere.”

„Gnocchi jsou výborné,” řekl Umberto. „Alla romana con zafferano.”

Elena byla v pokušení. Už je to dávno, co měla ty malé semolinové těstoviny zapečené v troubě jen s máslem a parmezánem. Ale zoufale šly na tloušťku a ona věděla, že toho bude litovat.

„Myslím, že si dám jen salát,” řekla.

„Salát!” Umbertův hlas zazněl rozhořčeně.

„Umberto by byl rád, kdyby všichni vypadali jako on, viď?” řekl Chapman a přátelsky poplácal hostinského po břiše.

„A proč ne? Všichni nemusíme být kost a kůže. Já mám rád, když má muž nějaké tvary. A žena tím spíš, ale já jsem staromódní.” Vzdychl. „Takže salát, signorina.”

„Ale já si dám ty gnocchi,” řekl Chapman, „aby ses cítil lip.”

Elena se napila vína, hned co si objednali, aby se trochu uvolnila. Chapman jí připadal v pohodě, ani nijak nespěchal s mluvením.

„Přišla jste přímo z prokuratury?” zeptal se.

Elena přikývla. „Musela jsem dodělat pár věcí.”

„Z Vivaldiho případu?”

„Žádné řeči o práci, prosím, signore Chapmane.”

„Andy.” Usmál se na ni. „Onehdy to byl špatný začátek. Pojďme předstírat, že se to nestalo. Slibuju vám, že vám nebudu klást žádné kompromitující otázky o vašem zaměstnání.”

„Dobře. Je tady potenciální střet zájmů. Nejsem si jistá, zda bych vůbec měla večeřet s novinářem.”

„Mohu si dát přes hlavu papírový sáček, jestli chcete, pak to nikdo nepozná.”

Elena se zasmála. „To se mi zdá přehnané.”

„Jestli se tak bojíte, proč jste přijala mé pozvání?”

„Ani nevím. Proč jste mě pozval?”

„Myslím, že byste to mohla uhodnout.”

Pohlédl na ni zpříma. Sklopila oči a zauvažovala, zda se začervenala.

„Salát pro signorinu,” zahlaholil Umberto a obřadně před ni postavil talíř. „Agnocchi pro tebe, Andy. Buon appetito.”

Jedli mlčky, pak Chapman řekl: „Nechcete ochutnat?”

„Ne, to je dobré.”

„Dejte si, jsou výborné.”

Postrčil k ní terakotovou misku. Elena zaváhala, pak nabodla jeden noček na vidličku a vložila si jej do úst.

Ochutnala rozpuštěné máslo a křehkou zlatou kůrku parmezánu.

„Nezměníte názor?” zeptal se.

„Nepokoušejte mě,” s úsměvem zavrtěla hlavou.

Pohrávala si s kouskem hlávkového salátu a záviděla Chapmanovi, že může klidně jíst to, na co má chuť, a nemusí se starat o následky.

„Takže odkud z Anglie pocházíte?”

Řekl jí to a zeptal se jí, zda někdy byla v Británii.

„Dávno, se školou, na výměnném zájezdu v Cambridgi,” odpověděla. „Vůbec se mi tam nelíbilo.

Ne Anglie, ani Angličané, ale jen to, že jsem z domova, že zápasím s jazykem. Nerozuměla jsem, co mi lidi říkali. Kde jste se naučil italsky?”

„Studoval jsem italštinu na universitě, potom jsem rok vyučoval angličtinu v Miláně. Víte, skupiny podnikatelů a vysokých úředníků, kteří si chtěli zlepšit vyhlídky na povýšení.”

„Jak vám připadali Milánští?”

„Vážní.”

„Musel to být otřes, přijít sem do třetího světa a zapadnout mezi zkažené, dekadentní Římany.”

„No, nevím. Trochu dekadence mám rád. Všechno to závisí na tom, v jaké je člověk společnosti.”

Opět se na ni zadíval a tentokrát Elena jeho pohled vydržela.

Přinesli jim hlavní chody: saltimbocca alla romana telecí plátky se šunkou a šalvěji pro Chapmana, a tnelanzane alla partenopea cukety zapečené s mozzarellou, vejcem natvrdo a rajskou omáčkou pro Elenu.

Večer se jí líbil. Chapman byl příjemný společník. Ani příliš rezervovaný, ani příliš hovorný, byl přiměřeně pozorný, ale do ničeho ji nenutil, když se jí nechtělo.

Zjistila, že k němu získává vřelý vztah, mluví o sobě, svěřuje mu věci, které ji překvapují. Vyprávěla mu leccos ze své minulosti, krátce se zmínila, že se s manželem rozešli, ale nepověděla mu o důvodech.

Chapman uměl z člověka nenápadně vytáhnout informace, takže si toho dotyčný všiml až o chvíli později a divil se, proč vlastně byl tak otevřený. Ale Elena o to nedbala. Zajímal se o ni tak nepokrytě, že si náhle znovu připadala přitažlivá. A to se jí nestalo hezky dlouho.

Až když se jich Umberto zeptal, zda chtějí kávu, pohlédla na hodinky a uvědomila si, jak je pozdě.

Zaúpěla.

„Omlouvám se, ale budu muset jít. Musím ještě do zítřka něco udělat. Mohla bych si zavolat taxi?”

„Odvezu vás, auto mám za rohem,” řekl Chapman.

„Ne, to nejde.”

„Kde bydlíte?”

„V Parioli, ale.”

„Mám to při cestě.”

Požádal o účet a v dobré náladě se poškorpili, jak se bude platit.

„Je to na mně,” prohlásil Chapman. „Kdybychom se rozdělili, mohlo by to vypadat, že se mě snažíte podplácet.”

„Ale takhle to vypadá, že vy podplácíte mě,” namítla Elena.

„To je nemožné,” usmál se Chapman. „Každý ví, že prokurátoři jsou absolutně neuplatní.”

„Jste vlastně natolik fit, abyste mohl řídit?” zeptala se Elena, když nastupovala do jeho auta.

„Měl jsem jen dvě skleničky,” odpověděl a Elena si uvědomila s lehkým úlekem, že ten zbytek karafy musela vypít ona.

Cestou k Tibeře a pak kolem parku Villa Borghese k drahému předměstí Parioli. Elena byla unavená, po dlouhém dni a alkoholu zmalátněla.

„Tady doprava,” upozornila ho, když dojeli na Piazza Santiago del Čile. „A na konci doleva.”

Chapman zastavil a vypnul motor. Elena na něj pohlédla, najednou nevěděla, co říct.

„Byl to pěkný večer, děkuji vám,” řekla nakonec.

Chapman se na ni usmál. „Pomůžu vám do domu s tím vaším kufříkem.”

Věděla, že by měla okamžitě odpovědět ne. Ale čemu uškodí, když to přijme? Situaci měla pod kontrolou.

Vyjeli nahoru výtahem, a když byli v jejím bytě, najednou nechtěla, aby odešel.

„Nedal byste si kávu? Musí to být rychlé,” dodala spěšně, „mám ještě práci.”

Přikývl. „Pomohu vám.”

Následoval ji do kuchyně a sklonil se nad linku, zatímco zapnula kávovar na espreso. Vyndala šálky a podšálky a srovnala je ke straně, vědoma si, že k ní zezadu přistoupil. Cítila, jak se jeho prsty lehce dotýkají jejích ramen a úplně znehybněla, byla nervóznější, než se jí to podařilo v několika posledních letech. Odhrnul jí vlasy ke straně a jemně ji políbil na krk. Věděla, že by ho měla zarazit.

„Andy, podívej, já myslím.”

Přitáhl ji k sobě a políbil ji na ústa. Objal ji kolem krku. Bylo to tak dávno, co ji někdo políbil, že úplně zapomněla, co to s ní udělá.

Odtáhla se. „To bychom neměli. Mám práci.”

Objal ji kolem pasu a opět ji políbil. Nekladla odpor.

Cítila, jak jí jeho ruka vklouzla pod halenku a laská jí tělo.

„Andy, to ne,” zamumlala. „Mám.”

„Já vím, to už jsi říkala.”

Teď jí rozepínal podprsenku. Elastická tkanina odskočila a uvolnila košíčky. Jeho ruka vnikla pod ně, našla oblá ňadra. To by se nemělo stát, pomyslela si.

Mám to pod kontrolou. Vždycky mám všechno pod kontrolou.

„Andy, to není.”

Umlčel ji polibkem, ruce mu bloudily pod její blůzou.

„Musím. číst akta.” „Já vím.”

„Připravovat. případy. Andy.”

Odtáhl rty, sklouzl jimi po krku, jeho prsty ji hladily, laskaly. Zaryla mu nehty do zad.

„Uděláme to, nebo ne?” zašeptal.

„Ježíši, ano,” špitla Elena. „ Jsem připravena. A ty?”

Sjel jí rukou dolů mezi nohy.

„Hloupá otázka.”

Byly dvě hodiny ráno, když se probudila a spatřila ho, jak se na druhé straně lůžka obléká.

„Už jdeš?”

„Ano.”

Nepokoušela se ho přemlouvat. Byla zklamaná, ale zároveň se jí trochu ulevilo. Nechtěla, aby ho viděli sousedi, jak po snídani odchází.

„Neřekl jsi mi, kde bydlíš.”

„V Trastevere.”

Zvedla se na lokti. „Trastevere? Ale to je. Říkal jsi, že to máš při cestě.”

V šeru viděla, jak se usmál.

„Všude bych to měl při cestě.”

Natáhl se přes postel a políbil ji. „Můžu ti zavolat?”

„Asi bys měl, potom, co se stalo,” odpověděla Elena.

OSM

Poprvé za celé měsíce Elena neviděla vycházet slunce.

Když otevřela oči, okamžitě si uvědomila, že dřevěnými žaluziemi vniká do místnosti světlo.

Obrátila se, úplně probuzená, a pohlédla na budík, který si zapomněla nařídit. Ukazoval sedm třicet dva.

Merda! Odhodila prostěradlo a vyhrabala se z postele.

Zatočila se jí hlava, klesla zpátky na postel a čekala, až to přejde. Uvolni se, přikázala si. Není tak pozdě. Ale cítila napětí ve svalech, vinu, která ji nutila, aby se rychle uvedla do pohybu. Těžko se to dalo překonat.

Nahá odešla do koupelny a vkročila do sprchy. Teprve když se mydlila pod proudem horké vody, dovolila si vzpomenout na Chapmana. Zastavila se, znovu prožívala včerejší noc, krátce zauvažovala, jaké by bylo, kdyby tu s ní byl ve sprše.

Necítila lítost. Alespoň ne kvůli tomu, že se s ním vyspala. Bylo to příjemné, něžné i bouřlivé. Úleva, kterou potřebovala už dlouho. Ale zlobila se na sebe kvůli tomu, že zapomněla na budík a zanedbala práci, kterou si přinesla domů. Její kufřík, symbol jejího zotročení, ležel neotevřený v obývacím pokoji, jak ho tam nechala. Nemohla si vzpomenout, kdy se to stalo naposled.

Udělala si kávu, a když si vzpomněla, že svůj vůz nechala před prokuraturou, zavolala si taxi. Vysrkla espreso během oblékání a nalíčila se, myšlenky jí zalétaly od denního rozvrhu k Andymu Chapmanovi.

Stále viděla jeho tvář, jeho tělo. Téměř cítila jeho doteky. Přesto byla ráda, že tu není. Ráno poté přinášelo téměř pokaždé zklamání. Rozpaky, trapné odmlky, chabé pokusy o rozhovor, kdy každý přemýšlel o tom, co si ten druhý myslí. Nic takového teď nepotřebovala.

Bylo půl deváté, když vstoupila do své kanceláře.

Francesca tam dnes byla před ní, což bylo neobvyklé.

Seděla za stolem a diktovala dopisy do diktafonu.

Zastavila ho a počkala, až se Elena probojuje věčným nepořádkem ke své židli.

„Jdeš dnes pozdě.”

„Doprava,” vysvětlila Elena stručně a vytáhla akta z aktovky.

„Volal Agostini.”

„Kdy?”

„Asi před půl hodinou. Máš mu zavolat.”

„Díky.”

Elena zvedla telefon a vyťukala číslo Agostiniho přímé linky.

„Gianni? Elena Fiorini.”

„Dottoressa. Ten tulák Beppe, s kterým jste se chtěla sejít.”

„No, přivedli jste ho?”

„Včera v noci jsme ho nemohli najít. Hledali jsme ho všude, ale nebyl tam, kde jste říkala.”

„Nebyl? Ty moje informace byly spolehlivé.”

„Ale už jsme ho našli.”

„Kde je?”

„V márnici.”

„Cože!” Ten šok byl jako rána pod pás a na chvíli ji zbavil řeči.

„Jeho tělo našli na železniční trati dneska časně ráno,”

pokračoval Agostini. „Bylo na dvě půlky, jak ho přejel vlak.”

„Dio! Nehoda?”

„Vypadá to tak.”

„Kdo ho našel?”

„Dva železniční pochůzkáři, kteří procházeli po trati.

Je na mraky”

Eleně se na okamžik udělalo nevolno. Bylo jí jasné, že nešlo o nehodu.

„Viděl někdo, jak se to stalo?”

„Byla tma. Je to odlehlé místo. Naše šance na to, že najdeme svědka, je zanedbatelná.”

„Gianni.” Elena pečlivě vybírala slova. „Kdo o něm věděl?”

„Jak to myslíte?”

„Kdo ještě věděl, že ho chci předvést?”

„Ti dva policisté, které jsem poslal, aby ho našli.

Inspektor, který měl noční službu. Plán úkolů na vývěsce mohl vidět kdekdo. Snad nenaznačujete.”

„Chci vědět, co se mu stalo.”

„Byl to vágus. Nejspíš byl opilý. Spadnul pod vlak. S

tím strojvůdce nic nenadělá. Bum, a je to. Stalo se to mnohokrát.”

„Chci, aby tam zašel tým techniků a prozkoumal místo činu, půdu, kde byl nalezen, i okolí.”

„Nic tam nebude, je vám to jasné.”

„Prosím, Gianni, udělejte to. A vyslechněte každého, kdo to mohl vidět. Jiné tuláky, železničáře.”

Agostini vzdychl. „Myslíte, že jsou podezřelé okolnosti?”

„Než zjistíme, že tomu tak není, tak ano.”

Elena položila telefon, nevšímajíc si Francesčina zvídavého pohledu vyšla z místnosti a vydala se chodbou ke Coronově kanceláři Šéfův sekretář jí sdělil, že bude téměř celé dopoledne zaneprázdněn, ale že by se s ní mohl setkat po obědě. Elena oznámila, že tedy přijde později, a vrátila se k sobě. Baffi položil ruku na mluvítko, když procházela kolem jeho stolu.

„Volá vás Andy Chapman. Mám ho přepojit?”

Elena zaváhala. Chtěla by s ním mluvit. „Ano, přepojte ho.”

„Ciao, jak se máš?” řekl Chapman, když zvedla sluchátko.

„Prima.”

„Spala jsi dobře?”

„Ano.”

„Mluvíš nějak divně. Stalo se něco?”

„Jo. Ne.” Zhluboka se nadechla. „Jde o toho kluka Beppa.”

Řekla mu, co se stalo. Chapman poslouchal bez přerušování a ani na konci nic nepodotkl.

„Mohla to být nehoda, nebo dokonce sebevražda,”

nadhodila Elena nepřesvědčivě, aby přerušila ticho.

„Tomu sama nevěříš.”

„Nevím, čemu věřit.”

„Byl to teprve kluk,” připomněl Chapman trochu trpce.

„Slíbila jsi, že ho budeš chránit.”

„Policii jsem tam vyslala včera večer, aby ho našla.”

„Zřejmě ho také hledal ještě někdo.” V jeho hlase zaznělo jasné obvinění.

„Dělala jsem, co jsem mohla,” hájila se Elena.

„Komu jsi o něm řekla?”

„To tě nemusí zajímat. Je to vnitřní věc.”

„Tohle mi nevěš na nos. Dal jsem ti ho na talíři a teď je po něm. Jsem za to odpovědný.”

„Nezabil jsi ho.”

„Myslíš si, že by byl po smrti, kdybych nezašel za tebou?”

„Nevíš, co se mohlo stát. Ani jeden nevíme, proč je po smrti. Není to tvoje vina. Nemůžeme si být jistí, proč nebo jak zemřel.”

„Nedělejme ze sebe blbce. Oba víme, proč ho oddělali.

Kdo ho prozradil, policie?”

„Já nevím.”

„Budeš to zjišťovat?”

„Neútoč na mě! Dělám, co můžu. Jestli si budeš připadat trochu líp, cítím se stejně odpovědná za to, co se stalo, jako ty.”

„Díky,” řekl sarkasticky. „Hned se cítím báječně.”

„Poslouchej,” řekla Elena příkře, „byl to bezdomovec.

Přišel jsi za mnou kvůli němu, protože sis myslel, že z toho může být story, kterou můžeš využít. Nesnaž se předstírat, že ti na něm záleželo. Ať se budeš oddávat pocitu viny sebevíc, nic to nezmění. Je mrtvý. A my stále nevíme, proč a zač, takže nedělejme ukvapené závěry. Budu to dál sledovat a klidně se obejdu bez toho, aby sis na mě otevíral pusu.”

Nastalo ticho. Pak řekl Chapman trochu rozpačitě: „Jednáš jako dvě různé ženy. Jedna tu byla včera večer, v restauraci a potom, a mně se tak nějak líbila.

A pak je tady tahleta. Tou si nejsem jistý.”

„Krucinál, snažím se dělat svou práci!” štěkla Elena a praštila telefonem.

Její vztah s Andym Chapmanem, jak to vypadalo, byl zástoj na jednu noc a nic víc.

Kdykoli měl arcibiskup Tomassi několik chvil volného času což se stávalo zřídkakdy, protože byl stále zavalen náročnou prací nebo cítil potřebu nad něčím se v klidu a míru zamyslet, rád se procházel po vatikánských zahradách. Když tam kráčel po stezkách mezi živými ploty a kaskádovými skalkami, zastavoval se u odloučených grott ve stínu palem a cypřišů, mohl být sám se svými myšlenkami. Zahrady byly vždycky tiché. Bylo tam slyšet jen uklidňující šumění vody ve fontánách, cvakání nůžek nebo chrustání trakaře na štěrku, když se nenápadní zahradníci věnovali své práci, ale nic nerušilo atmosféru, kterou Tomassi považoval za tak lákavou pro meditaci.

Zastavil se u stěny zelených vavřínů a ohlédl se k bazilice. Zezadu byla kupole vidět v celé své nádheře byl to mnohem lepší pohled než zepředu. Tomassi zkoumal architekturu, dokonalou symetrii provedení, pak jeho oči přitáhlo město pod leoninskými zdmi.

Zrak mu zalétl přes Tiberu ke vzdáleným zahradám Villa Medici a Trinitá dei Monti nahoře na Španělských schodech. Naslouchal. Bylo to jedno z mála míst ve městě, kde jste mohli slyšet ptačí zpěv bez rušivého chóru spalovacích motorů.

Vyrostl na lombardském venkově, na rovinách Pádské planiny, kde se do dáli rozprostírala obilná pole s roztroušenými statky s červenými střechami. Od té doby se dávno stal městským tvorem, ale jedna část v něm stále postrádala ty širé prostory jeho mládí; nedozírné nebe přes celý obzor, háje a břehy řek, kde se s kamarády v dětství koupávali. Kde teď asi jsou ti kamarádi? Nevrátil se do rodné vesnice už víc než třicet let a už předtím ztratil spojení se svými společníky z chlapeckých let. Kněžství vás oddělí od ostatních mužů. Tím, že jste zvolili službu církvi, otevřeli jste svůj život duchovnímu naplnění, ale nevyhnutelně jste jej uzavřeli zkušenostem, které utvářejí život obyčejného člověka: sexuální láska, manželství, děti, milníky označující cestu ke smrti, kterou on nikdy neprojde.

Málokdy litoval. Povolání pocítil jako adolescent a kněžské sliby mu nezpůsobily žádnou potíž. Nikdy se moc nezajímal o ženy. Ne, že by je neměl rád, ale všechny považoval za nudné. Svým způsobem byly příliš vyrovnané, příliš praktické, než aby byly podnětnou společností. Muži byli mnohem více sebestřední. Nacházeli si čas na to, aby se věnovali svým vrtochům a výstřednostem, aby pěstovali záliby a vášně na úkor svých rodin.

A právě vyloučení odpovědnosti za ženy a děti Tomassiho na kněžství přitahovalo. Svoboda od světského rozptylování mu dávala čas na přemýšlení a studium, čas soustředit se na duchovní záležitosti a na službu Bohu. Všechny pochyby, jež kdysi možná měl o dráze, kterou si zvolil, už dávno zavrhl, nebo se sublimovaly do jeho práce. Byl to ambiciózní muž.

Věděl, že až přijde čas, bude nosit červený kardinálský biret a že státní sekretariát je cena, jež pravděpodobně bude korunovat jeho kariéru. Neměl touhu stát se papežem. To žádný rozumný muž. Ztráta svobody by pro něj byla nesnesitelná. Ale i ten biret mu může vyklouznout z rukou, pakliže udělá chybu v případě Antonia Vivaldiho.

Obešel zahrady ještě jednou a naposled, pak svižně sešel z kopce ke komplexu budov, které tvořily papežské paláce a vatikánské muzeum. Vedle otevřeného nádvoří, známého jako Cortile del Belvedere byly vatikánská knihovna a L ‘Archivio Segreto Vaticano, vatikánský tajný archiv, který obsahoval ohromnou sbírku historických pokladů katolické církve. Tady byly v pětatřiceti kilometrech polic shromážděny existující pergameny a rukopisy, dokumenty a dopisy všech papežů a jejich služebníků, většina z nich byla několik set let stará. A v masivním ocelovém sejfu se uchovávaly dokumenty tak nedocenitelného významu, že je nešlo skladovat volně: Dogma o neposkvrněném početí, polední dopis Marie Stuartovny papeži, v němž ho informuje, že jí královna Alžběta dala pokyn, aby se připravila na smrt, i petice anglických pánů žádající zrušení manželství krále Jindřicha VIII. a Kateřiny Aragonské kdyby bylo této žádosti vyhověno, nedošlo by k odtržení od Říma a založení anglikánské církve.

Ale přestože tyto historické poklady byly nejcennější částí tajného archivu, existoval tam ještě jeden oddíl, který představoval výhradně pracovní archiv kurie.

Tam bylo třeba zajít, když jste se chtěli podívat do běžné korespondence, do současných fasciklů katolické byrokracie.

Arcibiskup Tomassi přistoupil ke staršímu archiváři, posadil se k jeho stolu poblíž vchodu do archivu a požádal o akta státního sekretariátu z roku 1945.

Archivář ho zavedl do labyrintu polic a ukázal mu na oddíl někde uprostřed. Fascikly byly uspořádány značně nahodile zorganizovat a zkatalogizovat všechny dokumenty v archivu by trvalo století a Tomassimu trvalo téměř hodinu, než našel to, co hledal. Vytáhl lepenkové desky, přenesl je k jednomu ze stolů a otevřel je. Vybral si z desek několik listů, rozprostřel je před sebou na stole a všechny je pečlivě pročetl.

Jeden z nich byl dopis s hlavičkou Repubblica Sociále Italiana, Republika Saló, kterou Mussolini po svém svržení založil jako loutkový stát nacistů v severní Itálii. Byl datován 25. března 1945 a podepsán samotným Ducem. Jinak složka obsahovala kopie dopisů odeslaných Vatikánem Mussolinimu, všechny podepsané zástupcem státního sekretáře Giovannim Montinim, a jedno interní vatikánské sdělení označené „Důvěrné” a podepsané samotným papežem Piem XII.

Tomassi na ty dokumenty zíral, zděšený, ale i fascinovaný jejich obsahem. Tady bylo potvrzení, jeho nejhorších obav v té nejjasnější možné formě. Nedělal si iluze o jejich významu. Otřásly by základy katolické církve, pokud by se o nich dozvěděla veřejnost. On sám, jemuž nebyla neznámá vatikánská kamufláž, byl šokován tím, co odhalovaly. Věděl, že by měly být zničeny. Že by si je měl vsunout pod sutanu, odnést je do své kanceláře a tam je spálit. Ale nemohl se přimět, aby to udělal. Tajný archiv byl něčím posvátným. Byl to písemný odkaz víry. Byla by svatokrádež, kdyby zničil jakoukoli jeho část.

Ty dokumenty tady budou v bezpečí. Je to nejbezpečnější ukryt na světě. Budou ležet na polici a po staletí se na ně bude ukládat prach a patrně nikdy neuvidí denní světlo. Tomassi je srovnal a vložil zpátky do desek. Pak vrátil desky tam, odkud je vzal, a odešel z tajného archivu. V paláci Svatého oficia vešel do své soukromé kaple, poklekl a začal se modlit.

„Tak co to bylo včera za chlapa?” zeptala se Francesca. „Eleno?”

Elena vzhlédla. „Cože?”

„Ten chlap včera. S tím kazeťákem.”

„A co s ním má být?”

„Ty mě neposloucháš, viď?”

„Promiň. Mám něčeho plnou hlavu.”

„Kdo to byl?”

„Ale, nikdo.”

Elena zvedla kousek rajčete, který jí upadl ze sendviče a vložila si ho do úst.

„No tak,” dorážela Francesca. „Nevypadal špatně.

Nebyl to polda, ani právník, řekla bych. Takže kdo to byl?”

„Nikdo.”

„Eleno!”

„Heleď, byl to novinář, jasný?” řekla Elena, kterou ty otázky rozčilovaly.

Francesca na ni vrhla vědoucí úsměv a kousla do druhého plátku pizzy, držela ho ve čtverečku papíru nepropouštějícího mastnotu, ve kterém jí ho donesli.

Poslaly si pro oběd jako většinou, když pracovaly v kanceláři. Elena sledovala přítelkyni, jak si pochutnává na pizze se žampiony a ančovičkami a přála si, aby měla něco víc než ten malý sendvič se sušenou šunkou a salátem. Francesca byla jedna z těch otravných žen, které mohly jíst, co měly rády, v libovolném množství, a nepřibraly. „Líbí se ti?”

„Cože?” „Vypadá, že je ve správném věku, pohledný, dobře oblečený.

„Kolik takových mužských potkáváš?”

„Bylo to služební.”

„Pozvi ho někam.”

„Nech toho, Francesco.”

„Je ti jasné, co se stane, když budeš sedět a čekat na ně,” Francesca na ni vrhla nabádavý pohled. „Je načase, aby sis někoho našla, Eleno. Využij svých příležitostí.”

„Jestli chceš něco vědět, tak jsme spolu byli včera na večeři.”

Francesca vyvalila oči. „Tos mi neřekla,” zavyčítala.

„Bylo to teprve včera večer. Kdy jsem ti to měla říct?”

„V tom momentě, kdy jsi přišla do kanceláře. Musím to vědět hned.” Francesca se odmlčela a nad něčím se zamyslela. „Tak proto jsi přišla pozdě, že? Strávila jsi s ním noc.”

Elena sklopila oči a soustředila se na svůj sendvič.

„Že jo, Eleno? Tak mi to pověz.”

„A co kdyby?” odsekla Elena.

„No, tak se nečerti.” Francesca sáhla po papíru a předstírala, že něco píše. „Napsala jsem vzkaz na nástěnku: ,Elena Fiorini se konečně s někým vyspala.

Všichni zaměstnanci dostanou na oslavu den dovolené.’”

Elena se musela pousmát. „O nic nejde.”

„Ne? A proč jsi najednou tak skoupá na slovo? Jakej byl? Dobře vybavenej?”

„Francesco!”

„Chci všechny podrobnosti. Víš, že to nikomu neřeknu. No, kromě svý matky. A její přítelkyně Tiziany. A možná Corony, vrchní rady soudců a celého kasačního soudu. Copak může být mezi přáteli nějaké tajemství?”

„Není co říct,” řekla Elena. „Byl to omyl. Už se to nestane.”

„Omyl?”

„Nechci o tom mluvit.”

„Ale chceš.” Francesca počkala, pak řekla tichým vemlouvavým hlasem. „Tak mi o tom přece pověz.”

Elena si dala načas, posbírala několik drobků ze svého sendviče a olízla je z prstů. Francesca ji znala dobře, patrně líp než kdokoli jiný. Chtěla o tom mluvit, ale nerada dobrovolně zacházela do osobních podrobností.

Ty bylo třeba z ní vytáhnout.

„Přišel za mnou s nějakými informacemi o Vivaldiho případu.” řekla. „S něčím, co viděl jeden svědek. Měl svůj rozhovor s tím svědkem nahraný na pásku.

Přehrál mi ten pásek. Byl to neskutečný materiál.”

Vypověděla Francesce, co bylo na pásku. A co se stalo Beppovi. Francesca na ni zírala.

„To začíná smrdět. Měla bys být opatrná. Mluvila jsi s Coronou?

„Ještě ne. Chapman, ten novinář, mi zazlívá, co se stalo. To on před chvílí telefonoval. Slyšela jsi, co jsem mu řekla. Pochybuju, že se ještě sejdeme.”

„A Scarfone? Co hodláš dělat s ním?”

„Bez toho svědka mu nemůžu nic prokázat.”

„Máš přece ten pásek.”

Na pásek Elena zapomněla. „Ano, ale.”

Zarazila se, náhle se rozechvěla neblahou předtuchou.

Odstrčila židli a rychle vyšla z kanceláře. Téměř běžela po chodbě, srdce se jí rozbušilo, a to nejen námahou. Nečekala na výtah, ale seběhla po schodech do nižšího patra, přičemž brala tři schody najednou a dole si téměř vyvrkla kotník. Úředník u přepážky vzhlédl, když Elena utíkala do skladu věcných důkazů a požádala o evidenční knihu. Vytáhl ohmataný tlustý svazek s oslíma ušima a otevřel ho. Elena spěšně listovala stránkami a našla záznam o obálce, kterou tam zanesla včera večer.

„Tohle,” ukázala na záznam prstem.

Úředník si zapsal čísla na stvrzenku a zapsal vydání do další knihy. Elena si kousala ret, snažila se udržet na uzdě svou netrpělivost.

„Potřebuju to hned, prosím vás.”

„Ovšem.”

Úředník dokončil formality a lenivě se odšoural mezi regály. Elena počítala vteřiny, neschopná nehybně čekat.

„Není to tam,” oznámil úředník, když se vrátil k pultu.

„Ukažte!”

Elena mu doslova vytrhla lístek z ruky a vrhla se do skladu, přičemž kontrolovala čísla na policích. Úředník byl za ní, díval se jí přes rameno a ukazoval na místo, kde měla být obálka, ale nebylo tam nic.

„Nemohlo se to dát jinam?” zeptala se Elena se sevřeným žaludkem.

Úředník zavrtěl hlavou. „Tam jsem to včera večer dával. Mělo by to tam být.”

Elena prohledala okolní police, prohlédla pořadová čísla na všech předmětech pro případ, že by obálka někam zabloudila. Ale věděla, že plýtvá časem.

„Kdo tu dnes ráno ještě byl?” zeptala se, když se otočila a vykročila zpět k pultu.

V knize výpůjček byly četné záznamy, prokurátoři nebo jejich asistenti si vyzvedávali předměty kvůli přípravám na případ nebo soudní přelíčení. Byl tam i sám Corona. Také Vespignani a Francesca a Baffi.

Plus půl tuctu dalších prokurátorů. Elena prošla všechna pořadová čísla vedle jejich jmen pro případ, že by její obálku někdo vyzvedl omylem. Ale nebyla tam.

Obrátila se na úředníka, neměla daleko k výbuchu.

„Nepřišel někdo dnes ráno do téhle místnosti?”

„Ne.”

„Byl někdo ve skladu?”

Úředník zaváhal. „Ne.”

Elena věděla, že bezpečnostní opatření ve skladu jsou chabá. Sama tu v minulosti párkrát byla a vzala si z regálu, co potřebovala.

„Jak vysvětlíte, že tu chybí ta obálka?” obořila se na úředníka. „Je to důležitý důkaz. Kde je?”

Úředník zvedl ruce, jako by se hájil. „Já nevím.

Nevím, co se s ní stalo.”

„Chci, abyste prohledal celý sklad. Prohlédl každou polici, každý předmět. Jestli je ta obálka tady, chci, aby se našla. Rozumíte? A uvědomím vrchního prokurátora. Tady to nekončí.”

Elena rozlíceně vypochodovala z místnosti a po schodech se vrátila do své kanceláře, doufala, že mezitím trochu vychladne. Nohy měla těžké, ale mozek vzrušený, znepokojený. Ráda by věděla, kdo z jejích kolegů ji zradil.

DEVĚT

Obrazy z večerních televizních zpráv byly tak výmluvné, tak nechutně odporné, že to stálo Chapmana skutečné úsilí, aby se přiměl dívat se na ně.

V zadní části jedné z postranních ulic poblíž Termini ležela dvě těla. Oba to byli somálští přistěhovalci, mladí muži asi dvacetiletí s četnými bodnými ranami na hrudi a břiše. Celkem těch ran bylo sedmdesát tři, oznámil hlasatel flegmatickým tónem. Chapman už detaily znal zúčastnil se dnes tiskové konference na policejním ředitelství ale těla dosud neviděl.

Kamera setrvala na krvavých torzech, pak popojela na tváře obětí. Do čela měli nožem vyryté iniciály SS, značku záhadné pravičácké organizace, která si říkala Sansepolcristi, jménem, jež mělo v Itálii nepříjemné historické asociace. V roce 1919 byla uspořádána první schůze spolku, jenž se posléze měl stát fašistickou stranou, na náměstí San Sepolcro v Miláně. Jejich moderní jmenovci byli také fašisté, angažovali se v tažení teroru proti Židům, imigrantům a komunistům.

V synagoze v Římě vybuchla před osmi měsíci bomba, zabila tři Židy a jednoho kolemjdoucího a od té doby došlo k řadě útoků na přistěhovaleckou komunitu ve městě; útoky se vyznačovaly náhodným výběrem terčů a zuřivou brutalitou.

Následoval střih na vážně vyhlížejícího muže v tmavém obleku se střízlivou vázankou. Byl to Césare Scarfone, vůdce strany Movimento Patriottico Italiano, což byla jedna z extrémních pravicových stran, která měla zastoupení v parlamentě. Odsoudil útok na Somálce a označil pachatele za zločinné gangstery. Ale v jeho postoji bylo něco ambivalentního, téměř jedním dechem dodal, že je především třeba zastavit příliv imigrantů do země.

Chapman ho pozoroval. Scarfone byl obratný řečník, schopný využívat média ke svému vlastnímu prospěchu a ukazovat veřejnosti tvář, která byla v klamném rozporu s jeho odpornou politickou filozofií.

Mladý, energický právník z jihu byl jedním z těch, kteří

profitovali

na

korupčních

skandálech

Tangentopoli, jež zničily starý politický pořádek v Itálii.

Křesťanská demokratická strana, nejmocnější síla v poválečné italské politice, úplně zmizela. Socialisté byli potřeni, komunisté změnili název své strany a rozpadli se na frakce. Ale významné bylo, že extrémní pravice unikla z politického ghetta a získala větší vážnost a také podporu než měla po celé půlstoletí.

Italská ústava vysloveně zakazovala znovuzaložení Národní fašistické strany. To však nijak nezabránilo zakládání neofašistických stran s různými názvy, ale stejnou politikou a názory, jako měli fašisté. Tyto strany byly vždycky vyloučeny z účasti na vládě, dokud je zmatek kolem Tangentopoli a všeobecné znechucení starými politiky nevrátily zpátky do hry.

Nebyly zkompromitované korupčními skandály prostě proto, že neměly žádnou moc a nikomu nestály za to, aby je podplácel, a jejich názory na přistěhovalectví a daně byly pro voličstvo stále přijatelnější. Toto měnící se politické klima přineslo do parlamentu novou vlnu pravicových

poslanců,

jejichž

význačným

představitelem byl zejména Césare Scarfone.

Byl zvolen do poslanecké sněmovny za stranu Alleanza Nazionale, ale téměř okamžitě se znesvářil s jejím vedením a vytvořil vlastní stranu, která měla ještě pravicovější politiku. Jeho rasistická rétorika, která dovedla zfanatizovat davy. Jeho nepokryté sympatie k Mussolinimu nešly mnoha Italům pod nos, ale získaly mu loajální stoupence mezi mladými muži z dělnické třídy i mezi mnoha podnikateli ze středního stavu. Na veřejnosti se projevoval jako charismatický, vemlouvavý muž, který byl mistrem krátkého politického komentáře, bez něhož žádný dnešní politik nemůže doufat v přežití. Ale Chapman viděl pod leskem

této

veřejné

podoby

vypočítavého,

nemilosrdného manipulátora. Nepochyboval o tom že tenhle muž by dokázal zabít kněze i kluka bez domova.

O Beppovi nebylo ve zprávách nic. Vypadalo to, že zjevně náhodná smrt tuláka nestála ani za letmou zmínku, ale Chapman na něj myslel celý den.

Nevyžíval se ve své vině, jak mu to řekla Elena Fiorini, ale stejně si to vyčítal. Komu jinému by to měl dávat za vinu? Využili toho kluka pro své vlastní účely, využívali ho kvůli reportáži a tu smrt měl na svědomí.

Vypnul televizor a odešel do kuchyně, aby si udělal něco k jídlu špagety polité máslem a posypané strouhaným parmezánem. Právě je jedl a přitom přemýšlel o Eleně, zda je tak tvrdá, jak vypadá, když zazvonil telefon. Byl to Enzo.

„Máš dnes večer něco?” zeptal se.

„Ne. Proč?”

„Mluvil jsem s jedním kontaktem, který se pohybuje v neofašistických kruzích. Říká si Pinocchio.”

„To je nešťastné jméno pro zdroj.”

„Zná svou práci. Používal jsem ho už v minulosti je spolehlivý. Ptal jsem se ho na Rudého kněze. Řekl, že uvidí, co se dá zjistit.”

„No a?”

„Chce se dnes večer se mnou sejít. Myslím, že bys měl být u toho.”

„Kde?”

„EUR. Piazza Marconi. Znáš to tam?”

„Stavím se pro tebe, ale teď mám ještě nějakou práci.”

Chapman se neptal jakou. Odpověď si mohl domyslet.

„Takže v půl dvanácté?” otázal se Enzo. „Budu tam.”

Rodinné večeře byly pro Elenu tvrdou zkouškou.

Zčásti povinnost, zčásti zábava, budily v ní smíšené pocity. Ráda viděla rodiče i bratra, těšila se na ta zřídkavá setkání, ale když k nim nakonec došlo, bylo to mnohem méně zábavné, než čekala.

Seděla v kuchyni v domě rodičů a dívala se, jak matka vaří, tak jako ji sledovávala ještě jako malá holka.

Upíjela ze sklenky víno, naslouchala tomu, co matka povídá, a připomněla si, jak dlouho se snažila dostat z domu. Přijde čas, kdy má člověk rodiny po krk.

Vyrostla tu, žila tu, když studovala na římské univerzitě a zůstala ještě několik dalších let, kdy si nemohla dovolit vlastní byt. Ten nedostatek soukromí, nedostatek svobody byl nesnesitelný. Každý její pohyb byl pod kontrolou, musela se zpovídat z toho, kde byla, s kým, jak dlouho, z jakého důvodu. Bylo těžké pozvat si domů přátele, a protože nebylo kam jinam jít, její sexuální zkušenosti stejně jako u všech jejích vrstevnic se odehrávaly, od prvních tápavých doteků až po ztrátu panenství a dál, na zadním sedadle fiatu.

Její matka převzala zřejmě model rozhovoru od španělské inkvizice. I teď, kdy už byla Elena dospělá a byla váženou prokurátorkou, se nezávazné tlachání s matkou víc podobalo výslechu nežli diskusi mezi sobě rovnými. Ovšem, ony si nikdy nebudou rovné. Matka byla pořád mamma a Elena malá holka, která se držela jejích sukní. Občas bývalo potěšující vědět, že se tak málo změnilo, ovšem jindy to šlo silně na nervy.

Matka se nakonec, a nikoli nečekaně, dostala k tématu Elenina hrozícího rozvodu. To byl citlivý bod a Elena se o tom už vůbec nechtěla bavit. Jenže Franco volal její matce, žádal ji, aby zasáhla v jeho prospěch, a matka se rozhodla, že se toho ujme.

„Mamma,” poprosila Elena unaveně, „to už jsme přece probíraly mnohokrát.”

„Já vím. Ale ty jsi tak tvrdohlavá! Měla bys projevit víc pochopení. Byl to jenom náhodný zástoj.”

„Nebylo to náhodné. Trvalo to celé měsíce. Už se k ní stěhoval, nevzpomínáš si?”

„Vyhodila jsi ho.”

Elena vzdychla. „Podívej, chce se vrátit jenom proto, že mu dala kvinde kvůli jinému.”

„No tak dobře. Choval se hrozně. Ale to není důvod proto abys vyváděla jak blázen.”

„Blázen? Já ho už nechci.”

„Je to tvůj manžel.”

„Je to lhář a podvodník.”

Elena přešla kuchyní a podívala se z okna na spálenou zahradu. Ani jeden z jejích rodičů se nezajímal o zahradničení a výsledkem tohoto nezájmu byl vyprahlý trávník lemovaný travinami a trsy plevele. Když byla Elena malá, stála na trávníku houpačka, ale ta už dávno zmizela a její místo zaujalo několik bílých plastových židlí, na nichž rodiče v teplých letních večerech sedávali s přáteli.

„Všichni muži mají poměry,” prohlásila její matka. „Je to blbost, dělat kolem toho kravál. Pro rozumnou ženskou to není důvod k rozvodu. Jsou důležitější věci než věrný manžel.”

Skončila s loupáním brambor a začala je krájet na malé hranolky, které bude smažit v olivovém oleji. Elena se obrátila a zadívala se na ni. Její matka byla pragmatická. Jakýkoli smysl pro romantiku v ní možná udusilo pět porodů a výchova pěti dětí. Obětovala se rodině a domovu, nedovolila by, aby tak běžná věc jako cizoložství zničila všechno, co vybudovala. Elena věděla, že v matčiných očích selhala. Vyhodila svého manžela. To byl v manželství hlavní hřích.

„Muži byli vždycky nevěrní. Vy moderní ženy jste šílené, jestli čekáte něco jiného. Když dá na stůl jídlo a jedná s tebou s úctou, nemůžeš žádat nic víc. Kdyby odcházel a večeřel někde mimo dům, taky bys ho nevyhodila.”

„Myslíš, že jíst v restauracích je stejné jako cizoložství?”

„Pro muže ano. Není to pro ně důležité.”

„Pro mě je.”

„Dělají to všichni.”

„I táta?”

Matka na ni vrhla rozhořčený pohled. „Jak se opovažuješ! Takovéhle otázky tě nesmějí ani napadnout.”

„Tys mi jich položila spoustu.”

„Tvůj otec je dobrý manžel a dobrý otec.”

Elena se zamyslela. Byl otec nevěrný? Jistě měl příležitost. Skoro nikdy nebyl doma, a když byl, jako by nikdy neopouštěl svou studovnu, kde pracoval.

Znamenalo to být dobrým otcem?

„Obraťme list, ano?” požádala Elena. Byla příliš unavená, než aby se hádala.

Ale matka nikdy nenechávala věci nedokončené.

„Říkám ti jen, že bys mu měla dát druhou šanci.”

„Já už ho nemiluju. Pokud jde o mě, našemu manželství je konec.”

„Vy mladí lidé chcete mít všechno snadné. Jestliže něco nefunguje, vzdáte to a hledáte jinde. Na manželství se musí pracovat.”

„Pracoval na něm Franco?”

Matka stiskla rty, a na chvíli přestala mluvit. Z

ledničky vyndala plátky jehněčího a začala je obalovat v mouce s kořením.

Eleniny vztahy s matkou vždycky hraničily s konfliktem. Elena zoufale toužila po její pochvale, po tom, aby na ni byla matka hrdá, ale matka to nedávala najevo. Elenina vysoká funkce na ni nedělala žádný dojem. Spíš si myslela, že manželství dceři zničila právě její kariéra. Kdyby měla Elena děti a zůstala doma, byla by s Francem dodnes. Tak to matka viděla.

Nechápala nebo nechtěla pochopit, že se časy změnily.

Elena se občas v duchu ptala, zda matka nežárlí na její možnosti, na svobodu, kterou měla generace její dcery; jako by jí zazlívala fakt, že ona neměla tytéž možnosti, tak je nepřála ani dceři. Matka byla nejednoznačná osoba. Na Elenu byla tvrdá, ale milovala ji láskou, která si nekladla podmínky. Chtěla, aby Elena byla šťastná, přesto se nemohla přemoci, aby se do ní pořád nenavážela.

V zámku předních dveří se otočil klíč a vešel Elenin mladší bratr Ugo.

„Kde jsou všichni?”

„Tady vevnitř,” zavolala Elena.

„Ciao.”

Ugo se vřítil do kuchyně v elegantních kalhotách, mokasínech od Gucciho a košili s rozhalenkou od Armaniho. Políbil matku i Elenu a hřmotně odhodil svou sportovní tašku do rohu. Zip měl pootevřený a Elena spatřila, že vykukuje špinavá ponožka. Ugovi bylo třicet a stále si nosil domů prádlo, aby mu je matka vyprala. A co víc, ona je skutečně prala. Elenu to popudilo, protože jí bylo jasné, jak by matka reagovala, kdyby špinavé prádlo přinesla ona.

„Co to piješ?” zajímal se Ugo.

„Víno,” odpověděla Elena.

„To vidím. Jakou značku?”

„Já nevím. Prostě víno.”

Ugo zvedl láhev ze stolu a prostudoval nálepku.

„Hmm. Dobrý ročník. Jaké je? Lehké a ovocné, s příchutí vanilky? Taková bílá mám rád.”

Ugo byl virtuos v bezobsažném plácání, což bylo možná dobře, protože pracoval v reklamě a tam to byl jediný jazyk, kterému rozuměli. Elena mu záviděla a jen trochu zazlívala jeho sladký život. Vypadalo to, že se mu všechno daří bez jakéhokoliv úsilí. Ať se mu přihodilo cokoli, vždycky se mu podařilo dopadnout na nohy a uvěřit, že to bylo díky jeho schopnostem a ne štěstí.

Vynikal

neotřesitelnou

sebedůvěrou

a

přesvědčením o vlastní nadřazenosti, které nemělo žádný podklad ve skutečnosti, ale razilo mu cestu světem. Už od dětství nic nebyla Ugova vina. Někdo většinou matka ho vždycky ujistil, že za nic nemůže, a posbíral střepy. Dělala to ještě dlouho poté, co měl podle Elenina mínění už dávno stát na svých vlastních nohách. To bylo skutečné jádro problému: Ugo byl matčino sluníčko. Měla k němu opačný postoj než k Eleně. Nikdy svého syna nekritizovala, přestože jí ne projevoval žádnou úctu, jednal s ní přezíravě a přicházel ji navštívit, jen když po ní něco chtěl.

Nalil si sklenku vína, zhroutil se na židli a natáhl své dlouhé nohy.

„Tak kdo tě dnes zase ztrapnil?” zeptal se nejapně Eleny. Nečekal na odpověď a pokračoval: „Viděl jsem tě tuhle ve zprávách. Vypadala jsi tam fakt děsně.

Taková bledá a ztrhaná.”

„Díky.”

„S tou jednou otázkou vás nachytali, co? Měla jsi vidět, jak jste se všichni tvářili spadlé čelisti, vyjevené pohledy. Bylo to docela legrační.”

Elena neodpovídala. Nechtěla si tu chvíli připomínat.

„Co máme k jídlu?” zeptal se Ugo.

„Jehněčí s černými olivami,” odpověděla matka.

„Hodně jsem obědval. Asi moc jíst nebudu.”

Elena spatřila matčin obličej a užasla nad bratrovou necitlivostí. Ale on už byl jinde, vykládal jim, co měl k jídlu. Kdo byli jeho klienti, kolik to stálo. Elena vypnula a nenechala se jím vyvést z míry.

Otec přišel domů. Krátce poté všichni usedli k tichému jídlu, přičemž si povídali o tom, co dělají: probírali zprávy od tří dalších dětí, které se odstěhovaly z Říma.

Dvě z nich už měly vlastní rodiny; všechny podrobnosti jejich životů, třebaže musely být únavné pro nezasvěcené, byly tmelem, držícím rodinu pohromadě.

Elena pomohla matce s mytím nádobí, zatímco Ugo se usadil v obývacím pokoji, projížděl televizní kanály a zjišťoval, zda stojí něco za shlédnutí. Elena odešla do otcovy pracovny. Eugenio Fiorini seděl za svým starožitným stolem, před sebou měl rozložené papíry.

Vzhlédl, když vstoupila Elena, a sundal si brýle na čtení.

„Neruším tě, papá?”

Usmál se. „Ne. Pojď dál.”

Obešla psací stůl zezadu a položila ruku otci na rameno. Dotkl se její ruky, otočil se na židli, aby na ni viděl.

„Moc pracuješ, papá.”

„To vždycky.”

„Pojď si s námi dát likér.”

„Dnes ne. Musím něco dodělat.”

Eugenio měl kvetoucí právní praxi, většinou se zabýval firemními a komerčními záležitostmi. Bylo mu šedesát sedm, ale nevykazoval žádné známky, že by toho chtěl nechat. Elena věděla, že nikdy neodejde do penze. Nevěděl by, co si počít se svým časem.

Práce byla jeho život. Někdy si Elena myslela, že je to také jeho únik před ženou, před dětmi, před domácími povinnostmi. Nikdy nejezdil na rodinné dovolené, když Elena dospívala. Odvezl je vždycky k moři a tam je nechal, připojoval se k nim jen o víkendech, pokud ovšem nebyl zavalen prací. Elena teď věděla, jak těžké to muselo být pro její matku, když si musela sama poradit s pěti dětmi.

Elena byla v mnoha směrech po něm, a nejen proto, že si vybrala právnickou dráhu. Oba se vyznačovali stejnou zarputilou rozhodností, stejnou oddaností své práci. Přesto, když se teď dívala na otce, doslova připoutaného k psacímu stolu, s šedivějícími vlasy, s tělem, které se začínalo ohýbat, ptala se v duchu, zda čeká od života právě tohle. Nikdo neumřel s tím, že by toužil trávit víc času v kanceláři.

„Jak se máš, Eleno?”

„Prima.”

„Vypadáš unaveně.”

„Moc dlouho jsem pracovala.”

„Neměla bys to přehánět.”

Elena se zasmála. „Od tebe to sedí!”

„Já už jsem starý člověk. Ty jsi ještě mladá. Měla bys víc chodit mezi lidi, bavit se.”

„Mamma si myslí, že bych se měla vrátit k Francovi.”

„Aha, tak už s tebou mluvila?”

V očích se mu mihl pobavený výraz. Nebyl ženatý třicet sedm let, aniž by se poučil, že jeho žena má schopnost zatnout do tématu zuby a nepustit.

„Chceš se vrátit k Francovi?”

„Ne.”

„Takže je konec.” Odmlčel se a po chvíli se zeptal: „Je tu někdo jiný?”

Eleně prolétla hlavou vzpomínka na Andyho Chapmana. „Ne,” řekla.

Ještě chvíli se zdržela, vyprávěla otci o svém přívalu případu. Byl jediný člen rodiny, který měl nefalšovaný zájem o to, co dělá, matka to všechno považovala za suchopárné a esoterické a Ugo byl příliš zahleděný do sebe, než aby se o to staral. Ale Elenin otec s ní rád hovořil o právu. Byl hrdý na to, čeho dosáhla. Věděl, jak je těžké dokázat to, co ona: získala vysokoškolský diplom za čtyři roky, což se podařilo málokomu, složila kvalifikační zkoušky pro práci na prokuratuře s šestým nejlepším ohodnocením v celé zemi, byla jmenována na významné místo v římském pubblico ministero. Věděl, co úsilí i schopností za těmito úspěchy stojí, a svou dceru proto obdivoval.

„Už tě zanechám tvé práci, papá,” řekla Elena v pravý čas.

„Přijď nás zase brzy navštívit.”

Políbila ho na tvář a šla se rozloučit s matkou. Ugo, který v televizi sledoval nějakou komedii pro mládež, zvedl ruku, ale nevstal, aby ji vyprovodil.

U dveří Elena matku objala a políbila ji na obě tváře.

„Promluv si s Francem,” neodpustila si matka nakonec.

Elena vyšla ven bez odpovědi.

EUR bylo jedno z nejpozoruhodnějších míst, která kdy Chapman viděl. Rozsáhlé umělé předměstí na jižním okraji města vytvořil Mussolini ve třicátých letech pro Esposizione Universale di Róma, přehlídku úspěchů fašismu, která se nikdy neuskutečnila, protože vypukla druhá světová válka. Od té doby se čtvrť změnila v satelitní město a centrum obchodu, ale nikdy neztratila strašidelnou atmosféru prázdnoty a chladného modernismu, takže připomínala spíš filmovou kulisu než místo, kde žijí a pracují lidé. Široké ulice s bizarními názvy jako Bulvár elektroniky a Avenue sociálního zabezpečení byly stejně nehostinné jako ošklivé, lemované mohutnými fašistickými budovami.

V denním světle byla klinická sterilita místa zmírňována davy pracovníků, které se hrnuly do vysokých kancelářských budov i z nich. Ale v noci Působilo jako nadreálné město duchů, které jeho obyvatelé dávno opustili, jakoby je zasáhl nějaký mor nebo smrtelný virus, takže se stalo neobyvatelným.

Ulice a náměstí, které se ještě před pár hodinami hemžily lidmi a auty, se změnily ve zlověstná temná ghetta, v nichž proháněl ostrý vítr ozvěny zaniklé civilizace.

Piazza Marconi, geografické srdce EUR, bylo ohromné čtvercové náměstí, které přetínala na dvě poloviny široká šestiproudá silnice a obklopovaly ho ještě ponuřejší památníky éry fašismu. Teprve když sem Chapman přijel, uvědomil si, jak je to náměstí obrovské a jak mlhavé byly instrukce, které dostal od Enza. Jmenoval náměstí, ale nijak neupřesnil, kde na tom náměstí bude. Chapman zaparkoval v jihozápadním rohu a vypnul světla. Bylo něco před půl dvanáctou. Zůstal sedět potmě, a oknem vyhlížel Enzův vůz.

Uplynulo několik minut, než spatřil světla reflektorů, která se pomalu blížila z druhé strany náměstí. U

okraje chodníku zastavilo černé BMW. V něm seděli tři muži. Chapman cítil, jak se mu začínají ježit vlasy vzadu na krku. Ti tři zůstali sedět v autě. Čekali.

Chapmana se zmocnil nepříjemný pocit. Říkal si, zda není blázen. Bůhví, co to bylo za chlapy. Možná byl jeden z nich Enzův kontakt, Pinocchio. Ale stejně ho jejich přítomnost znervózňovala.

Na náměstí zabočilo další auto. Chapman poznal aerodynamické tvary Enzovy alfy romeo. Zastavila asi padesát metrů od BMW. Chapman vystoupil z vozu a vydal se napříč náměstím. Přední dveře BMW se otevřely a vystoupil muž. Enzo ho uviděl a také vylezl z auta, přičemž zvedl ruku na pozdrav. Chapman, který přecházel přes trávník uprostřed náměstí, spatřil, jak ze zadních dveří BMW vystupuje další muž. Světlo pouliční lampy se na okamžik zalesklo na něčem v mužově ruce. O zlomek vteřiny později si Chapman uvědomil, co to je. Pistole. Varovně vykřikl na Enza, který se k němu rozběhl. Enzo otočil hlavu. „Vrať se,”

zvolal Chapman. Ale i druhý muž se přibližoval. Enzo ho spatřil, otočil se a tryskem vyrazil ke svému autu.

První kulka ho zasáhla do zad, ještě neuběhl ani tři metry. Druhá mu explodovala v hlavě, kolem se rozprskly krev a tkáně. Enzovo tělo se sesulo k zemi jako loutka.

Střelec se otočil. Chapman krátce zahlédl jeho obličej ve světle lampy, pak se rozběhl ke svému vozu. Ten chlap šel po něm. Chapman slyšel, jak bouchly dveře auta a nastartoval motor.

BMW se rozjelo. Chapman se shrbil za svým vozem, když kulka roztříštila jedno z oken. Přikrčil se a doširoka otevřel dveře, klíčky v ruce, šmátral po zapalování. Střelec vypálil znovu. Kulka se odrazila od střechy kamsi do tmy. Motor nastartoval, Chapman dupl na plyn a otočil volantem tak, aby se vůz rozjel směrem na střelce. Muž s pistolí uskočil stranou, když na něj najíždělo auto. Chapman viděl ve svých světlech BMW a jel dál. V posledním okamžiku, když se srážka zdála nevyhnutelná, BMW uhnulo na chodník, jeho brzdy zaskřípěly. Chapman získal náskok, jaký potřeboval. Vyrazil do postranní ulice, dvakrát zabočil doprava, stejnou cestou se vrátil, a přestože byla na semaforu červená, projel na hlavní silnici a pokračoval severním směrem do centra. V

duchu stále viděl, jak se Enzovo tělo hroutí a padá. V

jeho sítnici zůstala vypálená jasně jako fotka tvář muže, který ho zastřelil.

DESET

Pro tentokrát se jejich nálady shodovaly. Elena potřebovala společnost nebo aspoň něco měkkého, co by mohla hladit a drbat a Livia, často tak zdrženlivá a povýšená, byla pro změnu oddanost sama. Kočka přešla přes halu, když Elena vstoupila do bytu, a s vrněním se jí začala třít o nohy. Elena ji zvedla, odnesla do obývacího pokoje a sesula se do křesla s kočkou v náručí. Bylo už pozdě. Elena věděla, že by měla jít do postele, ale to by byla přílišná námaha.

Zavřela oči a hlavu si opřela o opěradlo křesla.

Trhla sebou, když ji probudil zvuk telefonu. Zamrkala, potřebovala chvíli, aby si uvědomila, kde je a co to zvoní. Zvedla se a odpotácela se k telefonu, přičemž se snažila probrat ospalé smysly.

„Pronto.”

„Eleno? Jsi to ty?” Mužský hlas, naléhavý, trochu zkreslený. „Tady Andy Chapman.”

„Chapman? Jak jsi přišel k tomuhle číslu?”

„Enzo je mrtvý. Enzo Mattei. Teď ho zastřelili. Já to viděl. Slyšíš mě?”

Už se úplně probudila. „Trochu pomaleji. Kde jsi?”

„Nevím, co mám dělat. Ježíši, oni ho zabili! Odpráskli ho před mýma očima.”

Byl hrozně rozrušený, téměř vzlykal.

„Andy,” řekla Elena a přinutila se ke klidu. Srdce jí bláznivě bušilo. „Kde to bylo?”

„V EUR. Nevěděl jsem, komu jinému zavolat.”

„Kontaktoval jsi policii?”

„Cože?”

„Policii.”

„Doprdele, ne. Šli po mně! Byli tři. V černém BMW.

On se složil. Dvě kulky. Panebože, bylo to děsné!”

„Kde v EUR?”

„Piazza Marconi. Leží tam na zemi, mrtvý.”

„Andy, už nemluv. Jen mi odpovídej na otázky. Kde jsi?”

„V telefonní budce.”

„V EUR?”

„Ne. Tre Fontáne. Sjel jsem z Cristoforo Columbo.

Jsem někde, co je Centro Sportivo.”

„Zůstaň tam. Sjedu tam pro tebe.”

„Policie. měl bych.”

„Nech to na mě. Budu tam co nejdřív.”

Položila sluchátko a zavolala na policii důstojníka ve službě. Pak vyšla ven k autu a vyjela z města na jih.

Viděla telefonní budku před sportovním střediskem Tre Fontáne hned, jak odbočila z hlavní silnice. Vedle ní stálo zaparkované auto a v něm jediný muž. Elena projela kolem něj, aby se ujistila, že není sledována.

Chapman se otočil a uviděl ji. Zastavila na krajnici před ním a sledovala v zrcátku, jak Chapman vystupuje z vozu a kráčí k jejímu oknu.

„Nastup,” vybídla ho.

Obešel auto a vklouzl na sedadlo pro spolujezdce.

„Díky, žes přijela,” řekl. Už byl klidnější, ale pořád jako omráčený. Elena se s tím už setkala u obětí šoku.

„Je ti dobře?” zeptala se.

Chapman přikývl. „Co moje auto?”

„To vyzvedneme později.”

Elena se prudce otočila a rozjela se cestou, kterou přijela. Když dojeli na Piazza Marconi, už tam byla policie. Elena zaparkovala za jedním z policejních aut a vystoupila.

„Zůstaň tady“, řekla Chapmanovi. Uniformovaný policista na ni mávl, aby zacouvala, pak ustoupil stranou, když mu ukázala průkaz. Chapman ji sledoval předním sklem: podlezla policejní pásku, která uzavírala severozápadní roh náměstí, promluvila s policistou a šla dál, aby se podívala na něco, co Chapman neviděl, ale věděl, že je to Enzovo tělo. Bylo mu zima a byl otupělý. Jako by z něj vyprchala energie. Nebyl ospalý, ale každý pohyb, každá myšlenka vyžadovaly úsilí.

Přijela ambulance, za ní několik policistů v civilu a náklaďák s vybavením. Muži v pracovních kombinézách začali stavět reflektory, aby osvětlili místo činu, kterému až doposud musela stačit jen světla policejních aut. Elena hovořila s jedním z detektivů v civilu, něco mu vysvětlovala. Chapman viděl její tvář z profilu, jednu ruku měla zvednutou, stínila si oči před oslňujícími reflektory. Vzpomněl si, jak ji spatřil poprvé ve dveřích bytu Rudého kněze. Na atmosféru schopnosti, kterou vyzařovala, na tichou přirozenou autoritu, kterou budila, takže se před ní skláněli i zkušení policisté.

Otočila se a vrátila se k vozu s oním detektivem po boku. Vklouzla zpátky na sedadlo řidiče, zatímco detektiv se vyšplhal dozadu a vytáhl z bundy notes a pero.

„To je inspektor Piccoli,” představila ho Chapmanovi.

„Měl bys mu říct, co se stalo.”

Chapman se otočil tak, aby viděl na Elenu i na inspektora. Piccoli byl malý, snědý chlapík s masitými tvářemi a hlavou, která mu rostla jakoby přímo z ramen, bez krku.

„Enzo a já jsme se tu měli s někým setkat,” začal Chapman. „S jeho kontaktem. Měl nám podat nějaké informace o účasti neofašistů na smrti Antonia Vivaldiho. Přijel jsem první. Pak dorazil Enzo.”

Chapman líčil, co se dělo pak, mluvil pomalu, aby si Piccoli mohl dělat poznámky.

„Setřásl jsem je na hlavní silnici,” řekl nakonec. „Pak jsem odbočil a našel telefonní budku. To je všechno.”

„Zapamatoval jste si číslo toho BMW?” zeptal se Piccoli.

„Byla moc tma. A na konci už jsem na nic takového nemyslel. Už mi šlo jen o to, abych jim ujel.”

„Viděl jste některého z těch mužů předtím?”

Chapman zavrtěl hlavou.

„Můžete je popsat?”

„Moc dobře ne. Ten třetí ani nevylezl z auta. Toho jsem neviděl vůbec. Ale toho vraha bych poznal. Viděl jsem mu do obličeje ve světle pouliční lampy.”

„Máš nějakou představu o tom, jaké informace ti měl dát?” zeptala se Elena.

„Ne.”

„Nebo kdo ten kontakt byl?”

„Nevím o něm vůbec nic.”

„Rád bych se vrátil zpátky na policejní ředitelství a podíval se na nějaké fotografie,” prohlásil Piccoli. „A zjistil, jestli byste mezi nimi vybral toho střelce.”

„Musím to říct Enzově ženě.”

„To udělá policie,” ubezpečila ho Elena.

„Ne, musím to udělat já.”

Piccoli pohlédl na Elenu, ta kývla.

„Takže potom. Co nejdřív budete moct,” řekl inspektor a odložil notes.

Elena vystoupila, ještě krátce rozmlouvala s Piccolim na ulici, pak se vrátila a odvezla Chapmana k jeho autu.

„Jsem ti moc vděčný za to, co jsi pro mě udělala,” řekl Chapman.

„Je to má práce.”

„Nemusela ses osobně vydat na místo činu.”

„Znala jsem Enza Matteiho.” Odmlčela se.

„Neposlouchal jsi, viď? Řekla jsem ti, ať se do toho nepleteš. Lovíš v nebezpečných vodách. Podruhé už tě varovat nebudu.”

„Myslíš, že toho teď můžu nechat? Když je Enzo mrtvý?”

„Jsi paličatý, co?”

Vyhlédla ze svého okénka. „Kde jsi sehnal moje číslo?

V seznamu není.”

„Máš ho napsané na svém aparátu. Opsal jsem si ho, než jsern včera v noci odešel. Chceš, abych ho teď zahodil?”

Elena se k němu znovu otočila. „Ne, pokud nechceš ty.”

„Já nechci,” prohlásil Chapman.

Vystoupil a kráčel ke svému autu. Elena viděla, jak zvedá ruku na pozdrav, otočila se a odjela.

Chapman hned nenastartoval motor. Seděl a přemýšlel o Enzovi, přemýšlel, co řekne Claudii. Pomyslel na to, co si s Paolem a Carlem počnou bez Enza. Oči se mu zamžily. Rázně si je otřel a otočil klíčkem v zapalování.

Claudiin hlas v interkomu byl ospalý, tázavý.

„Andy? Co tady děláš? Víš, kolik je hodin?”

„Pusť mě nahoru, Claudie.”

„Co se děje, Andy?” řekla, když otevřela dveře jejich bytu. „Kde jeEnzo?”

„Enzo je mrtvý, Claudie.”

Chytil ji do náručí, když padala.

Byl to šok, následovala tupá nevíra, pak slzy, které Chapman nemohl nijak zastavit. Ani se o to nepokoušel. Seděl s Claudií v setmělém obývacím pokoji, tiskl ji k sobě a poslouchal její vzlyky. Cítil, jak se chvěje. Doufal, že se neprobudí kluci. Nevěděl, jak by si poradil se všemi třemi.

Když posléze přestala plakat, uvařil kávu a začali hovořit, tiše jako spiklenci. Claudia také nechtěla, aby se synové probudili. Dost brzy se dozvědí, co se stalo.

Znovu a znovu probírali tytéž věci. Mnoho se toho říct nedalo, ale zdálo se důležité opakovat to znovu a znovu, protože každá minuta strávená mluvením znamenala o minutu přemýšlení méně. Na to bude mít celý život.

Chapman u ní zůstal až do rána. Claudia mu pak usnula na rameni a on také upadl do dřímoty, probudil se za svítání se ztuhlou paží a bolavýma očima. Odešel předtím, než se vzbudili Carlo a Paolo. Jel do města a našel bistro na Via Nazionale, kde si dal caffé latte a pak se odebral na policejní ředitelství. Piccoli ho vzal do patra do své kanceláře a nechal ho podepsat výpověď, v níž popisoval, co se stalo v EUR. Pak mu inspektor podal několik velkých alb obsahujících fotografie odsouzených zločinců a přiměl Chapmana, aby si je stránku po stránce prohlédl. Byl to dlouhý, únavný proces. Po hodině udělali přestávku a Piccoli ho znovu vyzpovídal ohledně schůzky na Piazza Marconi, jako by Chapmanovi tak úplně nevěřil to, co mu předtím řekl. Chapman to s ním znovu trpělivě probral, toužil jen jít už domů a do postele. Potom se vrátili k albům a k nekonečným stránkám fotografií, které začínaly vypadat všechny stejně. Chapman věděl, že je to třeba udělat, ale stejně to považoval za ztrátu času. „Ještě jednou,” řekl Piccoli a položil před něj na stůl poslední album. Chapman vzdychl a otevřel je.

Po patnácti stránkách ho našli. Černobílá fotografie muže s černými nakrátko ostříhanými vlasy, rozpláclým nosem a ochablými ústy zkřivenými do pohrdavého šklebu. Chapmanovi bylo okamžitě jasné, že je to onen střelec. Na tu tvář v životě nezapomene.

„Jste si jistý?” zeptal se Piccoli.

Chapman přikývl. „Kdo je to?”

„Vincenzo Volpi. Musím jeho záznam zkontrolovat na počítači, ale podle toho, co si pamatuju, byl několikrát odsouzený za přepadení. Hrubiánský typ násilníka, ale vražda je pro něj docela nový posun.”

„Zatknete ho?”

„Jestli ho najdeme,” přisvědčil Piccoli.

Chapman jel domů v polovičním transu, automaticky vykonával pohyby potřebné k řízení a řazení rychlostí, ale myšlenkami byl jinde, spočíval v limbu vyčerpání a otupělé nechápavosti. Věděl, že je Enzo po smrti, ale stále to nemohl pochopit.

Když přijel k domu, kde bydlel, vycházela z domovních dveří jakási starší paní. Řekl jí dobré jitro a vyměnil si s ní několik bezvýznamných slov. Bydlela v bytě pod ním, ale věděl o ní dost málo, znal ji jen podle jména, signora Campanella. Bylo to galské jméno, ale on věděl, že není Italka. Mluvila italsky se silným cizím přízvukem. Chapmanovi to znělo východoevropsky, možná polsky, ale jistý si nebyl.

Jejich vztah byl tak společensky povrchní, že nikdy neměl příležitost dovědět se něco o její minulosti.

Nesla dvě velké igelitové tašky s nákupem z místního trhu. Chapman jí je pomohl vynést do schodů a počkal, zatímco hledala v kapse klíče.

Nad sebou zaslechl kroky. Někdo se těžce řítil ze schodů. Naklonil se přes zábradlí a zahlédl ruku, rukáv tmavého saka. Mlha v jeho hlavě se rychle rozptýlila.

Vytrhl signoře Campanelle klíče a strčil je do zámku.

Pak doširoka otevřel dveře a vtrhl do bytu, přičemž se schoval za napůl zavřeným křídlem dveří.

Kroky se zastavily. Mužský hlas řekl: „Ach.”

Chapman se podíval škvírou mezi dveřmi a zárubní.

Neviděl tomu muži do tváře, viděl jen levou stranu jeho těla, ruka stále spočívala na schodištním zábradlí.

Muž něco nesrozumitelně zadrmolil a opět začal stoupat do schodů. Chapman soustředěně naslouchal.

Slabě zaslechl další hlas, pak klapnutí dveří. Čekali na něj v jeho bytě.

Signora Campanella vešla do svého bytu s poněkud zmateným výrazem. Chapman za ní zavřel.

„Signora,” oslovil ji, „mohl bych si od vás zavolat?”

Pro Elenu to byl další šok toho dne. Ten první, Chapmanův telefonát časně ráno ji omráčil, pak rozrušil. Enzo Mattei nebyl přítel, vlastně ani známý, ale v průběhu své práce se s ním setkávala a měla k němu profesionální respekt. Jeho smrt se jí dotkla, i když ji nepociťovala jako osobní ztrátu.

Tohle bylo něco jiného. Nebyla to smrt, nebylo to na první pohled ani nijak důležité, ale stejně jí to otřáslo.

„Řekněte to znovu,” požádala Coronu.

„Vyšetřuje vás Guardia di Finanza.”

Elena si přitáhla židli před stolem vrchního prokurátora a žuchla sebou na ni.

„Vyšetřuje?” zašeptala.

„Není se čeho bát,” ujistil ji Corona.

Podal jí dopis s hlavičkou Guardia di Finanza, Comando Generale. Elena si ho přečetla a s údivem si povšimla, že se jí třese ruka. Žaludek měla jako ve svěráku. Na první pohled v dopise nebylo nic, co by ji mělo příliš znepokojovat. Byl formulován zdvořilými, diplomatickými termíny a vypadal prostě jen jako žádost o informaci. Elena však věděla, že je to něco víc.

„Je to rutinní záležitost,” ubezpečoval ji Corona. „Víte, že pořád provádějí namátkové kontroly. Kteréhokoli zaměstnance v zemi.”

„Tomu věříte?”

„Proč bych neměl? Je to prostě jen žádost o uvedení veškerých vašich příjmů a výdajů, nic víc.”

„To přece už mají v mém daňovém přiznání!”

„Tak provádějí křížovou kontrolu se záznamy zaměstnavatele. Nehledejte v tom nic nekalého, Eleno.”

„To načasování se mi nelíbí,” zavrtěla hlavou Elena.

Corona na ni zazíral. „Načasování?”

„Je to zvláštní shoda, že zrovna když vyšetřuju možnou účast neofašistů ve třech vraždách, rozhodne se finanční policie provádět rutinní kontrolu mých osobních financí.”

„Myslíte, že neofašisté mohou ovlivnit činnost Guardia di Finanza?”

„Nevím. Prostě mi to připadá podezřelé.”

„Nebuďte paranoidní, Eleno.”

Naklonila se nad stolem. „Vyvíjejí na mě nepatřičný tlak,” prohlásila vážně.

„Jednají v rámci svých práv.”

Elena se podívala stranou. Po smrti Beppa a zmizení pásku neměla chuť svěřovat se Coronovi ani někomu jinému na prokuratuře.

„Vyhovíte jim?” zeptala se.

„Nemám na vybranou. Jsem povinen jim ty informace poskytnout. Máte co skrývat?”

„Ovšemže ne.”

„Pak je to pouhá formalita. Patrně o nic jiného nejde.”

Ale Elena věděla, že není paranoidní. Ten pocit v jejích útrobách, intuice, strašidelné prstíky, které jí ťukaly po páteři, to všechno jí říkalo, že by si měla dávat pozor.

Když se vrátila do kanceláře, zazvonil telefon. Byl to Piccoli.

„Máme totožnost střelce, který zabil Matteiho,” sdělil jí.

„Fajn. Podařilo se vám ho dopadnout?”

„Čeká v místnosti pro výslechy,” řekl Piccoli. „Kdy sem můžete přijet?”

Elena se podívala malým okénkem ve dveřích do místnosti pro výslechy. Seděli tam vedle sebe dva muži u psacího stolu. Jednoho poznala, byl to úlisný šedovlasý právník Francesco Menotti, jenž zastupoval řadu pravicových činitelů včetně čtyř obviněných Sansepolcristi, kteří momentálně ve vězení Regina Coeli čekali na soud za bombový útok na římskou synagogu. Toho druhého, Vincenza Volpiho, zatím nikdy neviděla, ale měl jisté rysy, kterých si všimla i u jiných pachatelů násilných činů. Byl fyzicky nepřitažlivý, jeho hrubé plebejské tváři nepřidávaly krásy ani vlasy na ježka a odstávající uši. Ale ten výraz, který měl v očích, už předtím viděla. Byla to chladná tupost člověka, který dokáže někoho zabít a nepocítit nejen výčitku, ale prostě vůbec nic.

Zavřela okénko a otočila se k Piccolimu.

„Kde jste ho našli?”

„Telefonoval ten novinář, Chapman. Domníval se, že na něj někdo čeká v jeho bytě. Zajeli jsme tam. Byli tam dva chlapi, ale utekli požárním východem.

Prohledali jsme okolní ulice a našli Volpiho v jednom bistru popíjet espreso.”

„To je ale náhoda. Bydlí tam někde?”

„Ne. V Centocelle.”

„Jak se sem dostal Menotti?”

„Z ničeho nic se tu ukázal, že chce vidět svého klienta.

Ten druhý chlap, co utekl, musel vidět, že jsme Volpiho sebrali, a zavolat jeho právníkovi.”

„Tak se pojďme podívat, jakou má pro nás báchorku,”

řekla Elena.

Vešli do místnosti pro výslechy a sedli si za stůl.

Menotti počkal, až Elena zapne magnetofon a ukončí formality výslechu, než začal protestovat.

„S mým klientem se zachází strašně. Copak si občan nemůže sednout v klidu na kávu, aniž by ho obtěžovala policie? Je snad přestupek sedět v bistru? Je to hrubé porušení občanských práv a já žádám, abyste ho okamžitě propustili.”

„Vaši stížnost bereme v úvahu, dottore,” řekla Elena.

„Ale rádi bychom si pohovořili s vaším klientem o něčem závažnějším, než je sezení v bistru. Kde jste byl včera v noci asi v půl jedenácté?”

„Můj klient byl se svými přáteli, hráli poker,”

přispěchal s odpovědí Menotti.

„Ráda bych, aby na otázky odpovídal signor Volpi.”

Elena pohlédla na Volpiho. Upřel na ni svůj pohled a ona se téměř otřásla. Ve tvářích lidí, které vyslýchala, vídala dobro i zlo, ale ve Volpiho obličeji nebylo ani jedno z toho. Jen chladná amorálnost, která takové pojmy jako dobro nebo zlo neznala.

„Hrál jsem poker s pár kamarádama,” prohlásil Volpi.

Hlas měl hluboký, jednotlivá slova v silném římském dialektu téměř splývala.

„Kde?”

Pohlédl na svého právníka. Menotti kývl, že mu to povoluje, a Volpi jim dal adresu na Via Nomentana.

„Ti kamarádi,” požádala Elena. „Jaké mají jména a adresy?”

Menotti opět kývl. Volpi plynně odrecitoval seznam jmen a Piccoli si je napsal do bloku.

„Tvrdíte, že jste s nimi hrál poker,” pokračovala Elena.

„Od kdy?”

„Já nevím. Mohlo bejt devět, deset hodin.”

„Do kdy?”

„Do dvou do rána.”

„Vyšel jste v té době z domu?”

„Můj klient uvedl,” vmísil se Menotti, „že hrál celou dobu poker.”

„Odpovězte na otázku, prosím,” řekla Elena Volpimu.

„Z domu jsem nevyšel.”

„Byl jste včera v noci v EUR?”

„Dottoressa,” zvolal Menotti, „jestliže byl na Via Nomentana, jak mohl být v EUR?”

„Slyšel jste o novináři jménem Enzo Mattei?”

„Noviny nečtu.”

„Byl zastřelen včera v noci v EUR. Máme svědka, který vás může identifikovat jako vraha.”

„Promiňte,” vpadl opět Menotti, „nemohu vám dovolit, abyste se ptala mého klienta na událost, k níž došlo, když byl jinde. Neví nic o nějakém střílení v EUR.”

„Zabil jste Enza Matteiho?” zeptala se Elena.

Volpiho tvář nezměnila výraz. „Ne.”

„Tak jak vysvětlíte, že vás svědek identifikoval?”

„Nemusí to vysvětlovat,” řekl Menotti nedůtklivě.

„Nebyl tam. Váš svědek se spletl. Byla noc a on se domníval, že vidí někoho, kdo vypadá jako můj klient, ale nebyl to on. A tím to končí. Takže propustíte signora Volpiho, nebo ne?”

Elena si právníka nevšímala, pozornost soustředila pouze na Volpiho.

„Jakou politickou stranu podporujete?” zeptala se.

„Tedy, to už je skutečně irelevantní.”

„Dottore Menotti,” řekla Elena ledově, „mohli bychom být hotovi dřív, kdybyste neustále nepřerušoval.”

Menotti rozhodil rukama v gestu beznadějného zoufalství a zavrtěl hlavou. Ale už nic neřekl.

„Takže?” obrátila se Elena na Volpiho.

Volpi pokrčil rameny a narovnal si klopy svého zmačkaného saka. Byl to ignorant, nevzdělaný, ale vyznačoval se jakousi mazaností, která mu na cestě životem sloužila lip než inteligence.

„Nezajímám se o politiku,” prohlásil.

„Byl jste několikrát odsouzený za násilné činy. Jednou pro bezdůvodný útok na Afričana. Nemáte rád přistěhovalce, že?”

„Na to neodpovídejte,” řekl spěšně Menotti.

Volpi se na Elenu zakřenil. Vlčí úsměv, který ji poněkud vyvedl z míry, ale také namíchl. Bylo jí jasné, že z něj nic nedostane. Chtěla však dokončit dotazování kvůli záznamu.

„Co jste dnes ráno dělal v Trastevere?”

„Byl jsem na kafi.”

„Máte to dost z ruky.”

„No a?”

„Proč jste tam jel na kávu?”

„A proč by ne?”

„Tak já vám něco povím. Včera v noci jste byl v EUR.

Zastřelil jste Enza Matteiho a pokusil se zabít i jeho kolegu. Pak jste vnikl do kolegova bytu a čekal tam na něj, jenže místo něj přišla policie. Podařilo se vám utéct a vlezl jste do bistra, kde jste se schoval. Proto jste tam byl na kafi.”

„Nevím, o čem mluvíte.”

Volpi se nenucené rozvalil na židli a ohrnul ret. Ve vazbě už předtím byl. Nijak ho to neznepokojovalo.

Elena vypnula magnetofon a vstala.

„Předpokládám, že teď mého klienta propustíte,” řekl Menotti. „Nemáte žádné důvody ho zadržovat.”

„Své rozhodnutí vám sdělím v předepsané lhůtě,” řekla Elena.

Vyšla z místnosti a počkala, až se k ní připojí Piccoli.

„S tímhle týpkem toho moc nepořídíme,” poznamenal znechuceně.

Elena přikývla. „Prověřte to alibi u jeho kamarádů.

Všichni ho potvrdí, to je jasné, ale musíme se ujistit.”

„Měli to připravené předem.”

„Já vím. Menotti to dal najevo hned na začátku, když odpovídal na mou první otázku za Volpiho. Vypadalo to, že předem ví, na který den a hodinu se budu ptát.”

„A když to alibi bude neprůstřelné, co budeme dělat?”

Elena se nad tím zamyslela. Mohla by Volpiho zadržet bez obvinění. Často to byl užitečný způsob, jak přinutit zatčeného ke spolupráci. Ale nedělala si iluze, že by to fungovalo u Volpiho. Nebyl typ, který se přizná, a vězeňskou celu už znal, takže z ní neměl strach.

„Propusťte ho,” řekla.

„Udělal to, to je jasné,” usoudil Piccoli. „Možná bychom ho měli držet v ústraní co nejdéle.”

„Jako zavřený pro mě nemá cenu. Pusťte ho a nechte ho sledovat. Máte na to lidi?”

„Můžu je najít.”

„Je samolibý, sebejistý. Dříve či později to přežene.

Někdo ho najal, nebo mu přikázal, aby zabil Matteiho.

Budemeli trpěliví, k těm lidem nás dovede.”

Elena věděla, že je něco v nepořádku, hned jak otevřela dveře svého bytu. Zastavila se na prahu a naslouchala. Nic neslyšela. Rozsvítila světlo v hale.

Nebyla nervózní. Neměla pocit ohrožení. Jen dojem, že něco není úplně v pořádku.

Přešla halou a rozsvítila světlo v obývacím pokoji.

Všechno bylo na svém místě. Pokoj vypadal přesně tak, jak ho ráno opustila. Začenichala. Něco tady slabě, ale nepříjemně páchlo. To nebylo nic zvláštního v římském létě, kdy se výlevky i odpady začínaly potit.

Ale tenhle pach byl jiný a víc lokalizovatelný.

Odložila kufřík a otevřela dveře do kuchyně. Na podlaze vedle sporáku byla beztvará hromádka něčeho, co připomínalo maso. Dlaždice byly potřísněné krví a červené cákance byly i na víku trouby. Eleně došlo, co to je, a zvedl se jí žaludek. Přikryla si ústa dlaní a rozběhla se do koupelny, klesla na kolena a začala zvracet do záchodové mísy.

Trvalo to chvíli, než křeče ustaly. Elena zůstala tam, kde byla, na podlaze, těžce dýchala, po tváři jí tekl pot.

Pak se přinutila vstát a umýt si obličej v umyvadle.

Když si utírala tvář do ručníku, zazvonil telefon.

Zaváhala, než ho zvedla, ve strachu, kdo to může být.

Ale nakonec ho zvedla, byl to Chapman.

„Eleno? Eleno, jsi tam?”

Odkašlala si. „Zabili mi kočku.”

„Cože?”

„Livii. Teď jsem ji našla. Umlátili ji k smrti.”

„Do deseti minut jsem u tebe.”

Otevřela mu dveře, když dorazil. Nevolnost pominula, ale stále se celá třásla.

„Kde je?” zeptal se Chapman.

„V kuchyni.”

Slyšela, jak otevírá dveře do kuchyně, pak jeho výkřik.

Potom se k ní vrátil.

„Volala jsi policii?”

Elena zavrtěla hlavou. „Asi bych měla. Museli se sem vloupat. Pane Bože, já to nevydržím.”

Policisté se jí v bytě usadí možná na několik hodin budou se vyptávat, otravovat, obtěžovat, tým techniků bude slídit po důkazech. Všechno to bude ztráta času.

Bylo jí jasné, že ať to udělal kdokoli, nezanechal žádné stopy. Ale věděla, že je třeba to udělat, byla prokurátorka. Je třeba to zaznamenat.

„Zavolám je,” nabídl se Chapman.

„Andy, to nemusíš.”

„Včera v noci jsi mi pomohla. Teď je řada na mně, abych ti to oplatil.”

Bylo po půlnoci, když policie konečně odešla. Odnesli i pozůstatky kočky, ale známky po jejím ubití v kuchyni stále byly. Chapman vyhledal kbelík a čisticí prostředky, zaklekl a umyl krev z dlaždic a trouby.

Místnost naplnil silný pach dezinfekce.

Když skončil, našel Elenu, jak leží na posteli, oči měla zavřené. Poznal, že plakala.

„Můžu ti něco udělat? Třeba pití, něco k jídlu?” zeptal se.

„Nemám pomyšlení na jídlo.”

Chapman zaváhal, pak na ni pohlédl. „Jak jsem ti dnes odpoledne volal.” začal.

Elena přikývla. „Ano, přinesla jsem to.”

Spustila nohy z postele a vstala. Odešla do obývacího pokoje a zahrabala ve svém kufříku, vytáhla průhledný plastový sáček, který obsahoval silný, ohmataný červený sešit. Potěžkala ho v ruce a uvědomila si, že hodlá udělat něco, na co by si v minulosti netroufla ani pomyslet. Ale měla starost. Také trochu strach. Tohle se nepodobalo žádnému vyšetřování, které vedla.

Kontrola jejích financí, do níž se tak náhle pustila Guardia di Tinama, a teď Livia. Začínalo to být osobní. Také ještě nezapomněla, že zmizel ten pásek.

Nebyla si jistá, komu může důvěřovat. Ale Chapmanovi věřila. Oddělali jeho kamaráda, on sám unikl jen o vlásek. Věděla, na které straně stojí, a bylo načase svěřit mu víc. Podala mu plastikovou tašku.

„Neměla bych to dělat, je to proti všem pravidlům.”

„Žádná pravidla neexistují,” řekl Chapman. „Myslíš, že tohle by se stalo” kývl ke kuchyni „kdyby existovala pravidla? Musíme to hrát stejně jako oni.”

Elena mu podala pár tenkých bavlněných rukavic, takových jaké nosí technici, kteří na místě činu zajišťují stopy. Pak přešli přes pokoj a otevřeli okno, pokusili se vyvětrat pach dezinfekčního prostředku.

Začalo pršet; velké těžké kapky pleskaly o chodník jako plivance. Náhle se na obzoru zablýsklo, v dálce zahřmělo. Elena se opřela o okenní římsu, nadechla se bouřkového vzduchu, aby jí vyčistil plíce.

Chapman si natáhl rukavice, vyndal ze sáčku na věcné důkazy sešit a začal v něm listovat. Byl v něm seznam Enzových kontaktů, který nosil všude s sebou. Měl ho v kapse bundy, když ho zastřelili. Chapman listoval stránkami k písmenu P. To jméno tam bylo, neúhledně načmárané v seznamu jmen a čísel: Pinocchio. Žádná adresa, jen telefonní číslo. Chapman si ho opsal na kus papíru ze svého bloku a sešit uložil zpátky do sáčku.

Elena se otočila a zadívala se na něj. „Hledáš osobu, která ho tam pozvala, že?”

„Nechtěj vědět, co dělám,” varoval ji Chapman.

„Můžeš mi prověřit tohle číslo? Potřebuju k němu adresu. Pochopím, když mi to odmítneš.”

„Měl bys to nechat policii.”

„Myslíš jako jsem jim nechal Beppa?”

„Enza Matteiho zabili, když strkal nos někam, kam neměl.”

„Rizika samozřejmě znám. Proto to chci provést sám a nenechávat nic na tobě.”

„Já nepotřebuju ochranu,” ohradila se Elena.

„Myslíš, že se zastaví u tvé kočky, když se nepřestaneš vyptávat?”

„Jsou na to postupy. Jsem v lepší pozici, abych mohla zjistit, co se děje.“

„Ti chlapi neuznávají postupy. Jsi prokurátorka, Eleno. Jsou věci, které nemůžeš udělat. Já takhle svázané ruce nemám.”

Zavřela okenice před oknem a přešla k němu. Sedla si vedle něj na pohovku.

„Už tři lidi jsou po smrti, Andy.”

„Vím, co dělám.”

Přitáhl ji k sobě. Položila mu hlavu na hruď a ovinula ho pažemi.

„Zůstaneš tu přes noc?” zeptala se. „Nechci být sama.”

„Ano.”

Pohladil ji po vlasech, cítil teplo jejího těla. Objímali se a poslouchali pleskání deště na okenicích a hřmění bouřky za nimi.

JEDENÁCT

Piedmont, červen 1944

Michaela vyšla po kamenité cestě z vesnice, přebrodila bystřinu, která zurčela ze skály, kde se měnila ve vodopád obklopený sprškami vodní mlhy, pak začala stoupat mezi stromy do chladného srdce lesa. Jakmile byla z dohledu slídivých očí, vykasala si sukni až k pasu, aby se jí lépe šlo. Cítila vítr na bosých nohou, podrost ji škrábal do kotníků a lýtek, když šplhala do kamenitého svahu.

Uprostřed lesa se rozkládala vysokohorská letní pastvina. Tráva tu byla vysoká a mazlivě se jí vlnila kolem stehen. Všude, kam se podívala, byly květiny, gobelín červené, žluté a fialové barvy protkávaný trávou. Bylo časné ráno, ale svah kopce, který se koupal v oparu, už začínal dýchat horkem.

Čekal na ni v místě, kde svah přecházel do roviny, a pod jednou paží měl srolovanou deku. Podívali se na sebe beze slov. Pak si vyhlédli místo a udupali trávu.

Mladík rozprostřel deku a ulehli vedle sebe. Za vysokými stěnami okolní trávy nebyli vidět. Michaela vdechla vůni květin vlčích máků, vlaštovičníků, levandule které pod sebou rozdrtili.

Dotkl se její tváře. Teď ucítila mužský pach jeho pokožky. Na tváři ji zaškrábalo jeho drsné strniště.

Sukni měla vyhrnutou nad stehna. Ruka mu vklouzla mezi její nohy, zkoumala křivky, snažila se dostat hlouběji do vlhkého údolí. Dotkla se jeho hrudi, přejela prsty po svalech, tělo měl štíhlé a pevné od cvičení a útrap války.

Už nemohli čekat. Trhali jeden z druhého šaty, zápasili s knoflíky, pásky a přezkami, svlékali jeden druhého.

Na okamžik přestali a vnímali svou nahotu. Štíhlé linie, chloupky, stíny. Pak se znovu políbili, uneseni prudkou, zoufalou vášní. Uchopil ji za prsa, surově je hnětl jako těsto a kousal ji do bradavek. Ona mu sáhla do slabin a silně ho stiskla, také chtěla, aby ho to bolelo. Ale když roztáhla nohy a on do ní vnikl, vykřikla ne bolestí, ale úlevou.

Potom leželi na zádech na drsné dece a zírali na nebe, mhouřili oči proti jasnému svitu slunce. Stále neřekli ani slovo. Vysoko nad nimi přelétala formace amerických létajících pevností jako hejno stříbřitých ryb. Když se jejich posádky podívaly dolů, viděli čtverec polehlé trávy, ale ne ta nahá těla, teplá a vlhká, která svítila a rozvírala se jako dvě luční květiny.

Mladík položil ruku Michaele na stehno. Teď něžně, měkce.

Otočila k němu hlavu. „Na co myslíš?” zeptala se.

„Až tohle všechno skončí, chtěl bych si tě vzít.”

Dojalo ji to, ale nevěřila mu. Byla zvyklá na to, jak muži lehkomyslně zacházejí se slovy. Znala ho pouze jako Scura, Tmavého, což bylo nom de guerre, jež skrývalo jednak jeho skutečné jméno, ale i další, významnější rysy jeho identity. Jak člověk může někomu věřit, když nezná ani jeho jméno?

Když neodpovídala, překulil se na stranu, tváří k ní a opřel se o loket.

„Myslím to vážně,” ujišťoval ji.

„Až tohle všechno skončí, zapomeneš na mě,” řekla Michaela.

„Ne. Chci, abys byla moje žena.”

„Neříkej takové věci. Ani jeden z nás se toho nemusí dožít.”

„Proto je důležitější říct něco hned teď. Miluju tě, Michaelo. Miluješ mě?”

„Já ani nevím, kdo jsi. Odkud jsi, cos dělal před válkou. Pro mě jsi nehmotný stín. Jak můžu milovat stín?”

Scuro na ni shlédl a obkroužil jí obličej špičkou prstu, dotkl se jejího čela, tváří, rtů.

„Jménuju se Roberto Ferrero. Pocházím z Lombardie, z vesnice u Bellagia, u jezera Como. Před válkou jsem byl, no, vlastně teprve kluk, pomáhal jsem otci na statku.”

Zvedl své odřené kalhoty a vytáhl z jedné kapsy tenký řetízek. Na něm visela lehká kovová destička s vyraženými čísly a písmeny Byla to identifikační známka Královské armády. Michaela už jednu takovou viděla, i když ne na partyzánovi. Ti u sebe nesměli mít nic, podle čeho by šlo identifikovat je nebo jejich rodiny. Roberto jí destičku podal. Dala se rozdělit na dvě stejné části, jedna měla zůstat u mrtvého vojáka, druhá se měla poslat nejbližšímu příbuznému.

Michaela si přečetla nápis, skládal se z pořadového čísla, jména a dalších údajů, včetně jeho domovského města a jmen rodičů. Věděla, že jí to ukázal v upřímném gestu, aby jí dokázal, že mluví pravdu.

Nebylo to moc, ale uprostřed takové nejistoty, takového chaosu to vypadalo jako slib doživotní věrnosti.

„Měl jsem to zahodit,” řekl Roberto. „Ale kdyby mě zabili, chtěl bych, aby se to táta s mámou dověděli.

Nechtěl bych, aby trávili zbytek života, pátráním po tom, co se vlastně stalo s jejich synem.”

Michaela mu destičku vrátila. Slunce už vystoupilo vysoko na oblohu. Cítila, jak jí paprsky pronikají kůží, pálí na světlejších místech jejích prsou a břicha.

„Měli bychom se přesunout do stínu,” navrhla.

Sebrali šatstvo a deku a nazí kráčeli loukou ke kraji lesa, kde si sedli pod stromy a pojedli chléb a kozí sýr, který Michaela přinesla z jejich statku v údolí. Pak se znovu milovali. Tentokrát vychutnávali jeden druhého, protože nevěděli, kdy se budou moci setkat příště.

„Nedalas mi odpověď,” pronesl Roberto, když se oblékli a chystali se odejít.

Michaela ho objala kolem pasu a hlavu mu položila na srdce.

„Ano,” řekla.

Roberto ležel na zádech na odhaleném svahu kopce a uvažoval o tom, jak lze být zároveň k zešílení znuděný a vyděšený Byl to neřešitelný rozpor partyzánova života: dny a týdny v nudě hor, život ve vších, zimě a hladu, přerušovaný chvílemi čiré hrůzy.

V armádě to bylo stejné. Roberto si pamatoval první chuť akce s živou, útroby svírající jasností, jako si pamatoval svůj první, nervy drásající den ve škole nebo první den, kdy se miloval s dívkou. Na lodi z Jadranu do Albánie mu bylo zle. Usoudil, že je to kvůli pohybu moře, ale ve skutečnosti, u něj jako u tisíců jiných chlapců v konvoji, to bylo strachy ze smrti, z neznáma, z toho, že půjdou do boje, aniž budou vědět, co se ksakru děje.

Co to bude za zmatek, to jim došlo, když měli přistát v Durazzu a zjistili, že je přístav ucpaný obchodními loděmi, které vykládaly mramor pro nějaký fašistický stavební projekt v Albánii. Bylo to zlé znamení, které jen naznačovalo, jaká fraška bude následovat nedostatek dopravních prostředků, který znamenal, že šli na frontu, zatímco jejich materiál z větší části zůstal vězet na břehu, nedostatek řádné obuvi a oblečení, aby mohli přestát zimu v chladných horách, ale především naprostá neznalost Řeků, která vedla k fatálnímu omylu: podcenění nepřítele.

Předpokládali, že za pár týdnů budou v Aténách.

Řekové, jejichž vůdci byli podplaceni, aby se vzdali, měli odhodit zbraně, prásknout do bot a utíkat. Ale pěšákům v Makedonii to zřejmě nikdo neřekl. Pouhých pět mil za řeckou hranicí, v zákopech podél řeky Kalamos narazili Italové na tak prudký odpor řecké armády, že byli nuceni ustoupit. A ustupovali dál a dál, protože je Řekové pronásledovali až do jižní Albánie s tak vytrvalou útočností, až prý Francouzi umístili v Alpách nápisy: „Řekové! Tady se zastavte. Toto je francouzská hranice.”

Dokonce i teď, když se vyhříval na italském slunci, vzpomínal Roberto na tu krutou zimu v albánských horách. Jak seděl ve vlhkém zákopu jen v lepenkových botách, které se v dešti rozpadly, třásl se v plášti z lanitalu, který poskytoval asi tolik ochrany před počasím jako toaletní papír. Viděl muže, kteří přišli o prsty na rukách i nohách kvůli omrzlinám, stovky jich zemřely chladem a hlady. A to byla Královská armáda, pýcha Itálie. Stateční, zmatení mladí muži, kteří bojovali udatně nejen s krutostí nepřítele, ale i s neschopností svých vlastních vůdců.

Právě tyto vzpomínky na důstojníky Královské armády vedly Roberta k tomu, že uprchl na sever, aby po uzavření příměří unikl deportaci do pracovního tábora v Německu, k tomu, že se přidal ke komunistickým partyzánům, kteří si říkali rudí Garibaldini a ne k roajalistickým partyzánům Badogliani. Raději si nechal velet od rolníků a dělníků, lidí vlastního druhu, než od bývalých armádních kapitánů, jejichž minulé skutky ho stěží naplnily vírou v jejich schopnosti.

Dal si ruku přes oči, aby si je chránil před sluncem. Na svahu kopce bylo teplo. Kdykoli jindy by bylo příjemné tady ležet, poslouchat bzučení much, zvuky cikád v trávě, vdechovat vůně květin a borovic. Mohl by usnout a zdálo by se mu o Michaele. Ale ne dnes.

Byl příliš nervózní, než aby usnul.

Otočil hlavu. Vedle něj byl Ettore, s kulometem Breda v rukou. Mezi nimi ležely zabalené v kusu plátna, které je chránilo před špínou, pásy munice a náhradní hlavně. Roberto měl britskou pušku Lee Enfield, kterou tady shodilo před dvěma dny RAF. Sice měla přijít roajalistům, ale Garibaldini vyslechli šifrované poselství z BBC a napodobili rozvržení signálních ohňů Badoglianiů, aby přiměli pilota shodit zásoby jinde. Získali pušky, střelivo, anglické cigarety s korkovými filtry a balíčky Kdávek, které partyzáni ochutnali a hned zahodili, tak byly odporné. Ani hladové žaludky nebyly s to přijmout tak děsnou potravu.

Ale přesto byli uboze vyzbrojeni ve srovnání s Němci a fašisty. A toto vědomí mohlo za Robertův sevřený žaludek. A také čekání.

Kousek pod nimi na kopci se partyzán, který si říkal Jimmy, obrátil na bok a močil. Moč syčela na křídové půdě a čúrkem stékala ze svahu. Roberto pomyslel na Michaelu, na její měkké tělo a teplou kůži, pak vzpomínku zahnal, ne proto, že by chtěl myslet na něco Jiného, ale protože mu připadalo smolné myslet na ni právě teď.

Cítil, že se Ettore vedle něj posunul a slyšel, jak mumlá slova, kterých se celý den obával: „Už jdou.”

Roberto zvedl hlavu a podíval se na vysunutý balvan, kde seděla hlídka, která střežila údolí. Malé kapesní zrcátko se zablesklo odraženým slunečním světlem, signál se opakoval třikrát, než strážný sklouzl z balvanu a rozběhl se ke svým kamarádům. Roberto už teď slyšel motory, chraplavý rachot náklaďáků, které přijížděly po točité horské cestě.

Ettore měl bredu na stojánku a ležel za ní, mířidla směřovala na rovný úsek cesty, kde nebyly stromy, jež by mu bránily v palbě. Roberto se skrčil vedle něj, připraven podávat munici a měnit hlavně. V ústech měl sucho, krev mu bušila ve spáncích. Ostatní partyzáni byli připraveni, čekali na signál od velitele brigády. Hluk motorů zesílil. Robertovi připadalo, že se odráží od stěn údolí a zaměřuje se přímo na jeho uši, burácí tak hlasitě, jako by mu chtěl z hlavy vyhnat všechny myšlenky.

Za rohem se objevilo první vozidlo. Všechny je to překvapilo. Byla to autobilinda, obrněný vůz s těžkým kulometem nahoře. Za ní jely dva nákladní vozy s příslušníky fašistické milice. Konvoj se plížil do kopce, částečně schovaný za stromy a kamennými zídkami, které lemovaly cestu. Velitel brigády počkal, až se obrněnec objeví zcela v otevřené krajině, než dal signál k útoku. Ettore nechal rozštěkat bredu, ostatní pálili salvu za salvou z pušek. Kulky rozervaly postranní plachty náklaďáků, nebo se odrazily od kovových částí jako zrnka hrachu. Náklaďáky se prudce zastavily a milicionáři z nich vyskákali a poschovávali se za zídky. Kulomet na střeše obrněnce se otočil a pokropil dlouhou dávkou celý svah napříč.

Jimmy to dostal, když běžel do úkrytu. Kulky mu zasáhly hruď a pod bílou košilí mu vybuchla šarlatová fontána. Upadl a zůstal bez hnutí ležet.

Ettore vyskočil, bredu svíral v rukách. Schoval se za skupinu balvanů a kulomet vystrčil nahoru. Roberto si pospíšil za ním, aby vyměnil rozžhavenou hlaveň. Z

cesty se ozvala minometná palba a pod kopcem vybuchl granát. Další dopadl blíž k nim a pokropil je hlínou. Minometčík se zacvičoval. Brzy pokryje celý svah zničujícími explozemi.

Ettore zpozoroval, jak jeden z mužů vystrčil hlavu nad zídku a vypálil po něm. Ale breda, jako tak často, se zasekla, mazací čerpadlo se ucpalo pískem.

„Doprdele!” uplivl Ettore. Popadl pušku a shrbeně odběhli za skalami do úkrytu v rokli. Přidalo se k nim ještě pár partyzánů. Obrněnec opět vypálil, do štěkotu jeho kulometu se občas mísily výbuchy minometných granátů. Do rokle dovrávoral velitel brigády, kolem pasu držel zraněného kamaráda.

„Kolik?” zeptal se.

„Dostal to Jimmy,” odpověděl Roberto.

„A Biondo,” dodal někdo. „Ta zasraná autobilinda.”

Zvedli raněného partyzána a ustupovali údolím po předem připravené únikové cestě. Šarvátky nikdy neprodlužovali. Zaútočili, poškodili, co mohli, a zase ustoupili. V guerrillové válce nebyli hrdinové: jen rychlí a mrtví.

Černokošiláči přijeli časně ráno, ještě než se vesnice probudila, než vyšli contadini do polí. Kopnutím pozotvírali dveře domů a vytáhli obyvatele na náves.

Michaela byla vystrašená. Věděla, co přijde.

Nahnali je do rohu vedle vesnické pumpy: ženy, děti a starce. Mladí muži tam žádní nebyli. Všichni byli deportováni do Německa, zapsali se k domobraně, nebo utekli do hor k partyzánům. Vesničané tam stáli, třásli se v nočních úborech, zatímco jim důstojník černých košil sděloval, že předchozího dne byl proveden útok na konvoj milicí. Dva vojáci přišli o život. Za každého z těch vojáků bude deset vesničanů v rámci odplaty popraveno to je odnaučí spolupracovat s partyzány.

Ozbrojení černokošiláči přistoupili k davu vyděšených lidí, vybrali staré muže a dostrkali je doprostřed návsi.

Mezi nimi byli Michaelin otec i dědeček. Důstojník je spočítal. Bylo jich všehovšudy devatenáct. Vydal rozkaz a jedno z dětí, desetiletého chlapce, vyrvali matce z náruče. Věšela se na něj, křičela na vojáky, prosila je, ať místo něho vezmou ji. Ale černokošiláč ji udeřil do břicha pažbou pušky tak prudce, že se zhroutila k zemi jako vzlykající hromádka. Muže někteří byli tak slabí, že sotva stáli na nohou a třesoucího se chlapce postavili ke zdi a postříleli.

Michaela se otočila a objala jeho matku, když se návsí rozlehla ohlušující palba.

Černokošiláči nechali těla ležet tam, kam upadla. Pak přinesli z nákladních aut plechovky černé barvy a počmárali zdi okolních domů nápisy „Ať žije Duce, Ať žije Graziani”, zatímco se ranní vzduch plnil nářkem plačících žen a ječících dětí.

V únoru dalšího roku porodila Michaela syna. Byla tuhá, mrazivá zima a málo topiva, takže se dítě narodilo v chlévě za domem, kde ho teplo zvířat a balíky sena ochránily před zimou.

Michaela ležela na slamníku po celé dlouhé, bolestné hodiny porodu, matka stála vedle ní a držela ji za ruku, když křičela. Pak, když bylo po všem, si přiložila dítě k prsu, pod šaty, aby mu bylo teplo. Když dítě sálo, myslela na Roberta. Čtyři měsíce ho neviděla.

Partyzáni byli po celou zimu zalezlí někde v horách, zatímco Němci a fašisté stupňovali tažení, které je mělo potřít. Michaela nevěděla, kde je, ani nevěděla, zda je vůbec naživu.

Shlédla na malý uzlíček ve svém náručí. Oči měl zavřené, tvářičky se mu spokojeně pohybovaly, jak polykal mléko. Byl to jediný tvor v celé vesnici, který byl v teple a dobře nakrmený. Michaela si ho přitáhla k tělu. Musí ho skrýt v bezpečí, dokud se jeho otec nevrátí.

DVANÁCT

Řím, současnost

Enzův pohřeb měl být tichým rozloučením za účasti rodiny a několika přátel a kolegů. Ale nevyhnutelně se změnil, díky Enzově významnému postavení v římském tisku i okolnostem jeho smrti, v mediální záležitost s fotografy a televizními posádkami, reportéři šplhali jeden před druhého, aby zachytili tuto významnou událost.

Chapman setřásl jejich obtížnou přítomnost, stál u hrobu a mžikáním rozháněl slzy, když spouštěli rakev.

Stěží snesl pohled na Claudii a dva chlapce. Stáli tam v hloučku, objímali se a tiše plakali. A vedle nich, křehká a osamělá, Enzova stařičká matka. Tvář měla zpustošenou bolestí, ještě nemohla pochopit, že syn odešel před ní.

Bylo jasné, horké ráno, zalité oslnivým světlem, které, ač tak skvoucí, nemohlo rozptýlit mrak smutku, který visel nad pozůstalými jako rubáš. Byl to den, který by člověka mohl jinde a jindy naplnit radostí z toho, že žije, ale teď jen připomínal, co Enzo ztratil, a oč se s ním jeho žena a synové, čerství pozůstalí, už nikdy nepodělí. Po pohřbu odešli do restaurace, kde bylo připraveno jídlo a pití. Chapman váhal na prahu, nechtělo se mu tam, ale cítil břemeno povinnosti. Byl už na pohřbech, kde byl zesnulý hodně starý nebo ve spárech smrtelné nemoci, takže se dalo tušit, že smrt je úlevou pro něj i jeho rodinu, a kde byla kromě smutku i jiskřička naděje pro budoucnost. Ale tentokrát to bylo jiné. Nebylo tu nic, co by zmírňovalo zármutek, nic, co by mohl říct Claudii nebo Paolovi nebo Carlovi, aby je utěšil. Přišli o manžela a otce, muže v nejlepších letech, a slova soustrasti nebyla o nic hmotnější než prach ve větru.

Takže je Chapman mlčky objal, pažemi obsáhl celý jejich žal a předal jim svůj. A Claudia podržela jeho ruce a poděkovala mu za to, že přišel. Pak ho požádala, zda by za ní někdy později nezašel, a on jí to slíbil.

Byla to pro něj úleva, že se odtamtud dostal. Šel do města a procházel se v parku Villa Borghese, přemýšlel o smrti a bilancoval vlastní život. Sešel z vršku k giardino zoologico, kde zhoustlo ovzduší pachem zvířecího hnoje. Silnice podél zoo byla oblíbeným místem dostaveníček zamilovaných párů i tajných milenců. Večer byla podél celé cesty zaparkována auta; seděli v nich mladí hoši, kteří neměli kam jít, kolegové z práce se tam naposled v skrytu objali, než se rozejdou domů ke svým zákonným polovičkám. Tady se jednou nebo dvakrát sešel s Gabriellou, než se s manželem odstěhovala do Florencie. Připadal si nějak starý na tyhle věci. Teď se blížil čtyřicítce, řada milenek se za ním táhla jako curriculum vitae hlásající jeho nespolehlivost a neochotu k závazku. Z jeho vztahu ke Gabrielle vyprchal oheň. Byl to vůbec ještě vztah? Spíš to byla rutina, která vyhovovala oběma, ale nakonec se ukázala pomíjivá a neuspokojivá. Sex jednou týdně, když ji práce přivedla do Říma. Bylo to prosté uspořádání, nekomplikované ničím než živočišnou touhou, ale bylo to opravdu všechno, co po ženě chtěl?

A vůbec, nezamiloval se do Eleny Fiorini? Prošel kolem Aeskulapiova chrámu, omšelého mramorového svatostánku, který stál na vyvýšeném pruhu země, vybíhajícícho do malého jezírka, posadil se na dřevěnou lavičku a pozoroval kachny, které pluly po jezírku. Enzo byl jeden z jeho nejbližších přátel v Itálii. Skutečný přítel i kolega, psali totiž pro různé agentury v různých zemích, takže mezi nimi nepanovala profesionální rivalita. Cítil smutek kvůli ztrátě přítele, ale také kvůli ztrátě vztahu, který dodával jeho životu v Itálii stabilitu a kontinuitu. Teď, když Enzo zemřel, se Chapman nemohl vyhnout hodnocení své budoucnosti v této zemi.

Byl zahraničním korespondentem v Římě už osm let.

To byla dost dlouhá doba pro účtování. V minulosti mu nabídli i jiné země, ale on je vždycky odmítl. V

psacím stole měl dopis od svého nakladatele, který mu nabízel zaměstnání v zahraniční redakci v Londýně, ale on stále váhal s rozhodnutím. Miloval Itálii a Italy a způsob jejich života ho svedl. Nebyl žádný nevinný panic, nucený k tomu, aby něco dělal proti své vůli.

Svedení vyžadovalo souhlas obou stran, a on se oddal tomu, čemu se říká dolce vita s očima doširoka otevřenýma. Ale byl si vědom, že kolem roky míjejí, a on neví, kam se poděly. Život byl příliš snadný, příliš pohodlný. Byl v nebezpečí, že se z něj stane osoba bez státní příslušnosti, ani Angličan, ani Ital, nedokáže se znovu adaptovat na život v Anglii, ale, v Itálii zůstane navždy cizincem.

Vstal a vydal se přes park, vyhnul se koním, kteří trénovali na Galloppatoio, a vystoupal kopec k zahradám Pincio. Krátce se zastavil, opřel se o parapet, obdivoval výhled na Svatého Petra, pak sešel ze Španělských schodů a ušel posledních pár set metrů ke svému psacímu stolu v Stampa Estem.

Pustil se do běžné každodenní práce, telefonoval do Londýna, četl noviny, pokoušel se odpoutat od vzpomínek na pohřeb. Ale nemohl se soustředit. Vtom zazvonil telefon a on uslyšel Elenin hlas a pocítil první drobnou jiskřičku radosti za celé dopoledne.

„Jaké to bylo?” zeptala se.

„Nebylo to lehké. Vrátil jsem se do práce, abych se od toho odpoutal, ale nefunguje to.”

„Protože to máš pořád v hlavě. Nezáleží na tom, kde jsi. Vezmi si den dovolené, jdi se projít.”

„To už jsem udělal.”

Pak bylo chvíli ticho, poté Elena řekla: „Nevím, jestli je teď vhodná chvíle.”

„Na co?”

„Zkontrolovala jsem to telefonní číslo, které jsi mi dal.

Chceš o tom mluvit, nebo to teď nechat být?”

„Povídej,” vyzval ji Chapman.

Je v seznamu pod jménem Bruno Cavallo. Říká ti to něco?”

„Ne. Jakou má adresu?”

Dala mu jméno ulice v Centocelle, jednoho z pochybných zločinem prolezlých předměstí východní části města.

„Mohu ho nechat předvést k výslechu,” řekla.

„Eleno, nechci kritizovat, ale jak daleko jste se dostali s Volpim? S tímhle chlápkem to bude stejné. Bude mít na dobu té střelby alibi. Zapře, že kdy Enza znal.

Nikam se nedostaneš.”

„Byl tam.”

„Já si to myslím. Nemůžu si být jistý, když jsem ho neviděl.”

„Chci jít s tebou. Je to moje vyšetřování.”

„Musím to provést po svém.”

„Musíš mi předat všechno, co objevíš a co by mohlo být pro mě užitečné.”

„Nejsem si jistý, že je to správné.”

„Jak to myslíš?”

„Víš přece, jak to myslím. Řekla jsi mi to sama. Co se stalo s tou nahrávkou Beppa? Kdybychom postupovali oficiálně, Cavallo může taky skončit mrtvý.”

Elena nic neřekla. Měl pravdu, ale neměla ráda neortodoxní přístupy k vyšetřování. Ty mohly člověka snadno zavést mimo zákon. A to bylo proti všem jejím instinktům prokurátorky.

„Dobře, budeme tedy postupovat neoficiálně,”

souhlasila nakonec.

Věděla, že on předem zavrhne všechny její námitky.

Ale alespoň se ujistila, že má všechno pod kontrolou.

„Ale stejně bych chtěla jít s tebou. To mi dlužíš, Andy.”

„Setkáme se s ním dnes večer,” rozhodl Chapman.

„Vyzvednu tě doma. V osm.”

„To budu ještě pracovat,” řekla nejistě.

„Eleno, tohle je taky práce.”

Claudia mu otevřela v jednoduchých černých šatech, které měla na pohřbu. Ještě zdůrazňovaly bledost jejího obličeje. Vypadá nemocně, pomyslel si Chapman, ale copak zármutek není druh nemoci?

Pevně ji objal a dlouho ji k sobě tiskl. V objetí mu připadala velmi drobná, křehká. V duchu se ptal, jak asi bude snášet trýzeň dní, které přijdou. Ale když se odtáhla a pohlédla na něj, viděl v jejích očích tichou rezignaci. Byla tvrdší, než se zdála.

„Jak se cítíš, Claudie?” zeptal se a došlo mu, že je to hloupá otázka, na kterou oba znají odpověď. Ale musel ji vyslovit, nemohl ignorovat, jak se cítí, nemohl předstírat, že tady není o čem diskutovat.

„Trochu lip, teď když je po všem,” řekla.

„A kluci?”

„Poslala jsem je na procházku s mou sestrou. Bloumali tu po bytě a nevěděli, co si se sebou počít. Člověk se chce vrátit k normálu, ale připadá mu to tak nějak nezdvořilé. Nezdá se správné pokračovat v rutině, v každodenních věcech. Vařit, jíst, dívat se na televizi.

Ale co jiného můžeme dělat? Co jiného existuje?”

„Není to nezdvořilé,” řekl Chapman. „Smutek nezmizí, ať děláš cokoliv.”

„Napil by ses něčeho? Mám v ledničce láhev Frascati.”

Chapman přikývl. Na víno neměl chuť, ale alespoň bude co dělat, čím naplnit rozpačité odmlky, nedostatek slov, který nutně provázel truchlení.

Odešli do kuchyně a Claudia nalila dvě sklenky.

Podržela tu svou v ruce, ale nepila. Možná ani ona neměla na víno chuť.

„Omlouvám se, že tě obtěžuji,” řekla. „Vím, že je to poslední věc, o kterou bys stál, dělat ošetřovatele vdově.”

„Neblázni. Přišel jsem rád.”

„Já nefňukám. Já vím, jak se lidi cítí. V takovéhle době by člověk nejraději ode všeho utekl. Chceš zapomenout, že se to stalo, a když jsi s vdovou, jen ti to všechno znovu připomíná.”

„Claudie, Enzo byl můj přítel. Ty jsi moje přítelkyně.

Nezapomenu na to, co se stalo. Přijdu, kdykoli to budeš potřebovat. To přece víš.”

Vyloudila unavený úsměv. „Díky, Andy. Lidé jsou velmi hodní, ale nikdo vlastně neví, co mi říct. Musím prostě pokračovat ve svém životě. Aspoň někdy.”

„Pokud bych pro tebe mohl něco udělat, klidně řekni,”

nabídl se Chapman. „Myslím to vážně. Nejsou to jen slova.”

Claudia vytáhla jednu z kuchyňských židlí a usedla na ni.Postavila sklenku vína na stůl a zamyšleně hladila její nožku.

„Je zvláštní, jak si člověk může myslet, že někoho zná,” řekla. „Byli jsme s Enzem manželé čtrnáct let.

Myslela jsem si, že o něm vím všechno. Že znám jeho nálady, jeho povahu, jeho slabosti, dokonce i jeho tajnosti. Věci, které chtěl přede mnou skrývat a které jsem jen tušila.” Zvedla oči k Chapmanovi. „Člověk musí být velmi opatrný, nebo velmi prohnaný, když chce něco utajit před osobou, s kterou žije, a Enzo nebyl ani jedno, ani druhé.

Ale teď, když zemřel, nejsem si jistá, že jsem ho vůbec znala. Je to jen pár dní a já už začínám některé věci zapomínat. A možná nezapomínám, možná jsem je ani nevěděla. Asi se dobře nevyjadřuju. Enza mám stále jasně v paměti. Pořád vlastně nevěřím, že odešel navždy. Ani po tom pohřbu tomu nemůžu věřit. Zdálo se mi nemožné, že je Enzo vevnitř v té rakvi. Ale teď jsem zpátky doma a byt mi připadá strašlivě prázdný.

Tolik ho naplňovala Enzova osobnost. Když tu není, když mi ho denně nic nepřipomíná, jako by mi mizel z mysli jako duch, který prochází zdmi. Po kouskách mizí, až z něj nic nezbude. To mě děsí.”

„Nezmizí úplně, Claudie,” řekl Chapman a vzal ji za ruku. „Ale také už tu nebude. Ta bolest bude časem menší a menší. Kdyby tomu tak nebylo, strávili bychom celý život truchlením.”

„Říkám si, zda bychom neměli. Nezaslouží si manžel, otec, víc než pár týdnů, pár měsíců truchlení?”

„Jaký by pak mělo smysl žít? Rodíme se, umíráme.

Mezitím musíme něco dělat. Stále budeme ztrácet lidi, které milujeme. Truchlíme pro ně a časem se smíříme s jejich ztrátou a pokračujeme v životě, jak to jde. Teď to zní jako banalita, to proto, že si nedovedeš představit, že to truchlení jednou skončí. Ale to se změní. Život by byl nesnesitelný, kdyby to tak nebylo.”

Claudia sklíčeně přikývla. „Ano, určitě máš pravdu. Já to jen v tuhle chvíli takhle necítím.”

Chapman se napil vína, svlažil si vyschlá ústa.

„Zvládneš to finančně?” zeptal se, aby odvedl hovor k praktičtějším věcem.

„Myslím, že jo. Mám svou práci a Enzo byl pojištěný.

Ještě jsem o tom moc nepřemýšlela. Z jeho novin vzkázali, že mi pomůžou. Koneckonců byl zavražděn, když konal svou práci. Nemohu se soustředit na takovéhle věci.” Pohlédla na něj. „Je dobré, že si povídáme, ale kvůli tomu jsem tě nepozvala.”

Vstala a vyšla z kuchyně. Chapman viděl, jak jde halou do ložnice. Když se opět objevila, nesla v ruce velkou šedou obálku.

„Tohle přišlo Enzovi den poté, co ho zabili. Dostala jsem se k tomu, abych to otevřela, teprve včera.”

Chapman odklopil chlopeň a nahlédl dovnitř. Byl tam tenký štůsek papírů, který povytáhl ven. Ukázalo se, že jsou to dopisy, některé byly stářím zteřelé a žluté. Ale navrchu byl novější, rukou psaný dopis, datovaný teprve před několika dny. Nahoře měl římskou adresu a stálo v něm: „Milý pane Mattei, přečetla jsem si v novinách Vaše články o smrti otce Vivaldiho. Nevím, zda tyto dokumenty pro Vás mají nějaký význam, ale myslím, že byste je měl mít.” Podepsána byla „Maria Casella”.

„Znáš tu ženu?”

„Ne.”

„Co to je za papíry?”

„Já se na ně nedívala. Jen jsem si přečetla ten dopis a bylo mi jasné, že je musím dát tobě. Enzo by to taky chtěl.”

Chapman pečlivě zalistoval papíry. Byly potrhané a vybledlé, písmo bylo mnohdy stěží čitelné. Na začátku stránky viděl několik slov, kterým nerozuměl.

Vypadalo to jako cizí jazyk, ale neidentifikoval ho.

Pokrčil rameny a strčil dokumenty zpátky do obálky.

„Prostuduju je později. Došly sem?”

Claudia kývla. „Normální poštou.”

„Čekal je Enzo?”

„Pokud ano, nic mi neřekl.”

„Uvidím, co s nimi budu moct udělat.”

Claudia viděla, že jeho pohled zaletěl k hodinám na stěně. „Musíš už jít?”

„Mám se s někým sejít. Ale nerad tě tu nechávám samotnou.”

„Pár dní u mě zůstane sestra. A mám kluky. Neměj o mě starost.”

„Ale já mám starost, Claudie.”

Vztáhla ruku a pevně mu stiskla jeho.

„Udělej pro mě něco, Andy,” řekla. „Vypátrej, kdo Enza zabil. Vydej ho spravedlnosti.”

Od toho rána po Enzově vraždě byl Chapman ve svém bytě vždycky jen na chvílí vyzvednout si poštu nebo čisté šatstvo a jen ve dne. Ti dva muži, kteří si tam na něj tuhle počíhali, jím těžce otřásli a on se hned po té příhodě preventivně přihlásil na hotel. Nemyslel si, že se ti chlapi ještě vrátí, potom, co je vyhnala policie, ale nechtěl nic riskovat.

Okamžik, když strčil klíč do zámku a otevřel dveře svého bytu, byl pro něj okamžik nervového otřesu, slepého strachu, ještě horšího než strach, který zažil v EUR. Tehdy na ohrožení života reagoval automaticky.

Bylo to tak rychlé, tak instinktivní, že nemusel myslet na to, co dělá. Věděl jen, že se musí dostat pryč. Ale teď, na odpočívadle před bytem, si dobře uvědomoval, jak riskuje. Jeho mozek mu řekl, že v bytě pravděpodobně nikdo nečíhá, ale jeho smysly a žaludek nedbaly na logiku nebo pravděpodobnost.

Bombardovaly ho impulzy, vypouštěly do jeho systému chemikálie, které bouřily v jeho útrobách a rozechvívaly jeho svaly k přípravě na útěk.

Otočil klíčem v zámku a otevřel dveře, rychle udělal krok zpět, připraven seběhnout se schodů, kdyby po něm někdo šel. Byt mu připadal prázdný. Chapman chvíli poslouchal u dveří, než vešel a opatrně prozkoumal všechny místnosti. Nikdo tam nebyl.

Zamkl a závorou zajistil přední dveře, pak si dal sprchu a převlékl se do čistého šatstva.

Bylo půl sedmé, když skončil. Obálka, kterou mu dala Claudia, ležela na posteli. Nebyl čas důkladně prozkoumat obsah, ale vytáhl papíry a znovu si je prohlédl, snažil se rozluštit nečitelný text. Bylo to těžké. Ty dopisy byly nejen staré to prozrazovalo datum 2. dubna 1945 v záhlaví jednoho z nich ale také samá skvrna. Vypadalo to, jako by na ně cákla voda nebo tuk, nebo se uchovávaly někde ve vlhku.

Papír pokrývala nasedla plíseň a značné části textu byly buď zčernalé, nebo vůbec nečitelné.

Mezi dopisy byla vložena ohmataná černobílá fotografie. Zobrazovala Mussoliniho stojícího ve skupině lidí před jakousi elegantní kamennou budovou. Chapman si ji zběžně prohlédl, pak ji vložil zpět do obálky s ostatními dokumenty. Uvědomoval si, aniž si byl přesně jistý proč, že ty papíry jsou velmi důležité. Jeho byt nebyl bezpečné místo, kde je nechat, jeho auto také ne. Ale kam jinam by je mohl dát?

Hodil do sportovní tašky nějaké čisté spodní prádlo a vyšel z bytu. O poschodí níž zaklepal na dveře signory Campanelly.

„Kdo je to?” ozvalo se zevnitř.

„Signor Chapman. Shora.”

Počkal, až odemkla a sundala řetězy a otevřela dveře.

„Promiňte, že vás ruším,” řekl Chapman. „Chtěl bych vás požádat o laskavost. Musím na pár dní odjet.

Nechala byste mi u sebe tuhle obálku? Nechci ji nechávat v mém prázdném bytě.”

Signora Campanella se podívala na obálku a pokrčila rameny. „Dobře. Co je to?”

„Nějaké papíry do práce. Nic moc.”

Podal jí obálku. „Děkuji vám, signora. Jsem vám moc vděčný. Buona sera.”

Signora Campanella zavřela dveře a zamkla je.

Chapman zůstal na odpočívadle, dokud slyšel, jak se její kroky vzdalují, a pak sešel dolů a ven do rušného večera.

Zaparkovali na protější straně silnice od ponurého paneláku, kde bydlel Bruno Cavallo. Stmívalo se, ale ani propastná hloubka noci nemohla zakrýt šerednost řady obytných domů a zdí počmáraných graffiti, které tvořily chátrající střed Centocelle. Elena se dívala oknem auta, byla si vědoma, že je někde, kam by si sama netroufla, a v duchu se sama sebe ptala, co tady vůbec s Chapmanem dělá.

„Co tady chceš dělat?” zeptala se, když vypnul motor a shrbil se na sedadle.

Pokrčil rameny. „Třeba si s ním promluvit.”

„O Matteim?”

„O všem. Enzo už ho používal předtím. Byl to dobrý zdroj.”

„Podrazil ho.”

„To vím. Ale proč? Proč zrovna teď?”

„Myslíš si, že ti na to odpoví?”

„Mám větší šanci než poldové. Nebo prokurátorka.

Nejdřív ho chci vidět tváří v tvář. Odhadnout ho.”

Chapman k ní otočil hlavu. „Myslím, že bych měl jít sám.”

„Ani náhodou.”

„Umím se o sebe postarat.”

„A kdo se postará o mě? Mám snad zůstat sedět v autě, aby na mě každý sprosťák z okolí dělal za oknem oplzlé posunky nebo ještě něco horšího?”

„Chtěla jsi sem jet, Eleno.”

„Ale s tebou! A to taky chci. Nemusíš mu říkat, kdo jsem.”

„Ty musíš prosadit svou, že?”

Usmála se na něj. „Jsem žena.”

„Takže co ještě víš o Cavallovi?”

„Jak to myslíš?”

„Neříkej mi, že jsi prověřila telefonní číslo někoho, koho jsi podezírala z účasti na vraždě, a spokojila ses jen s jeho adresou. Ale prosím tě, Eleno! Tohle je ve skutečnosti policejní stát. Záznamy se vedou o všem a o každém: daně, evidence o zaměstnání, trestní rejstřík, všechno na počítači. Vsadím se, že sis to všechno prověřila.”

„Nemám ke všemu přístup. Bez soudního příkazu ne.”

„Ale víš, jestli už byl odsouzený.”

Nic neřekla.

„Potřebuju vědět, s kým jednám, Eleno.”

„Dvakrát,” vypravila ze sebe. „Jednou za krádež, podruhé pro úmyslné ublížení na zdraví. Zapletl se do pouliční rvačky a bodl někoho nožem do zad. Je to odporný výlupek, Andy. Pořád si myslím, že bys ho měl přenechat policii.”

„To už jsme probírali. Tak jdeme?” Chapman už sahal po klice dveří, pak se zarazil. „Počkej moment.”

Z hlavního vchodu činžáku vyšel muž s oholenou hlavou, zastavil se na chodníku a rozhlédl se na obě strany ulice. Zřejmě na někoho čekal. Chapman viděl jeho obličej z profilu. Ve světle soumraku a z dálky si nemohl být absolutně jistý, zda je to muž, kterého viděl v EUR vystupovat z BMW. Ale podobnost tu byla. A výmluvné bylo, že muž měl dlouhý špičatý nos, který mu trčel z tváře jako ulomená cigareta.

Pokud někomu sedělo přízvisko Pinocchio, tak jemu.

„To je on,” řekl Chapman a sledoval, jak Pinocchio rychle přichází k pošramocenému Fiatu Uno, který zastavil vedle zaparkovaných aut. Nastoupil dozadu a fiat se rozjel ulicí. Chapman nastartoval motor a rozjel se za ním.

„Víš to určitě?” zapochybovala Elena.

Chapman přikývl. „Všimla sis na něm něčeho zvláštního?”

„Ničeho, ne.”

„Měl na sobě kabát. Vzala by sis kabát v tomhle horku?”

„Byl to jen lehký pršiplášť. Možná čeká déšť.”

„Tak proč si ho nevzal jen do ruky? Ne, on pod ním něco schovává.”

Vyjeli z města na jih, souběžně s cestou Via Ostiense, která v římských dobách vedla k přístavu Ostia v ústí Tibery. V části zvané Ostia Antica už nikdo nebydlel.

Ruiny ulic teď byly doménou archeologů a turistů, ale podél nich stále vedla silnice; v létě se po ní valil dlouhý proud zpocených Římanů, mířících k přímořskému letovisku Lido di Ostia a jeho pláži nebezpečný výlet, protože pokud by vás nezabilo vytrvalé postávání na silnici, pak by to téměř určitě dokonalo znečištěné moře.

Chapman se držel bezpečně v pozadí, mezi sebe a fiat stále pouštěl jedno nebo dvě auta. Bez přerušení jeli půl hodiny, řidič ve fiatu obezřetně dodržoval rychlost i bezpečnostní požadavky, což bylo nápadně neobvyklé u římských řidičů, kteří dopravní předpisy brali spíš jako doporučení nežli pravidla. Dojeli k odbočce a fiat zpomalil a ukázal, že odbočuje.

Chapman sjel za ním po odlehčovací silnici do moderní části Ostie. Projeli jí a vjeli na neosvětlenou cestu, která vedla k vykopávkám v antické Ostii.

Chapman tu oblast dobře znal. Rád sem jezdil v jasných jarních dnech, kdy tu bylo ticho, bloumal mezi starými budovami a sedával pod širokými korunami pinií, pozoroval ještěrky, které se slunily na kamenech, jež před dvěma tisíci let opracoval římský kameník. I v létě tu bylo dost místa, aby člověk unikl zájezdovým skupinám a jejich průvodcům, ale mimo sezónu tu bylo ticho jako v nějaké odlehlé zahradě.

Fiat zpomalil, když se blížil ke hlavnímu vchodu k vykopávkám. Elektricky ovládaná ocelová brána byla otevřená. Fiat do ní vjel a zaparkoval za řadou ostatních aut na kraji cesty, vedoucí kolem muzea.

Chapman odbočil k parkovišti před branou a vypnul reflektory. Kolem projelo několik dalších vozů, které mířily do antického města. Z aut vystupovaly temné mužské postavy a mizely do tmy.

„Vypadá to jako nějaká sešlost,” řekl Chapman a otevřel dveře. „Zůstaň tady.”

„Ne, říkala jsem ti.”

„Hned se vrátím,” přerušil ji. „Jsi žena, byla bys tady příliš nápadná.”

Kráčel ke vchodu, držel se pod stromy, lemující severní stranu parkoviště. Zastavil se a pozoroval skupinky mužů, které mlčky proudily mezi vykopávky.

Všichni měli na sobě dlouhé pláště nebo kožené bundy. Někteří nesli tašky. Chapman se otočil a vrátil se k vozu.

„Co se děje?” ptala se Elena.

„Já nevím. Dáme jim pár minut, potom se půjdeme podívat.” Sáhl do přihrádky na rukavice a vyndal 35mm fotoaparát s teleobjektivem. Zkontroloval film, položil si aparát na klín a sledoval cestu. Žádná auta už nepřijížděla. Počkal, až za branami ustaly poslední známky pohybu, pak opět vystoupil. Přehodil si kameru přes rameno a zamířil ke vchodu, Elena po jeho boku. Nemluvili. Každý zvuk by tady byl slyšet bůhvíjak daleko.

Prošli branou. Podél travnatého okraje cesty byly zaparkovány desítky aut. Jejich majitelé vybrali to místo pečlivě, bylo bezpečně daleko od hlavní silnice i případných zvědavých pohledů z domů na předměstí Ostie.

Chapman a Elena přešli kolem kiosku s pokladnou a na starou dlážděnou cestu do antického města.

Kamenné kostky pod jejich nohama byly tvrdé a nerovné, do povrchu měly vyryté výmoly, stopy po kolech kočárů a povozů. Po obou stranách trčely z půdy fragmenty zdí jako otlučené zuby. Pinie a cedry vrhaly dlouhé stíny na celý terén, který postupně kolonizoval plevel, tráva vysoká až ke stehnům a trsy divokých křovin.

Na vršku před nimi, v srdci města, stálo ještě mnoho budov, některé byly dvoupatrové, část z nich měla nedotčené střechy. Byly to lázně, chrámy a desítky horreae, skladišť k uchovávání obilí a dalšího zboží, které proudilo do Ostie pro rychle se rozvíjející hlavní město impéria o dvacet kilometrů dál proti proudu Tibery. V těchto skladech byla uložena Annona, zásoby potravin zadarmo pro zahálčivé Římany, chléb, jenž společně s hrami předcházel nepokojům mezi nespokojeným obyvatelstvem.

Cesta tonula ve tmě, neosvětlovalo ji ani městské osvětlení, ani svit měsíce, ale někde blízko, stíněno budovami, plálo slabé světlo, které stoupalo nahoru k obloze. Chapman vzal Elenu za ruku.

„Znám lepší cestu. Myslím, že bychom neměli jít po té hlavní.”

Zavedl ji do jedné z postranních uliček, pak dírou ve zdi a přes interiér zříceného domu. Obešli oplocenou oblast kolem vzácné mozaikové podlahy a prošli bránou do temné klenuté místnosti. Chapman stále držel Elenu za ruku a potmě hledal cestu.

„Kam to jdeme?” zašeptala.

„Jen pojď za mnou.”

Zastavil se, aby se zorientoval.

„Už jsi tady byl?” zajímala se Elena.

„Mnohokrát. Mám tohle město rád. Mám rád ten pocit, že jdeme po ulicích, kudy kráčeli staří Římané, kteří v těch domech kolem žili. Víš, právě tamhle” ukázal kamsi „ je bordel, ve kterém nabízeli sex s mužskými trpaslíky.”

„Přesně moje město,” podotkla Elena suše.

Zahnuli do něčeho, co mohl být tunel nebo podloubí, nad hlavami měli klenutý strop. Když se blížili ke konci, vnímali nejen slabé světlo venku, ale také hluk, jenž byl zároveň známý, a přesto těžko identifikovatelný. Elena se zaposlouchala a uvědomila si, že jsou to zvuky davu shromážděných lidí, kteří hovoří a pohybují se.

Vynořili se na čerstvý vzduch a Chapman se náhle zastavil, zatáhl Elenu zpátky do stínů a položil jí prst na rty. Jen pár metrů od nich stál muž, otočený zády k nim. Měl na sobě vysoké černé holínky, rajtky a černou košili s dlouhými rukávy a s bílým odznakem vysoko na rukávě. Na odznak dopadlo odražené světlo a Chapman rozeznal výšivku sekyry a svazku jilmových prutů: fasces, které starým Římanům symbolizovaly vojenskou a justiční moc impéria a které si později přivlastnil Mussolini jako odznak svého politického hnutí a symbol, po němž bylo pojmenováno. S černým ceremoniálním fezem opatřeným střapcem na mužově oholené lebce to byla uniforma černokošiláče, fašistického vojáka.

Chapman ustoupil zpátky do tunelu, teď věděl najisto, nač narazili. Vedl Elenu dál cestou, kterou přišli, a odbočili jinudy na nádvoří obehnané zdí. Kamenné schody vedly nahoru na fragment střechy. Chapman po nich shrbeně vystoupal a pokynul na Elenu, aby se také přikrčila. Po všech čtyřech se proplížili po střeše, přes nízký parapet na jejím okraji se podívali dolů.

Chapman zíral na scénu pod sebou s otevřenými ústy.

Na foru antické Ostie, v sevřeném vojenském útvaru bylo seřazeno velké množství mladých mužů, všichni stejně oblečeni v černých košilích s fasces na rukávech. Muselo jich být čtyři sta, možná pět set. V

čele každého šiku stál černokošiláč s vlajkou připomínající římské vexillum, čtverec černého plátna, visící z horizontální tyče. Na každé vlajce byl vyšitý orel s rozpjatými křídly a jméno a číslo útvaru. Ozdobu na konci mosazné tyče tvořil další orel uprostřed věnce a hned pod ním tabulka s iniciálami MSVN.

„Ježíšikriste,” vydechla Elena.

Chvíli zírala na ten dav, pak se sesunula pod parapet a opřela se o něj rameny. Chapman se skrčil vedle ní a sundal víčko z objektivu foťáku.

Elena na něj vrhla úzkostný pohled. „Měli bychom odtud vypadnout,” vyhrkla. „Okamžitě. Viděl jsi ty vlajky? Jsou to legie MVSN. Víš, co bylo MVSN, ne?”

„Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale.

Mussoliniho černokošilatá milice.”

„Ti dole nejsou neofašisté. Jsou to ti praví.”

„Zkusím udělat pár fotek. Nevím, jestli je tu dost světla.”

Elena otevřela pusu, chtěla něco namítnout, ale její slova zanikla v hromovém řevu černokošiláčů. Opět se s Chapmanem podívali před parapet dolů. Na druhém konci fora na schodech ke Kapitolu byla vystavěna dřevěná tribuna, zalitá světlem. Velký transparent nad ní hlásal: „Credire, Ubbidire, Combattere” Věřit, poslouchat, bojovat jedno z Mussoliniho často papouškovaných hesel a pod transparentem se jako potvrzení nekritického obdivu davů shromáždil hlouček mužů v černých košilích. V popředí, jako nepochybný vůdce skupiny, stál Césare Scarfone.

Elena vnímala jeho zvednuté ruce, jeho militaristické pózy, ale příliš ji nepřekvapilo, že ho vidí na fašistickém shromáždění. Když ovšem přejela očima další muže v hloučku, spatřila někoho, jehož přítomnost jí způsobila opravdový šok. Zhluboka se nadechla a pocítila slabou závrať. Dio, to nemůže být pravda.

Ovace umlkly, když jeden ze shromážděných útvarů černokošiláčů začal zpívat fašistickou hymnu, Giovinezza. Elena cítila, jak jí kůži vzadu na krku pokrývá studený pot. Ten zvuk, stejně jako skandování stadionu fotbalových rowdies, ji naplňoval hrůzou.

„Pojďme pryč, Andy,” zašeptala naléhavě.

Chapman měl fotoaparát připravený nahoře na parapetu, teleobjektiv namířený na jasně osvětlenou tribunu. Nacvakal několik snímků, pak se posadil vedle ní, když zpěv utichl a Scarfonův hlas zaburácel z tlampačů po obou stranách tribuny.

„Přátelé, sešli jsme se zde, abychom byli svědky znovuzrození národa. Abychom zahájili boj, v němž potřeme zrádce, kteří přivedli naši zemi na kolena.

Abychom vybudovali novou, silnější Itálii. Abychom navrátili slávu starého Říma mladým jedenadvacátého století.”

Chapman si klekl a udělal ještě desítku dalších záběrů, když Scarfone, který překřikoval dobře nacvičené reakce davu, pokračoval v řečnění, jež překypovalo nacionalismem, bigotností a nenávistí. Řeč, která mohla být pronesena v Norimberku nebo z balkonu Palazzo Venezia.

Pak, jen na okamžik, dav ztichl a cvaknutí spouště fotoaparátu zaznělo hlasitě a nápadně jako petarda.

Strážný černokošiláčů, jedna z hlídek, které stály po obvodu fóra, vzhlédl a spatřil nad parapetem Chapmanovu tvář. Varovně vykřikl, ale to varování zaniklo v náhlých ovacích davu. Chapman uchopil Elenu za ruku, rozběhli se ke schodům a klopýtali z nich tak rychle, jak to šlo. Přeběhli přes nádvoří a vynořili se z klenutého vchodu na úzké ulici. Chapman se rozhlédl na obě strany. Oba směry byly riskantní.

Otočil se doleva, vybral si cestu přes nerovný povrch.

Běželi přes výmoly, překračovali zrádné trhliny v kamenném dláždění, které v té tmě nebylo vidět.

Ohlédl se. Strážný právě přibíhal zpoza rohu fóra.

Určitě je zahlédl.

Chapman zabočil na úzkou stezku mezi dvěma budovami. Elena běžela za ním, rozpaženýma rukama se opírala o zdi po obou stranách, aby udržela rovnováhu. Před nimi se na konci uličky mihla jakási postava. Další černokošiláč. Chapman se nedomníval, že je ten muž viděl, ale nechtěl na to spoléhat. Ve zdi napravo zely díry, jak se z nich v průběhu času vydrolil stavební kámen. Chapman se protáhl jednou z nich do široké místnosti bez střechy. Hned před nimi zel široký příkop a kolem zdí vedly kamenné lavice s otvory v horních částech.

„Pozor na nohy,” zašeptal Chapman. „Ať si tu nevyvrtneš kotník.”

„Co je to tady?”

„Forica. Veřejné záchodky,” odpověděl Chapman.

„Mohlo tu sedět dvacet lidí. Tady se bohatí muži starověké Ostie scházeli a klábosili tu. Před sebou posílali sluhu, aby jim zahřál sedátko.

„Jsi úplná studnice úžasných vědomostí,” ocenila ho Elena, „jen nevím, zda je teď správná chvíle, aby ses o ně dělil.”

Vydali se přes místnost a vyšli další dírou do temné chodby. Byli v pokušení spíš zůstat tady, než opět riskovat, že vyjdou na volné prostranství, ale Chapman věděl, že v antické Ostii není žádná bezpečná skrýš.

Čím déle se zdrží, tím více černokošiláčů dostane příkaz po nich pátrat. Mají baterky a prohledají každou místnost ve městě, dokud je nenajdou.

Ve zdi nalevo zela díra. Chapman do ní opatrně nahlédl. Na druhé straně byl dvůr. Vyšplhal se do něj a pomohl Eleně. Když doskočila, zaslechli běžící kroky z ulice za dvorem. Chapman kolem ní ovinul paže a vtáhl ji do temného výklenku. Klenutým vchodem vešel muž a začal dvůr důkladně prohledávat.

Chapman zadržel dech. Elenu nepouštěl z náručí. Cítil, jak se chvěje. V dálce stále slyšeli z amplionů Scarfonův hlas, přerušovaný potleskem davu.

Shromáždění pokračovalo. Těm několika strážím by mohli uniknout, kdyby měli štěstí. Pět set nažhavených černokošiláčů bylo ovšem něco docela jiného.

Na druhé straně dvora byl další východ. Chapman a Elena opatrně vyhlédli na ulici a přeběhli do úkrytu zřícené zdi. Elena už ztratila veškerou orientaci v bludišti cest a uliček.

„Kterým směrem je auto?” vydechla tiše.

„Drž se mě,” odpověděl Chapman.

Vyšel na otevřené prostranství a jeho siluetu proti obloze zachytil jeden ze strážných, který se vynořil zpoza rohu budovy. Vykřikl a rozběhl se k němu.

Chapman a Elena letěli po ulici a vběhli do dveřního otvoru vysokého skladu. Něco prásklo do překladu nade dveřmi, odskočily z něj úlomky kamene. Elena si uvědomila, že za další vteřinu zazněla druhá rána.

Mohl to být jedině výstřel.

„Ježíši,” zamumlala nevěřícně. „Oni po nás střílejí!”

Teď se oba po kolenou odplazili do jedné z komor po straně skladiště. Vmáčkli se hluboko do temného rohu, schoulili se tam a bez hnutí sledovali dveře. Chapman cítil na tváři Elenin teplý dech. Srdce mu tepalo jako o závod, útroby se mu změnily v rosol.

Dveřním otvorem vešel černokošiláč, v pravé zdvižené ruce držel pistoli. Obešel celé skladiště, držel se těsně při zdi. Chapman zašátral rukama po zemi kolem sebe. Prsty obemkl malý kámen. Čekal. Černokošiláč se blížil, otáčel hlavou ze strany na stranu, jak se pokoušel nahlédnout do výklenků budovy. Chapman sevřel kámen v levé ruce. Pravá stále svírala řemínek fotoaparátu. Černokošiláč se octl téměř před nimi.

Chapman

hodil

kámen

doprostřed

skladiště.

Černokošiláč se prudce otočil za náhlým hlukem a v tom okamžiku se na něj Chapman zezadu vrhl, fotoaparát opsal dlouhý zlověstný oblouk. Kovové pouzdro udeřilo černokošiláče do spánku a on se zhroutil k zemi v bezvědomí.

Chapman na něj shlédl, vědom si toho, že mu Elena nahlíží přes rameno.

„Museli slyšet výstřel,” upozornila.

Běželi ke dveřím a zastavili se na prahu. Teď byly ampliony na foru tiché. Žádný další aplaus, žádné ovace. Buď bylo po shromáždění, nebo ho pozastavili, aby mohli černokošiláči dostihnout dva narušitele.

Chapman se v duchu modlil za tu první možnost, pak si ale s nepříjemným bodnutím strachu uvědomil, že jeho modlitby nebyly vyslyšeny. Po ulici se z fora vyřítily desítky pohyblivých světel baterky, za nimi temné postavy černokošiláčů. Blížili se, rozdělili se do skupinek a mizeli do labyrintu starých ulic.

Na okamžik Elenu i Chapmana ochromil strach. Pak Chapman odtrhl oči od pronásledovatelů, popadl Elenu za ruku a rozběhl se k obvodovému plotu. Drželi se blízko budov, při zdech, u všeho, co jim mohlo poskytnout nějaký úkryt. Baterky za nimi slídily sem a tam po postranních uličkách a dveřních otvorech.

Černé košile metodicky prohledávaly každý koutek a skulinu ve vykopávkách, začaly u fora a postupovaly k okraji. Ale nebude dlouho trvat a pošlou další skupinu, aby obsadila východ, a začnou prohledávat z druhé strany.

Ruiny začaly řídnout. Stále tam byly nízké zídky a osaměle skupiny sloupů a oblouků, ale neposkytovaly skutečnou ochranu před zraky pronásledovatelů.

Chapman padl na kolena, aby ho nemohli proti pozadí bledé oblohy tak snadno zpozorovat.

Elena se dotkla jeho paže. „Andy!” zalapala po dechu.

Podíval se stranou a spatřil, že mu ukazuje doleva.

Okamžitě padl k zemi a stáhl ji vedle sebe. Leželi rozpláclí na břiše a sledovali, jak se skupina čenokošiláčů řítí po ulici, která vedla k hlavnímu východu z města.

„Do prdele!” zamumlal Chapman.

„Chtějí nás obklíčit,” šeptala Elena. „Musíme se dostat k plotu.”

Chapman se zvedl na kolena. Viděl roztroušená světla baterek mezi vykopávkami a teď další hlouček u hlavního vchodu. Zavrčel motor a těžká ocelová brána uzavřela cestu.

„Zůstaň co nejvíc při zemi a drž se za mnou,” řekl.

Plížili se bludištěm zbytků budov k obvodovému plotu.

Černé košile u východu se rozmístily a zaujaly pozice, z nichž by se mohly kdykoli vrhnout mezi vykopávky.

Chapman se vmáčkl do dolíku na okraji plácku mezi ruinami. Zahleděl se směrem k plotu. Nedalo se nijak uhodnout, kam se dívají černokošiláči, ale věděl, že každé prodlení může být osudné. Museli jen doufat, že pozornost černokošiláčů se momentálně soustředila na obvod, a pokusit se o útěk. Shrbeně povstal, přeběhl přes plácek a na druhé straně se opět vrhl na zem.

Elenino tělo těžce přistálo vedle něj. Čekali nějaký výkřik, znamení, že je vypátrali, ale nic neslyšeli.

Proplížili se za nízkou cihlovou zídkou a začali se plížit po úhlopříčce k obvodovému plotu.

Terén jim přál. Byl posetý ruinami, zem byla pokryta příkopy a jámami, s hojnou vegetací. Ruce i kolena měli poškrábané a odřené, ale bolest ani nevnímali.

Soustředili se jen na to, aby se neviděni dostali k plotu.

Na ničem jiném nezáleželo.

Černé košile teď byly padesát metrů od nich, pohybovaly se v řadě od obvodu, jejich baterky propátrávaly zem. Chapman se odvážil vyhlédnout přes zídku. Mezera mezi pronásledovateli byla široká, příliš široká, než aby ji šlo spolehlivě pokrýt kuželem svitla z kapesní svítilny. To mu dávalo naději. Musí najít bod na půl cestě mezi dvěma černokošiláči a spolehnout se na to že světlo baterky je příliš slabé, aby propátralo skryté dutiny terénu.

Chapman se obrátil přímo k plotu, Elena se plížila za ním. Černé košile byly už jen třicet metrů od nich, postupovaly rychleji, než očekával. Musejí najít nějakou skrýš, jinak je dopadnou. Nad hlavami jim projel osamělý kužel světla baterky. Chapman přitiskl tvář k zemi a světlo je minulo. Po obou stranách už byli černokošiláči. Někde tu musí být díra, prohlubeň, do které by se mohli vplížit. Pak to Chapman uviděl.

Příkop přímo před nimi. Vrhl se dopředu a skulil se do příkopu. Elena se vplížila za ním a on ji vtáhl do úkrytu mělkého převisu. Leželi tam a tiskli se k sobě, zatímco světelné kužely pročesávaly půdu všude kolem nich. Pak baterky zmizely a Černé košile postupovaly dál přes vykopávky.

Chapman s Elenou zůstali ještě nějakou chvíli v příkopě. Pak se z něj vyplížili a vydali se hustým podrostem k plotu. Chapman pomohl Eleně přes plot a ona přes něj vyšplhala na druhou stranu, na silnici.

Chapman přelezl za ní a rozběhli se k autu. Nastartoval motor, věděl, že to Černé košile uslyší, ale teď na tom nezáleželo. Počkal, až ujeli po silnici tak sto metrů, pak teprve rozsvítil reflektory a šlápl na plyn. Elena si opřela hlavu o sedadlo, začal se jí vracet dech.

„Je to dobrý?” zeptal se Chapman.

Kývla. „Dio! Jakživa jsem nebyla tak vyděšená. Srdce mi tam bušilo, div se nerozskočilo.”

Položil jí ruku na koleno. „Už jsme z toho venku.” „Ti muži na tribuně se Scarfonem,” vzpomněla si Elena.

„Jednoho z nich jsem poznala. Byl vzadu, držel se stranou pozornosti. Měl kněžský kolárek.”

„Byl to kněz?” Chapman trhl hlavou. „Víš to určitě?”

„Já jsem se s ním už setkala. Je to otec Ivan Simčič a je sekretářem arcibiskupa Tomassiho. Je to ten vatikánský úředník, který byl v bytě Antonia Vivaldiho dřív než policie.”

Našli v Ostii bistro, odkud Elena zatelefonovala na ústředí carabinieri v Římě. Asi deset minut mluvila s důstojníkem ve službě a pak se vrátila do auta.

„Postarají se o to,” oznámila. „My už teď nic jiného udělat nemůžeme.”

Odjeli do Elenina bytu a Chapman tam vešel s ní. Ani o tom nediskutovali oba prostě předpokládali, že tam zůstane. Dali si napůl láhev piva z ledničky, chvíli hovořili o tom co se stalo, aby se zbavili prožitého napětí. Pak Elena odešla do koupelny a pustila sprchu.

Svlékli si zašpiněné, zpocené šatstvo a vešli do sprchového koutu spolu, vzájemně se mydlili, objímali se pod proudem vody.

Ještě nazí a mokří vkročili do ložnice. Chapman stáhl Elenu na postel a dlouze se líbali. Jeho ruka jí jezdila po kůži, dotýkala se měkkého těla, vzrušovala ji.

Přitáhla ho na sebe a obemkla ho nohama, když do ní vnikl. Pak u postele zazvonil telefon.

„Nezvedej to,” přemlouval ji Chapman.

„Může to být důležité. Zůstaň u mě.”

Natáhla se pro sluchátko a zvedla je. Chvíli naslouchala. Chapman se vzepřel na pažích, soustředil se na nahé tělo, snažil se nevnímat její hlas, který mluvil do telefonu. Po několika minutách zavěsila.

„Byli to carabinieri. Obklíčili antickou Ostii a prohledali to tam. Nikdo tam nebyl. Našli tu tribunu a světla, ale černokošiláči práskli do bot. Jejich auta taky zmizela. Důstojník ve službě říkal, že budou.”

„Eleno,” přerušil ji Chapman, „abych tě citoval: jsi studnice úžasných vědomostí, jenže nevím, zda je ta správná chvíle, aby ses o ně dělila.”

Elena se na něj usmála: „No dobře.” Objala mu záda a zabořila mu nehty do hýždí.

„Tak kde jsme to skončili?” zeptala se.

TŘINÁCT

Chapman se probudil na manželské posteli sám. Sáhl po místě vedle sebe. Ucítil ještě teplo Elenina těla.

Vylezl a natáhl si slipy a kalhoty. Když přešel do kuchyně, aby uvařil kávu, zaslechl z pracovny přes chodbu slabý zvuk Elenina hlasu.

Espreso už bylo na stole, vedle stály šálky a konvička s teplým mlékem a Elena vešla do dveří. Byla bosá, bavlněný župan měla volně uvázaný kolem pasu.

„Hmmm . na tohle bych si mohla zvyknout,”

prohodila a nalila si kávu.

„K jídlu jsem nic nenašel,” řekl Chapman.

„To proto, že tady nic není.”

Pohrábla si zcuchané vlasy. Doufala, že se umyje, učeše a trochu nalíčí než se Chapman probudí, ale překvapil ji neupravenou. On ovšem nevypadal o moc lip: neoholený, vlasy mu trčely na všechny strany, kalhoty měl zmačkané a celé od hlíny z antické Ostie.

„Mluvila jsem s důstojníkem od carabinieri,” řekla.

„Nepodařilo se jim chytit ani jednoho z těch černokošilatých parchantů.”

„Myslíš, že se hodně snažili?” zeptal se Chapman.

Carabinieri neměli pověst sympatizantů s levicí.

Elena pokrčila rameny. „Kdo ví? Pět set holohlavých banditů se dá stěží přehlédnout, ale měli spoustu času, aby se rozprchli. Carabinieri nezačali prohledávat okolní ulice a vesnice, dokud nepročesali celou antickou část Ostie.”

„Takže nedostali vůbec nikoho?”

„Zatkli jednoho z kustodů. Ten přiznal, že přijal pět set tisíc lir za to, že nechá bránu otevřenou a na ten večer se vypaří.”

„Pět set tisíc lir od koho?”

„Nikoho nebudeme moct identifikovat.” Elena si přilila do kávy mléko a napila se. „Potřebovala bych ten film z tvého foťáku.”

Chapman se na ni zadumaně zahleděl. „Vlastně nemám na vybranou, co?”

„Ne.” Krátce se usmála. „Je to důkaz. Potřebuju udělat případ proti Scarfonovi, to víš. Pomůže nám to identifikovat další osoby, které tam byly.”

„Je tu stále Bruno Cavallo,” řekl Chapman.

„Ten se propadl do země. Jeho jméno a adresu jsem telefonicky předala karabiníkům včera večer. Poslali tam auto, ale zjistili, že se nevrátil domů.”

„A co ten kněz? Jak se vlastně jmenoval?”

„Ivan Simčič. Ten už teď bude v bezpečí ve Vatikánu.”

Chapman přikývl a zamíchal zbytky kávy ve svém šálku.

„Můj film,” řekl. „Negativy si nech, ale všechny fotky mi pak dej.”

„Napíšeš článek?”

„Ne, to až budu mít celý obraz. Ale pak je budu potřebovat.” Elena se nad tím zamyslela. „Dobře.

Nechám ti je poslat.” Vstala od stolu. „Dáš si sprchu?”

Chapman zavrtěl hlavou. „Mám ji v hotelu. Musím tam stejně jít, oholit se a převléknout si kalhoty.”

„Ještě se nepřestěhuješ do svého bytu?”

„Počkám ještě den dva.”

Elena přešla do koupelny. Chapman dopil kávu a oblékl se. Elena právě vykročila ze sprchy, mokré tělo se jí lesklo, když vešel do koupelny, aby se rozloučil.

Pohlédl na ni, jak tam stojí nahá, vnímal hladké kontury jejího těla. Zahalila se do ručníku a odhodila si z tváře mokrý pramínek vlasů.

„Horní zásuvka psacího stolu v mé pracovně,”

prohodila. „Je tam rezervní sada klíčů k mému bytu.

Vezmi si je, jestli chceš.”

Pohlédl na ni. „Jsi si jistá?”

„Ne,” odpověděla. „Nejsem si jistá. Ale děsný je, že jsi takový domácí typ.”

Přistoupil k ní a objal ji, přitiskl se na vlhký zahřátý ručník. Voněla mýdlem a šamponem. Políbili se.

Chapmanovy prsty ji sjely po zádech, zvedly ručník, dotkly se kůže. Odtáhla mu ruce.

„Musím jít do práce. Ty taky.”

„Je ještě brzy.”

„Teď jsem se osprchovala.”

„Další sprchu si potom dáme společně.”

„Andy.”

Vzal ji za ruku a vedl ji ložnicí. Znovu ji políbil, ruce vklouzly pod ručník, laskaly ji. Elena tiše vzdychla.

„Stejně pracuješ až moc,” řekl.

„Panebože, ty máš na mě děsný vliv.”

Sjel ústy k jejím rtům. Zápasila s knoflíčky jeho košile, pak ji z něj strhla. Potom jí ruce sklouzly k jeho opasku a rozepnuly ho, zatímco on z ní odhazoval osušku. Padli na postel s propletenými údy a začali se vášnivě objímat.

Chapman se vyprostil a natáhl se k nočnímu stolku, aby vyvěsil telefon.

„Tentokrát žádné vyrušování,” rozhodl.

Maria Casella bydlela v chladném labyrintu ulic mezi Corso Vittorio Emanuele a Tiberou, což byl dlouhý, trojúhelníkovitý pozemek přerušovaný dlážděnými průchody a zastavěný kamennými budovami, jejichž masivní zdi se nevlídně mračily na chodce, i nezbytné hloučky zaparkovaných aut, které se vnořily do každého koutku i skuliny této čtvrti jako spící švábi.

Kdysi to bylo srdce renesančního Říma, kde kupci a řemeslníci zbrojíři, kováři, sedláři nabízeli své zboží ve stínu velkých paláců Farnese a Spadá, kde flámoval a pral se Benvenuto Cellini a kde Borgiové kuli své zlovolné pikle. Teď ta atmosféra byla potlačena necválali tu koně, v ulicích nedocházelo k soubojům a z Vatikánu k Lateránu tudy neproudily žádné papežské průvody Ale na Campo de Tiori s hojným trhem ovoce a zeleniny, výkřiky šibalských trhovců a pronikavými vůněmi koření si mohl člověk dodnes představit, jak to tady tenkrát vypadalo.

Signora Casella bydlela v horním patře nepůvabného nájemního domu na západ od Campo. Byla to solidní budova ze šestnáctého století obložená kvádry kamenů velikosti kufrů, které byly zčernalé letitou špínou a působením znečištěného ovzduší. Zvenčí se nebylo nač dívat, ale nacházela se jen kousek od městského centra, pouhých pár metrů od módních galerií na Via Giulia a což bylo důležitější uvnitř byla rozdělena na prostorné nájemní byty, takže to bylo obydlí, po kterém každý Říman toužil.

Chapman vyšel po schodech do čtvrtého patra a zazvonil na zvonek u dveří. Otočil se klíč v zámku a nad ocelovým řetězem vyhlédla ženská tvář.

„Signora Casella?”

„Ano.”

„Jmenuji se Chapman. Jsem novinář. Přítel Enza Matteiho.”

Maria Casella si ho chvíli prohlížela nervózníma, těkavýma očima.

„Přišel jsem kvůli papírům, které jste mu poslala.”

„Můžete se něčím prokázat?”

Chapman podržel před skulinou novinářskou akreditaci. Pečlivě ji prozkoumala, pak sňala řetěz a otevřela dveře.

„Promiňte, jsem trochu nervózní,” vysvětlovala, když za ním zavírala a zamykala dveře. Ruce se jí třásly.

Na rozdíl od ponurého vnějšku budovy byl byt, který obývala signora Casella, světlý a vzdušný. Chapman už byl v těchhle starých bytech a očekával akry tmavého, těžkého nábytku, děděného v rodině generaci za generací, jehož se obyvatelé bytu nikdy nevzdali.

Ale sluneční světlo, které se linulo dovnitř okny bez okenic, osvětlovalo obývací pokoj, jehož moderní minimalistický styl byl sice v rozporu se stylem budovy, ale zjevně se perfektně hodil do vysokého, vznosného interiéru. Byl zařízen jen několika kusy nábytku, uprostřed místnosti na dlážděné podlaze stála pohovka s borovicovým rámem a křeslo ve stejném stylu a na bílých stěnách visely barevné reprodukce abstraktních obrazů.

„Mohu vám nabídnout kávu?” zeptala se signora Casella.

„Děkuji vám.”

Chapman ji sledoval, jak jde do kuchyně, pak přešel k oknu. Byli dost vysoko, aby unikli stínům okolních budov. Když pohlédl k západu, spatřil sochu Garibaldiho na pahorku Janikulu a pod ní botanické zahrady, které sestupovaly v kaskádách ze svahu až k řece. Mezi střechami byl vidět roh vězení Regina Coeli Královna nebes úžasně evokující název pro ten šeredný barák, část paláce Villa Farnesina, kde renesanční bankéř Agostino Chigi jednou uspořádal extravagantní banket, při němž jeho sluhové házeli po každém chodu stříbrné a zlaté nádobí do Tibery okázalá ukázka bohatství, kterou poněkud kazil fakt, že v řece nechal umístit skryté sítě, aby poté co hosté odešli, mohl opět ty cennosti nechat vylovit.

„Jak ji máte rád?”

Chapman se otočil. „Černou, bez cukru.”

Podala mu malý porcelánový šálek a podšálek se stejným vzorem, jaký byl i na nábytku.

„Víte, že je Enzo mrtvý, že ano?” zeptal se Chapman.

„Ano, četla jsem to v novinách.”

„Znala jste ho?”

„Ne.”

„Ale poslala jste mu nějaké písemnosti.”

„Četla jsem jeho reportáže o smrti otce Vivaldiho.

Připadalo mi, že on je nejvhodnější osoba, která by je měla mít.”

Posadila se na kraj pohovky, seděla velmi zpříma, celá napjatá. Šálek kávy měla na kolenou, jedna ruka držela ouško, druhá talířek. Podle vrásek na její tváři Chapman usoudil, že jí bude asi padesát. S hubenýma nohama, pažemi jako křehké větévky a ochabující kůží na krku by se dala považovat téměř za vychrtlou. Ale měla pěkné držení těla a pohybovala se s navyklou elegancí, která v něm budila dojem, že je možná bývalá tanečnice nebo modelka.

„Předala mi je jeho vdova,” řekl Chapman. „Nejsou ale moc čitelné. Můžete mi říct, o co se jedná?”

Signora Casella zavrtěla hlavou. „Bohužel ne. Sama jsem je moc neprohlížela.”

„Myslíte, že by mohly být Enzovi nějak užitečné?”

„Připadalo mi to možné.”

„Proč?”

Lehce trhla rameny. „Nejsem si jistá. Možná proto, jaký postoj k nim měl Antonio.”

„Antonio? Myslíte otce Vivaldiho?”

„Ten mi je dal.”

Chapman poodešel od okna a posadil se do křesla.

„Dal vám je otec Vivaldi?” opakoval.

„Aby u mě byly v bezpečí, říkal. Proto jsem věděla, že jsou důležité. Nikdy předtím nic takového neudělal.”

„Vy jste byla jeho přítelkyně?”

Po krátkém zaváhání odpověděla: „Ano, dalo by se to tak říct.”

„Ale neřekl vám, co je to za písemnosti?”

„Řekl, že je pro mě lepší nevědět.”

„Proč by to dělal?”

„Myslím, že měl strach.”

„Strach? Z čeho?”

Signora Casella upila kávu. Když vracela šálek na talířek, musela ho uchopit pevně, aby necinkl.

„Řekla jste, že jste celá nervózní, signora,” pokračoval Chapman. „Ale proč?”

Pohlédla na něj. Byla to stále krásná žena. Kůže začínala poněkud vadnout, ale stavba kostí pod ní byla stále pěkná. Byla jedna z těch šťastných, které zestárnou s půvabem.

„Vy jste kolega signora Matteiho?” zeptala se.

„Ano.”

„Ale nejste Ital.”

„Pracovali jsme společně, pátrali jsme po tom, proč otec Vivaldi zemřel. Enzo byl můj přítel. Byl jsem u toho, když ho zabili.

„Můžete mi důvěřovat, signora, úplně určitě.”

Když neodpovídala, řekl jemně: „Čeho se tak bojíte?”

„Antonio je po smrti. Váš přítel Enzo Mattei je po smrti,” vyhrkla. „Copak vy se nebojíte?”

„To je něco jiného. Já jsem ve středu dění, znám rizika. Ale vy jste jen na okraji. Proč byste měla být v nebezpečí?”

Postavila šálek s podšálkem na podlahu, vstala a uhladila si sukni dlaněmi. Chapman sledoval, jak jde k oknu a vyhlíží na ulici. Nenaléhal na ni. Když je člověk tak dlouho reportérem, naučí se vycítit, kdy s ním nakonec někdo bude mluvit. Musí mu jen dát prostor.

Aniž se otočila, řekla: „Já jsem. měla k Antoniovi blízko.”

Udělala pauzu, nechala slova doznít. „Blíž než kdokoli.”

Nebylo jí vidět do tváře, ale Chapman viděl, jak jí ztuhla ramena, když se opřela o okenní římsu.

„Já vám asi nerozumím, signora.”

Otočila k němu hlavu, pak tělo. „Ten den, kdy zemřel, byl odpoledne tady.”

„Odpoledne? Já myslel, že jel do Vatikánu.”

Signora Casella se zatvářila udiveně. „O tom jste věděl? Ano, byl na cestě do Vatikánu, když se tu zastavil. Spěchal. Dole na něj čekalo taxi. Přinesl obálku s těmi papíry. Řekl mi, abych mu je někam bezpečně schovala.”

Kráčela zpátky od okna a podpatky jejích střevíců klapaly na mramorové dlažbě.

„Zdržel se tady jen chvilku. Dala jsem obálku do zásuvky a zapomněla na ni. Až později, potom. co se to stalo. jsem si na ni vzpomněla. Vytáhla jsem ty papíry a podívala se na ně. Většina z nich byla nečitelná, ale na jednom z nich byla jasně vidět hlavička Vatikánu. Proto jsem je poslala vašemu příteli.”

„Proč jste je nedala policii?”

„Policii?” Pohrdavě se ušklíbla. „Kdyby Antonia zabili neofašisté, policie by byla poslední, koho bych žádala, aby to vyšetřoval.”

„Vy věříte, že to byli neofašisté?”

„Já nevím.”

„Vyhrožoval někdo otci Vivaldimu?”

„Ne.”

„Jste si tím velmi jistá.”

„Řekl by mi to. Říkal mi všechno.”

Chapman zíral do svého šálku od kávy a přemítal, jak formulovat další otázku.

„Signora,” ozval se nakonec, „mohu se vás zeptat na něco velmi osobního? Doufám, že se neurazíte. Když jste říkala, že jste měla k otci Antoniovi velmi blízko, co přesně jste tím myslela?”

Zvedl oči k její tváři, zapátral v jejím výrazu po stopách hněvu. Ale zdálo se, jako by se jí při té otázce téměř ulevilo. Klesla do rohu pohovky a opřela se o polštáře, poprvé od té doby, co Chapman přišel, se uvolnila.

„Antonio a já jsme byli milenci,” řekla flegmaticky.

„Už pět let.”

Ticho, které následovalo, bylo tíživé, dusivé. Chapman odolal pokušení vyplnit ho nějakou replikou.

„Vypadáte šokované,” poznamenala signora Casella.

„Ne, nejsem v šoku. Možná jen překvapený.”

„Antonio byl kněz. Ale byl to také muž. Stává se to.”

Chapman přikývl. Věděl, že to v Itálii není nic neobvyklého. V náboženství, podobně jako v jiných oblastech Italové vykazovali světskou toleranci k lidským slabostem. Tady byl domov katolicismu, ale přesto, možná právě proto, byli domorodci nejméně dogmatičtí, pokud šlo o lpění na každičké zásadě víry.

Proč jinak by přijali potraty, proč byla italská porodnost nejnižší v Evropě, bez ohledu na širší katolickou obec, proč jinak by tolik lidí, kteří hlásali příslušnost k církvi, tak málo dbalo jejích omezujících příkazů?

„Antonio byl nezávislý myslitel,” řekla signora Casella. „Věřil, že díky našemu vztahu bude lepším knězem. Nepovažoval to za hřích. Zavázal se k celibátu, což znamená neoženit se, není to slib naprosté zdrženlivosti. Snadno se to plete.

Můj muž zemřel před deseti lety na rakovinu. Antonio byl přítel naší rodiny. Pomáhal mi v posledních měsících mého muže a poté mi poskytoval útěchu v mém žalu. To je rozdíl oproti tenkrát a dnes. Milovala jsem za celý svůj život dva muže. Když zemřel můj muž, mohla jsem se k té lásce a své ztrátě hlásit. V

Antoniově případě to všechno musím snášet mlčky a v osamění.”

Chapman tomu rozuměl. Nikdy nebylo snadné být milenkou. Ty jsou vždycky v ústraní, a ještě víc, dojdeli k úmrtí. Ovšem pokud jde o kněze, musela být úplně neviditelná.

„Když je někdo na smrt nemocný, máte celé měsíce na to, abyste se připravili na konec,” pokračovala. „Máte čas říct mu věci, které by člověk nikdy předtím neřekl.

Duševně se na to soustředíte. Ale s Antoniem na nic takového nebyl čas. Vyměnili jsme si pár spěšných slov a to bylo všechno. Naše poslední slova byla bezvýznamná. Zjišťuju, že je těžké se s tím smířit.”

„Pak už vám nezavolal, nezastavil se tu?”

„Ne. Byl vždycky diskrétní. Chodil sem dvakrát nebo třikrát týdně. Museli jsme být opatrní.”

„Byla jste někdy v jeho bytě?”

„Nikdy.”

„Víte, proč byl to odpoledne povolán do Vatikánu?”

„Povolán? Neposlali pro něj. Sám si sjednal schůzku.”

„Ano? As kým?”

„S arcibiskupem Tomassim.”

„Neřekl vám, oč při té schůzce půjde?”

„Ne, neřekl.”

„Mělo to nějaký vztah k těm písemnostem?”

„Antonio mi to neřekl, ale.”

„Ale vy jste si myslela, že ano?”

„Ano.”

„Děkuji vám, signora. Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.’

„Jsem ráda, že jsem vám mohla nějak pomoci. Antonio byl obdivuhodný muž. Chci, aby za jeho smrt někdo pykal,” prohlásila Maria Casella.

Venku ho udeřilo do tváře vedro, jako by otevřel dvířka pece. Došel pěšky ten kousek k řece, stoupl si do stínu platanu a zahleděl se dolů přes kamennou zídku do líné vody Tibery. Za ním, po třídě Lungotevere pulzovala doprava, zplodiny ho škrábaly v krku. Antonio Vivaldi měl mnoho skvělých vlastností jako muž i jako kněz. Ale Chapman si nemohl pomoci nejobdivuhodnější mu připadalo, že měl odvahu milovat ženu.

Elena byla nervózní. Uvědomovala si všechny známé symptomy: počínající žaludeční nevolnost, vlhkost dlaní a zátylku, lehká dusnost, díky níž bylo denní vedro ještě nesnesitelnější. Byla na ten pocit zvyklá.

Takhle se cítila pokaždé, když měla čelit křížovému výslechu nebo oslovit některého z konzervativnějších soudců Tribunále, kteří nesouhlasili s ženskými prokurátorkami a spatřovali své poslání v tom, aby je odkázali do patřičných mezí.

Ale tentokrát šlo ještě o něco jiného. Bylo to víc než jen nervozita. Zmasakrování její kočky i honička ve vykopávkách Ostie v ní poprvé za její kariéru vzbudily pocit osobního ohrožení. Cítila se v nebezpečí. Cítila, jako by ji každý krok ve vyšetřování vedl hloub a hloub do temného lesa, kde neviděla ani cestu, ani nepřátele číhající mezi stromy. Měla vrozenou neústupnost, přirozenou houževnatost, která ji v minulosti provedla většinou krizí v zaměstnání i v životě. Ale otřáslo jí vědomí, že tentokrát ji události pouze neznervózňují, ale doopravdy děsí.

„Signor Guarnieri bude za chvíli u vás.”

Elena se otočila na unylou blondýnu, která seděla za dlouhým stolem se skleněnou deskou v recepci.

„Děkuji vám.”

Elena dokončila zběžnou prohlídku obrazů na stěnách místnosti. Byly to moderní oleje a akryly, většinou jen neurčité cákance barvy na čistém pozadí plátna.

Provedení rámů vyžadovalo víc umění než samotná malba obrazů, ale Eleně bylo jasné, že stály malé jmění. Fausto Guarnieri měl pověst sběratele, pověst založenou ani ne tak na kvalitě jeho obrazů, jako na tloušťce jeho peněženky.

Dívala se na obrazy, ale nevnímala je. Mysl měla příliš zaujatou nadcházející schůzkou. V duchu znovu procházela všechna fakta a nacvičovala si, co řekne Césaru Scarfonovi a jeho právníkovi. Zjistila, že je nemožné, aby zůstala nehybně sedět. Chtělo se jí vyběhnout na ulici a vypustit přebytečnou energii, která pulzovala jejím tělem, rozptýlit úzkost, která ji zevnitř stravovala.

Ukázalo se, že Scarfona, jak očekávala, půjde velmi těžko k něčemu dotlačit. Arogantní, vyhýbavý, pohrdavý k prokurátorům přímo odmítl přijít na prokuraturu k výslechu. Elena, která si dobře uvědomovala, na jaké rafinované hry je politik Scarfonova formátu a jeho podlosti zvyklý, neměla v úmyslu setkat se s ním na jeho území, buď ve sněmovně poslanců, nebo v kancelářích jeho politické strany, takže přistoupila na kompromis a souhlasila se schůzkou v kanceláři jeho právníka blízko Montecitoria.

Už tady čekala deset minut. Nepochybovala o tom, že to byla schválnost primitivní ukázka neúcty, která ji měla pokořit, a připomenout jí, s kým jedná.

Rozzlobilo ji to, ale byla rozhodnuta nedat to najevo.

Při tomhle jednání bude vystupovat tak chladně a bez emocí, jak jen to půjde.

„Dottoressa Fiorini, omlouvám se. Prosím, pojďte dál.”

Fausto Guarnieri stál v otevřených dveřích své kanceláře. Vysoký, s hladkými vlasy sčesanými dozadu z nízkého čela nad nádherným orlím nosem, byl ztělesněním patricijských právníků, kteří řídili Řím od jeho založení. Ustoupil, aby nechal Elenu vejít, pak za ní zavřel dveře.

Kancelář měla tichou nábožnou atmosféru kaple: tlumené osvětlení, silný koberec a okna s dvojitými skly, která tlumila hluk zvenčí, těžký dubový stůl před hlavní zdí jako oltář. Elena napůl čekala tichý zvuk varhan hrajících Bacha v jednom z temných rohů. Ale při pohledu na Guarnieriho zevnějšek, jeho drahý oblek a hedvábnou kravatu, jeho naleštěné boty a pěstěné ruce jí bylo jasné, že tento chrám není zasvěcen Bohu, ale Mamonu.

„Prosím, posaďte se.”

Teprve když si Elena odložila kufřík, aby se posadila, všimla si Césara Scarfona zabořeného ve vysokém koženém křesle na jedné straně stolu. Měl na sobě lehký šedý oblek a perlovou vázanku, která zdůrazňovala temné opálení jeho tváře a rukou.

Neudělal žádný pokus nějak vzít na vědomí její přítomnost, choval se k ní přezíravě jako ke služce nebo obtížnému hmyzu. Elena překřížila nohy a přinutila se čekat. Ať udělají první tah oni.

„Takže, dottoressa,” řekl Guarnieri a vytáhl svou židli zpoza stolu, „tady nás máte.”

Měl hluboký, přesvědčivý hlas, který používal jako cirkusový hypnotizér, jenž uvádí publikum do transu.

„Můj klient je velmi zaneprázdněný člověk,” dodal, když Elena neodpovídala.

Pohlédla na Scarfona. Ten nahodil výraz nejvyšší znuděnosti, prohlížel si nehty a občas obrátil oči ke stropu v jednom z těch divadelních gest, které tak účinně používal na politickém pódiu.

„To určitě,” souhlasila. „To jsme všichni.”

„Takže bychom mohli přejít k věci,” řekl Guarnieri a v jeho tónu se objevil náznak podrážděnosti.

„Kdykoli bude signor Scarfone připraven,” odpověděla Elena vlídně.

Čekala. Neměla v úmyslu pokračovat, dokud jí poslanec nebude věnovat plnou pozornost.

Pohlédl jí poprvé do očí. „Jsem připraven,” ucedil. „O

co tady vůbec jde?”

„Zúčastnil jste se včera večer v Ostia Antica politického mítinku,” řekla Elena.

„Jak to víte?”

Ignorovala

jeho

úhybný

manévr.

„Kdo

to

organizoval?”

„Co je vám do toho, co dělám?”

„Můžete potvrdit, že jste tam byl?”

„Dottoressa Fiorini,” vmísil se úlisně Guarnieri, „můj klient vám nemůže pomáhat, dokud mu přesně neřeknete, proč se tak zajímáte o jeho činnost.”

Elena nespouštěla oči ze Scarfona. „Jste si vědom toho, že to bylo ilegální shromáždění?”

„Ilegální?” Scarfone výsměšně zvedl obočí. „Od kdy jsou politické mítinky v Itálii ilegální?”

„Ostia Antica je chráněné místo archeologických vykopávek Ke konání jakékoli akce tam potřebujete povolení. To povolení jste nedostali.”

Scarfone se krátce nevěřícně zasmál. „Proto jste mě sem dnes odpoledne přivlekla? Ptát se mě na nějaké triviální povolení? Panebože, to nemá pubblico ministero nic lepšího na práci?”

„Organizoval jste to shromáždění?”

„Ne.”

„Ale vaše strana ano?”

„Jestli to musíte mermomocí vědět, organizovali to nějací nadšení vlastenci, kteří mě požádali, abych tam promluvil.”

„Jací nadšení vlastenci?”

Scarfone vrhl výmluvný pohled na svého právníka.

„To je směšné. Pověz jí to, Fausto.”

Guarnieri se na Elenu nesouhlasně zamračil. „Marníte svůj čas, dottoressa. Když jste uspořádala tuhle schůzku, přesvědčovala jste nás, že půjde o velmi důležité záležitosti. Stěží si mohu myslet, že nesrovnalost kolem nějakého povolení spadá do této kategorie.”

Elena se k němu otočila, aby si ho pozorně prohlédla.

Málokdy se v normálním běhu své práce setkávala s právníky s takovým rodokmenem. Příležitostně se setkávala s kolegy nebo známými svého otce, s váženými, úspěšnými advokáty, jejichž privátní praxe kvetly díky nákladným tajemným machinacím s italským právním systémem. Ale Guarnieri byl jiná třída, příslušník privilegované elity, která se hladce pohybovala mezi světem politiky a práva. Člověk bez zásad nebo konkrétního politického přesvědčení, promazával soukolí sponzorství i korupce, které řídilo italský stát, a byl opilý mocí, již mu to přinášelo.

„Bohužel tady nejde jen o povolení,” prohlásila Elena.

„Je třeba vzít v úvahu jiné, mnohem důležitější věci.”

„Například?” zeptal se Scarfone.

Elena zvedla kufřík a s klapnutím ho otevřela na klíně.

Vytáhla velkou kancelářskou obálku, položila ji na stranu a kufřík opět zavřela. Nespěchala. Tenhle rozhovor měla pod kontrolou. Ti dva muži, přes svou sebevědomou aroganci, budou muset přijmout program schůzky, který stanovila ona.

Otevřela obálku. Uvnitř byla tlustá složka zvětšených černobílých fotografií z filmu, který Chapman nafotil v antické Ostii. Nechala je vyvolat v policejních laboratořích hned dnes ráno. Teď je měla na koleně.

Scarfone se naklonil v křesle dopředu, aby viděl, co je to za fotky.

Elena se k němu otočila. „Ti nadšení vlastenci, o kterých jste se zmínil vám neřekli, na jakém druhu shromáždění máte promluvit?”

„Na jakém druhu shromáždění?” opakoval Scarfone a pohledem sjel ke svému právníkovi.

„Ano. Museli vám říct, co tam bude za publikum.”

„Tím si nejsem jistý.”

„Ale jděte, Onorevole, jste přece politik. Vy míváte proslovy, aniž byste předem věděl, kdo vás přijde poslouchat? To se mi nechce věřit.”

„To ukazuje, že se nevyznáte v politice,” odpověděl netrpělivě Scarfone. „Jak mohu vědět předem jak může někdo vědět kdo se objeví na veřejném mítinku?”

„Říkáte, že to byl veřejný mítink? V Ostia Antica, a pozdě v noci? Kde to bylo publikováno? Kde byly plakáty, inzeráty v novinách ohlašující, že se to bude konat?”

„Propagace té akce nebyla moje věc.”

„Takže kdo tam byl?” naléhala Elena. „Musel jste je vidět, když jste mluvil.”

„Kam tohle všechno vede?” zeptal se Guarnieri popuzeně.

„Musel jste si být vědom, že hovoříte k ilegální soukromé armádě,” řekla Elena.

Scarfone se těžce opřel v křesle. „Nevím, o čem to mluvíte,” prohlásil, „ale neznělo to přesvědčivě.

Guarnieriho tváří se mihl polekaný výraz. Potom se opřel hubenými lokty o desku svého psacího stolu a zahleděl se hněvivě na Elenu.

„To je závažné obvinění, dottoressa.”

„Já vím.”

„Máte nějaké důkazy, které by je podpořily? Protože jestli je nemáte, varuji vás.”

„Avvocato,” přerušila ho Elena, „nechtě si své rozhorlení pro ty, na něž může udělat dojem. Na mě plýtváte dechem.”

Rozložila fotografie na právníkův stůl.

„Myslím, že jsou velmi přesvědčivé, že?”

Opřela se na židli a sledovala, jak se mění Guarnieriho výraz, když si prohlížel fotografie. Právník pohlédl na Scarfona, ústa se mu zúžila v štěrbinu. Tohle neočekával.

„Myslím, že byste se na ně měl také podívat,” vybídla Elena Scarfona.

„Proč? Mě se přece netýkalo, kdo tam byl. Nemohu prověřit každého, ke komu mluvím.”

„Dovolte mi, abych vám to shrnula. Byl jste požádán, abyste promluvil na mítinku. Když jste si stoupl na tribunu, musel jste přece vidět, kdo jsou vaši posluchači. Nelze si to splést: jsou to legie černokošiláčů, mnozí z nich jsou ozbrojení, seřazení do útvarů. Musel jste vědět, že je to ilegální shromáždění soukromé armády, tak proč jste k nim mluvil? Proč jste neodešel a nezatelefonoval policii, což by považoval za svou povinnost každý občan dbalý zákonů, natož pak poslanec parlamentu?”

„Černokošiláči? Jací černokošiláči?”

Elena zvedla jednu fotografii a podržela ji Scarfonovi před nosem.

„Tohle mi připadá jako uniforma černokošiláčů. Vám ne?”

„Byla tma,” odvětil Scarfone vztekle. „Svítily mi do tváře silné reflektory. Nemohl jsem vidět každého, kdo tam byl.”

„Čekáte, že vám to budu věřit?”

„Vy mi tvrdíte, že jsem lhář?” Teď byl v defenzivě a pokoušel se zakrýt svou nejistotu agresivitou.

„Tvrdím vám, že každý člověk s normálním zrakem by si musel všimnout vojenských útvarů, do kterých se ten dav zformoval. Rozhodně však nemohl přehlédnout vlajky v čele každého útvaru.”

Vzala další fotografii. „Je těžké nevšimnout si těch vlajek. Nebo obrazů na nich orlice, čísel legií a jmen.

Vy víte přesně, ke komu jste mluvil.”

Scarfone se vyklonil dopředu ze svého křesla, tvář měl zkřivenou hněvem. „Dávejte si pozor na to, co mi říkáte!”

„Vyhrožujete mi, signore Scarfone?”

Guarnieri zvedl ruku. „Myslím, že bychom teď měli tuto diskusi ukončit. Máteli další otázky, dottoressa, navrhuji vám, abyste mi je poslala písemně.”

Scarfone si vyhrnul rukávy saka, jako by se připravoval k boji. Jeho nažloutlá kůže se leskla potem a těžce dýchal. Přistoupil blíž k Eleně. Ucítila jeho příliš sladkou vodu po holení.

„Jak se opovažujete přijít sem a osočovat mě,” vyřkl jedovatě. „Dovolte, abych vám připomněl, že jsem volený zástupce sněmovny poslanců. Nemůžete se mě dotknout. A víte to.”

„Signor Scarfone,” zasáhl příkře Guarnieri, „musím vám poradit, abyste zůstal zticha.”

Ale Scarfone ho ignoroval. Rukou smetl fotografie ze stolu. Násilnická podstata jeho povahy prolomila vrstvy naučené kulturnosti, takže se odhalila všechna jeho primitivní sprostota.

„Ty fotografie nemají žádný význam. Jak můžu vědět, že to nejsou padělky, které vyrobili moji nepřátelé, aby mě zdiskreditovali? Jak můžu vědět, že to není jen další trapný pokus vyhodit mě ze sedla?”

„Mám dva svědky, kteří celou věc viděli,” podotkla Elena. „A věřte mi, že jsou stoprocentně spolehliví.”

Guarnieri se zvedl od stolu a vstoupil mezi ně.

„Schůzka je u konce. Nemáme už co dodat.”

„Kdo organizoval to shromáždění?” naléhala Elena, nespouštějíc pohled ze Scarfona. „Tak mi to povězte!

Kdo ty černokošiláče vybavil zbraněmi a uniformami?

Potřebuji odpovědi!”

„Musím vás požádat, abyste odešla, dottoressa,” řekl Guarnieri, zatímco sbíral fotografie ze země.

Scarfone se uklidnil. Upravil si vázanku a sako, opět se změnil v uhlazeného politika. „Nemám co dodat,” řekl ležérně.

„Chci jejich jména,” pokračovala Elena nezastrašeně.

„Víte kde mě kontaktovat.”

„To se načekáte!” odsekl Scarfone. „Pokud jde o mě, tahleta záležitost skončila.”

„Naopak,” odvětila Elena. „Teprve začíná.”

ČTRNÁCT

Chapman se chvíli zdržel na březích Tibery poblíž bytu Marie Caselly, pak se pěšky vracel středem města, zabraný do přemýšlení. Když se dostal ke svému stolu v Stampa Estera, vyhledal číslo Compassione a zavolal Giuliettu Ricci. Vzpomněla si, kdo je, ale připadalo mu, že není příliš ochotná bavit se s ním.

„Kancelář už je zase otevřená?” ptal se Chapman.

Snažil se o povrchní konverzaci.

„Ano, policie už tu skončila před dvěma dny. Chtěl jste něco?”

„Ten den, kdy jsme spolu mluvili v kavárně na druhé straně ulice. Pamatujete si?”

„Ano.” Teď byla ve střehu. „Lituju, ale nemůžu vám o otci Vivaldim povědět nic dalšího.”

„Říkala jste, že šel za někým do nemocnice ten den, kdy zemřel. Dopoledne. Znáte jméno toho pacienta?”

„Lituju, ale momentálně mám moc práce.”

„Nic jiného nechci. Už vás nebudu obtěžovat, signora.”

„Patrně je to někde v diáři. Určitě jsem si to zapsala.

Ale mám teď na práci jiné věci.”

„Počkám. Opravdu bych moc ocenil tu informaci teď hned. Pak vám nebudu muset volat zpátky.”

Slyšel, jak na druhém konci drátu zhluboka vzdychla.

„No dobře, podívám se, jestli to najdu.”

Chapman čekal, čmáral si do bloku před sebou. Kolem přešel jeden z dalších zahraničních korespondentů, mířící ke svému stolu. Chapman vzhlédl a opětoval jeho pozdrav.

„Ano, je to tady. haló?”

„Ano, signora?”

„Jmenuje se Roberto Ferrero.”

„V jaké nemocnici byl?”

„Santo Stefano.”

„To je ta za Villou Ada?”

„Ano.”

„Nevíte, proč ho byl otec Vivaldi navštívit?”

„Ne, nevím. I kdybych to věděla, byla by to důvěrná informace. Myslela jsem, že chcete vědět jen jeho jméno!”

„To je pravda,” přitakal Chapman. „Navštívil ho už někdy předtím?”

„Signore Chapmane, už vám nic neřeknu. Otec Vivaldi navštěvoval hodně lidí v nemocnicích. Někteří byli jeho farníci, jiné nikdy předtím neviděl. Telefonovali nám sem lidé, kteří ho chtěli vidět. Byl to patrně nejznámější kněz v celém Římě. Třeba někdo chtěl kněze a neměl svého, takoví lidé často žádali otce Vivaldiho. Nevím o tom, že by někdy někoho odmítl.

A teď opravdu musím pokračovat v práci. Hezký den.”

Linka ohluchla. Chapman položil sluchátko a našel číslo nemocnice Clinico Santo Stefano v seznamu.

Podle jména a pověsti ji znal, ale nikdy tam nebyl.

Byla to jedna z těch diskrétních, drahých soukromých nemocnic, jež využívali politici a bohatí podnikatelé, kteří v Itálii stejně jako v jiných zemích oceňovali výhody

státního

zdravotnictví,

oddanost

a

profesionalitu jeho zatíženého personálu, ale nepřijímali jeho služby. Ne, že by jim to někdo zazlíval, rizika italského zdravotnictví byla legendární.

Když Chapman prvně přijel do Itálie, bylo mu řečeno jedním starým kozákem ze zahraniční redakce a nebylo to žertem že nejlepší nemocnice v Římě je letiště Fiumicino. Když člověk onemocněl, prostě sedl do letadla a odletěl se léčit někam kamkoliv jinam.

Roberto Ferrero, ať to byl kdokoli, měl očividně peníze, protože za několikadenní pobyt na Clinico Santo Stefano přišel téměř bez pár drobných na milion lir, což byla několikaměsíční mzda průměrného manuálního pracovníka.

Chapman vytočil číslo nemocnice a přepojili ho do kanceláře správce. Vysvětlil, že je starý přítel pana Ferrera a právě se doslechl, že onemocněl. Takže teď telefonuje, aby zjistil, jak je na tom. Rozhostilo se rozpačité ticho, načež mu tiše hovořící žena se zdvořilým, velmi starostlivým tónem osoby, která je zvyklá jednat s velmi bohatými lidmi, sdělila tu špatnou zprávu.

„Signor Ferrero? S politováním vám musím sdělit, že signor Ferrero před týdnem zemřel.”

„Zemřel?”

„Vím, že to pro vás musí být šok. Ale jeho zranění byla bohužel velmi vážná. Upadl do komatu a už se z něj neprobral. Je mi to velmi líto.”

„Jaká zranění?” zeptal se Chapman a pak pozorně naslouchal, zatímco mu správkyně popisovala, jak signora Ferrera u něj doma někdo zmlátil a způsobil mu vážné rány na hlavě.

„Byl ke konci téměř při vědomí,” pokračovala. „Dělali jsme si naděje, že by se mohl úplně vzpamatovat, ale.” Nechala konec věty viset ve vzduchu.

„Kdy to bylo?” zeptal se Chapman.

„Promiňte, musím se podívat do kartotéky na přesné datum.”

Když se vrátila k telefonu, řekla mu, že k tomu přepadení došlo osmého června. Signor Ferrero byl přijat ve stejný den odpoledne a zemřel o čtyři dny později, 12. června večer. Chapman si napsal ty údaje do svého bloku. 12. června. Ten den zemřel i Antonio Vivaldi.

Chapman správkyni poděkoval za její pomoc a zavěsil.

Pak opustil svůj stůl a ušel ten kus ze Stampa Estem do kanceláří Enzových novin, kde měl vyjednáno, že může používat výstřižkovou službu.

Hledal v kartotékách jméno Roberto Ferrero a našel útlé lepenkové desky jen se dvěma malými novinovými výstřižky. Jeden byl krátké oznámení o úmrtí, kde byla pouze zaznamenána fakta o jeho odchodu: jméno, věk, nemocnice, kde zemřel. Druhý byl delší článek o přepadení, kvůli němuž ho přijali do San Stefana. Identita útočníka a okolnosti přepadení byly neznámé. Policie věděla s jistotou pouze to, že osmaosmdesátiletý Ferrero byl nalezen v bezvědomí na podlaze své pracovny svou hospodyní, byla to jakási signora Potesta. Na tváři měl krev z hluboké rány na spánku a poblíž ležel zkrvavený pohrabáč, kterým byla zjevně způsobena zranění. Nebyly zjištěny žádné známky vloupání a nic zřejmě nebylo ukradeno, takže motivy útoku byly nejasné. Signor Ferrero, který tu byl popsán jako obchodník na penzi, žil tichý život v ústraní. Podle hospodyně neměl téměř žádné návštěvy a zřídkakdy opouštěl prostory svého domu a zahrady.

Chapman si poznamenal adresu a odešel pro vůz. Jel na jihovýchod od města do Albánských vrchů, byl to lem starého sopečného kráteru ve tvaru podkovy. Byl vinicí Říma a chladivým útočištěm pro ty z jeho občanů, kteří byli dost bohatí, aby si mohli dovolit víkendový dům. Po zalesněných svazích byly rozesety Castelli Romani, stará města, tvořící před dvěma tisíci let opevnění Latinské ligy. Tato města, ačkoliv byla mohutně bombardována během bojů o Řím v roce 1944, byla stále atraktivními cíly výletníků, hledajících únik před úmorným vedrem hlavního města.

Chapman už během let navštívil většinu z nich, v létě vyjel z Říma, aby v chladu vinného sklípku popil Frascati, nebo se procházel po břehu některého z kráterových jezer, která v tváři krajiny vypadala jako obrovské oční důlky.

Dům Roberta Ferrera stál na okraji Castel Gandolfa, malebného přelidněného městečka, v němž měl svůj letní palác papež. Byl větší, než Chapman očekával.

Byla to velká elegantní kamenná vila schovaná před silnicí za vysokou cihlovou zdí. Hned za ocelovými vraty byla vrátnice a od ní se k verandě domu vinula štěrková cestička mezi trávníkem hladkým a zeleným jako kulečníkový stůl. Chapman studoval budovu přes spršku vody z postřikovačů, které zásobovaly vláhou pěstěný trávník. Okenice byly zčásti pootevřené, skleněná okna vpouštěla dovnitř vzduch. Dům vypadal stále obydlené, přestože byl jeho majitel mrtev. U

předního vchodu byl zaparkovaný nakladaček, na jehož kabině bylo šablonou vyvedené jméno zahradnické firmy a odněkud zpoza vysokých keřů přicházel přerušovaný zvuk křovinořezu.

Chapman stiskl zvonek na sloupku u brány, a čekal, až se v mřížce interkomu ozve hlas a zeptá se ho, co si přeje. Ale to se nestalo. Zámek na bráně tiše cvakl a brána se otevřela, takže mohl vejít. Prošel kolem vrátnice a pak kráčel dál po příjezdové cestě. Slunce už bylo vysoko a pálilo do odhalené kůže jeho rukou i obličeje. Byl v pokušení vkročit na trávu a do chladné mlhy postřikovačů, ale na schodech vily se objevila žena, a to ho od toho úmyslu odradilo. S tázavě svraštěným obočím sledovala, jak přichází.

„Vy nejste signor Locatelli,” obvinila Chapmana, když se před ní zastavil.

„Ne.”

„Čekala jsem signora Locatelliho. Jste z realitní kanceláře?”

„Bohužel ne.”

Vysvětlil jí, kdo je. Žena pokrčila nos a Chapman díky dlouhým zkušenostem poznal první známky alergie na novináře, která, nebudeli jednat rychle, povede k jeho rychlému vypuzení z objektu.

„Vy musíte být signora Potesta,” řekl. Měla robustní postavu a výhružný pohled slibující, že se nehodlá zabývat nesmysly, což byla univerzální značka ředitelek, nemocničních sester a hospodyní. Chapman věděl, že bude hluchá k jakémukoli pokusu o podplacení nebo lichocení, což ovšem neznamená, že nemá nějakou slabou stránku, kterou by mohl využít pro své cíle.

„Četl jsem o vás v novinách,” prohodil. „Muselo to být strašné, najít signora Ferrera takhle. Strašné. Doufám, že příliš neobtěžuju, ale chtěl bych vědět, zda byste si o tom přesto nechtěla popovídat?”

Pohlédla na něj podezíravě. „Popovídat?”

Chapman přikývl. „Nikdo jiný to nemůže vidět tak osobně jako vy. Možná byste mi mohla pár minut věnovat? Jen si krátce pohovořit, možná bychom udělali pár fotek, kdyby vám to nevadilo.”

„Fotek?”

Lehce se napřímila, opravdu zaujala jinou pozici při pouhé zmínce o fotografování. Jedna ruka se zvedla k vlasům, nenápadně je upravila.

„To je krásný dům. Staráte se o něj sama?”

Chapman začal stoupat do schodů, nenucené s ní rozprávěl, zajímal se o to, jak žije. Byla to forma lichocení, o níž věděl, že by mohla odzbrojit i velmi nepřátelskou zpovídanou osobu.

„Ten dům je na prodej, že?” prohodil a nahlédl otevřenými dveřmi dovnitř. „To je pravý mramor? To je pozoruhodné. Mohu.?”

Vešel do vstupní haly a prohlížel si široké schodiště a naleštěnou kamennou podlahu.

„Neprovedla byste mě po domě? Nezdržím vás dlouho.

A můžeme si povídat při tom.”

Hospodyně se nad tím zamyslela, pak pokrčila rameny.

„Proč ne. Už jsem tu prováděla spoustu jiných lidí.”

„Bydlel tu jen pan Ferrero a vy?”

„Já ovšem bydlím v domku,” oznámila signora Potesta poněkud upjatě.

„Jistěže.”

Prošli do prostorného obývacího pokoje. Mramorové podlahy pokrývaly drahé koberce, na stěnách visely obrazy ve zlacených rámech a zařízení tvořil starožitný nábytek, který působil, že byl zakoupen spíš jako investice než pro pohodlí. Na Chapmanův vkus byl příliš dokonalý, příliš udržovaný, ale jeho honosnost byla působivá.

„Vím, že pan Ferrero byl penzionovaný obchodník,”

řekl. „S čím vlastně obchodoval?”

„To vám tedy nepovím,” odpověděla hospodyně. „Byl to velmi rezervovaný člověk. Co jsem ho znala, nikdy toho moc nedělal. Myslím, že nadělal peníze ještě v mládí a brzy odešel na odpočinek. Měl válečnou výsluhu, ale to by mu zřejmě na tohle všechno nestačilo.”

„Výsluhu? On byl voják?”

Signora Potesta kývla. „Nikdy o tom nemluvil. Ale ta penze mu přicházela každý měsíc až do jeho smrti. Vy se o něj hodně zajímáte?”

„Zemřel za podezřelých okolností. Čtenáři novin mají rádi záhady. Neviděla jste jeho vraha?”

„Ne. Byla jsem ve městě na nákupech. Když jsem se vrátila, našla jsem ho ležet na podlaze v tratolišti krve.”

„Tady někde?”

„Ne, v jeho pracovně.”

„Mohu se tam podívat?”

„Není tam nic k vidění.”

Chapman otevřel dveře do jedné místnosti, byla to zjevně jídelna. Uprostřed stál dlouhý naleštěný stůl s dvanácti židlemi. Chapman si zkusmo představil starého Roberta Ferrera, jak tady jí sám.

„Vy jste mu vařila?” zeptal se.

„Ano.”

„Měl někdy společnost?”

„Nikdy. Držel se úplně v ústraní. Asi neměl moc přátel. Na jeho pohřbu jsem byla jen já, kněz a muž z pohřební služby.”

„To je smutné.”

„Ano, dost smutné.”

„Otec Antonio Vivaldi nebyl přítel?”

Hospodyně po něm vrhla příkrý pohled. „Otec Vivaldi? Proč se na něj ptáte?”

Něco z její podezíravosti se jí vrátilo. Chapman se ohlédl přes rameno, jako by kontroloval, zda jsou sami, pak ztišil hlas.

„Signora, můžeme si promluvit někde v soukromí?”

„V soukromí? Dobře, je tu pracovna. Tudyhle. Ale proč.”

Chapman ji pevně uchopil za paži a vedl ji do sousední místnosti. Byla menší než ostatní a jaksi osobnější.

Vypadala, jako by ji někdo skutečně obýval, nejen udržoval pro předvádění.

„Odpusťte, signora,” řekl Chapman, „ale člověk musí být opatrný.”

Teď upoutal její pozornost. Oči, které upírala na jeho tvář, zářily potlačenou zvědavostí. Chapman se už dávno naučil, že jedna z nejúčinnějších cest, jak z někoho vylákat informace, je sdělit mu na oplátku něco důvěrného. Zejména to platilo pro Italy, pro něž bylo spiklenectví něco jako návyková droga.

„Víte o tom, že otec Vivaldi navštívil signora Ferrera v nemocnici?”

Hospodyně se zatvářila zklamaně. „Ovšem,” řekla rázně. „Vždyť jsem to zařizovala já.”

„Vy?”

„Jistě. Byla jsem jako obvykle za signorem Fererrem chodila jsem tam dvakrát denně, abych viděla, jak na tom je když mě požádal, abych zavolala otci Vivaldimu a poprosila ho, aby přišel do nemocnice.”

„Kdy to bylo?”

„Den před tím, než zemřel. Volala jsem do otcovy kanceláře a řekla mu, co se stalo signoru Ferrerovi.

Souhlasil, že nazítří přijde na kliniku.”

„Znali se spolu?”

„Já myslím, že ne. Signor Ferrero nebyl pobožný.

Nikdy za celou tu dobu, co jsem pro něj pracovala, v kostele nebyl.”

„Neřekl, proč chce, aby přišel otec Vivaldi?”

„Ne.” Signora Potesta se odmlčela. „Neřekl, ale já měla dojem, že chce prostě mluvit s knězem. Víte, člověka jeho věku a v nemocnici může něco takového napadnout.”

„Myslíte na poslední pomazání?”

„Ne, to ne. Zemřel, aniž se naposled vyzpovídal. Upadl do komatu rychle, víte? Nebyl čas, aby klinika zavolala kněze.”

„Ale zřejmě něco potřeboval setřást z beder?”

„To jsem si tehdy myslela.”

Chapman se procházel po pracovně, dotýkal se nábytku, přejel po povrchu velkého psacího stolu potaženého kůží, po opěradle židle. Pokoušel se představit si, jaký člověk byl ten Roberto Ferrero.

Před oknem se prostírala terasa, táhla se po celé délce domuZa terasou terén prudce klesal do hlubokého vulkanického kráteru, strmý svah končil asi tři sta metrů níž temnými, nedozírnými vodami jezera Albano. Staří Římané sem vyráželi, aby sledovali ze svých vil u jezera předváděné krvavé námořní bitvy.

Čluny tu byly stále: elegantní plachetnice uvázané u písčitého pobřeží, motorové čluny s opálenými mladíky a jejích dívkami nahoře bez, kteří křižovali kolem pohupujících se hlav plavců. Ale drama se už nekonalo. Albano zůstalo pro bohaté Římany víkendovým hřištěm, divoké choutky jejich předků nahradily usedlejší zábavy opalování a popíjení campari na terasách kaváren.

„Tady jste ho našla?”

Signora Potesta přikývla. „Tamhle na podlaze. Byl v bezvědomí. Všude byla krev.”

„Jak myslíte, že se sem dostal jeho vrah?”

„To nevím. Policie prohledala celý dům a nenašla žádné známky vloupání.”

„Možná ho pustil signor Ferrero sám?”

„Je to možné.”

„V novinách psali, že se nic neztratilo.”

„Pokud to já mohu posoudit, tak nic.”

„Signor Ferrero musel být velmi bohatý člověk, aby si mohl dovolit tohle všechno. V domě je spousta cenných věcí.”

„Ano, byl zámožný.”

„Musel nějak naznačit, odkud to všechno pocházelo.”

Hospodyně pokrčila rameny. „Myslím, že měl nějaké investice akcie nebo něco podobného. Jezdil vždycky jednou za rok na sever. V červnu. Do Milána a do Švýcarska, myslím. Ale před sedmi nebo osmi lety s tím přestal, patrně na něj začal doléhat věk. Nohy, víte.

Sotva se belhal.”

Na zdi vedle okna visela zarámovaná fotografie starého muže.

„To je on?” zeptal se Chapman.

„Ano. Nechala jsem ji udělat k jeho pětasedmdesátým narozeninám. Nerad se fotografoval, ale přemluvila jsem ho. Sám tady v domě žádné své fotografie neměl, ani jednu. To jsem nechápala. Ale on nebyl sentimentální člověk.”

Vypadá jako tvrdý chlapík, pomyslel si Chapman, když prozkoumal fotografii z větší blízkosti.: hubené rysy, vrásčité čelo, které přecházelo v lysé, lesklé temeno, oči s tvrdým rysem bezohlednosti.

„Byla jste u toho, když ho otec Vivaldi navštívil v nemocnici?”

„Ne.”

„Takže nevíte, o čem mluvili?”

Signora Potesta zavrtěla hlavou. „Později jsem se zeptala otce, zda je panu Ferrerovi dobře, ale nebyl moc vstřícný.”

„Později?”

„Když sem přišel.”

Chapman na ni zazíral. „Otec Vivaldi přišel sem, do domu?”

„Pro nějaké papíry, o nichž mu signor Ferrero řekl, aby si je vzal.”

„Jaké papíry?”

„Snad jen nějaké staré dopisy. Signor Ferrero je měl ve staré kožené tašce ve spodní zásuvce psacího stolu.”

Ukázala na starou odřenou tašku na dokumenty, která ležela na stole u zdi. Chapman ji vzal do ruky a uvolnil zmačkané kožené řemínky. Uvnitř nic nebylo.

„Otec nechtěl tu tašku, jen obsah,” vysvětlila signora Potesta.

Taška na doklady byla ošoupaná a ušpiněná, kůže hodně odřená. Místy to vypadalo, jako by ji někdo odřel ve snaze vyčistit ji nějakým abrazivním prostředkem. Povrch byl drsný a vrásčitý, vlákna usně se loupala a odhalovala spodní bledší vrstvy. Vepředu byl na kůži vyražen nějaký emblém, ale byl tak poškrábaný a odřený, že ho nešlo rozeznat.

„Měl ještě nějaké papíry?” zeptal se Chapman.

„Jen obvyklé věci účty, výpisy z banky. Roztřídila jsem je a zabalila pro jeho právníky.”

„A teď jsou kde?”

„V kanceláři jeho advokátů. Chtěli znát výdaje pana Ferrera na dům, než ho nabídnou k prodeji.”

„Řekněte mi, signora,” naklonil se Chapman k hospodyni, „pověděla jste policii, že tu byl otec Vivaldi?”

„Ne. Nemluvila jsem s policií od té doby, co byl signor Ferrero přepaden.”

„Po jeho smrti už tu policie nebyla?”

„Ne.” Zamračila se. „Myslíte, že mohl být.”

Slova byla přerušena zazvoněním někde vepředu v domě. Hospodyně se omluvila a odešla otevřít, Chapmana nechala v pracovně samotného. Otevřel zásuvky a rychle je prohlédl. Byly úplně vyprázdněné.

Rozhlédl se po místnosti. Na jedné stěně visely police zaplněné zteřelými starými knihami. Chapman přejel prsty po hřbetech, přičemž si povšiml několika titulů.

Byly to knihy o vojenské historii, o taženích do Ethiopie a Severní Afriky, životopisy Garibaldiho a Mussoliniho, křiklavé přebaly překladů anglických a amerických thrillerů. Na konci jedné řady si povšiml dřevěné etue, zařazené mezi svazky jako tlustý román.

Chapman ji vytáhl. Byla velká asi jako dámská šperkovnice a vykládaná žloutnoucí slonovinou. Zkusil ji otevřít, ale byla zamčená.

Slyšel kdesi v domě kroky, jak se signora Potesta vracela zpátky. Krabička byla příliš objemná, aby ji schoval u sebe, ale věděl, že se musí podívat dovnitř. Z

podnosu na psacím stole sebral kovový nůž na papír a vložil špičku mezi dvě poloviny etue. Dřevo kolem zámku se odštíplo a víko odskočilo. Uvnitř spatřil lesklé válečné medaile a něco dlouhého a tenkého, zabaleného v pruhu voskovaného plátna. Chapman všechno strčil do kapsy kalhot a vrátil etui na poličku, právě když se otevřely dveře a vešla hospodyně.

„Je tu realitní agent. Budete teď muset odejít.”

„Samozřejmě. Signora, mohl bych si na pár dní vypůjčit tu tašku na doklady?”

„Tašku?”

„Vrátím ji. Vy ji nepoužíváte, ne?”

„To ne.” Pokrčila rameny. „Snad není důvod, proč byste nemohl.”

„Děkuji, signora. Moc jste mi pomohla.”

Chapman odjel zpátky po hlavní silnici do Castel Gandolfa a zaparkoval v jedné z tišších postranních ulic mimo centrum města.

Vytáhl z kapsy medaile a prozkoumal je. Byly dobře udržované. Kov byl vyleštěný, bez matných povlaků, stuhy byly čisté a hladké. Zejména dvě medaile upoutaly jeho pozornost. Byly téměř identické, kromě malé odchylky na modrých stuhách, na přední straně měly erb savojské dynastie italské královské rodiny, ovinutý vavřínovým věncem se slovy AI valore militare. Chapman je obě obrátil. Z druhé strany bylo zřejmě vyryté jméno vyznamenaného. Ale ani na jedné medaili nestálo „Roberto Ferrero”. Všude bylo „Domenico Salvitti.” Na jedné medaili přečetl kromě jména slova CC.NN Divisione 3 „21 Apríle”, Adowa, 1935, a na druhé CC.NN Divisione 1 „23 Marzo”, Libica, Bardia, 1941.

Chapman si prohlédl i další medaile. Všechny nesly na zadní straně jméno „Domenico Salvitti”. A objevil tam ještě něco: lehčí kovovou destičku, která nebyla medaile. Byla rozdělena na dvě stejné poloviny a byly do ní vyraženy řádky malých slov a číslic, evidentně šlo o armádní identifikační známku. Na tomto jediném předmětu stálo „Roberto Ferrero”.

Chapman obrátil pozornost k dlouhému úzkému pruhu voskovaného plátna a opatrně je rozbalil. Objevila se tenká naleštěná dýka. Měla prostou vyleštěnou střenku a na čepeli, ostré jako břitva, byla vyryta slova Ai Moschettieri silenziosi, fedeli „tichým, věrným mušketýrům”. Pod tímto nápisem byl do oceli vyrytý podpis Mussoliniho.

Chapman nůž opět zabalil a uložil ho i s medailemi do přihrádky v přístrojové desce vozu. Pak jezdil po městě, až našel v jedné úzké uličce za kostelem papírnictví. Vešel tam, koupil si arch pauzovacího papíru a měkkou tužku. Vrátil se do auta, položil si na klín kožené pouzdro na dokumenty a pokryl znak na přední straně pauzovacím papírem. Přejížděl tužkou jemně po povrchu, až tuha postupně obkreslila tvar vystouplého vzoru na kůži.

Podržel pauzovací papír na světle. Obraz byl trochu rozmazaný, ale bylo ho možné identifikovat. Uprostřed byly starořímské fasces, svazek jilmových prutů přivázaných k sekyrce. A v kruhu kolem byla slova Repubblica Sociále Italiana.

Chapman zvedl hlavu a zadíval se předním sklem před sebe, zamyšleně žvýkaje konec tužky.

Elena pracovala pozdě do večera, psala podrobnou zprávu o incidentu v antické Ostii a svém rozhovoru s Césarem Scarfonem. Scarfone přeháněl, když se holedbal, že se ho Elena nemůže dotknout. Jako poslanec měl určitá privilegia, ale úplně nad zákonem nebyl. Imunita před soudním stíháním, které se těšili členové parlamentu a kvůli níž bylo tak obtížné vyšetřovat korupční skandály Tangentopoli, byla zrušena. Elena mu nemohla odposlouchávat telefon nebo provést domovní prohlídku, ale mohla by vydat příkaz k jeho zatčení, kdyby získala povolení parlamentu.

Vzhledem k Scarfonovu neochotnému postoji a k důkazům z Ostie o jeho účasti na ilegálním shromáždění byla Elena pevně rozhodnuta k tomu sáhnout a strávila jistý čas tím, že koncipovala oficiální žádost předsedovi poslanecké sněmovny, aby byl Scarfone zproštěn imunity. Třebaže měla pravomoc k tomu, aby žádost sepsala sama, za normálních okolností by si to nejdřív chtěla vyjasnit s Coronou. Ale ten byl až do příštího večera v Miláně.

Založila papíry na svém stole do desek. Co podnikne, rozhodne, až zítra ráno.

Chystala se k odchodu z kanceláře, když zazvonil telefon. Byl to Chapman.

„Pracuješ dlouho,” prohodil.

„Už jsem skoro hotová. Kde jsi?”

„Ve tvém bytě. Chtěla bys jít někam na večeři?”

„Raději bych zůstala doma.”

„Já něco připravím. Co třeba linguini a porcini s černými olivami, hlávkový salát a láhev Chianti?”

„Proč jsem tě nepoznala dřív? Myješ taky podlahy a nádobí?”

„Budeš překvapena, co všechno dělám.”

„To doufám,” usmála se Elena.

Uklidila si stůl a sešla dolů k hlavnímu východu v příjemném očekávání, že se jednou nevrací domů do prázdného bytu.

Prokuratura byla tichá, kanceláře na noc pozamykané, soudní síně a chodby ve dne se hemžící advokáty, obhájci a svědky temné a opuštěné. Měla auto zaparkované stranou hlavní budovy v jedné z vedlejších ulic poblíž Piazzale Clodio. Vyšla a zabočila doleva kolem budovy prokuratury. Slunce zašlo, ale vzduch byl stále teplý a dusný. Elena kráčela rychle, těžký kufřík ji ze strany bouchal do nohy.

Za dalším rohem na ni čekali.

Odněkud se vynořila ruka a uchopila ji za hrdlo. Ruka, silná, mozolnatá ruka, která páchla strojním olejem, se jí pevně přitiskla na ústa, aby udusila případný křik.

Další ruce ji uchopily za paže a za nohy. Elena si připadala tak bezmocná, jako by ji svázali provazem.

Pokoušela se osvobodit, ale byla úplně znehybněná.

Museli ji držet tři, možná čtyři chlapi. Cítila jejich přítomnost, třebaže nemohla otočit hlavu, aby je spatřila. Zhluboka se nadechla a zkusila vykřiknout, ale tlak na její hrtan i ústa zesílil a udusil zvuk, ještě než ho mohla vydat.

Odtáhli ji zpátky do tmy. Údy se jí chvěly, žaludek jí zvedala vysilující nevolnost. Kdyby ji ti muži nedrželi, nohy by pod ní klesly a zhroutila by se na chodník.

Jeden z nich si stoupl před ni. Byl asi stejně vysoký jako ona, měl široká ramena a robustní, podsadité tělo.

Jeho hruď a svalnaté paže pod špinavým bílým trikem se nadouvaly jako trup kulturisty nebo manuálního dělníka. Elena mu neviděla do tváře. Tu zakrývala černá kápě s otvory jen pro ústa a oči.

Dlouze se na ni zadíval, kochal se její bezmocností.

„Je načase, aby někdo dostal lekci,” řekl se silným římským přízvukem.

Elena byla strnulá, nebyla schopna spustit oči z černé katovské kápě. Instinkt ji napovídal zkusit s ním vyjednávat, rozptýlit ho slovy. Ale nemohla mluvit, mohla stěží dýchat. A kromě toho věděla, že slova nemají cenu. Byli to primitivní násilníci, kteří dostali úkol a provedou ho věcně a výkonně.

Muž vztáhl ruce a uchopil ji za prsy, pod tenkou látkou její blůzky jí hmatal po těle. Otvorem pro ústa v jeho kápi viděla Elena špičaté nestejnoměrné zuby a věděla, že se na ni šklebí. Pokusila se vysvobodit jednu nohu, kopnout ho, ale přidrželi ji zpět tak lehce, jako by připichovali motýla k podložce.

Ruce mu sjely po jejím těle, tiskly ji drsně, chtěl, aby to bolelo. Cítila, že jí vyhrnuje sukni, rukama se dostává pod ni. Do očí jí vhrkly slzy. Slzy bolesti, strachu a strašného rozhořčení, že se nemůže bránit.

Chtěla by vědět, co chtějí udělat, mysl a tělo měla tak ochromené hrůzou, že už nebyla schopna pomyslet ani na útěk. Jen to mít za sebou. Mít to za sebou a zůstat naživu.

Muž něco vytáhl z kapsy kalhot něco co se ve slabém světle zalesklo. Byla to malá skleněná lahvička.

Odšrouboval víčko a zvedl ji Eleně k tváři. Viděla vazkou, bezbarvou kapalinu, která se v lahvičce pohybovala. Ruka, která jí přikrývala ústa, se zvedla a muž v kápi jí vrazil hrdlo lahvičky mezi rty a nahnul ji, aby kapalina vtekla Eleně do krku. Škytla, pak se začala dusit, když jí mastná kapalina naplnila ústa a přetekla na bradu. Chutnala odporně, hůř než cokoli, co kdy ochutnala. Pomyslela si, že by to mohl být jed, načež si téměř s úlevou uvědomila, že je to ricinový olej.

Eleně se udělalo zle. Žaludek se jí svíral, kroutil a cukal sebou v neovladatelných křečích. Muži za ní věděli, co přijde. Uvolnili jí ruce i nohy a ustoupili, když se jí z úst vyřinul proud zvratků.

Elena zvracela na chodník, napůl se dusila proudem hořké tekutiny, která pálila na sliznicích krku a úst.

Ohnula se a snažila se překonat křeče v břiše. Ale oparem bolesti k ní proniklo vědomí, že se od ní muži vzdalují, že má ruce i nohy volné. A když začala nevolnost odplývat, jednala instinktivně, udeřila muže v kápi a rozběhla se kolem něj po ulici. Začali reagovat, až když od nich byla několik metrů.

Zaslechla za sebou kroky. Čísi ruka ji uchopila za paži.

Elena zaječela. Vrazila mezi dvě zaparkovaná auta a trhnutím paži vysvobodila. Muž zachytil nohou za nárazník jednoho z aut, klopýtl a upadl. Elena běžela na vysokých podpatcích nejistě. Skopla je z nohou a pokračovala bosá.

Reflektory zahnuly do ulice před ní. Světla jí přejela přes tvář. Ohlédla se. Muži se zastavili. Zírali na přijíždějící auto, znejistěli co dál. Jeden z nich zpanikařil a rozběhl se zpátky cestou, kterou přišli. Pak ho následoval druhý, pak třetí. Muž v kápi na ně cosi vztekle zařval, ale oni už zmizeli za rohem. Auto zastavilo před činžovním domem. Vystoupil z něj pár.

Muž v kápi se otočil a zadíval se na Elenu. Zastavila se u semaforů na hlavní silnici a lapala po dechu, křeče strachu a nevolnosti začaly ustupovat. Muž stál chvíli bez hnutí a pozoroval ji, pak se také otočil a utekl do tmy. Elena se opřela o zeď a vzlykala, údy se jí chvěly, břicho ji bolelo, odporná chuť ricinového oleje jí spalovala ústa.

Chapman viděl z okna Eleniny kuchyně přijíždět policejní auto. Sledoval ohnutou postavu, jak nejistě vylézá ze zadního sedadla a trvalo mu chvíli, než si uvědomil, kdo to je. Okamžitě vyběhl z bytu a řítil se dolů po schodech, vrhl se do vchodu a pomohl jí dovnitř.

„Eleno, co se stalo? Ježíši, co to bylo?”

Uniformovaný policista, který Elenu doprovázel, na ni tázavě pohlédl. Slabě kývla.

„To je v pořádku. Díky, že jste mě dovezl domů.”

Policista pustil její paži a podal kufřík, který nesl, Chapmanovi, pak se vrátil do svého auta. Elena se opřela o Chapmana, když zmáčkl tlačítko výtahu.

Objal ji kolem ramen. Třásla se.

Nahoře ji zavedl do jejího bytu a usadil ji do křesla.

„Pověz mi to,” řekl, úzkostně zkoumaje její tvář.

„Mohu dostat něco k pití?”

„Co bys chtěla? Vodu?”

„Trochu toho chianti, jak ses o něm zmínil.”

Polkla víno, které spláchlo přetrvávající chuť ricinového oleje a vypověděla mu, co se stalo.

„Byla jsi u doktora?” zeptal se Chapman. Tvář měla bledou a napjatou. Vypadala chorobně.

„Byla jsem na policii,” řekla. „Nic mi není. Jen jsem otřesena. Myslím, že si dám koupel. Připadám si děsně špinavá.”

„Učinila jsi výpověď?” Přikývla.

„Potřebuješ řádnou ochranu, A napustím ti vanu,” řekl Chapman.

Dopila víno a dlouho se máčela v horké napěněné vodě. Pak vlezla do postele a Chapman ji držel v objetí, dokud neusnula.

PATNÁCT

„Ten den, kdy Antonio Vivaldi zemřel,” řekl Chapman, když nalil do dvou šálků silné černé espreso, „šel navštívit pacienta do nemocnice Clinico Santo Stefano. Pacient byl starý muž jménem Roberto Ferrero. Několik dnů předtím byl ve svém domě v Castel Gandolfu přepaden a utrpěl těžká zranění hlavy.”

Chapman odnesl šálky ke stolu, přilil horké mléko a podal jeden šálek Eleně, která se opírala o stůl lokty a hlavu měla na složených rukách. Vypadala, jako by měla kocovinu.

„Napij se, budeš se cítit lip,” přemlouval ji.

Elena upila kávu a s obtížemi ji polkla. Žaludek měla prázdný a jako na vodě. Uvažovala, zda bude zase zvracet, ale káva byla horká a uklidňující a chvilkový pocit nevolnosti pominul.

Chapman ji znepokojeně sledoval. „Měla by sis vzít den volna, zůstat doma a odpočinout si.”

Elena zavrtěla tvrdošíjně hlavou. „Mám moc práce.”

„Na práci zapomeň. Chvíli mysli především na sebe.”

„Říkám ti, že mi nic není.”

Chapman na ni pohlédl přes svůj šálek kávy. „Měla jsi včera večer traumatický zážitek. Ať si myslíš cokoli, bude ti trvat dlouho, než se z toho dostaneš.”

„Jestli zůstanu doma, budu se v tom pořád hrabat.

Radši budu něco dělat, abych přišla na jiné myšlenky.

A teď co je nového kolem Vivaldiho?”

Chapman si namazal máslo a meruňkový džem na toast a povážil ho v ruce. Chléb se v Itálii prodával na váhu a pekaři ho dělali co nejtěžší. Měl hustotu a povrch houby namočené v betonu.

„Navštívil toho starého muže v nemocnici,”

pokračoval, a pak šel do jeho domu pro nějaké papíry, které po něm Ferrero chtěl.”

„Papíry?” Elena se narovnala a zpozorněla.

„Vzal je s sebou. Ten večer Ferrero upadl do komatu a zemřel. O pár hodin později zemřel i Vivaldi.”

„Myslíš, že byli nějak spojeni? Že lidé, kteří ubili Vivaldiho, také oddělali toho starého muže?”

Chapman kývl. „Vypadá to na dobrý odhad.”

„Kvůli těm papírům?”

„Tím si nejsem úplně jistý. Ty papíry byly ve Ferrerově stole v nezamčené zásuvce. Nebylo by to velké hledání. Ale ať ho zabil kdokoli, o papíry se nestaral.”

„Víš, co je v těch papírech?”

„Ne,” odpověděl Chapman. Vlastně mluvil pravdu.

Neřekl Eleně, že je má. Trvala by na tom, aby jí je předal.

„Proč mi to vyprávíš?” zeptala se Elena.

Chapman na ni vrhl krátký pohled. „Ty mi pořád nevěříš, viď? Pokouším se ti pomoci. Nemyslíš, že by na tom mohlo záležet?”

„Možná.”

„A kromě toho jsi v lepší pozici než já, abys zjistila přesné okolnosti Ferrerova přepadení.”

„Což znamená?”

„Já viděl jen novinový výstřižek, který mi neřekl téměř nic. Rád bych věděl, co říká pitevní zpráva. Zda existují podobnosti rnezi nakládačkou, které podlehl Ferrero, a mučením, kterému byl podroben Vivaldi.

Jestli byl také ve Ferrerově žaludku ricinový olej.”

„I kdybych to zjistila, nemůžu ti to říct,” upozornila Elena.

„Můžeš to zašeptat ze spaní.”

„Jsem prokuratorka, Andy.”

Chapman pokrčil rameny a krátce se usmál. „Myslel jsem, že bys to měla vědět. Nebudu tě kompromitovat tím, že tě budu žádat, abys se mnou sdílela ty informace. Máš své povinnosti jako žalobce, to nesmíš ztrácet ze zřetele. Musíš dělat to, co považuješ za správné.”

„No dobře, dobře, dej už pokoj,” řekla Elena, ale už se usmívala. „Uvidím, co můžu udělat.”

Dotkl se její ruky. „Musíme si pomáhat, Eleno.

Potřebujeme jeden druhého. Po té včerejší noci potřebuješ, aby se o tebe někdo staral.”

„Umím se o sebe postarat sama,” prohlásila Elena.

Vstala a odešla do koupelny. Chapman ji následoval a sedl si na kraj vany s šálkem kávy v ruce, zatímco ona se líčila. Měl rád tu intimitu rána se ženou. Probouzet se s ní, společně snídat, sledovat ji, jak se myje a absolvovat s ní rituál malování tváře. Byla to v mnohých směrech rutina, ale vždycky v tom nacházel něco lehce erotického; soukromí, nahotu ne vždy doslovnou která vystavovala ženu ospale neupravenou, jak se zřídkakdy ukazovala mimo svůj domov. Cítil se přitom trochu jako voyeur.

Letmo se na něj usmála do zrcadla, když si na řasy kartáčkem nanášela maskaru.

„Nic mi není, opravdu.”

„Mám o tebe starost, Eleno. Měla bys mít bodyguarda.”

„Promluvím si o tom s šéfem.”

„Ti chlapi tě mohli zabít.” Chapman přistoupil až k ní a sjel rukama k jejímu pasu. Opřela se o něj a nechala ho, ať se jí tře nosem o krk.

„Slib mi, že si zařídíš ochranu.”

Otočila k němu hlavu a zlehka ho políbila, tak aby si nerozmazala rtěnku.

„Jsem dospělá žena, neměj starost.”

„Scarfone je děsný protivník,” řekl Chapman.

„Jestli si myslí, že mě zastraší, vybral si špatnou osobu,” prohlásila Elena.

Pohlédla opět do zrcadla a zkontrolovala svůj vzhled.

„Co můžeš dělat?” zeptal se Chapman. „Člen parlamentu je téměř nedotknutelný.”

„Jsou způsoby, jak se mu dostat na kobylku,” usmála se Elena.

„Například?”

„Sejdeme se večer. Zavolej mi během dne, když budeš mít čas.”

„Eleno!”

Dotkla se jeho rtů prstem. „Už žádné otázky. Můžeš mě odvézt z kanceláře?”

Byla v nerozhodné náladě. Ten útok jí značně otřásl, ale byla překvapena, jak zvládla potlačit další následky toho zlého zážitku. Spala celkem dobře no, jakžtakž: pouze jeden děsivý sen, uprostřed něhož se probudila strachem, těžce dýchala, srdce jí bušilo. Ale Chapman ji uklidnil, ukonejšil, opět usnula a probudila se až za svítání.

Věděla, že ten otřes je tu stále, číhá někde pod povrchem. Ale také si uvědomovala, že mu musí čelit tak, že ho odsune z dohledu, nenechá ho prosáknout ven, aby otrávil její duši. Byla vyděšená, ale pokud by si to připustila, ochromilo by ji to. Scarfone a nepochybovala o tom, že toho muže v kápi a jeho komplice najal on spoléhá na to, že to zastaví nebo aspoň zpomalí vyšetřování jeho činností. O důvod víc, aby mu oplatila úder tvrdě a okamžitě.

Jakmile dorazila na prokuraturu, vytáhla žádost o zproštění Scarfona imunity a vyhotovila avviso di garanzia, oficiální zatykač, kterým mu sdělovala, že je podezřelý ze spáchání trestného činu, a obojí předala Baffimu, aby to nechal kurýrem doručit do poslanecké sněmovny. Coronovo požehnání bude bohužel muset počkat na pozdější dobu. Potom vyřídila několik nezbytných telefonů.

Ten první byl s inspektorem policejní stanice v Castel Gandolfu. Pak zavolala Chapmanovi do Stampa Estem.

„To jsem já,” řekla. „K tomu Robertu Ferrerovi. Mezi jeho zmlácením a zbitím Vivaldiho nejsou žádné podobnosti. A v žaludku neměl ricinový olej.”

„Díky.”

„Chceš exkluzivní zprávu? Právě jsem požádala parlament, aby zrušil Scarfonovi imunitu před zatčením.”

„Neflákáš se, co?”

„Počkej dvě hodiny, pak zavolej do kanceláře mluvčího v Montecitoriu a trochu na ně zatlač. Chtěla bych, aby to hlasování proběhlo co nejdřív a trocha zájmu ze strany médií neuškodí.”

„Kdybych věděl, že jsi takový bezvadný zdroj, vyspal bych se s tebou už dřív,” řekl Chapman.

Elena se zasmála a zavěsila. Pak zavolala Agostiniho na ředitelství soudní policie.

„Gianni, tady je Elena Fiorini,” ohlásila se. „Můžete pro mě sehnat pár mužů a dodávku? Mám pro tebe prácičku.”

„Kudy teď?” zeptal se Agostini.

Elena se podívala oknem vozu, aby zjistila, kde jsou.

Řítili se k východu po třídě Corso Vittorio Emanuele, blížili se k Largo Argentina, kde zatáčela Via Arenula na jih k řece.

„Doprava,” řekla.

Agostini prudce zabrzdil a přehnal se přes rušnou křižovatku se zapnutými majáčky i sirénou, které mu uklízely cestu. Za nimi zapnul řidič tmavomodrého vozu soudní policie houkačku a vynutil si cestu dlouhou řadou vozidel, držel se tak blízko Agostiniho nárazníku, jako by byl k němu připoutaný neviditelnou pupeční šňůrou. Na obou stranách skřípěly brzdy vozů, řidiči hulákali a sprostě gestikulovali, zatímco policejní konvoj se řítil náměstím a za sebou nechával řadu stojících aut, odřených karoserií a rozčilených řidičů.

Agostini pohlédl na Elenu. „Pomohlo by mi, kdybych věděl, kam jedeme,” řekl netrpělivě.

Elena neodpověděla. Věděla, že je uražený, že mu nedůvěřuje. Ale byla to cena, kterou ráda zaplatila, kdyby to zaručilo, že se už nevloudí žádná chybička.

Věřila inspektorovi, ale nechtěla riskovat. Nechtěla žádný únik informací, žádné tiché náznaky z policejního ředitelství, a kdyby jediný způsob, jak to zajistit, znamenal sem tam nějaké zraněné ego, tak ať.

„Vypněte maják a sirénu, prosím,” požádala.

Agostini spolkl příkrou odpověď, kterou měl na jazyku, a naklonil se dopředu, aby to provedl.

Policejní auto za nimi pochopilo ten pokyn a také vypnulo majáček i sirénu.

„Promiňte mi to, Gianni,” řekla Elena omluvně. „Ale měla jsem své důvody a ty s vámi nemají nic společného.”

„Myslím, že tam skoro jsme. Mohla byste mi už asi sdělit, jaký máme cíl.”

„Kanceláře MPI.”

Prudce k ní otočil hlavu. Opětovala jeho pohled.

Zatvářil se překvapeně, ale ten výraz se rychle změnil ve výraz pochopení a respektu. Agostini věděl, co se jí včera v noci stalo. Kopie zprávy o napadení jako každá, která se týkala soudců nebo prokurátorů mu byla automaticky předána. Ještě to spolu neprobírali, ale velmi obdivoval její rozhodnost.

„Jestli dovolíte, abych to vyjádřil, dottoressa,” ozval se, „máte kuráž. Je načase kopnout ty neofašistické parchanty tam, kde je to bude bolet.”

Před řekou zabočil do postranních ulic za Marcellovým divadlem, řídil jednou rukou, zatímco v druhé držel vysílačku a štěkal do ní pokyny mužům v zadním autě.

Když zastavili před vysokou, anonymně vyhlížející kamennou budovou se železnými mřížemi přes přízemní okna, Elena vytáhla příkaz k prohlídce a podala ho Agostinimu.

„Chci všechno,” prohlásila. „Každičký kousek papíru, všechny počítačové diskety, které najdete. Všechny zbraně, uniformy, vlajky nebo další výstroj s fašistickými symboly.”

Inspektor přikývl, otevřel dveře na své straně a začal řvát a gestikulovat na pět policistů, kteří vyskákali z vozu soudní policie. Dva z nich se rozběhli úzkou uličkou k zadní části budovy, zatímco Agostini odvedl ostatní předním vchodem. Elena pár vteřin čekala a pak vykročila za nimi.

Kanceláře hnutí Movimiento Patriottico Italiano byly v prvním patře, na konci širokého, jasně osvětleného schodiště. Místnost recepce s podlahou pokrytou tlustým kobercem zahajovala řadu šesti velkých místností, zařízených ve stejném stylu: drahé psací stoly, otočné židle, zapuštěná svítidla, na stěnách umělecké

obrazy

a

výběr

sofistikovaného

kancelářského a počítačového vybavení, které by obšťastnilo největšího vyznavače moderní techniky na celé měsíce.

Elena stanula ve dveřích hlavní kanceláře, jejíž okázalý vzhled vypovídal o tom, že na vybavení nebylo třeba nijak šetřit, a zamyslela se nad faktem, že každá politická strana, bez ohledu na své finance nebo filozofii, vyznává potřebu nejvyššího komfortu pro své vůdce nebo byrokraty.

Agostini sehnal pracovníky kanceláří, shromáždil je v místnosti recepce a přikázal jim, aby se posadili. Malý plešatějící muž rozhořčeně protestoval proti takovému jednání, ale marně. Zvedl telefon na stole recepčního a začal vyťukávat číslo. Agostini mu vyrval sluchátko a s prásknutím ho zavěsil.

„Žádné telefonování,” štěkl. „A nikdo neodejde z budovy.”

„To je neslýchané!” zaječel plešoun. „Nemůžete nám zakázat telefonovat!”

„Promluvte si s prokurátorkou,” řekl Agostini a odešel dohlédnout na zabavování akt z registratur v nejbližší kanceláři.

Kdesi v zadní kanceláři se ozval křik, zvýšený hlas rozzlobeného muže, který se přibližoval. Středem chodby přicházeli dva policisté, kteří byli přiděleni, aby hlídali zadní vchod budovy. Mezi sebou pevně drželi zanedbaného mladého muže s holou lebkou.

Mladík po nich plival a nadával jim, z koutku úst mu tekly sliny.

„Chytili jsme ho v zadní kanceláři,” vysvětlil jeden z policistů Eleně. Pokoušel se zpacifikovat mladíka, který kolem sebe divoce kopal nohama ve vysokých kanadách s kovovými špičkami. „Chtěl roztrhat tahle akta.”

Policista jí podal svazek jasně zelených kartónových desek.

„Odveďte ho dopředu k ostatním,” přikázala Elena.

„Pokud bude dělat trable, dejte mu náramky a hoďte ho do vozu.”

„Co se to tu ksakru děje?” ptal se naléhavě malý, plešatějící muž a přiblížil svůj obličej k Eleně tak těsně, že na tváři ucítila jeho teplý dech. „Vy za to odpovídáte? Co to má znamenat? Nemůžete brát ty spisy!”

„Přečtěte si povolení k prohlídce,” doporučila mu Elena a odvrátila se.

Muž ji popadl za rukáv. Elena se prudce otočila, vytrhla se z jeho sevření a ledově na něj pohlédla.

„Ještě jednou se mě dotknete a nechám vás zatknout, rozumíte? Teď si sedněte a mlčte!”

Přešla do jedné z kanceláří, kde policisté pečlivě ukládali do plastikových pytlů akta a papíry a disky z počítačů.

„Tohle vám dá zabrat,” řekl Agostini suše.

„Mám ráda trochu lehké četby,” usmála se Elena a rozhlédla se po místnosti. Na jedné ze zdí visela velká zarámovaná fotografie Mussolini na balkoně Palazzo Venezia. Jeho blýskavé oči na ni upíraly maniakální pohled, který skličoval.

„Představte si, že byste musel pracovat s ním a on by se na vás díval,” prohodila.

Byli tam necelou hodinu, ukládali dokumenty do pytlů a ty odnášeli do auta. V sídle černokošiláčů nenašli žádné zbraně. Elenu to nepřekvapilo. Scarfone nebyl tak hloupý, aby je nechával v kancelářích své politické strany.

Elena sledovala policejní důstojníky, jak berou poslední plastový pytel, poté zvedla telefon recepčního a vyťukala číslo, které si zapsala a přinesla s sebou z prokuratury.

„Prosím Césara Scarfona,” řekla, když ji spojili.

Chvíli čekala, než přišel poslanec k telefonu.

„Tady Elena Fiorini,” oznámila chladně. Pak podala sluchátko mrňavému plešounovi. „Povězte mu to,”

řekla a odkráčela.

Byl to obchod, do něhož by Chapman za jiných okolností vkročil jen pod nátlakem. Špinavá výloha byla přeplněná neuspořádanými upomínkami na válku: nacistické helmy a uniformy, podnosy s medailemi a vojenskými insigniemi, fotografie německých i italských fašistických vůdců, hákové kříže a památky na Třetí říši, které visely na provázcích nad řadami služebních dýk, nábojových pásů a promáčknutých starých granátů to všechno pokryté tenkou vrstvou prachu.

Uvnitř mělo nabízené zboží ještě údernější charakter: regály fašistické literatury, historické i moderní; obrazy Hitlera a Mussoliniho ve fanatických pózách, antisemitské plakáty v němčině i italštině. Byla tam skříň se skleněnými dvířky věnovaná výhradně mučícím nástrojům, jež používalo gestapo, a řada fotografií pořízených v Osvětimi a Belsenu, které byly tak pobuřující, že se Chapmanovi zvedl žaludek, když kolem nich procházel k pultu.

Muž za pokladnou měl černé vlasy na ježka a v týle válečky tuku jako pneumatiky na kolo. Měl na sobě vyřazenou khaki uniformu s vojenskou košilí, jejíž rukávy měl vyhrnuté k lokti, takže odhalovaly vytetované fasces na jednom tučném předloktí a blesky SS na druhém.

Vzhlédl od vojenského časopisu, který četl, a zadíval se na Chapmana podlýma očima, tvrdýma jako ocel.

„Vy jste Luca Bracciolini?” zeptal se Chapman. To jméno viděl na obchodě zvenčí.

Muž cosi zavrčel, ale neupřesnil to. Oči nespouštěl z Chapmanovy tváře.

Chapman sáhl do kapsy a vytáhl medaile, které našel v domě Roberta Ferrera. „Mohu vám něco ukázat?”

Pohled Braccioliniho sjel na okamžik dolů a nejevil přílišný zájem.

Chapman položil medaile na pult. „Můžete mi o nich něco říct?”

„Jako co?” řekl obchodník hrubě.

„Jako co jsou zač.”

Bracciolini udělal pohrdavý posunek směrem k medailím. „Tyhle dvě jsou medaile z tažení proti Ethiopii. Jsou dost běžné. Dostal je tam každý. Zrovna mám tři nebo čtyři za výlohou. Tyhle jsou ze severoafrického tažení. Taky o ně na trhu není žádný zájem.”

„A tyhlety dvě?” Chapman ukázal na dvě medaile s modrými hedvábnými stužkami.

Bracciolini trhl rameny a vzal medaile do ruky.

„Medaile za válečnou chrabrost. Ty jsou celkem vzácné. Lidé se s nimi většinou nechtějí loučit. Prodáte je?”

Chapman zavrtěl hlavou. „Jen jsem o nich potřeboval nějakou informaci.”

„Vedu obchod, ne informační kancelář,” zavrčel Bracciolini a hodil mu medaile zpátky. Chapman si povšiml, že přes kotníky má obchodník vytetováno Viva II Duce.

„Bylo jich vydáno hodně?” zeptal se Chapman, kterého obchodníkova nevlídnost neodradila.

„Dost.” Bracciolini na něj pohlédl s podezřením. „Vy nejste Ital, že?”

„Ne, Angličan. Bylo obvyklé, aby někdo dostal dvě?”

„Stávalo se to. V italské armádě bylo plno statečných vojáků. I když si to Angličani asi nemyslí.”

Bracciolini se vrátil ke svému časopisu ve snaze rozhovor ukončit. Ale Chapman pokračoval.

„Domenico Salvitti. Říká vám něco to jméno?”

Obchodník strnul. Oči měl stále upřené na časopis na kolenou, ale Chapman měl dojem, že přestal vnímat text. Pak zvedl hlavu.

„Domenico jak?” zeptal se ležérně.

„Salvitti,” opakoval Chapman.

„Moment.”

Bracciolini vztáhl ruku po medailích a teď je obrátil, aby si mohl přečíst nápisy na zadních stranách.

„Ne, to jméno neznám,” řekl nakonec. „Kde jste k nim přišel?”

Chapman se vyhnul otázce tím, že položil další.

„Tahleta písmena a data, co znamenají?”

„CC.NN. Camicie Nere,” řekl Bracciolini.

„On byl černokošiláč? A zbytek toho nápisu?”

„Divisione ,21 Aprile’. Divize Černých košil byly pojmenovány podle důležitých dat ve fašistickém kalendáři. 21. duben byl fašistický svátek, Natale di Róma. A tahle.” Sáhl po druhé medaili. „CC.NN

Divisione, 23 Marzo’, Libica. Třiadvacátý březen 1919. Datum prvního setkání Sansepolcristi, zakladatelů fašistické strany. „23 Marzo” byla jedna z divizí černokošiláčů, která bojovala po boku královské armády v Libyi v roce 1941.”

„A ta jména míst?”

Obchodník netrpělivě vzdychl: „Adowa. To byla jedna z bitev v etiopském tažení. Kde jsme dali těm zasranejm barevnejm nakládačku. Bardia.“udělal kyselý obličej, „to byste měl vědět. Tam Britové vlastně úplně potřeli všechny síly černokošiláčů v Severní Africe.”

Mluvil lhostejným tónem, choval se ležérně, ale chtivě sevřel medaile svými tlustými buřtíky prstů.

„Opravdu je nechcete prodat? Dal bych vám dobrou cenu.”

„Nejsou moje,” odpověděl Chapman a z kapsy vytáhl identifikační známku Roberta Ferrera. Bracciolinimu zablýsklo v očích, když ji spatřil.

„Kde jste vzal tohle?”

Doslova ji vytrhl z Chapmanovi z ruky a dychtivě ji prozkoumal.

„Ach.” Zklamaně povzdechl. Upustil známku na pult.

Identifikační známka Královské armády. Těch jsem viděl mraky. Jsou skoro bezcenné.”

Chapman zaváhal, uvažoval, zda by neměl odejít.

Obchodník zjevně nebyl v náladě, aby odpovídal na další četné otázky. Ale stejně se rozhodl zeptat.

„Chtěl bych vám ukázat ještě něco.”

Vytáhl pruh voskovaného plátna a položil ho na pult.

„Nezdržujte mě,” řekl Bracciolini nevlídně.

„Možná vás to bude zajímat.”

„Podívejte, buď kupujete, nebo prodáváte. Mezitím nic jiného neexistuje. Jasný? Tak proč.”

Zarazil se, v úžasu vyvalil oči, když Chapman rozbalil voskované plátno a odhalil vyrývanou dýku.

Bracciolini si olízl rty a upřel na ni žádostivý pohled.

„Kde jste sehnal tohle?” vydechl. „Ukažte!”

Sáhl po dýce a obracel ji v tlustých prstech tak opatrně, jako by byla z porcelánu, ne z oceli. Dotkl se ostří, přejel konečky prstu po vyrytém podpisu Mussoliniho jako slepec, který čte Brailla.

„Tohle musím mít,” vyhrkl.

„Co je to?”

„Mušketýrská dýka. Ty nosili jen Duceho osobní strážci. Zatím jsem viděl jen jednu. Dám vám za ni dvacet milionů.”

„Není moje, abych ji prodával.”

„Čtyřicet milionů.”

„Je mi líto.”

„Komu patří? Zkontaktuju ho osobně.”

Chapman zavrtěl hlavou. „Není na prodej.”

Pokusil se vzít si dýku zpátky, ale obchodník ji pevně sevřel.

„Jen mě nechtě, ať si ji ještě podržím. Padesát milionů.”

Chapman ho pozoroval, fascinovaně, ale také s odporem k projevu tak odhalené touhy. Uvažoval, co ve sběratelích budí takovou vášeň k předmětům jejich posedlosti. Co je na předmětu, který vyvolá takovou stravující chamtivost, takovou touhu vlastnit. V tomto konkrétním případě však odpověď znal. Něco na Mussolinim, stejně jako na Hitlerovi nebo předtím na Napoleonovi, přitahovalo fanatiky. Po smrti, stejně jako když žili, byli schopni vzbuzovat nemyslící, absolutní loajalitu, z které mrazilo a která byla nepochopitelná.

Chapman tomu nerozuměl, ale cítil moc toho předmětu v tom temném, špinavém krámě. Byla to jen obyčejná dýka, jednoduchá zbraň, povýšená na předmět zbožnění tím, že na ni bylo vyryto několik slov a podpis.

Vzal dýku obchodníkovi z rukou. Myslel, že by Bracciolini mohl klást jistý odpor, ale ten dýku pustil jen s láskyplným pohledem, vyjadřujícím lítost.

„Kdyby se vlastník rozhodl ji prodat, přijdete nejdřív sem, okay?”

Chapman automaticky přikývl, když balil medaile a identifikační známku a strkal je do kapsy i se zabalenou dýkou. Nemohl se dočkat, až bude zase venku. Prostředí s všudypřítomnými částmi fašistické výstroje i osoba obchodníka mu nedělaly dobře.

Bracciolini ho pozoroval, jak spěchá ke dveřím a vychází ven. Pak zvedl telefon a vytočil číslo.

„Tady Bracciolini,” řekl tiše. „Právě tu byl jeden chlápek, nějaký Angličan. Má medaile Domenica Salvittiho a mušketýrskou dýku. Jo a ještě něco psí známku Královské armády.”

ŠESTNÁCT

Bylo už pozdní dopoledne, když se Chapman vrátil do Statna Esteru. Okamžitě zavolal předsedu poslanecké sněmovny, jak Elena žádala, a zeptal se na vyšetřování aktivit Césara Scarfona. Požádal také o informace a časový plán hlasování potřebného ke zbavení Scarfona parlamentní imunity. Předseda to odmítl komentovat a odkázal ho na tiskové oddělení, kde evidentně nevěděli o celé záležitosti vůbec nic a omezili se na obvyklé sdělení, že své stanovisko vydají později.

Chapmanovi bylo jasné, že story těchto rozměrů nebude nikdy, ať Elena tvrdila cokoli, vyhrazena pouze jemu. Odpoledne ji už budou znát všichni novináři v Římě. Takže se rozhodl zasloužit si pár protislužeb tím, že se o ni podělí se svými kolegy v zahraničních tiskových agenturách a se zpravodajským oddělením v Enzových novinách. To celou záležitost rychle rozvíří a na mluvčího vyvine ještě větší tlak.

Po přestávce na kávu v bistru za rohem na Piazza San Silvestra se vrátil ke svému psacímu stolu a zavolal do Londýna, aby jim sdělil, na čem pracuje.

„Andy,” řekl suše zahraniční redaktor na závěr jejich hovoru, „rádi bychom věděli, jak ses rozhodl ohledně té nabídky zaměstnání, než všichni půjdeme do penze.”

„Ještě si to promýšlím,” řekl Chapman.

„Měl jsi na to šest týdnů. Potřebujeme to vědět hodně brzy.”

„Dejte mi ještě čtrnáct dní.”

Zahraniční redaktor vzdychl. „Tak jo. Ale víc ne!”

Chapman byl rozpolcený. Léta, která strávil v Itálii, změnila jeho názor na život. Být korespondentem v Římě bylo snadné. Angličané se nijak moc nezajímali o Italy, přinejmenším ne o zpravodajství (dávali přednost frivolnějším oblastem cestování a umění, případně žánru Komičtí cizinci). Na Itálii se nedívali jako na seriózní zemi, jako jsou Francie nebo Německo, případně Spojené státy. Výsledkem bylo, že se od korespondentů nečekalo žádné velké množství zpráv. Na začátku Chapmana trápilo, že mu článek za článkem neuveřejňují buď pro nedostatek místa, nebo proto, že ho nepovažovali za důležitý. Teď to bylo pravé požehnání. Znamenalo to, že pečlivě vybíral, o čem psát, a to mu poskytovalo víc času, aby seděl na slunci a nasával ducha Itálie.

Zlenivěl, ale vespod stále zůstávala stopa jeho staré ctižádosti. Místo zástupce vedoucího zahraniční redakce bylo velké lákadlo, ale měl vážné pochybnosti o tom, jestli se opravdu chce vrátit za psací stůl v Londýně, městě, k němuž nechoval žádnou zvláštní náklonnost.

Oblékl si sako a vyšel na čerstvý vzduch, aby si vyčistil hlavu. Stinnými postranními ulicemi došel na Piazza Barberini, pak zamával na taxík a zamířil přes centrum do Národní knihovny poblíž ošklivého shluku budov Římské univerzity. Strávil skoro celý den v archivu a hledal informace o Domenicu Salvittim. V

centrálním počítačovém katalogu jeho jméno nebylo, ale našel několik krátkých odkazů v životopisech Mussoliniho a větší pasáž v knize o historii MSVN, milice černokošiláčů.

Salvitti byl jakýmsi hrdinou fašistické mytologie, třebaže mimo tyto kruhy byl prakticky neznámý.

Narodil se v Neapoli v roce 1909 a bylo mu teprve třináct let, když se dostal k moci Mussolini. Jako mnoho jeho vrstevníků se zapojil do fašistických organizací pro mládež, patrně kvůli společenství, sportovním aktivitám a sobotním jídlům zdarma stejně jako kvůli politické angažovanosti. Po účasti v Ballilových sborech, pojmenovaných po chudém janovském chlapci z osmnáctého století, který házel kameny po vojácích rakouské okupační armády postoupil do Ballilových mušketýrů, předvoje a nakonec do organizace Giovani Fascisti. V roce 1930

se stal vojákem na částečný úvazek v MVSN a v roce 1935, kdy byl poslán do Etiopie, profesionálem na plný úvazek. Na konci tohoto krátkého tažení byl vyznamenán svou první medailí za válečnou chrabrost, protože se bez pomoci zmocnil kulometného postu poblíž Adowy a byl mezi černokošiláči povýšen do hodnosti čapo manipolo, což byl armádní ekvivalent poručíka.

Ale svou reputaci opravdu získal ve druhé světové válce v Severní Africe. Tou dobou už byl centurione MVSN převzala názvy důstojnických hodností od armády starověkého Říma a byl přidělen do Kyrenaiky v severní Libyi k první divizi černokošiláčů, ‘23 Marzo’, která bojovala po boku 62. a 63. pěší divize královské armády, jejíž pravidelní vojáci fašistickou milicí pohrdali. Salvitti se však projevil jako rafinovanější i odvážnější voják než kdokoli z nich.

V prosinci 1940 v zákopech v Sidi Barrani v Západní poušti museli Italové čelit vytrvalým útokům britské Sedmé obrněné divize posléze se proslavila jako Pouštní krysy a byli nuceni ustupovat podél pobřeží.

Po marném odporu v pohoří Halfaya byli Italové nakonec obklíčeni v Bardii, kde se 5. ledna 1941 po třídenním obléhání Britů celá posádka nějakých 45

000 mužů vzdala. Domenico Salvitti mezi nimi nebyl.

V noci 4. ledna vedl malou skupinu černokošiláčů, kteří se pokoušeli proniknout britským obklíčením.

Jeho společníci byli v šarvátce ještě před zdmi pobřežní pevnosti zajati nebo zabiti, ale Salvitti, pevně rozhodnutý, že se nevzdá, zastřelil čtyři britské vojáky, zabral jejich džíp a zamířil ke zbývajícím italským oddílům v Benghází.

Poté, co ujel tři sta padesát kilometrů, džíp havaroval a Salvitti došel posledních čtyřicet kilometrů pěšky.

Vždycky přes noc putoval drsným terénem, dokud ho téměř mrtvého vyčerpáním a dehydratací nesebrala italská hlídka. Vzali ho do místní nemocnice, poté letadlem zpátky do Tripolisu a odtud do Říma, jen pár dní předtím, než byl zbytek italské armády v Kyrenaice poražen Brity a zajat.

V Itálii Salvittiho přivítali jako hrdinu a sám Mussolini ho vyznamenal druhou medailí za válečnou chrabrost.

Duce, který se dychtil spojit se statečným vojákem, jako by trochu jeho slávy mohlo dopadnout i na něj, udělil Salvittimu hodnost seniore neboli majora v útvaru Moschettieri del Duce, osobním sboru tělesných strážců, a jmenoval ho svým pobočníkem. Tuto funkci Salvitti zastával až do konce války.

Co se stalo pak, bylo poněkud záhadné. Chapman šel po každém odkazu, který našel, ale nikde nebyla zmínka o tom, co se stalo se Salvittim, poté co Itálii osvobodili spojenci. V jedné knize se domnívali, že ho možná popravili partyzáni jako jiné fašistické gerarchi, kteří uprchlí z Milána s Mussolinim. Známější členové Mussoliniho suity Bombacci, Mezzasoma, Pavolini, Luigi Gatti a několik dalších byli zastřeleni partyzány Garibaldini poblíž jezera Como. Je docela možné, že byl Salvitti mezi nimi, ale o jeho smrti neexistuje zápis. V celé Itálii byl v té době takový chaos, že tisíce lidí zmizely beze stopy.

Chapman udělal přestávku ve svém výzkumu a šel do bistra na sendvič a ledový čaj. Měl svá vlastní podezření ohledně toho, co se stalo s Domenicem Salvittim v roce 1945.

Když se vrátil do knihovny, vytáhl mikrofilmy novinových zpráv z ledna a února 1941 a procházel je den po dni. Byla to zdlouhavá, úmorná dřina, kterou ještě ztěžoval špatný, téměř nečitelný tisk mnoha stránek.

Ke konci odpoledne našel to, co hledal. V jednom čísle II Popolo d Italia, listu, kde byl redaktorem sám Mussolini, ještě než se zmocnil vlády, byla fotografie Salvittiho, kterému Duce předává medaili, a to v Sála del Mappamondo, Mussoliniově obrovské kanceláři v Palazzo Venezia, která měla na stěnách starou fresku světa a podlahu s mozaikami, na nichž priapický diktátor běžně dobýval ženské návštěvnice.

Salvitti stál v pozoru ve sváteční uniformě MVSN, zatímco Mussolini mu na hruď připínal medaili.

Chapman studoval mikrofilm zblízka a vrýval si Salvittiho drsné rysy. Byl to mladý muž něco přes třicet s hustými vlasy a tváří bez vrásek. O půl století později si Chapman nemohl být absolutně jistý, ale zdálo se mu, že je to tatáž tvář, kterou viděl na fotografii v pracovně Roberta Ferrera.

Podlaha Eleniny kanceláře, vedlejší kancelář jejího asistenta a část chodby před nimi byly téměř úplně pokryty vratkými hromadami desek a papírů. Alberto Baffi a dvě sekretářky se jimi celý den zvolna prokousávali a vyráběli inventární seznam všeho, co bylo odvezeno z kanceláří MPI. Až budou všechny hromady roztříděné, Elena pro tuto příležitost uvolní svůj stůl od dokumentů a nepořádku, který na něm vládne.

Byla toho děsná spousta. Když Elena prohlížela to moře hnědých lepenkových šanonů, říkala si, ne poprvé za svou kariéru, zda si neukousla příliš velké sousto. Potrvá jí dny, než ty dokumenty zběžně prohlédne, o tom, že by je podrobně studovala, ani nemluvě.

Ale neměla slitování. Stále cítila chuť ricinového oleje v ústech, pamatovala si, jak jí ruce toho chlapa v kápi zajely pod sukni. Pokud nic jiného, policejní razie znovu upevnila její autoritu, vrátila jí něco z důstojnosti, kterou měla předtím, než byla včera večer tak brutálně napadena.

Vmáčkla se za psací stůl a otevřela první lepenkové desky. Věděla, že bude muset vybírat, co má číst, nebo že tu bude muset zůstávat do půlnoci po celých čtrnáct dní. A ona neměla čtrnáct dní. Čas byl vždycky její problém, ale ještě větší potíž představoval telefonát asistenta jednoho z vyšetřovatelů tribunále. Zavolal téměř okamžitě poté, co se Elena vrátila do kanceláře, aby ji informoval, že telefonovali právníci MPI a žádali navrácení všech písemností. Slyšení před soudcem bylo sjednáno na příští středu dopoledne.

Elena věděla, že pokud do té doby nenajde nějaké důkazy o ilegální činnosti MPI, bude nucena dokumenty vrátit.

Teď v pátek měla hotovou asi tak polovinu. Měla tedy ještě čtyři a půl dne. Bude to velmi dlouhý víkend.

Prvních několik šanonů bylo pomalé, namáhavé čtení.

Obsahovaly dokumenty o politice MPI, stránky a stránky politické hantýrky a nesmyslného žvanění. Ale musela je projít. Byly to útočné neofašistické traktáty, plné žluči a krajně pravičácké rétoriky, ale pečlivě formulované tak, aby se udržely na té správné straně zákonnosti. V podtextu mohlo být podněcování, k vyhlazení emigrantů a znesvěcování židovských a muslimských chrámů, ale Césare Scarfone byl příliš chytrý právník i politik, než aby dovolil otisknout něco, co by ho mohlo vystavit žalobě.

Elena procházela dokumenty, metodicky hledala něco, cokoliv, co by mohlo sloužit jako spojení, byť jakkoli slabé, s extrémně pravicovými teroristickými skupinami, jako jsou Sansepolcristi. Byla zkušená prosévačka dokumentů, uměla rychle přehlédnout relevantní pasáže, ale i tak jí trvalo až do odpoledne, než se prokousala prvním balíkem dokumentů. Baffi jim nechal přinést z blízkého bistra sendviče a kávu a Elena pojídala pozdní oběd u svého psacího stolu, mezi sousty housky s mozzarellou a šunkou četla korespondenci MPI.

Brzy poté se do místnosti vploužil Vespignani a opřel svou kulovitou postavičku o stěnu vedle dveří.

„Vypadáš zavalena prací,” prohodil, když se rozhlédl po té papírové spoušti.

„Chceš něco, Luigi?”

Zástupce vrchního prokurátora si uhladil vous, připlácí si jemné vousy ke své dvojité bradě.

„Volal Césare Scarfone,” oznámil.

„No jo.” Elena nevzhlédla od práce. Dočetla poslední stránku v šanonu, který měla otevřený, a odložila ho na přečtenou hromadu vedle svého psacího stolu.

„Neměl moc radost.”

„Srdce mi nad ním usedá.”

„Věřím, že tvou práci prokurátorky neovlivní žádná osobni zaujatost.”

„Co to má znamenat?”

„Nic, neber to jako urážku.” Vespignani zvedl ruku, aby ji uklidnil. „Jde jen o to, že Corona asi nemá velkou radost z toho, že se pubblico ministero tolik angažuje na, ehm, politické scéně.”

„Corona je v Miláně,” odsekla Elena. „Až se vrátí, proberu to s ním.”

„Se Scarfonem by ses neměla pouštět do křížku. Má větší vliv, než si myslíš.”

„Má tenhle rozhovor nějaký účel?” zeptala se Elena stroze.

Vespignani zaváhal. „Scarfone říká, že od tebe dostal avviso di garanzia a oznámení, že jsi požádala, aby byl zbaven imunity. Je to pravda?”

„Ano.”

„Neměla bys to dělat bez konzultace se mnou a s šéfem.”

„Nebyl čas. Musela jsem jednat rychle,” vysvětlila Elena.

„Měla jsi počkat na naše schválení.”

„Já nepotřebuju tvoje schválení, Luigi.”

„Jaký důkaz máš proti Scarfonovi?”

„Na avviso je toho dost.”

„Chtěl bych vidět kopie papírů, co jsi poslala do Montericia.”

„Teď ne.”

„Teď, Eleno.”

Elena zvedla hlavu, oči se jí zablýskly „Poslouchej,”

řekla rozčileně. „Před pár dny jsem přišla domů z práce a našla jsem svou kočku na podlaze kuchyně rozmašírovanou na kaši. Pak jsem byla svědkem shromáždění

černokošiláčů

v

antické

Ostii,

nezákonného shromáždění, na kterém řečnil Césare Scarfone, a jen taktak vyvázla živá. Minulou noc mě přepadli jen pár metrů od prokuratury. Byl to sexuální útok a do krku mi nalili ricinový olej. Přemýšlej o tom všem, Luigi. Přemýšlej, jak by se ti líbilo, kdyby se to stalo tobě, a zeptej se v duchu, proč tu stojíš a obtěžuješ mě, místo abys mě všemožně podporoval.”

„Ty tvrdíš, že za těmi útoky je Scarfone?”

„Já vím, že to byl on. A hodlám ho kvůli tomu přiskřípnout. Příště bude volat on, že chce se mnou mluvit, to mu ode mne vyřiď. Teď, jestli mě omluvíš, mám moc práce.”

Elena obrátila pozornost k dalšímu šanonu. Aniž vzhlédla, uvědomovala si, že zástupce vrchního prokurátora odešel a prošel asistentovou místností.

Slyšela jeho těžký krok na dlažbě chodby a čekala, že se kroky budou vzdalovat a slábnout. Ale nastalo ticho.

Elena zvedla hlavu. Naslouchala, pak vstala, zamračila se. Udělala několik kroků otevřenými dveřmi do kanceláře úředníka. Baffi a sekretářky seděli u jednoho stolu a dokončovali seznam. Elena ustoupila stranou, vyhlédla do chodby, kde byly hromady šanonů opřené o stěnu. Vespignani se skláněl nad jednou hromadou a prohlížel si akta. Musel vytušit Eleninu přítomnost, protože se narovnal a zadíval se jejím směrem. Nikdo z nich neřekl ani slovo. Vespignani se jen otočil a odspěchal chodbou, jeho tlusté nožky se rozťapaly po kamenné podlaze stylem, který Eleně připomínal chůzi březí tučňačky

„To jsem já, signoro. Signor Chapman seshora,”

zavolal Chapman hlasitě.

Na druhé straně se v zámku otočil klíč a dveře se otevřely natolik, aby spatřil vrásčitou tvář staré paní.

„Promiňte, že vás ruším. Přišel jsem si pro ty papíry, které jsem si u vás nechal.”

Signora Campanella vyhákla řetěz a otevřela dveře.

„Pojďte dál. Právě vařím čaj. Dal byste si?”

„To je od vás milé.”

Chapman za ní vešel do obývacího pokoje. Ani se mu nechtělo, ale připadalo mu nezdvořilé odmítnout její pozvání. Okenice měla zavřené, což pokoji dodávalo chmurnou atmosféru, kterou ještě zdůrazňoval tmavý dřevěný nábytek a lahvově zelený koberec na podlaze.

Signora Campanella otevřela jednu z okenic a vpustila dovnitř podvečerní světlo. Zvenku se z přeplněných ulic nesl hluk dopravy a také řinčení kastrolů a pánví z dolní restaurace, kde se personál připravoval na první příval stolovníků.

„Tady je to.”

Signora Campanella vytáhla hnědou kancelářskou obálku ze zásuvky dubového příborníku, který zabíral celou jednu stěnu, a podala mu ji.

Chapman poděkoval a ponořil se do měkkého křesla.

Nikdy předtím v tomhle bytě nebyl. Za těch pět let si s ní sotva řekl víc než párkrát dobré jitro. Podrobnosti jejího života kdo vlastně byla, co dělala celé dny mu byly neznámé.

Rozhlédl se. Vypadalo to tu jako v bytě staré osoby: solidní, řemeslně propracovaný nábytek byl do tohohle prostoru příliš velký, jako by pocházel z většího domova a naskládali ho, kam to jen šlo; příliš mnoho cetek, upomínek a různých předmětů, které se nashromáždily za desetiletí a nikdy se nevyřazovaly; slabý, ale zřetelný pach leštěnky a chátrání, který je vždycky spojen se starými lidmi.

Na krbové římse a porůznu po pokoji stály svícny a ikony jasně východního původu. Chapmanovi připomínaly pravoslavné kostely, které navštívil v Řecku. Možná byla signora Campanella Řekyně, ne Polka, jak se doposud domníval. Ale na zdi vedle okna visel zarámovaný svatý obrázek s nápisy v rozích v cyrilici, ne v řecké alfabetě.

Chapman odklopil chlopeň obálky a vyklopil si její obsah na klín, aby jej prostudoval, zatímco stará paní připravovala čaj. Nejdříve se zadíval na vybledlou černobílou fotografii. Bylo zřejmé, že pochází z doby války, přestože na rubu nebylo datum ani místo.

Uprostřed v popředí stál Mussolini, obklopený muži středního věku v tmavých oblecích. Upíral vyzývavý pohled do objektivu, hruď vypnutou, záda rovná jako pravítko. Mohla to být jedna z nesčetných propagandistických fotografií Duceho, určená k uveřejnění v italských novinách. Určitě měla všechny náležitosti: diktátor byl ve slavnostní uniformě, kulomet přes rameno, tunika překypovala medailemi a stužkami, které si sám udělil, dominoval mezi ostatními muži, kteří vedle něj působili mdle a nudně.

Ale bylo tam ještě něco, co v Chapmanovi vzbudilo dojem, že nejde o propagační fotografii. Zaprvé, ačkoli Mussolini evidentně pózoval pro fotografování, ostatní muži ve skupině patrně nikoli. Vypadali rozpačitě, dokonce zaraženě, jako by se fotografovali proti své vůli. Chapman neměl tušení, co je to za lidi, ale předpokládal, že to byli nějací podlézaví posluhovači a paraziti, kterými se Duce obklopoval.

Za nimi se neuspořádaně, což by na propagační fotografii nebylo přípustné, hemžili němečtí vojáci. Ne příslušníci wehrmachtu, ale SS. To byl zajímavý detail.

Chapman nebyl žádný odborník na italskou historii, ale přítomnost vojáků SS ve spojení s Mussoliniho vyhublou znepokojenou tváří mu napovídalo, že fotografie pochází z konce války, kdy SS kontrolovaly loutkovou Republiku Saló a Duceho zdraví se rapidně zhoršovalo.

Podíval se z větší blízkosti na pozadí. Skupina stála na nádvoří budovy, která mu připadala povědomá.

Elegantní kamenné průčelí s vysokými klenutými portály. Byl si jistý, že už ji viděl, ale nemohl přesně určit, kde to je.

Vzhlédl, když vešla signora Campanella s podnosem s konvicí čaje a šálky.

„Opravdu máte čas?” zeptala se a postavila podnos před Chapmana na stolek.

„Jistě,” odvětil Chapman.

Položil fotografii i papíry vedle podnosu a usmál se na starou paní. Muselo jí být přes sedmdesát. Obličej měla zbrázděný hlubokými vráskami na čele i kolem úst. U některých lidí je jasně vidět, že jsou to vrásky od smíchu, vnášejí do jejich rysů vřelost a dobromyslnost. Ale vrásky signory Campanelly očividně vyjadřovaly hlubokou melancholii. Chapman málokdy viděl u nějakého člověka smutnější tvář.

„Celá ta léta bydlíme ve stejném domě a teď spolu poprvé pijeme čaj,” poznamenala ve své italštině s cizím přízvukem.

Nalila Chapmanovi čaj do šálku a podala mu ho přes stůl.

„Já vím,” řekl. „Je to hloupé, viďte.” Odmlčel se.

„Zkouším vystopovat váš přízvuk, signora. Odkud pocházíte?”

„Z Jugoslávie. Jsem Srbka.”

„Aha. Takže tamhleten nápis je v srbštině?”

„Je to srbochorvatsky. No, vlastně srbsky,” připustila.

„Chorvati používají latinku. Ale já už jsem v Itálii padesát let, od konce války. Můj manžel byl Ital. Tohle je on.” Ukázala na zarámovanou fotografii, která stála na stolku v rohu pokoje. „Umřel před patnácti lety”

Zvedla konvici, aby si nalila čaj a vztáhla ruku, aby odsunula Chapmanovy papíry dál od podnosu.

„Trochu je posunu, jestli dovolíte, nerada bych vám je polila.”

„Ovšem.”

Chapman odstrčil fotografii i dopisy na druhou stranu stolu.

Náhle se ozvalo prudké křápnutí. Chapman vzhlédl.

Stará dáma upustila čajovou konvici na podnos.

Převrhla se na stranu a zpod víčka vytékal čaj.

Chapman ji uchopil a znovu postavil.

„Signora.”

Stará dáma zírala na dopisy na stole, ústa pootevřená, ve vyjevených očích výraz hrůzy, při němž Chapmanovi ztuhla krev.

„Signora, co se stalo?”

Stará paní polkla. Zřejmě nemohla odtrhnout oči od papírů. Chapman se podíval na žloutnoucí dopis navrchu. Nahoře bylo vytištěno záhlaví Nezávisná Država Hrvatska, a pod tím slova Za dom Spremni.

„To kvůli tomuhle? Signora?”

Chapman cítil, jak mu vysychá v ústech. Stalo se něco závažného. Vypadalo to, že je stará paní na chvíli ochromena. Tělo měla ztuhlé, svaly jako zkamenělé.

Ale nejvíc jím otřásla její tvář. Směsice šoku a hrůzy a něčeho, co vypadalo jako čirý děs, se usadila v jejích rysech a proměnila je v masku odlitou z bolesti a nepředstavitelného utrpení.

„Signora.”

Chapman vztáhl ruku a dotkl se její paže.

„Ustašovci,” zašeptala.

„Prosím?”

S velkým úsilím odtrhla zrak od dopisu. Teď se rozechvěla, ústa a čelisti se jí třásly, jako by měla horečku.

„Mohu vám něco podat?” zeptal se Chapman starostlivě. „Trochu vody? Čaj?”

Signora Campanella zavrtěla hlavou. „Jděte už.”

Chapman vzal do ruky dopis. „Co je to?”

Stará paní ucukla a udělala odmítavé gesto. „Jděte pryč. Nemůžu o tom mluvit.”

„O čem mluvit?”

„Prosím. Odejděte. Vezměte si je. Odneste je!”

Chapman sebral fotografii i dopisy a vstrčil je zpátky do velké obálky.

„Omlouvám se,” řekl. „Nechtěl jsem vás rozčílit.

Opravdu pro vás nemohu nic udělat? Nemám zavolat doktora?”

Signora Campanella pokynula ke dveřím, vrtěla hlavou, ale nemohla mluvit. Když ji Chapman pozoroval, udělalo se mu téměř mdlo, jak s ní cítil. Ale jeho přítomnost ji zřejmě rozrušovala ještě víc. Udělal několik kroků ke dveřím, a než vyšel ven, pohlédl na ni. Stará paní na něj zírala, zírala skrz něj, jako by viděla něco, co bylo buď daleko za ním, nebo hluboko v její mysli. Na nízkém stolku přetekl rozlitý čaj z podnosu a pomalu kapal na podlahu.

Elena měla ztuhlá záda i ramena od toho, jak se příliš dlouho vsedě hrbila, stále ve stejné poloze. Oči ji bolely a v hlavě cítila tepavou bolest, jako by jí zespodu do lebky bušili malí bubeníčci. Vstala od stolu a protáhla se. Pak si začala třít spánky prsty aby si ulevila od bolesti.

Četla vytrvale bez přestávky po valnou část šesti hodin a už jen toužila odejít domů a lehnout i v ztemnělém pokoji. Ale věděla, že musí vydržet. Hromada prohlédnutých šanonů na podlaze byla žalostně malá, možná dvacetina, možná ještě menší část toho množství, které musela projít do středy. Jestliže se neukázní a nepřiměje se pokračovat, nepřinutí se ignorovat únavu ducha i těla, nikdy ten úkol nedokončí.

Bylo těžké udržet pozornost, ještě těžší nenechat se odradit celou tou duchamornou dřinou. Pročetla téměř třicet šanonu, ale nenašla nic, co by jen sebeméně naznačovalo, že je MPI nezákonná. Žádná zmínka o černých košilích, žádný seznam členů se jmény známých

neofašistických

osobností,

žádná

korespondence týkající se shromáždění v antické Ostii.

Dokumenty byly nudné a nenápadné jako protokoly ze schůzí církevní rady. Jako by všechno, co mohlo být jen vzdáleně kompromitující, pečlivě vytřídili a skartovali.

Elena vyšla do kanceláře asistenta, protáhnout si ztuhlé nohy a záda. Baffi a dvě sekretářky už odešli, stejně jako většina lidí v budově. V pátek nikdo nepracoval dlouho, pokud nemusel. Elena zívla a zaposlouchala se. Prokuratura byla strašidelně tichá. Normálně to měla ráda, ale dnes večer to ticho jen zvyšovalo pocit odloučenosti, pocit, že marní čas pátráním, které se nakonec ukáže jako bezvýsledné a neplodné.

Otočila se, že se vrátí do své kanceláře. A zastavila se.

Skartovali je.

Ta akta byla příliš čistá, než aby jim šlo věřit. MPI byla extremistická politická strana, a ještě k tomu v Itálii, proboha! V jejich záznamech musí být něco, pokud

ne

úplně

nezákonného,

tedy

jinak

kompromitujícího možná nepříjemného, možná dostatečného k tomu, aby vypukl politický skandál nebo veřejné pohoršení, i když nepůjde o vyloženě trestnou záležitost. Ale nebylo tam nic.

Vzpomněla si na toho mladíka s oholenou lebkou, kterého vytáhli z kanceláří MPI. Pokoušel se skartovat dokumenty, ale přistihli ho při tom. Ty desky. Policista jí podal svazek jasně zelených lepenkových desek.

Položila je k ostatním, ale neměla tušení, co se potom s nimi stalo. Patrně je dali do pytle a autem odvezli na prokuraturu.

Elena se vrátila ke svému stolu a začala listovat seznamem, který vypracoval Baffi. Byl to jen stručný seznam desek a jejich obsahu, jak zjistil při pohledu na jejich titulní strany, nevěnoval se obsahu. Prošla ho několikrát, aniž našla něco, co by vzbudilo její okamžitý zájem. Tentokrát to nebylo jiné. Neviděla nic, co by jí připadalo podezřelé nebo nenormální.

Obrátila pozornost k horám papíru ve své kanceláři, prošla všechny hromady a vyndala z nich všechny jasně zelené desky Potom udělala totéž v úředníkově kanceláři a na chodbě. Shromáždila je a odnesla si je ke stolu. Bylo jich šestnáct, všechny vypadaly zvnějšku stejně. Usedla a začala se jimi probírat, brala jedny po druhých.

Našla to v sedmých deskách. Byl to dokument, jaký mohla snadno přehlédnout jen pár listů papíru pokrytých strojopisnými číslovkami, které vypadaly jako drobné účty. Tedy jako drobné účty, pokud jste si nevšimli uvedených částek. Elena pročítala ten dokument pomalu, snažila se vstřebat jeho význam.

Záhlaví na prvním listu hlásalo, že jde o výpis ze švýcarské Union Bank v Curychu. Na dalších stranách byl detailně vyčíslen převod prostředků z Itálie na vyjmenované účty ve Švýcarsku za posledních dvanáct měsíců.

Elena četla seznam těch jmen a cítila, jak jí srdce divoce poskočilo, jako by se ho někdo dotkl elektrickou tyčí. Náhle se zpotila a ruce se jí roztřásly.

Dio. Přečetla si seznam znovu. Pak potřetí. Nebylo pochyb. Odstrčila židli, dlouho seděla bez hnutí a přemýšlela, co má dělat. Pak zvedla telefon a vytočila číslo Justičního paláce.

Dům byl na severním okraji města poblíž Villy Ady. V

odloučeném, exkluzivním obytném komplexu, který byl tak malý a tak důkladně zabezpečený, že působil spíš jako objekt vězení s nejpřísnější ostrahou než jako shluk obydlí. Nebýt toho, že domy stály v bujných zahradách se vzrostlými stromy a keři, které chránily soukromí majitelů, mohl si jej někdo klidně splést s nápravným zařízením.

Byly to velké, drahé domy, které vydechovaly opojné aroma peněz svými jasně osvětlenými okny a honosnými exteriéry. Ale pod povrchovým leskem tkvěl jiný pach, pach uzavřený za vysokými drátěnými ploty kolem enklávy s uzavřeným okruhem televizních kamer, které monitorovaly průčelí i zadní strany domů s neustále přítomnými bezpečnostními strážci na ulicích a u kontrolního stanoviště, které chránilo jediný vchod do sídliště. Ten pach, je kdekoli na světě neoddělitelný od vůně bohatství a privilegovanosti: pach strachu.

Vůz soudní policie, v němž jela Elena, zastavil u závory, která uzavírala cestu k domům. Poté co prokázala svou totožnost, řekli jí, aby počkala, zatímco uniformovaný strážce kamsi telefonoval, aby si prověřil, zda je očekávána. Žádným neohlášeným návštěvníkům nebyl povolen vstup do těchto privilegovaných předměstí.

Kontrola byla provedena, Elena mohla projet ulicí dál.

Po několika stech metrech se otevřela železná brána, policejní řidič zabočil na příjezdovou cestu a zastavil u otevřených předních dveří dlouhého jednopatrového domu s kamennými balkony před okny ložnic. Na předním dvoře parkovala další auta, luxusní tmavomodré alfy romeo používané ministry a vlivnými veřejnými činiteli. Služebná v bílé zástěře čekala na prahu, aby ji doprovodila do haly a poté do prostorné pracovny, která byla obložená sbírkami soudních rozhodnutí a učebnicemi práva vázanými v kůži.

„Soudce Bassano tu bude za okamžik,” řekla služebná a nechala Elenu v místnosti samotnou.

Elena zůstala přesně tam, kde byla. Neodvážila se pohnout. V žaludku měla kouli velikosti melounu, která se ještě nadouvala. Připadala si opět jako nervózní školačka, která čeká v kanceláři matky představené na trest za nějaký přestupek. Okny pracovny slyšela hlasy a občas smích, cinkání příborů o porcelán. To ji znervóznilo ještě víc: vyrušuje při slavnostní večeři.

„Dottoressa, posaďte se, prosím.”

Vstoupil Emilio Bassano a kolem stolu přešel ke své židli. Byl to statný muž se širokými rameny, asi šedesátiletý, měl stříbrné vlasy a husté obočí, které působilo dojmem, že se stále mračí. Elena ho už předtím viděla u soudu i v domě svých rodičů byl vrstevník jejího otce z právnické fakulty Římské univerzity a ti dva se stále přátelili. Musel ji poznat, ale nedal to nijak najevo. Tohle nebyla společenská návštěva.

Elena polkla, pak vysvětlila, jak přišla k dokumentu, který svírala v prstech. Soudce Bassano pozoroval její tvář a pozorně poslouchal každé její slovo. Měl v sobě jakousi klidnou sílu, tichý klid člověka, který je zvyklý dostat to, co chce, bez odporu. Ale také byl generální prokurátor Kasačního soudu, nejvyššího soudu v zemi, a starší člen Vrchní rady soudců, která regulovala všechny aspekty italského soudního systému. Byl to jeden z nejváženějších právníků v zemi, soudce, který se stýkal nejen se členy bratrstva právníků, ale i se senátory, ministry i samotným prezidentem republiky.

Elena zjistila, že se v duchu ptá, kdo všechno je asi na večeři, kterou jim teď kazí.

Podala listiny Bassanovi přes stůl.

„Myslela jsem, že bych je měla přinést rovnou vám,”

řekla. „Zřejmě jde o problém se třetím jménem na tom seznamu.”

Soudce si nasadil brýle s kovovými obroučkami a chvíli listiny studoval. Pak zvedl hlavu a vzdychl s unavenou rezignací.

„Ano, dottoressa, patrně máte pravdu. Opravdu máme problém.”

Třetí jméno na seznamu znělo Alessandro Corona.

SEDMNÁCT

Chapman chvíli čekal, když otevřel dveře svého bytu a chřípí se mu rozšířilo, protože ucítil povědomou vůni, ale hned se mu nepodařilo identifikovat ji. Vlezle nasládlá vůně, která visela v těžkém večerním vzduchu. Avšak jakmile zaslechl hlas, který na něj zavolal z obývacího pokoje, uvědomil si, oč jde.

„Andy, jsi to ty?”

Chapman za sebou zavřel a na chvíli se opřel o dveře.

Pokoušel se vymyslet, co dál.

„Andy?”

Našel hlas. „Jo, jsem to já.”

Prošel halou do obývacího pokoje. Gabriella byla natažená na pohovce, pila víno a četla si lesklý módní časopis s anorektickou špulící se modelkou na obálce.

„Ciao,” řekl ležérně. Úplně na ni zapomněl.

„Čekala jsem tě dřív,” prohodila káravě. „Víš, že nemám ráda, když mě necháváš čekat.”

Spustila nohy z pohovky a sedla si. Purpurový hedvábný župánek, který měla na sobě, se trochu rozevřel. Chapman zahlédl, že je pod ním nahá. V

ústech mu náhle vyschlo. Nevěděl, jak se teď zachová.

„Gabriello.”

„Dej si víno,” doporučila mu.

Nalila mu sklenku vychlazeného soave a naklonila se, aby mu ji podala. Usmála se, když viděla, jak jeho oči sjely k mezeře v jejím oděvu.

„Stýskalo se ti?” dožadovala se.

Chapman se napil vína. Tyhle chvíle nenáviděl.

„Měla jsi zavolat,” řekl.

„Chtěla jsem tě překvapit.”

Políbila ho na ústa. Cítil chuť její rtěnky, vůni jejího parfému. Cévami mu proběhl erotický náboj, jemuž nebyl schopen klást odpor. Rozepnula mu košili, vsunula pod ni ruce a přejela mu po hrudi a ramenou.

Věděl, že jí to musí říct, že je to jediné slušné řešení.

Říct jí to okamžitě.

„Gabriello.”

Ulehla na polštáře a rozevřela župan.

Doprdele, pomyslel si Chapman. Tak ještě jednou, jako za starých zlatých časů.

Pro Elenu večer minul v mlze intenzivní, ale utlumené činnosti, jejíž podrobnosti si už po dvanácti hodinách sotva dovedla vybavit. Pamatovala si na pocit úlevy a katarze, který ji zaplavil, když Emilio Bassano převzal vedení případu, když jí z beder sňal břemeno odpovědnosti, které ji tak tížilo od té doby, co spatřila na seznamu Coronovo jméno.

Od té doby si připadala už jen jako divák ve složitém právním postupu, který soudce uvedl do pohybu.

Zůstala v jeho pracovně, tiše seděla v křesle naproti němu, zatímco on vyřizoval řadu telefonátů, poslouchala jeho klidný, přesvědčivý hlas, když zařizoval, aby byl vrchní prokurátor zbaven svého úřadu až do úplného vyšetření jeho finančního spojení s MPI. Pak mluvil s předsedou Kasačního soudu a samotným ministrem spravedlnosti, načež zavolal do Bologne, aby zorganizoval nezávislý tým z pubblico ministero, jenž měl přijet do Říma zahájit vyšetřování.

Elena si jen mlhavě uvědomovala, co se děje. Jako by se část její mysli uzavřela, jakmile se zapojil Bassano.

Byla spokojena, že tu jen tak zmámeně sedí, až nakonec se soudce zvedl a vyšel zpoza stolu.

„Teď to máte z krku, dottoressa,” řekl jí.

Vzal ji za paži a doprovodil ji halou k přednímu vchodu. „Udělala jste dobře, že jste šla za mnou. Teď už nemůžete nic dělat. Dobrou noc.”

Elena sešla ze schodů k svému vozu. Když jí policejní řidič otevřel zadní dveře, ohlédla se na dům. Ve dveřích stála silueta soudce Bassana, tvář měl ve stínu.

Zvedl ruku v krátkém pozdravu, pak se otočil a vrátil se ke svým hostům.

V bytě už byla tma, když se dostala domů. Prošla pokoji, zapnula světla, aby byt vypadal přívětivěji, nebyl tak prázdný. Dlouho žila sama a myslela, že už si jen tak nezvykne mít doma muže. Ale zklamalo ji, že tu Chapman není. Bylo to pošetilé, iracionální, vždyť se znali tak krátce, ale doufala, že tu na ni bude čekat.

Udělala si kávu a ďobla si do kousku sýra a několika plátků vysušené šunky, kterou našla v ledničce.

Přemýšlela, jak se zaměstnat po zbytek večera. Byla unavená, ale spát se jí nechtělo. Nedovedla si představit, že by pracovala, v televizi nic nebylo, a když zkoušela číst knihu, nemohla se soustředit, aby se dostala za první stránku.

Neklidně se potulovala bytem a říkala si: Co to se mnou je? Pak nakonec podlehla. Vešla do ložnice a zvedla telefon.

„Vezmeš to?” zeptala se Gabriella.

„Uh?”

„Telefon.”

Chapman otevřel oči, malátně se probral z dřímoty.

Nazí se rozvalovali na posteli, uvolnění a vyčerpaní.

Vymotal se zpod zmačkaného prostěradla a odvrávoral do haly.

„Pronto.”

„To jsem já,” ozvala se Elena. „Tak ses vrátil k sobě?”

Chapmanův zmalátnělý mozek se rázem pročistil.

Pohlédl k otevřeným dveřím ložnice a odnesl telefon do kuchyně.

„Ano,” řekl co nejtišeji. „Myslím, že už je to bezpečné.”

„Můžeš se zastavit, jestli chceš.”

„Je trochu pozdě,” namítl Chapman. Věděl, že to zní jako výmluva, takže dodal: „Třídím tu nějaké věci.”

Nastalo rozpačité ticho. „Co kdybych se stavil zítra?

Mohli bychom večer něco podniknout. Třeba jít na večeři nebo do kina.”

„Okay,” souhlasila Elena lehce.

Cítila, že mu není do řeči. Zavěsila a v duchu si přála, aby mu byla nezavolala. Chapman zavěsil a vzhlédl ke kuchyňským dveřím. Stála v nich Gabriella. Přehodila si hedvábný župan a teď na něj zírala s výrazem, který ho vyloženě znervózňoval.

„Kdo to byl?” zeptala se.

Chapman zaváhal. Pomyslel si, že by jí měl zalhat.

Pověsit jí něco na nos, aby odložil tu chvíli, kdy jí to bude muset říct. Ale všechno by se ještě víc zkomplikovalo.

„Přítelkyně,” řekl a zatoužil po nepřesném anglickém vyjadřování, z něhož by nepoznala rod.

„Kdo je to?” zeptala se Gabriella tiše.

„Jedna žena, s kterou jsem se seznámil.”

„A kdy?”

„Nedávno.”

„Ty hajzle!”

Věděl, že před jejím hněvem není úniku. Gabriella měla prchlivou, nepředvídatelnou povahu. Ta mu to neusnadní.

„Kdo je to?” opakovala Gabriella.

„To nepotřebuješ vědět.”

„Nežvaň nesmysly. Mám právo to vědět.”

Chapman se nedal. „Podívej, Gabriello, jednou to přijít muselo, ne? Nemusíš hned vyvádět.”

„To by se ti hodilo, to věřím. Spíš s ní?”

Chapman sklopil oči. Tohle moc neuměl.

„Spíš, že jo? Jsi sviňák, Chapmane. Nemůžeš mi to říct, co? Myslel sis, že nás můžeš píchat obě.”

„Tak to není,” namítl Chapman chabě.

„Jsi jako každý jiný chlap, mozek máš v rozkroku.

Chceš se přesunovat od ženy k ženě bez následků.

Nemysli si ani minutu, že na tebe budu roztomilá, ty hnusná podrazácká kryso!”

Pokračovala ve stejném tónu ještě chvíli a sypala ze sebe, co si o něm myslí, tak plynně, že Chapman uvažoval, zda to už nenaservírovala některému z jeho předchůdců. Nechal ji mluvit, věděl, že se její hněv nakonec stráví sám.

Posléze řekl: „A co sis myslela, že se stane? Že to potrvá donekonečna?”

„Nemyslela jsem, že to skončí takhle.”

„Jsi vdaná, Gabriello.”

„Takže mě můžeš klidně odhodit, že jo? Spíš už s touhle přítelkyní’ celé měsíce, viď? A já jsem tvoje bokovka.”

„Ne, nespím,” řekl Chapman. Nezdálo se mu vhodné poukázat na to, že on byl její „bokovka” celý uplynulý rok. „Seznámil jsem se s ní opravdu teprve minulý týden.”

„A byla to láska na první pohled, že jo?” řekla Gabriella jízlivě. „Jsi prolhanej zmrd, Chapmane. Jaká je? Mladší než já?”

„Nechci se o tom bavit. Rozejděme se v klidu, Gabriello. Moc mě to mrzí.”

„Jo tebe to mrzí? To mě taky. Mrzí mě, že jsem si kdy něco začala s takovým parchantem. Můžeš jít do hajzlu!”

Prudce se otočila a zběsile odpochodovala do ložnice.

Chapman jí šel z cesty. Slyšel, jak se obléká a balí si svou noční tašku. Byla ještě rozlícená, když se objevila ve dveřích kuchyně. V ruce měla klíče od Chapmanova bytu.

„Ty si můžeš zase vzít,” štěkla. „Dej je tý svý nový ženský!”

Hodila po něm klíči. Zvedl ruku, aby se chránil, ale trefily ho do ramene, ostré hrany mu rozsekly kůži.

Gabriella uchopila kufr a odkráčela. Chapman cítil, jak se zachvěla podlaha, když za sebou práskla domovními dveřmi. Zhluboka se nadechl, ulevilo se mu, že to má za sebou, svým způsobem byl rád, že se tak namíchla.

Kdyby to proběhlo přátelsky a s pochopením, připadal by si mnohem provinileji. Urazil ovšem její hrdost, ne city. Není do něj zamilovaná, to vždycky věděl.

Rychle si najde někoho jiného, kdo uspokojí její potřebu tajného poměru, a Chapmana, stejně jako předchozí milence, pohřbí někam do temného koutu své paměti a zapomene na něj.

Odešel do koupelny a umyl si krev z ramene.

Elena se přinutila vstát brzy ráno. Byla sobota, ale musela projít obrovské množství akt ve své kanceláři.

Suspendování jejího šéfa na jejích cílech nic nezměnilo. Stále hledala něco, co by mohla konkrétně přišít Césaru Scarfonovi.

Už byla na odchodu z domova, když zazvonil bzučák na hlavních dveřích. Odešla k telefonu v hale.

„Pronto.”

„Spěšná zásilka pro Fiorini.”

Posel na motorce přinesl balíček nahoru a Elena podepsala převzetí. Byla to obyčejná obálka formátu A4, asi pět centimetrů silná. Elena ji otevřela a vytáhla svazek papírů. Teď nic číst nebude, rozhodla se unaveně a prolistovala papíry, zda nenajde nějaký doprovodný

dopis.

Ale

žádný

tam

nebyl.

Zkontrolovala obálku. Byla čistá a zvenčí na ní nebyla žádná informace o odesilateli. Anonymní zásilka. V

hlavě se jí rozblikala výstražná světla. Už předtím jí chodily anonymní balíčky, ale vždycky do kanceláře, nikdy ne domů. To, že dostala zásilku do bytu, bylo znepokojivé a načasování ji zneklidnilo ještě víc.

Dlouho na ty papíry jen zírala, aniž se jich dotkla.

Přemýšlela o tom, že je vezme na prokuraturu, ale nevěděla, co jsou zač. Nakonec vzala do ruky list seshora a přečetla ho. Pak začala číst znovu. Nemohla přijít na to, co to je. I když přečetla další stránky, nic se nevysvětlilo. Byly to právní dokumenty, ale příliš komplikované, než aby jim mohla okamžitě porozumět.

Zazvonil telefon. Elena vyšla do haly a zvedla sluchátko.

„Už to přišlo, dottoressa?” ozval se mužský hlas.

„Doufám, že ano.“

„Kdo je tam?” zeptala se Elena.

„Nelíbí se mi, co podnikáte. Myslím, že je načase, abyste si všechno rozmyslela, viďte?”

Byl to Scarfone. Teď poznala jeho hlas. V jeho tónu bylo něco škodolibého.

„Co chcete?” zeptala se.

„Vy víte, co chci. Užijte si tu četbu, dottoressa.”

Klaplo to, jak zavěsil. Elena také zavěsila a vydala se zpět, podívat se na dokumenty v kuchyni. Listovala jimi, pak si jeden nebo dva přečetla pečlivěji. Náhle si uvědomila, oč jde, a srdce se jí málem zastavilo. Nohy jí zeslábly a musela se na chvíli posadit ke stolu.

Ochromil ji šok. Jakoby jí smysly vypověděly službu.

Zvuky z ulice ztichly, prsty jí zmrtvěly, přestala v nich cítit listy papíru. Oči zíraly na slova, aniž vnímaly jejich smysl. Jako by její mysl byla v anestézii nebo přikrytá silnou vrstvou vaty.

Donutila se pohnout, přešla k jedné ze skříní a vyhledala starou láhev grappy. Nalila si sklenku, zvrhla ji do sebe a rozkašlala se, jak jí tekutina spálila krk. Byla příliš omámená, než aby se zmohla na něco jiného, než stát u okna a zírat nevidoucíma očima ven.

Přála si, aby tu byl Chapman, přitiskl ji k sobě a přesvědčoval ji, že se mýlí. Ale muži nikdy nejsou tam, kde je potřebujete.

Posléze vstala a odešla k telefonu. Zavolala do vězení Regina Coeli, představila se a spojili ji se správcem.

„Chtěla bych dnes dopoledne vyslechnout jednoho vězně,” vysvětlila.

„Ovšem. Jak se vězeň jmenuje?”

„Geminazza,” odpověděla Elena. „Enrico Geminazza.”

Chapman zkusil nejdřív byt signory Campanelly.

Zazvonil několikrát u dveří a několik minut čekal přede dveřmi, volal ji jménem, než to nakonec vzdal a sešel po schodech dolů. Jestli stará paní nebyla doma, neměl tušení, kde může být.

Zabočil za roh a pak se vydal ulicí na rušné náměstíčko, kde byl každé ráno trh s ovocem a zeleninou. Našel ji, jak si u jednoho ze stánků vybírá papírový sáček s rajčaty, na hubené ruce měla pověšený přetékající nákupní košík.

Chapman jí vzal košík z ruky. „Dovolte mi, abych vám pomohl, signora. Máte to asi dost těžké.”

Signora Campanella vzhlédla, jako by chtěla protestovat, ale když spatřila, kdo to je, lehce kývla na znamení souhlasu a košík mu nechala. Podala sáček rajčat stánkaři, který je zvážil.

„Ještě něco?” zeptal se stánkař.

Stará paní zavrtěla hlavou. „Ě bašta cosi.”

Chapman vzal rajčata a opatrně je uložil k salátu a špenátu, který vykukoval přes okraj košíku. Pak kráčel se signorou Campanellou zpátky do jejího bytu.

„Přišel jsem se omluvit,” řekl, „že jsem vás včera tak rozrušil. Vůbec jsem to nezamýšlel.”

„Musíte mi prominout mou reakci,” odpověděla. „Je to už dávno, co jsem naposled viděla ta slova. Zaskočilo mě to.”

„Ta slova? Myslíte záhlaví dopisu? Co to znamená?”

Stará dáma neodpověděla. Šli ulicí mlčky, Chapman zpomalil, aby jí přizpůsobil krok. Těžce dýchala, Chapman však netušil, zda je to námahou nebo nějakou znovu probuzenou úzkostí.

Teprve když došli až k domovnímu vchodu, začal znovu naléhat.

„Signora, vím, že vám to působí bolest, ale musím to vědět. Potřebuju vaši pomoc. Co vás to v tom dopise tolik rozčililo?”

„Ustašovci,” vyřkla signora Campanella a hlas se jí trochu zlomil. „Víte, kdo byli ustašovci?”

„Ano.”

„Vyhledejte heslo Prebilovci,” řekla. Ta slova ze sebe vypravila s námahou a Chapman viděl, jak ji to opět rozrušilo. Ale nemohl tu věc nechat usnout. Věděl, že je to důležité.

„Je to osoba, místo?” zeptal se.

„Já tam byla,” řekla tiše. Zvedla hlavu. Oči měla vlhké.

„Přežila jsem, ale vyprávět vám o tom nemohu.”

Chapman už si zvykal na zvláštní atmosféru v Národní knihovně: teplý vzduch, který proudil vznosnými sály, pach prachu a staré kůže, tiše hovořící vzdělaní čtenáři, kteří pomalu procházeli mezi regály nebo se hrbili nad knihami u stolů s brýlemi posunutými až na špičku nosu. Připadalo mu to netypické pro Itálii, tak vzdálené od neustálé vřavy a hemžení venku, jako by to bylo v jiné zemi. Ale Italové, přes svou veškerou hlučnou družnost, kterou dávali najevo, byli v mnohých směrech melancholické, přemýšlivé plémě. Rádi si udělali čas na přemýšlení, na čtení a studium a nacházeli potěchu v bohatých análech své minulosti.

Vyhledal v centrálním rejstříku heslo Ustaša a našel několik odkazů, které pak dohledal v knihách a periodikách. Věděl, že ustašovci byli fašistická organizace v Jugoslávii za druhé světové války, která vedla tažení teroru a genocidy, ale musel si připomenout detaily.

Organizace byla založena koncem dvacátých let právníkem Ante Paveličem a byla to od počátku teroristická organizace. Poté co byla v Jugoslávii postavena mimo zákon, našla domov a značnou vojenskou a politickou podporu v Mussoliniho Itálii.

Když v dubnu 1941 Jugoslávii dobyli nacisté, ustašovci se vrátili domů a z Paveliče se stal poglavnik, Führer loutkového Nezávislého státu Chorvatsko, v originále Nezávisná Država Hrvatska, jehož mottem bylo Za dom Spremni neboli „Za vlast”.

Téměř okamžitě začali společně s Němci vyhlazovat Židy, Cikány a pravoslavné srbské obyvatelstvo.

Genocida šokovala dokonce i nacisty svou krvavou brutalitou. Ustašovci, fanatičtí katolíci, v mnoha případech

vedení

katolickými

knězi

nebo

františkánskými mnichy, se přihlásili k záměru vyhnat třetinu Srbů, třetinu obrátit na katolickou víru a třetinu vybít; pro tyto cíle pracovali s děsivou bezohledností a krutostí.

Chapmanem otřásla fakta, která našel v historických pramenech.

Genocida

nacistů

byla

dobře

zdokumentována a všeobecně známá. Holocaust byl zakotven ve vědomí i svědomí celého světa, ale to, co se dělo v Chorvatsku mezi léty 1941 a 1945 bylo stejné, neli rozsahem, tedy jistě hrůzou. O přesných číslech se dalo diskutovat, ale za ty čtyři roky ustašovci zlikvidovali nějakých půl milionu lidí, většina z nich byli Srbové, a většina zahynula způsobem, který nelze nazvat jinak než řezničinou.

Byly vyvražděny celé vesnice, muži, ženy a děti byly sekerami rozsekáni na kousky, stovky lidí byly nahnány do pravoslavných kostelů a upáleny zaživa.

Sotva na zemi existuje dospělý člověk, který nikdy neslyšel o Osvětimi, Belsenu nebo Dachau, ale kolik lidí zná jméno Jasenovac, název ustašovského koncentráku kde byly mučeny a vražděny desetitisíce lidí výhradně kvůli své náboženské víře? Byli to pravoslavní Srbové, ovšem pokud konvertovali ke katolicismu, bylo jich mnoho ušetřeno.

To Chapmana šokovalo nejvíc. Ustašovci byli zuřiví fanatičtí katolíci. Někteří katoličtí kněží se aktivně účastnili vybíjení, jiní je tiše podporovali. Kněží, kteří byli zděšeni masovými vraždami, nebyli vyslyšeni ani Paveličem, ani příslušníky jeho krvežíznivé milice.

Vatikán během celého toho období mlčel, ačkoli věděl velmi dobře, co se děje takže zřejmě nad těmi zvěrstvy přimhouřil oko. Papež Pius XII. skutečně přijal Paveliče ve Vatikánu, aniž zřejmě odsoudil něco ze zvěrstev, která prováděli vrahouni ustašovského poglavnika, mezi nimiž brutalitou vynikal františkán Miroslav Filipovič, velitel jasenovackého tábora, který osobně podřízl krk stovkám vězňů.

Chapman pročítal seznamy těch krutostí, a říkal si, kolik ještě snese. Gudovac, Tuke a další vesnice, dvě stě padesát Srbů svázáno drátem a upáleno zaživa, Glina, stovky Srbů nahnány do pravoslavného kostela a zmasakrovány sekerami a noži, Grabovac, čtyřdenní orgie ustašovského vraždění, v níž byli pobiti nesčetní Srbové, Otočac, tři stovky Srbů rozsekaných na kusy, včetně místního pravoslavného kněze, jemuž ještě před smrtí vyrvali vousy i s kůží a vyloupali oči. A tak to pokračovalo, dokud se Chapmanovi neudělalo fyzicky špatně.

Pak našel heslo Prebilovci. Vesnice v jižní Hercegovině, kde ustašovci vyhladili všechno obyvatelstvo. Postříleli ty, kteří se snažili utéct, rozpárali jim břicha bajonety, naházeli je do jam, rodinu za rodinou. Nemluvňatům rozbíjeli hlavičky o kamenné zdi, ženy a dívky hromadně znásilňovali a pak zabíjeli, ostatní ubili k smrti, nebo je nechali umírat v jámách.

Detaily byly nechutné, tak ochromující ve své bezduché krutosti, že po chvíli Chapman přestal číst, než těmi popisy tak otupí, že si přestane uvědomovat, že šlo o skutečné lidi. Skutečné ženy, muže a děti, kteří byli

masakrováni

těmi

nejsadističtějšími,

nejnelidštějšími metodami, jaké si lze vůbec představit.

A signora Campanella, ta stará paní, která po léta žila v bytě pod ním, která každé ráno chodila pro ovoce a zeleninu jako její sousedky a hovořila o počasí a jiných obyčejných věcech, jakoby na nich vlastně záleželo, ta tam byla! Přežila ta jatka, ačkoliv se Chapman nikdy nedoví jak a proč, ani se jí na to nikdy nezeptá.

Přemýšlel o její nezdolnosti, o schopnosti člověka snášet utrpení a projít jím s nedotčenou vůlí žít. Bylo to zároveň obdivuhodné i ponižující.

Uklidil stůl u kterého pracoval, vrátil všechny knihy na police a chvíli počkal, aby z mysli vymazal všechny ty drásavé scény, o kterých četl. Aby se z něj opět stala lidská bytost.

Pak vytáhl obálku s papíry, které nechal u signory Campanelly, a prozkoumal je důkladněji. Začal dopisem, jenž starou paní tak rozrušil. Teď věděl, co znamená záhlaví, ale víc ho zajímal obsah té písemnosti, byl to krátký dopis v italštině, adresovaný Mussolinimu do vily v Gargnanu, ze které údajně řídil Republiku Saló po svém svržení a italském příměří se spojenci. Text byl místy nečitelný, ale z jedné z jasnějších pasáží vysvítalo, že dopis referuje o nějaké zásilce, která byla odeslána Ducemu. O jakou zásilku konkrétně šlo, to v dopise nebylo uvedeno. Podpis na konci dopisu, jak potvrzovalo jméno napsané strojem, patřil Ante Paveličovi.

Chapman zalistoval k dalšímu dopisu v obálce. Ten byl značně poškozený vodou nebo vlhkostí a v papíru zelo několik děr, takže byl téměř nečitelný. Ale bylo jasné, že pochází od Mussoliniho, a byl zaslán vatikánskému státnímu sekretariátu koncem května 1945, jen pár týdnů předtím, než byl Duce zajat a popraven partyzány.

A třetí dopis, napsaný na vatikánském úředním papíře a podepsaný Giovannim Montinim, zástupcem státního sekretáře Vatikánu, byl zřejmě odpovědí na Mussoliniho dopis. Byl velmi poškozený, inkoust byl rozmazaný a vybledlý tak, že byl prakticky nečitelný.

Chapman po důkladnějším zkoumání rozeznal slova Červený kříž a nejasné slovo, které mohlo vypadat i jako poglavnik. Jen jedna krátká věta byla úplná a dokonale čitelná. Zněla: „Souhlasíme s podmínkami a očekáváme dodání do jednoho měsíce.”

Chapman chvíli zamyšleně ohmatával zteřelé, zažloutlé papíry. Nedostane z nich nic víc bez dalších doplňujících informací, něčeho, co přesně vysvětlí, k čemu se dopisy vztahují. A to mohl zjistit jen na jednom jediném místě.

Vsunul papíry zpět do obálky a vyšel z knihovny vyhledat své auto.

„Jaké si dáš, červené nebo bílé?

„Je bílé vychlazené?”

„Chceš mě naštvat?” Brian Matheson si posunul sluneční brýle a zíral na něj s předstíranou přísností.

„Tak tedy bílé.”

Matheson zašel do domu a vynořil se o pár minut později s dvěma sklenkami a lahví bílého vína v kbelíku s ledem. Vytáhl korkovou zátku a naplnil sklenky. Tu svou podržel proti slunci, aby zkontroloval barvu.

„Není špatné,” zabručel souhlasně. „Orvieto. Mám ho dvě bedny, poslali mi je z vinice, kterou jsem loni navštívil. Udělali úžasný pokrok. Z kyseláče nakonec udělali docela slušné víno. Ochutnej.”

Chapman upil vína. „Mně se zdá dobré.”

„Devadesát procent je réva Trebbiano, deset procent Grecheto. To dělá ten rozdíl. Cítíš tu ořechovou chuť, náznak mandle? To dělá Grecheto. Je to kvalitnější víno než to dřívější Orvieto.”

„Víš, Briane,” řekl Chapman, „na novináře nemluvíš ani tak moc blbě.”

Matheson se zašklebil. „Bývalého novináře. Ty prostě žárlíš, protože mám čas věnovat se svým vášním. Na zdraví.”

Seděli na balkoně Mathesonova mezonetového bytu, ve svém zorném poli měli zahrady a vysoké cypřiše, tak blízko, že se téměř mohli natáhnout a dotknout se jejich větví. Přátelili se už dlouho. Brian Matheson už byl dobře zavedený korespondent v Římě, když Chapman prvně přijel do města, a byl mladému muži něčím jako průvodcem. Před třemi lety šel do penze, ale stále ho zajímaly všechny novinářské záležitosti, zejména drby ze Stampa Ester a, takže Chapman měl nakázáno pravidelně mu o nich referovat.

Chvíli si povídali o společných známých a běžných italských záležitostech. Byli z různých generací, ale bylo mezi nimi pouto náklonnosti a úcty, které ten věkový rozdíl překlenovalo.

Nakonec Matheson řekl: „Takže co tě sem tedy přivádí právě v sobotu?”

„Chtěl jsem tě požádat o laskavost.”

„Tak to vyklop.”

„Tys měl vždycky dobré kontakty ve Vatikánu.

Mnohem lepší než já.”

„Náboženství v tom pomáhá. Oni se cítí mnohem normálněji, když hovoří ke svému druhu.”

„Můžeš mě dostat do tajného archivu?”

Matheson se napil, pak omluvně zavrtěl hlavou.

„Bohužel. Tam se nedostanu ani já.”

„Je to tak těžké?”

„Je pro novináře úplně uzavřený. Přístup tam mají jen akreditovaní bohoslovečtí badatelé.”

„Ale to je jen formalita, ne? Přece se to musí nějak nechat obejít. Mohl bych třeba tvrdit, že jsem badatel.”

„Jsou tam velmi přísná bezpečnostní opatření. Laik tam potřebuje doporučující dopis od přední knihovny nebo vzdělávací instituce. Kněz musí mít dopis od svého biskupa. Všechno se velmi důkladně prověřuje, než vydají povolení ke vstupu do archivu. A vydávají je jen párkrát do roka. Ty dokumenty jsou většinou velmi křehké a příliš cenné, než aby vydržely častou manipulaci.”

„Jsme v Itálii, Briane. Musí existovat cesta, jak tu byrokracii obejít,” namítl Chapman. „Někdo, koho lze podmazat nebo mu zalichotit.”

„Nedělej tu chybu a nemysli si, že Itálie a Vatikán jsou jedno a totéž, protože je v Římě,” odpověděl Matheson. „Je to uzavřený svět, řízený kněžími, jejichž smysl pro povinnost by nás všechny zahanbil.

Nepřipadá v úvahu, že bys mohl někoho přesvědčit nebo podplatit, aby tě pustil do vatikánského archivu.

Mají silný smysl pro to, co je správné a špatné a nikdo z nich nemá takový zájem o peníze, aby si vzal úplatek. Když chceš zbohatnout, nevybereš si kariéru kněze.”

Chapman kývl a odvrátil zrak. Matheson, který cítil přítelovo zklamání, dodal: „Je mi líto, že ti nemůžu pomoct, Andy. Je to důležité?”

„Myslím, že ano.”

„Co bys chtěl najít?”

„Něco z války.”

„Z druhé světové?”

Chapman kývl.

„To ti archiv nepomůže, ani kdyby tě tam pustili.

Všechny dokumenty po roce 1922 jsou nepřístupné, a to i pro akreditované badatele.”

„Opravdu? Proč zrovna od roku 22?”

„Odpověď přece znáš.”

„Ano, jistě. Já zapomněl.”

Rok devatenáct set dvacet dva, kdy přišel k moci Mussolini. To bylo ve Vatikánu citlivé téma. Nikdo za leoninskými zdmi nechtěl, aby se někdo příliš zabýval vztahy katolické církve a fašistického diktátora. V

mnohých skříních bylo příliš mnoho kostlivců.

„To tedy mají drzost,” podotkl Chapman zatrpkle.

„Vlézt do postele se zrůdou, jako byl Mussolini, a pak všem zabránit, aby se hrabali ve špinavém prádle.”

Matheson pokrčil rameny. „Je to jejich prádlo. Proč by ho věšeli, aby ho uviděl celý svět?”

„Protože ten svět má právo vědět, co se dělo. Mluvíme přece o katolické církvi. O církvi, která hlásá spravedlivost a křesťanský soucit a úctu k bližním, ale přitom se domnívá, že může skrýt celé období svých dějin, protože se děsí toho, že by někdo zjistil pravdu.”

Matheson se na něj usmál. „Ty jsi pěkně nažhavený, co? To musí být senzační story.”

„Taky že je.”

Matheson čekal. Chapman slabě zavrtěl hlavou.

„Nechtěj to vědět, Briane. Já nepřeháním. Je to příliš nebezpečné. Enzo Mattei byl zavražděn, protože kladl právě tyhle otázky.”

„Myslíš, že Vatikán hrál roli v jeho smrti?” řekl Matheson nevěřícně.

„Přímo ne. Ale skrývají něco, co má s jeho smrtí souvislost. Tím jsem si jistý.”

„Od války? Je to dlouhá doba, Andy. Záleží na tom teď?”

„Ano, záleží. Mně na tom záleží. Záleží na tom Enzově vdově a synům.”

„Takže ty vedeš křížovou výpravu proti katolické církvi.”

Chapman neodpověděl. Matheson zatočil vínem ve sklence, sledoval, jak se na povrchu zlaté tekutiny třpytí sluneční světlo. Upil a chvíli doušek vychutnával, než opět promluvil.

„Neomlouvám styky církve s fašismem, jenže po bitvě je každý generálem.” Odmlčel se a zahleděl se na cypřiše, kývající se ve větru. „Musíš mít na mysli, že ačkoliv bylo křesťanské náboženství založeno Kristem, po staletí je vykládali a udržovali pouze lidé se všemi svými slabostmi a předsudky.”

„Náboženství musí být schopné překonat slabosti svých věřících,” odsekl Chapman.

„Žádáš příliš mnoho. Věděl jsi, že Eugeniovi Pacellimu, který se v roce 1939 stal papežem Piem XII., přiložili ke spánku pistoli během nezdařeného bolševického puče v Mnichově, kde byl po první světové válce papežským nunciem? Díky tomu se stal vášnivým antikomunistou a fašismus pro něj byl vždycky menší z těch dvou zel. Kněží jsou ovlivňováni svými zkušenostmi stejně jako každý jiný a své úsudky si vytvářejí na stejném základě.”

„Myslel jsem, že své úsudky zakládají na slovu Božím.”

„Nebuď naivní, Andy. Co jiného je slovo Boží než názor člověka, založený na vlastních přesvědčeních a zážitcích, pokud jde o to, co by Bůh chtěl za konkrétních okolností? Ani kněží nemají přímé spojení s nebesy.”

Chapman se usmál. „No dobře, nechme toho. Bavit se o politice a náboženství je zaručená cesta, jak ztratit přátele.”

„A kdo jiný by chtěl o nich diskutovat?” řekl Matheson a sáhl po lahvi s vínem. Nalil Chapmanovi sklenku a vrátil láhev do kbelíku s ledem. „Dopij to. Mám doma tolik vína, že mi Margherita hrozí rozvodem, jestli se ho aspoň zčásti nezbavím.”

„Všechno pro výzkumné účely, doufám.”

Matheson se zašklebil. „Přirozeně.”

Od té doby, co odešel do penze, Matheson teoreticky psal knihu o italských vínech, ale přestože vypil spoustu lahví, nenapsal ani slovo. Zřejmě proto, myslel si Chapman, že se stále nepropil ke správnému názoru.

Matheson si sundal sluneční brýle a protřel si špičkami prstů oči. Na osmašedesátiletého muže byl v dobré formě. Měl obličej opálený do hněda od dlouholetého vystavení středomořskému slunci, ale neměl vyschlou kůži, která to obvykle doprovází. Hrál dvakrát týdně se starými kamarády z italských novinářských kruhů golf a stále dovedl odehrát tři energické tenisové sety bez nepříznivých následků. Chapman doufal, že v jeho věku bude aspoň zpola tak fit.

„Víš,” prohodil Matheson, „neviděl jsem tě takhle motivovaného od té doby, no, snad od té doby, cos přijel do Říma. Dlouho ses mi zdál dost otupělý, ale do tohohle ses doopravdy zakousl ať je to cokoli viď?”

„Možná je to zaplápolání plamene svíčky, než vyhasne.”

Matheson se uchechtl. „Na penzi jsi trochu mladý.”

„Mohl bych se vrátit domů.”

Matheson po něm střelil překvapeným pohledem. „Do Anglie?”

„Nabídli mi práci v Londýně. Zástupce vedoucího zahraniční redakce.”

„A ty to vezmeš?”

„Já nevím. Už pár týdnů rozhodnutí odkládám.”

„No, stojí to za zamyšlení. Jak dlouho jsi tady, šest, sedm let?“

„Osm.”

„To je dlouhá doba.”

„Ty jsi tu ještě déle,” podotkl Chapman.

„To je něco jiného. Já jsem si vzal Italku. Mám tady děti a vnoučata. Proč bych se měl chtít vracet do Londýna?”

A proč někdo jiný? pomyslel si Chapman. Mohli jste sedět na balkoně na sluníčku, popíjet víno a vdechovat vůni buganvileí, proč byste se chtěli vracet do šedé vlhké Anglie? Ale. tak jednoduché to nebylo.

Matheson tomu dilematu rozuměl. Sám ho před časem řešil a uměl slovy vyjádřit to, oč jeho přítel teprve zápasil.

„Buď se tu musíš usadit, jako já, stát se součástí té kultury, způsobu života, nebo odjet domů. Z ničeho mezitím nebudeš moc šťastný,” řekl. „Momentálně jsi tu jen na návštěvě.”

Chapman vzdychl. „Já vím. Mohl jsem odejít už před lety, ale mám tuhle zemi rád. Mám rád ty lidi. Mám rád ten hluk, tu vášeň, ten příšerný zmatek všude.

Nejsem si jistý, jestli jsem schopen znovu začít v Anglii.”

Matheson účastně přikývl. „Čím déle to budeš odkládat, tím to bude těžší.”

Chapman upil vína. Záviděl Mathesonovi jeho spokojenost, usedlý klid jeho života. Dobře se přizpůsobil cizí zemi, byl tak dokonale asimilovaný, že ačkoli zčásti zůstane vždycky Angličanem, ty věci, na kterých opravdu záleží rodina, přátelé, denní rutina byly v podstatě italské a on byl takhle šťastný. Když ho Chapman navštěvoval, ostře si uvědomoval nedostatky svého vlastního života. Prázdná místa, která je ještě třeba vyplnit.

Jako potvrzení toho nedostatku zavolal z bytu ženský hlas a na balkon vyšla Mathesonova žena Margherita s náručí plnou nadouvajících se nákupních tašek.

Srdečně Chapmana pozdravila, políbila ho na tváře a objala ho.

„Podívej se na hodinky, Briane,” poklepala si na zápěstí. „Myslela jsem si, že už budete hotoví.”

Matheson zvedl oči směrem k Chapmanovi. „Vidíš, co ti chybí.”

„Dělej, prosím tě, takhle, jak vypadáš, tě ven nevezmu.

Máme být u Paoly za deset minut,” vysvětlovala Chapmanovi, když její manžel zmizel do domu, aby se převlékl.

Zvedla téměř prázdnou láhev Orvieta. „Chutná vám?”

zeptala se.

„Já nejsem žádný odborník.”

„Pojďte se mnou.”

Pokynula Chapmanovi, aby šel za ní, vedla ho halou do hostovské ložnice. Bedny s vínem tam byly narovnány skoro do stropu.

„Vezměte si nějaké,” pobídla ho Margherita. „On to všechno nikdy nevypije. Vinice mu posílají vzorky zdarma, doufají, že se o nich ve své knize příznivě zmíní. No vezměte si jich pár, jemu chybět nebudou.”

Vyšli zpátky do haly, Chapman zápasil s bednou chianti. Matheson vyšel z hlavní ložnice s papírkem v ruce. Bylo na něm napsáno jméno a telefonní číslo.

„Jak jsme o tom mluvili,” řekl. „Mohl by ti trochu pomoct. V minulosti mi byl dost užitečný.”

Strčil papírek do náprsní kapsy Chapmanovy košile.

„Ty kněze ve Vatikánu asi podmazat nedokážeš,” řekl, „ale jiní tak úplně neuplatní nejsou.”

Do Elenina bytu Chapman dorazil až k večeru. Musel toho spoustu zařídit, poté co odešel od Briana Mathesona, a v jeho tváři se začaly objevovat známky únavy. Otevřel dveře do bytu, těšil se, že si konečně odpočine a dá si dlouhý drink, a okamžitě musel čelit rozlícené Eleně.

„Kde jsi byl? Kde jsi ksakru byl?” zaječela na něj.

„Cože?”

„Řekl jsi, že mi zavoláš.”

Zmateně ustoupil. „Ale! Co se děje?”

„Proč jsi mi nezavolal?”

„Co se proboha děje? Pracoval jsem, neměl jsem čas.

Eleno, stalo se něco?”

Stála ve dveřích obývacího pokoje, její postoj byl nepřátelský, téměř útočný. Náhle jako by se celá proměnila. Ramena jí klesla, tvář se zkrabatila a propukla v pláč. Chapman na ni polekaně hleděl.

„Eleno.”

Otočila se a odklopýtala do obývacího pokoje.

Chapman tam vešel za ní. Seděla na kraji pohovky, nakloněná dopředu, s lokty na kolenou. Srdceryvně štkala. Chapman si sedl vedle ní a nesměle ji pohladil po rameni.

„Potřebovala jsem tě, kde jsi byl?” vzlykala.

Chapman neodpověděl. Chovala se tak iracionálně, že věděl, že v téhle chvíli nemá cenu mluvit. Přitáhl ji k sobě. Nejdřív kladla odpor, snažila se ho odstrčit, pak se uvolnila a klesla mu do náruče.

Objímal ji, zatímco plakala. Tuhle stránku její povahy zatím nepoznal. Nikdy u ní nezpozoroval jedinou známku slabosti; byl to žalostný pohled.

Po čase se odtáhla a utřela si hřbetem ruky slzy. Na tvářích měla rozmazanou řasenku.

„Omlouvám se,” řekla, popotáhla a potlačila poslední vzlyk. „Omlouvám se, jsem blbá.”

Vstala a odešla do koupelny. Chapman slyšel, jak smrká, pak zvuk tekoucí vody. Ať ji rozrušilo cokoli, věděl, že to nemá nic společného s tím, že jí nezavolal.

Když se vrátila, měla smytý makeup a osušenou tvář, ale oči měla podlité krví.

„Omlouvám se,” řekla znovu. „Vím, co si o mně asi myslíš.”

„Co se stalo, Eleno?”

Ukázala mu na hromádku papírů na podlaze u křesla.

„Koukni se na tohle.”

„Co je to?”

„Ráno je doručil posel.”

Chapman zvedl papíry a zalistoval v nich.

„Nerozumím tomu. Co je to za listiny?”

„Scarfone vrací úder.”

„Ty jsou od Scarfona? Eleno, to mi musíš vysvětlit.”

„Je to zloduch. Ale velmi chytrý. Ví, jak na lidi vyvinout tlak. Jak najít slabá místa a využít jich.”

Sedla si vedle Chapmana a otřela si oči kapesníkem.

Pak vzala do ruky několik namátkou vybraných dokumentů.

„Jsou to dokumenty o vytvoření společnosti. Pro Societa per Azioni. Víš, co je to SpA?”

„Ano, něco jako společnost s ručením omezeným.”

„A tohle jsou kopie dokumentů o založení různých offshore společností na Kajmanských ostrovech a Nizozemských Antilách, což jsou z hlediska italského práva daňové ráje. Teď se podívej na tyhle.” Zvedla dalších pár listů a položila je Chapmanovi na klín.

„Mně nic neříkají, Eleno. Nejsem právník.”

„Jsou to záznamy převodů z IOR těmto společnostem na Kajmanech a Nizozemských Antilách.”

Chapman zvedl ruku a zastavil ji. „IOR? Myslíš Istituto per le Opere di Religione? Vatikánskou banku?”

„Přesně. Peníze jdou do Karibiku, kde je ty společnosti ukládají v místních offshore bankách, které jsou mimo dohled italských finančních úřadů. Pak se peníze převádějí z těch bank do místních poboček velkých mezinárodních bank. Společnosti si potom půjčují od bank peníze, zajištěné vklady, a převádějí fondy zpátky do Itálie.”

„Bohužel, asi na mě plýtváš časem. Mluvíš k člověku, pro kterého je strašlivá operace nechat si proplatit šek v Credito Italiano.”

„Tyhle společnosti,” pokračovala Elena, „jsou jen skořápky. Nic nedělají. Nic nevyrábějí, ani legitimně neobchodují. Jsou to jen penězovody, jednou cestou do nich z Itálie plynou peníze, druhou odcházejí zpět do Itálie.”

„Myslíš praní peněz?”

Kývla a sklesla do rohu pohovky. Chapman pohlédl na papíry. Rozuměl jim stejně, jako by byly ve svahilštině.

„Praní peněz pro koho?” zeptal se. „Pro Vatikán?”

„Vatikánská banka je jen kanál na peníze. Je to offshore banka v Itálii.”

„Myslel jsem, že IOR už přestala provádět tyhle riskantní operace.”

„Ale jdi, Andy. Pokud se někde dají vydělat peníze, Vatikán, ať hlásá cokoli, se na tom bude ochotně podílet.”

„Takže pro koho to je?” ptal se Chapman. „Pro zločince? Pro mafii?”

„To se nedá říct. Jsou to jen převody peněz, čísla na papírech. A ty offshore daňové ráje jsou tak tajnůstkářské, že je pravděpodobně nemožné zjistit, kdo jsou skuteční příjemci.”

„Proč jsi si tak jistá, že jsou od Scarfona?”

„Volal, aby se přesvědčil, že jsem je dostala. Nemohl tomu odolat.”

„To nechápu,” zavrtěl hlavou Chapman a zamračil se.

„Proč by ti je Scarfone posílal?”

„Podívej se na seznamy ředitelů těch společností. Vidíš to jméno, které se objevuje skoro na všech?”

Chapman přelétl příslušné strany očima a zjistil, že se mu žaludek mění v led.

„Eugenio Fiorini,” vypravil ze sebe tiše.

„Můj otec.”

Dlouho ani jeden z nich nepromluvil. Pak si Elena unaveně prohrábla vlasy a řekla: „Celý den se motám v kruhu. Už z toho šílím. Proto jsem na tebe tak křičela, promiň mi to. Nemám žádné právo tahat tě do toho.”

„Měl jsem ti zavolat, jak jsem slíbil. Taky se omlouvám,” řekl Chapman.

Vrátil papíry na podlahu, náhle iracionálně zatoužil zbavit se jich, jako by se od nich mohl ušpinit.

„Co budeš dělat?” zeptal se.

„Já nevím. Dostali mě. Když nic nepodniknu a ty papíry utajím, budou mě mít v hrsti. Budou mě ovládat. Budou na mě mít vždycky páky, takže bych mohla zabalit svou kariéru tady a teď. Ale jestli podniknu nějaké kroky, které jsem jako prokurátorka povinna provést, dostanu tátu na lavici obžalovaných.”

Chapman cítil, jak v něm narůstá hněv, prudká touha praštit do někoho nebo do něčeho. Uvědomil si, že sevřel pěsti a vědomě se přiměl, aby je uvolnil.

„Eleno,

moc

mě

to

mrzí,”

řekl

jemně.

„Nepředpokládáš, že je tu šance, že je to všechno úplně legitimní?”

„Ani náhodou. Šla jsem dnes ráno do Regina Coeli.

Navštívit vězně. Jednoho ze svých případů. Jmenuje se Geminazza.”

„Geminazza? Nebyl to bankéř, účetní nebo něco podo bného?”

„Účetní,” upřesnila Elena. „Byl zatčen loni kvůli podvodu a zpronevěře. Čtyřicet miliard lir zmizelo z těch společnostech, které řídil. Nic se nenašlo. Jestli někdo ví něco o offshore účtech, je to Geminazza.”

Ležela v koutku pohovky, úplně vyčerpaná. Zuřivost i rozhořčení z ní vyprchaly. Stěží měla sílu hovořit.

„Vzala jsem ty papíry s sebou. Uzavřela jsem s ním dohodu. Dohodli jsme se, že stáhnu některá menší obvinění, když mi vysvětlí, co ty papíry znamenají.

Jsou opravdu špinavé. Víc než dost, aby mohl být otec stíhán pro praní peněz.”

„Co by ho čekalo, kdyby byl odsouzen?” zeptal se Chapman.

„Je to závažný zločin. Určitě by dostal nepodmíněný trest. Proces odvolání se může táhnout celá léta, takže by nakonec nemusel skončit ve vězení, ale stejně by byl zničený. Byl by znemožněný. Jeho právnická dráha by byla u konce. Já mu to nemůžu udělat. Já ne.”

Zvedla hlavu a pohlédla na Chapmana, oči měla naplněné čirým zoufalstvím.

„Jsem od rána jako ochromená, Andy. Už ani nemůžu myslet. Co mám dělat? No tak mi pověz, co mám dělat?”

OSMNÁCT

Celý večer se motali v bludném kruhu. Pro oba to bylo vyčerpávající. Pro Elenu, která se musela vyrovnávat s vědomím, že její otec je podvodník a ve své loajalitě byla

rozpolcená

mezi

rodinu

povinnosti

prokurátorky. Pro Chapmana, který musel přihlížet jejímu rozrušení a přitom jí nemohl pomoci. Mohl poslouchat, jak to Elena znovu a znovu probírá, mohl se ze všech sil snažit, aby ji utěšil, ale nakonec to muselo být její rozhodnutí, jen a jen její.

Chapman toužil aspoň na chvíli vypadnout, ale netroufl si. Zdálo se mu necitlivé opustit ji nebo navrhnout, aby změnili téma, než v obou vybuchne nastřádaný pocit marnosti. Když už to nakonec nemohl hlady vydržet, navrhl, aby něco snědli, připadlo mu, že to bude pro Elenu úleva. V kuchyni se ponimrali v nějakých těstovinách a salátu a pak šli spát.

Ráno vyšel Chapman koupit noviny a chléb a dal si s návratem načas. Další hovor o tomtéž už by nevydržel.

Po snídani napustil Eleně plnou vanu a přinutil ji, ať se do ní naloží a pořádně si odpočine.

Když se vrátila do obývacího pokoje, zabalená v tenkém bavlněném županu, byla už tak nějak klidnější.

Chapman věděl, že nakonec dospěla k rozhodnutí.

„Zavolám mu,” oznámila. „Zařídím, abychom to dnes odpoledne probrali. Potřebuju s ním mluvit osobně.”

Chapman přikývl. „Je to dobrý nápad. Možná existuje nějaké jednoduché vysvětlení, na které jsi nepřišla.”

Nevěřil tomu. Elena také ne, ale přesto souhlasně přikývla.

Teprve když se šla obléknout, sdělil jí Chapman, že dnes večer nepřijde. Nechal si to na poslední chvíli, protože věděl, že ho bude potřebovat později, a myslel si, že vleklá hádka je víc, než by mohl v současné situaci snést.

„Co tím myslíš?” řekla a do hlasu se jí už vkrádala podrážděnost.

„Dnes nepřijdu,” opakoval. „Omlouvám se, je to špatná doba, ale smluvil jsem si něco už včera a jinou šanci bych dostat nemusel.”

„Kam jdeš?”

„To ti nemůžu říct.”

„Pověz mi to.”

„S tím, co dělám, by žádný prokurátor nemohl souhlasit. Nechme to tak.”

„Co je to, něco nezákonného?”

„Eleno, aspoň pro jednou už se mě na nic neptej.”

Zamračila se na něj, přitáhla si župan v pase a k hrudi v bezděčném uraženém gestu. Pak vstala a prkenně vykráčela z pokoje.

Brzy potom odešla, ještě rozmrzelá. Chapman vydechl úlevou, rád, že má byt pro sebe. K obědu si udělal sendvič se šunkou a rajčetem a vypil k němu pivo, zatímco se díval na televizi. Konečně mohl relaxovat bez pocitu viny, poprvé od té doby, co se včera večer vrátil.

Těsně před druhou hodinou vyšel k autu a odjel do svého bytu v Trastevere. Zastavil cestou u bankovního automatu, aby si vybral z účtu nějaké peníze. Pak si vzal ze zásuvky stolu ještě něco z toho, co tam uchovával jako rezervu pro případ nouze, a přidal to k hromádce. Spočítal bankovky. Bylo to něco přes milion lir, tedy asi tři sta padesát liber. Vložil svazek bankovek do obálky a vyšel z bytu. Potom podél Tibery zajel ke Svatému Petru.

Vrcholilo odpoledne, ale před vstupem do vatikánského muzea ještě stála pořádná fronta.

Muzeum se svými sedmi kilometry sálů s exponáty bylo v neděli normálně zavřené. Ale tohle byla poslední neděle v měsíci, kdy bylo nejenže otevřené, ale dokonce se tam neplatilo vstupné, takže bylo přímo obležené návštěvníky. Byla to ta nejhorší myslitelná doba na to, aby se člověk přišel podívat na vystavené poklady, ale Chapmanovi se hodilo mít kolem sebe moře lidí. Dnes neměl o exponáty žádný zájem, kvůli umění nepřišel.

Po čtyřiceti minutách čekání ve frontě prošel vchodem a probojoval se pomalu se valícím davem ke schodům vedoucím na Atrio dei Quattro Cancelli, kde různobarevné nápisy určovaly různé okruhy, jimiž jste se mohli vydat po muzeu, podle toho, kolik jste na to měli času. Nejdelší okruh trval skoro celý den bylo toho tolik k vidění ale i ten nejkratší sprint k Sixtinské kapli a zpět trval devadesát minut.

Chapman věděl, kam jít. Byl tady už mnohokrát, i když nikdy ne s tak nebezpečným cílem. Byl nervózní.

Kdyby ho chytili, na důsledky se ani neodvážil pomyslet.

Zkontroloval čas na hodinkách. Měl spoustu času.

Sjednal si schůzku s kontaktem Briana Mathesona v Sixtinské kapli na čtyři hodiny, těsně předtím, než byli návštěvníci uvedeni na dlouhou pouť směrem k východu, aby se muzeum mohlo ve tři čtvrtě na pět zavřít.

Nino Casciani byl jedním z kustodů muzea. Chapman mu telefonoval včera pozdě odpoledne a krátce se s ním sešel v bistru na Piazza del Risorgimento. Byl to mlčenlivý muž se ženou a šesti dětmi, které, naštěstí pro Chapmana, stěží stačil podporovat ze svého skrovného platu. Myšlenka „provize” za to, že pomůže novináři, byla lákavá, ale bylo třeba určitého přemlouvání, když mu Chapman nastínil, co hodlá udělat. Souhlasil teprve, až si byl naprosto jistý, že na něj nepadne stín viny, budeli Chapman dopaden. Pak už šlo jenom o peníze. Milion lir byla spousta peněz, ale Casciani na sebe bral velké riziko. Chapman se pokusil trochu smlouvat, ale kustod neustoupil. Milion lir, nebo nic.

Peníze byly pro Chapmana nepodstatné. Byl to pěkný vítr v jeho peněžence, ale věděl, že později si to bude moci naúčtovat jako výdaj. Zahraniční redakce v Londýně byla notoricky laxní v kontrolování nároků na výdaje, pravděpodobně proto, že s nimi všichni švindlovali. Jednou, když měl práci v Umbrii, Chapmanovi selhalo auto a musel si koupit staré konopné lano od místního sedláka, aby se nechal odtáhnout k nejbližší opravně. Do formuláře na výdaje napsal „Peníze za staré lano: 100 000 lir” a nikdo to nezkoumal.

Vytrvale kráčel klenutými sály, které vedly ještě čtvrt míle k Sixtinské kapli. Byly tu stovky lidí, kteří se zastavovali, aby se podívali na sochy a gobelíny, barevné mapy starého světa malované na zdech, ale Chapman je všechny ignoroval. Sešel po úzkých schodech a náhle se vynořil v kapli.

Pokaždé když prošel dveřmi a vzhlédl na Michelangelův strop, znovu se ho zmocnil pocit zdrcující posvátné bázně, posvátné úcty ke géniovi, který ho vymaloval. Žádné jiné lidské dílo nezahrnovalo člověka tak koncentrovanými důkazy velikosti, krásy a úžasného proniknutí do podstaty věci.

Ale dnes neměl ani pomyšlení na Stvoření člověka.

Hledal jen nevysokou, podsaditou postavu Nina Cascianiho. Kaple byla nabitá lidmi, kteří si vyvraceli krky hledíce nahoru ke klenbám, nebo obdivovali Poslední soud nad vysokým oltářem. Chapman se protlačil davem a poté spatřil kustoda stát osaměle u zdi ve vzdáleném rohu. Přistoupil až k němu, ale nepodíval se na něj.

„Přinesl jste to?” zeptal se Casciani.

Chapman vytáhl obálku s penězi z kapsy a podržel si ji u boku. V jediném okamžiku kustod chňapl po obálce a ztopil ji bezpečně ve svém saku. Pak se nenápadně rozhlédl kolem.

„Vidíte ty dveře po mé levici? Až je otevřu, proklouznete tam, ano?”

Chapman přikývl. Casciani přehlédl kapli. Na vzdálené straně stál další znuděný kustod. Casciani čekal, až kolem půjde velká skupina turistů a zacloní kolegovi výhled, pak ty dveře rychle otevřel. Chapman se protáhl úzkou štěrbinou. Dveře se za ním zavřely, téměř ještě nepřekročil práh. Zastavil se, počkal, až se oči přizpůsobí šeru. Byl ve stísněném předsálí, osvětleném pouze dvěma slabými žárovkami na stěně.

Po překypující nádheře kaple to byl šok, ocitnout se na takovém strohém, nehostinném místě. Člověk byl tak zvyklý na honosnost veřejných prostor ve Vatikánu, že snadno zapomněl, že části, které se normálně nevidí, jsou stejně obyčejné a funkční jako seminaristova studovna.

Z předsálí vedla dlouhá chodba. Chapman zabočil doprava a šel po ní rychle, pokoušel se tlumit zvuk svých kroků na ošlapané kamenné podlaze. Celý tento sektor byl pro návštěvníky nepřístupný. Pokud by ho nějaký duchovní nebo kustod spatřil, jistě by ho vyplísnili a nakonec vyhodili z budovy.

Tápal po zdi po své levé ruce. Casciani mu řekl, že tou chodbou nemá jít dlouho, ale Chapman neviděl ani známku po dveřích. Za ním se náhle otevřely dveře do Sixtinské kaple. Chapman se ohlédl přes rameno.

Spatřil lem kněžského roucha, jak se zavlnil v průvanu, slyšel hlasy dvou mužů. Pátral očima po stěně. Ty dveře už tu někde musí být! Hlasy teď byly zřetelnější.

Postava v sutaně vyšla do chodby, zastavila se, aby ji mohl její společník dohonit. Muž byl k Chapmanovi zády, ale každým okamžikem se mohl otočit a spatřit ho. Chapman vztáhl ruku a hmatal po stěně po rukojeti, zárubni, po čemkoli. Prsty náhle na něco narazily. Hrana zárubně. Rychle zašmátral po klice a otevřel dveře, vnořil se do nich a pomalu je za sebou zavřel. Se zatajeným dechem vyčkával. Kroky a hlasy na druhé straně dveří přešly a posléze se ztratily v dálce.

Chapmanovi se ulevilo. Teď se nacházel na odpočívadle úzkého spirálového schodiště, které vedlo do dalšího poschodí muzea a dolů do suterénu. Vydal se dolů. Na konci byly těžké dubové dveře, o nichž Casciani říkal, že jsou nezamčené. Chapman jimi prošel do další temné chodby lemované policemi plnými zaprášených knih a svázaných rukopisů. Teď se už dostával blíž. Casciani mu řekl, že přístup do tajného archivu je z přízemí i ze suterénu, kde se skladuje mnoho starších dokumentů. Novější pracovní dokumenty kurie a novější znamenalo ve Vatikánu toto století byly v hlavním křídle archivu. Aby se k nim Chapman dostal, musel k nim nepozorovaně najít cestu a potom počkat do večera, až archiváři odejdou domů. Byla to riskantní operace, ale až doposud byly Cascianiho informace spolehlivé. Chapman doufal, že i ostatní kustodovy znalosti budou tak přesné.

Na polovině cestě z chodby, která se táhla po celé délce vatikánského muzea, odbočovala postranní chodbička, ta zavedla Chapmana pod hlavní podlaží archivu a přilehlé vatikánské knihovny. Na jejím konci byly dvoje křídlové dveře vsazené v kamenném klenutém vchodu. Měly masivní nýtované panty a železné kruhové rukojeti, za ta léta vyhlazené lidskýma rukama. Chapman přitiskl ucho ke dřevu a naslouchal.

Na druhé straně neslyšel žádný zvuk. Zaváhal. Tohle byla zdaleka nejnebezpečnější chvíle. Nedalo se nijak usoudit, zda dole v suterénu archivu někdo je, nebo není. Prostě se musel pomodlit a risknout to.

Uchopil rukojeť. Casciani říkal, že dveře budou nezamčené. Otočil rukojetí. V tom uzavřeném prostoru to zaznělo jako výstřel. Chapman strčil do dveří.

Otevřely se natolik, že do nich mohl vklouznout.

Spatřil další řady regálů, další staré svazky, na které se snášel prach, ale nikde žádní lidé. Protáhl se dovnitř a zavřel za sebou dveře, tentokrát tak opatrně, že západka nevydala žádný zvuk. Pak se obezřetně vydal mezi regály, ve střehu po každém sebenepatrnějším zvuku shora. Suterén mohl být opuštěný, ale Chapman věděl, že kdykoli může po schodech na druhém konci sejít archivář. Musel si rychle najít místo, kde se schová. To musí vyřešit sám. Casciani sice věděl, jak se dostat do tajného archivu, ale jeho znalost tamního uspořádání byla mlhavá. Ted bylo na Chapmanovi, aby si zajistil, že ho nikdo neobjeví.

Prozkoumal systematicky místnost, vždycky po několika krocích se zastavil a naslouchal. Byla to ohromná plocha, ale rychle si ujasnil, že je tam velmi málo možností, kde se skrýt. Skříně byly všechny zamčené a přestože tam byla spousta temných koutů, byly všechny příliš vystavené, aby se o nich dalo uvažovat jako o skrýších. Prošel několika uličkami a jeho úzkost rychle vzrůstala. Pohlédl na hodinky. Bylo po páté hodině. Neměl představu, dokdy pracují archiváři, ale věděl, že někdo může přijít zamknout každou chvíli. Bylo nanejvýš nutné, aby si našel místo, kde na něj nebude vidět, a to brzy.

Před ním vyvstaly dvoukřídlé dveře. Ocitl se tam, kde začal. Rozhlédl se kolem sebe, rozhodnutý, že se nenechá odradit. Zbývalo mu jediné místo. Bude se muset schovat mezi knihy. Sehnul se a prozkoumal regály. Byly solidně zkonstruovány, aby unesly tíhu objemných svazků některé z nich byly dvacet centimetrů silné a byly hluboké dvě stopy. Byly uspořádány v řadách po šesti nebo sedmi policích nad sebou, knihy stály hřbety k sobě, ale mezi nimi nebyla žádná přepážka.

Chapman vytáhl pár knih ve spodním regálu a nahlédl tam. Kdyby sestrkal knihy až úplně dopředu, zůstalo by vzadu dost místa na to, aby si tam člověk lehl.

Uvolnil celou řadu, vplížil se tam a za sebe opět nakladl knihy. Bylo to jen taktak. Mohl se natáhnout do délky, ale pro pohyb do stran tam nezbývalo místo.

Pažemi nemohl pohnout, ramena měl vmáčknutá mezi police. Cítil chuť prachu, který všechno pokrýval, plesnivý pach starých rukopisů a kůže. Zavřel oči a čekal.

Společenská konverzace doháněla Elenu k šílenství.

Musela sedět v obývacím pokoji rodičů a poslouchat matčino švitoření o ničem, zatímco toužila po jediném vejít do otcovy pracovny a na rovinu si s ním promluvit. Veškerou sebekázeň potřebovala na to, aby se přinutila sedět tam a pít kávu, zatímco matka jí zdlouhavě dopodrobna popisovala, co všechno dělala od té doby, kdy tam byla Elena naposled.

Nakonec matka přešla k tématu, o kterém Elena nebyla ochotna diskutovat za žádných okolností.

„Volala jsi Francovi?”

Elena tu otázku ignorovala. „Bude otec odpoledne ve své pracovně?”

„Obvykle bývá,” odpověděla matka stroze. „Tak volalas mu?”

Elena vstala. „Musím si s ním o něčem promluvit.

Omluv mé na chvíli.”

Zvedla desky s otcovými materiály, které si přenesla, a přes halu zamířila do jeho pracovny. Zaklepala a vešla.

Otec se zvedl od psacího stolu, sundal si brýle na čtení a usmál se na ni. Elena za sebou zavřela dveře a pohlédla mu do očí. Teď ho viděla v jiném světle.

„O co jde?” zeptal se Eugenio Fiorini.

„Mohu tě vyrušit?”

„Samozřejmě.”

Odstrčil židli od stolu, opřel se a složil ruce do klína.

„Tváříš se velmi vážně, Eleno. Děje se něco?”

„Musím s tebou mluvit, otče.”

Elena zaváhala. Teď, když ten čas přišel, nebyla si jistá, zda to zvládne. Zda snese sledovat, jaký ničivý účinek to bude mít na jejího otce.

„Mluvit se mnou o čem?”

Elena otevřela složku, ale nevyndala listiny.

„Víš, že vyšetřuju smrt otce Antonia Vivaldiho.” řekla.

„Ano.”

„Víš, v průběhu vyšetřování jsem objevila důkazy o tom, že v téhle vraždě hráli roli neofašisté. Důkazy, které kompromitují samotného Césara Scarfona.”

Otec svraštil obočí. „A můžu o tom vědět?”

„Je v tom až po uši, tati. Jen nemám těch důkazů tolik, abych z toho hned teď udělala neprůstřelný případ. Ale brzy je budu mít. Scarfone to ví, tak na mě útočí na místě, kde jsem nejzranitelnější. Je to moje rodina.”

„Tvoje rodina?” Eugenio se zatvářil zmateně, pak mu po tváři přeběhl výraz náhlého pochopení, který rychle potlačil.

„Tohle jsem dostala včera,” řekla Elena, vytáhla z desek štůsek dokumentů a položila je na otcův psací stůl.

„Co je to?”

„Podívej se. No, pročti si to.”

Eugenio se naklonil dopředu a nasadil si čtecí brýle, aby se podíval na dokumenty. Skrýval to dobře, ale Elena si stejně všimla, jak strnul, jak vysunul špičku jazyka, a olízl si vyschlé rty. Vyslýchala dost obžalovaných na to, aby poznala, že je někdo vinen.

„Přišly od Scarfona,” řekla. „Nevím, kde a jak je získal, ale vím, že mi je poslal on.”

Otcova tvář byla neproniknutelná, oči měl schované za skly brýlí.

„Víš, co je to za dokumenty, že, tati?”

Eugenio se ani nepohnul. Oknem sem vnikalo odpolední slunce a jeho světlo se lesklo na vyleštěné desce stolu. Někde z dáli k Eleně doléhaly tlumené hlasy hrajících si dětí.

„Tati, jsou pravé?” zeptala se.

Krátce přikývl. „Zalhal bych ti, Eleno, ale nemůžu.

Ano, jsou pravé.”

„Proč, tati?”

„Proč?”

„Proč jsi to dělal?”

Podíval se stranou a pokrčil rameny. „Je to můj byznys. Jsem komerční právník. Vytvářím takové společnosti pro své klienty celou dobu.”

„Taky jsi jim celou dobu pomáhal prát peníze?”

„Prát peníze? Jistě si nemyslíš.”

„Tati, neurážej mou inteligenci,” přerušila ho Elena.

Eugenio zmlkl a sklonil hlavu. Elena si najednou uvědomila, jak je starý a křehký. Přišlo jí to jako šok, který byl bolestný, ale zároveň jí otevřel oči. Celý život v otci viděla postavu plnou síly, bezúhonného a naprosto poctivého člověka. Teď zjistila, že to všechno bylo zdánlivé. A uvědomila si, že na tom má část viny i ona. Pohodlí, které považovala za samozřejmé, když vyrůstala, materiální luxus, kterého si užívala, byly založeny na korupci.

„Kdo byl ten tvůj klient?” zeptala se. „Čí peníze měly prát ty společnosti, které jsi založil?”

„Víš, že ti to nemohu říct.”

„Byl to Scarfone? Byli to neofašisté?”

„Mám povinnost zachovávat důvěrnost vůči svým klientům.”

„I když to, co pro ně děláš, je nezákonné?”

„Co ode mne chceš, Eleno?”

„Chci pravdu.”

„Tu ti říct nemohu.”

„Musíš, tati. Copak nevidíš, co Scarfone dělá? Jsi můj otec. Moje rodina pro mě znamená víc než všechno ostatní. Ale složila jsem přísahu státu. Nemohu předstírat, že jsem tyhle papíry nikdy neviděla.”

„To bych ani nečekal.”

„Zničila bych je hned teď, kdybych si myslela, že tím tuhle záležitost navždy sprovodím ze světa. Jenže vím, že to nejde. Přece víš, jak pracují vyděrači. Přijdou si znovu a pro víc. Až budou chtít něco jiného, přijdou nám pustit žilou znovu.”

„Nikdy bych nechtěl, aby ses kompromitovala, Eleno.

Musíš udělat to, o čem si myslíš, že je to správné.”

„Ach jo, tati. A zrovna ty!”

Elena bojovala se slzami. Opět si připadala jako malá holka. Chtěla jen jedno, aby otec vstal, vyšel zpoza stolu a objal ji. Aby zaplašil její starosti a ujistil ji, že všechno bude dobré. Jako to dělal, když byla malá.

Jenže ona už není dítě.

„Neměla jsem za tebou chodit,” řekla. „Měla jsem ty papíry okamžitě předat jinému prokurátorovi. Ale cítila jsem, že ti nejdřív musím dát šanci, aby ses ke všemu upřímně přiznal.”

„Co chceš, abych udělal?” Eugeniův hlas byl dutý, bez života.

„Běž na policii. Všechno jim pověz. Nečekej, až pro tebe přijdou. Bude to vypadat lip. Můžete dospět k dohodě, budešli spolupracovat.”

Eugenio přikývl. Elena pocítila bodnutí výčitky.

Připadal jí takový slabý, srdce jí usedalo, jak tam seděl zlomený, s popelavou tváří. Vědomí, že za jeho bolest může ona, ji naplňovalo pocitem viny.

„Uděláš to, tati?”

Neodpověděl. Jejich role se teď otočily. Eleně se teď chtělo přistoupit k němu a obejmout ho. Chtělo se jí přitisknout se k němu a říct mu, že ať se stane cokoli, postará se o něj. Ale neodvážila se. Nesnesla by, kdyby ji odmítl.

„Uděláš to?” zeptala se znovu.

Eugenio zvedl hlavu a vyloudil úsměv. Byl v něm smutek, který Eleně připadal nesnesitelný.

„Ano,” řekl. „Udělám to. Neměj starost, udělám to, co je správné.”

Chapman si začínal přát, aby se nikdy nepřiblížil k tajnému vatikánskému archivu. Myslel si, že bude muset zůstat skrytý za řadou knih jen krátce, půl hodiny, nejvýš hodinu. Ale už tam byl skoro tři hodiny a bylo mu jasné, že se jeho martyrium ještě protáhne.

Podíval se na hodinky. Bylo za deset minut osm.

Copak ti archiváři nemají v neděli večer nic lepšího na práci? Věděl, že jsou stále nahoře. Slyšel nad sebou jejich šouravé kroky, občas jeden nebo druhý sešli dolů, aby něco vzali z regálu. Jsou to kněží, pomyslel si Chapman pohrdavě. Neměli by být v kostele a modlit se, nebo si číst bibli v soukromí svých příbytků?

Všechno ho nesnesitelně bolelo. Do nohou ho chytaly bolestivé křeče, levý bok na kterém ležel už vůbec necítil a ramena a paže měl zmrtvělé, jak se nasoukal do prostoru, který by musela považovat za výzvu i profesionální hadí žena. Zavřel oči a pokusil se zapomenout na to nepohodlí. Přál si, aby něco věděl o transcendentální meditaci, která by povznesla jeho mysl nad bolesti těla.

Na schodech se ozvaly kroky. Jeden z archivářů opět scházel dolů do suterénu. Chapman se zaposlouchal.

Kroky se přibližovaly. Byly velmi blízko. Zamířily do chodbičky vedle něj. Ležel bez hnutí, dýchal tiše. Nad horním okrajem knih, za nimiž se schovával, viděl, že kolem přešla černá sutana. Do zámku v dvoukřídlých dveřích zapadl klíč a zámek zaklapl. Díky Bohu, pomyslel si Chapman. Tak konečně zavírají.

Archivář vystoupal po schodech nahoru. Chapman slyšel, jak se s bouchnutím zavřely hlavní dveře, a zůstal tam, kde byl, ještě dalších patnáct minut, než se odvážil vylézt. Protáhl si údy a chvíli chodil sem a tam, aby rozhýbal svaly, pak se vyplížil po schodech nahoru.

Nahoře se zastavil a opět poslouchal. Světla byla zhasnutá, ale nechtěl riskovat. Až si bude naprosto jistý, že je archiv opuštěný, teprve pak se odváží mimo schody.

Venku už byla téměř tma. Okny pronikalo dost světla, aby Chapman viděl staré dřevěné stoly, u nichž pracovali badatelé, a řady regálů, ale ke čtení to světlo nestačilo. Vytáhl z kapsy tenkou tužkovou baterku, zakryl ji dlaní, aby bylo světlo méně nápadné, a začal hledat.

Nevěděl, kde začít. Ve většině archivů bylo třeba vyhledat něco jako ústřední katalog, buď na počítači, nebo na lístcích. Ale vatikánský tajný archiv byl docela jiný než kterákoli knihovna nebo archiv, které do té doby poznal. Byl to pozůstatek z jiné doby, vzdálené nejen léta, ale celá staletí. Měl atmosféru středověkého kláštera: holé podlahy, prosté zdi, dřevěné stoly, na nichž ležely ohromné neforemné svazky rukopisů otevřené tak, že bylo vidět latinsky psané písmo a zdobné iluminace. Téměř by tu čekal mnichy v kápích, kteří zde při světle svic píší husími brky a inkoustem, zatímco od vysokých stropů se odráží vzdálený zvuk chrámového zpěvu.

Nejdřív prozkoumal oblast okolo hlavního vchodu, kde našel řadu velkých svazků, jež vypadaly jako rejstříky.

Bylo jich několik stovek; všechny byly ručně psané v latině, jak zjistil, když nahlédl do jednoho z nich. S

rukopisem by si poradil, ale latina byla větší problém.

Neměl tušení o obsahu těch svazků. Vrátil knihu na polici a znovu promyslel svůj plán. Jestliže nemohl porozumět rejstříkům, pak by mu zbývala jen jedna cesta: musí jít přímo k regálům a jeden po druhém je zkontrolovat. Byla to děsivá myšlenka, ale měl na ten úkol celou noc. Dvanáct hodin jistě bude stačit.

Sbírky byly označeny štítky podle nějakého systému, který byl pro něj nesrozumitelný, takže mu nezbylo než procházet kolem regálů a náhodně prohlížet jednotlivé řady. Po chvíli si uvědomil, že jsou knihy jasně odděleny od jiných svázaných materiálů a pracovní agendy kurie. Soustředil svoje úsilí na druhou oblast. Mohl si vypočítat, jak je rok 1945 v římských číslicích a z brífinků vatikánské tiskové kanceláře věděl, že státní sekretariát je Secretaria Status Seu Papalis. Musí jen tyhle poznatky zkombinovat a najde záznamy, po kterých pátrá.

Taková byla ovšem teorie. V praxi to tak jednoduché nebylo. Archiv nebyl navržen pro to, aby se v něm snadno hledalo, a určitě ne pro člověka zvenku. Pokud něco žádal badatel nebo výzkumník, nešel k regálu, kde by si příslušný svazek vytáhl, ale musel požádat archiváře, aby mu ho přinesl. Jen archiváři věděli, kde všechno je. Jim jejich systém ukládání patrně dával smysl, pro náhodného návštěvníka, jakým byl Chapman, byl téměř neproniknutelný.

Ale vytrval a krátce po půlnoci našel regály s dokumenty státního sekretariátu pro březen a duben 1945. Položil akta na podlahu u zdi a prozkoumal je.

Clonil světlo baterky svým tělem, aby se neodrazilo nahoru a pak od stropu do okna.

Dopis

od

Mussoliniho

adresovaný

zástupci

vatikánského státního sekretáře, jehož poničenou kopii Chapman viděl, ve složce našel. Léty zvetšel, ale text byl dostatečně čitelný. Dokument nebyl poškozený vodou, ani v něm nebyly díry. Chapman ho pročetl a cítil, že se mu zježily vlasy v týle. Ježíši! Přečetl to znovu pro případ, že by docela dobře neporozuměl italštině. Rozuměl však dobře.

Pohrabal se v dalších písemnostech a našel odpověď od Giovanniho Montiniho. Ta byla také jasná a čitelná. A otřásla jím ještě víc než původní dopis.

Pečlivě prohlédl zbytek složky a vytáhl dopis, který vypadal jako vnitřní vatikánské sdělení od papeže Pia Montinimu. Chapman na ně zíral, studoval každé slovo znovu

a

znovu,

pozoroval

tahy

papežova

vlastnoručního podpisu, jako by se je chtěl naučit nazpaměť. _

Zhasl baterku a znaveně se opřel o regály. Mozek měl otupělý otřesem z toho, co si právě přečetl. Kdyby ty papíry nebyly tady, ve vatikánském archivu, uvažoval by, zda to nejsou padělky. Ale když si uvědomil důsledky jejich obsahu, cítil, jak se mu puls zrychluje rozechvěním, které každý novinář touží zažít alespoň jednou za svou dráhu. Byla to bomba, která udělá palcové titulky nejen v Itálii a Anglii, ale na celém světě.

Teď už věděl, proč mučili a zavraždili Antonia Vivaldiho. Věděl, co po knězi chtěl Césare Scarfone, věděl, co hledali neofašisté. Další otázky zůstaly nezodpovězené, ale části hlavolamu do sebe začaly zapadat.

Chapman usedl na jednu ze židlí. Bylo pozdě. Byl unavený, ale zároveň příliš rozrušený, než aby usnul.

Zíral na stíny na zdech, ponořen v myšlenkách.

Všechno kolem prostupovalo tíživé vatikánské ticho.

Eugenio Fiorini se probudil za svítání a sešel do kuchyně v pyžamu a županu. Udělal si konvičku espresa a vzal si ji s sebou do pracovny. Slabé světlo rozbřesku se prodíralo okenicemi a vytvářelo na nábytku v místnosti stříbřité obrazce. Eugenio otevřel okno a chvíli tam postál, vyhlížeje na město, které miloval. Viděl Dóm svatého Petra, chrám Trinitá dei Monti a záblesk Tibery, která plynula kolem mohutné stavby Andělského hradu.

Měl rád časné ráno, tu svěžest, vítr, který čechral stromy v zahradě. V některých dnech tu takhle stál deset, patnáct minut, až nad pahorky vyšlo slunce a objalo spící metropoli. Ale dnes neměl čas otálet. Sedl si ke svému stolu, vytáhl notes a začal psát.

Napsal jeden dopis ženě která tvrdě spala nahoře a jeden Eleně, pak je vložil do obálek. Vstal a otevřel sejf, vestavěný do zdi za jeho psacím stolem. Uvnitř byly svazky důvěrných písemností z jeho právní praxe a nabitá automatická pistole značky Beretta. Vyndal pistoli, zamkl sejf a klíč dal do obálky s dopisem pro dceru. Obě obálky zalepil a položil je doprostřed stolu.

Pak si opět sedl. Naposled se napil kávy a vzal do ruky pistoli.

DEVATENÁCT

Lombardie, duben 1945

Domenico Salvitti byl zmáčený potem, košile se mu změnila v nasáklý mokrý hadr, který se mu lepil k ramenům a zádům a třel se o kůži, když vláčel těžkou dřevěnou bednu dolů z kopce.

Zastavil se, aby si odpočinul. Těžce dýchal, paže a nohy ho bolely námahou. Nahoře nad ním z nebe bez mráčku nelítostně pražilo slunce a vysávalo mu sílu z těla, v němž už zbylo jen málo síly. Pracoval vytrvale tři hodiny, stěhoval dřevěné bedny z korby a dopravoval je ze skalnatého svahu dolů k jeskyni, kterou objevil hned pod horskou silnicí. Byl blízko naprostému vyčerpání, ale železná sebekázeň, kterou si vypěstoval během své vojenské dráhy, ho nutila pokračovat. Ještě tahle jedna bedna a bude konec.

Sklonil se a uchopil oko na provaze, aby dovlekl bednu posledních několik metrů ke vchodu do jeskyně. Byl to úzký otvor, stěží širší než jeho ramena. Před ním, v malé rozsedlince na horském úbočí bylo malé jezírko s čistou, ledově chladnou vodou. Salvitti poklekl a opláchl si obličej a krk. Pak nabral vodu do rukou a zhluboka se napil. Smysly měl stále v pohotovosti, aby zachytily sebemenší známku pohybu na údolní straně pod ním, jakýkoli hluk lidí nebo vozidel na silnici, která se skrytě vinula po příkrém svahu.

Věděl, že velmi riskuje, ztrácí drahocenný čas. Měl by se hnát ke švýcarské hranici a rychle najít bezpečné místo kde ji překročí, ne otálet na přístupné silnici a vykládat dřevěné bedny. Ale jestli byla některá stránka jeho charakteru silnější než pud sebezáchovy, pak to byla jeho chamtivost. Byl si vědom toho, že si počíná pošetile, ale nemohl si pomoci. Prostě nemohl snést, že by ty bedny nechal na autě a strávil zbytek svého života uvažováním, jak by všechno mohlo vypadat, kdyby si udělal čas na to, aby je ukryl.

Provlekl bednu otvorem, zaryl paty svých bot do země a naklonil se dozadu. Na těle mu vyvstaly uzly svalů, jak táhl se vší ubývající silou. Bedna se pomalu sunula po kamenitém povrchu, její hrany zanechávaly v půdě hluboké rýhy. Jeskyně se po chvíli rozšířila do malé komory asi pět metrů široké a vysoké právě tak, aby si v ní mohl stoupnout menší člověk. Světlo pronikající štěrbinami ve stropě osvětlovalo jámu v podlaze komory, kterou Salvitti vykopal a naskládal do ní všech deset beden z náklaďáku. Poslední bednu uložil k ostatním a narovnal se, dopřál si chvíli, aby mohl znovu nabrat dech.

Pak zvedl něco, co předtím nechal ležet u stěny jeskyně. Bylo to kožená taška na dokumenty, které mu Duce svěřil v Miláně. Salvitti je otevřel. Uvnitř byl štůsek papírů: korespondence a dokumenty, které se Mussolini rozhodl nezničit, než opustil Milán. Také rolička filmu, který Salvitti v náklaďáku vyndal z fotoaparátu a nějaká hotovost v cizí, švýcarské měně a amerických dolarech. Salvitti vytáhl bankovky a strčil si je do kapsy u kalhot, přičemž narazil na něco tvrdého a těžkého, co měl zabalené v kapesníku.

Rozbalil kapesník a vyndal své válečné medaile. V

tom spěchu, v němž opouštěli Palazzo Monforte, to byl jediný osobní majetek, který si stihl vzít s sebou.

Nesnesl představu, že by je někde nechal, ale mít je u sebe bylo příliš nebezpečné. Kdyby ho chytili partyzáni nebo spojenci, mohl by je přesvědčit, že je nějaký anonymní pěšák z fašistické milice, ale nešlo by to, kdyby měl u sebe medaile, jež by odhalily jeho pravou identitu.

Neochotně je znovu zabalil a strčil je do kožené tašky.

Pak si odepnul od opasku svou mušketýrskou dýku a položil ji na medaile. Vtiskl tašku do mezery mezi dvěma dřevěnými bednami

a rýčem, který si přinesl z náklaďáku, na ně nahrnul vrstvu hlíny, tu upěchoval a pak její povrch uhladil dlaněmi, aby zahladil všechny stopy svých podrážek.

Vrátil se zpátky na sluneční světlo a vyškrábal se po svahu na silnici. Právě sahal do kabiny náklaďáku pro kabát, když ze silnice nad sebou uslyšel hluk motoru.

Ze zatáčky rychle vyjela černá limuzína Fiat, od jejíchž kol na něj dopadla sprška kamínků a šedého prachu. Řidič zabrzdil, když před sebou spatřil náklaďák, který mu blokoval cestu. Salvitti se nepohnul. Čekal, tělo částečně chráněné otevřenými dveřmi kabiny. Z vozu vystoupili dva muži. Byli vyhublí a neoholení, měli na sobě špinavé košile a kalhoty a na krku rudé šátky, které prozrazovaly, že jde o garibaldini. Oba měli pušky.

Jeden z nich zakřičel na Salvittiho: „Legitimujte se!”

Salvitti zvedl jednu ruku, jako by se vzdával, zatímco tou druhou sáhl po samopalu, který ležel na dně kabiny.

„Vystupte z auta!”

Salvitti udělal krok z kabiny, trhl samopalem a vypálil prudkou dávku, která prvního muže srazila na zem s hrudí rozervanou jako rozbitý meloun. Druhý muž se instinktivně shrbil do stínu fiatu. Salvitti vypálil další salvu, kulky se zaryly do karosérie vozu. Přední okno se vysypalo, ve vzduchu se rozlétla sprška střepů.

Druhý muž se vyplížil zpoza fiatu, vrhl se k zemi na druhé straně silnice a zmizel za kupkou balvanů.

Salvitti se rozběhl vpřed. Mužova puška ležela na zemi, kam ji upustil, když se skulil přes okraj silnice.

Skoulel se dvacet metrů dolů ze svahu a už byl opět na nohou, napůl běžel, napůl sjížděl po strmém svahu.

Salvitti na něj vypálil. Muž padl dopředu, několikrát se otočil, koulel se dál a dál ze svahu, dokud se jeho tělo nezarazilo o skálu, kde znehybnělo.

Salvitti bez emocí pohlédl dolů na zkroucenou postavu, pak se otočil a vrátil se k prvnímu partyzánovi. Ten ležel roztažený na zádech vedle fiatu, košili měl nasáklou krví. Salvitti si zkoumavě prohlédl jeho tvář. Byl to ještě chlapec, nezralý mladík jako většina těch, kteří zahynuli ve válce. Salvitti pocítil bodnutí lítosti. Myslel si, že bude konec zabíjení, teď když zemi dobyli spojenci. Ale nikdy nic není tak jednoduché. Sice bylo po válce, ale ještě zde zůstaly nevyrovnané účty. V posledních dvou letech válčili Italové mezi sebou stejně jako Němci. Partyzáni plně využijí svého vítězství. Nepodrobí se žádné mírové dohodě, dokud neukojí svou žízeň po pomstě.

Salvitti se sklonil a prohledal mladíkovi kapsy. Našel pár mincí, zmačkanou krabičku cigaret, nějaké zápalky a ke svému překvapení i identifikační známku královské armády se jménem Roberto Ferrero. Salvitti podržel známku v ruce a v hlavě se mu začínal utvářet nápad. Dostal se až sem, ale co bude dál, o tom měl pochyby. Přejít přes hranice bylo riskantní, to, jak ho přijmou Švýcaři, bylo přinejmenším nejisté. Možná by mělo větší smysl zůstat v Itálii, vrátit se do některého z měst a zamíchat se do davu. V tom chaosu bude snadné získat novou identitu.

Salvitti si strčil vojenskou známku a cigarety do kapsy, odvázal mladíkovi rudý šátek a uvázal si ho kolem krku sám. Vzadu ve fiatu našel ošoupanou koženou vestu a zkusil si ji. Každému, kdo ho neznal, mohl připadat jako partyzán.

Zvedl mladíka za ruce a vytáhl ho na přední sedadlo vozu. Pak nastavil rychlostní páku na neutrál a strčil fiat přes krajnici. Vůz se rozjel dolů ze svahu, stále zrychloval, až narazil na proláklinu a udělal kotrmelec do hluboké rokle. Salvitti slyšel ránu, pak náhlou tlumenou explozi a poté začal z údolí stoupat sloup temného dýmu.

Teď přišel na řadu náklaďák. Salvitti jen uvolnil ruční brzdu a vozidlo se pomalu rozjelo nazpátek z kopce a přes krajnici první zatáčky. Došel k ní právě včas, aby spatřil, jak se řítí z příkré stěny do propasti a exploduje v ohnivou kouli. Pak si zapálil cigaretu a vydal se na dlouhou cestu z hor.

DVACET

Řím, současnost

Elena si začala uvědomovat, že zvoní telefon, přes hustou mlhu spánku, která ji obalovala. Napůl otevřela oči, nejdřív si pomyslela, že to je pozůstatek snu nebo vzdálený zvuk jednoho z dalších telefonů v budově.

Ale když se překulila na záda, uvědomila si, že zvuk přichází z nočního stolku. Sedla si, pokusila se srovnat si myšlenky a sáhla po sluchátku.

„Pronto.”

„Eleno? Eleno? Jsi to ty, Eleno?” Byl to ženský hlas, vysoký a hysterický. Patřil její matce.

„Ano, jsem to já, mami. Co se děje?”

Elena pohlédla na budík vedle telefonu. Bylo čtvrt na sedm. Matka nikdy takhle brzy nevstávala. Elena pocítila náhlou nepříjemnou křeč v břiše. Něco bylo v nepořádku.

„Mami, co se děje?” opakovala.

Matčin hlas zněl, jako by plakala. Dýchala trhaně, znělo to jako vzlyky.

„Mami, stalo se něco?”

„Tvůj otec. Našla jsem ho. V pracovně. Slyšela jsem výstřel a seběhla jsem dolů”

„Výstřel?” Elena se úplně probudila. „Co tím myslíš?”

„Leží tam. Nemůžu se ho dotknout. Prostě nemůžu.”

Matka byla šíleně rozrušená, slova se z ní hrnula v překotném proudu. Elena spustila nohy z postele.

Pocítila chlad.

„Jen mi řekni, co se stalo, mami. Jaký výstřel? O čem to proboha mluvíš?”

„Eugenio. Zastřelil se.”

Šok byl tak obrovský, tak ochromující, že Elena ze sebe chvíli nevypravila ani slovo.

„Eleno, jsi tam? Já nevím, co mám dělat. Eleno?”

Elena se přinutila něco říci. „Volala jsi ambulanci?

Policii?”

„Ne. Je tam, zhroucený na svém psacím stole. Ta krev. ach Bože!” Matka začala neovladatelně vzlykat.

„Nech to na mně,” rozhodla Elena. „Zavolám jim. Pak přijedu. Mami, slyšelas mě?” Budu u tebe co nejdřív.

Ano?”

Matka neodpovídala. Elena nemámila čas opakováním.

Matka byla příliš rozrušená, než aby jí rozuměla. Elena položila sluchátko a vytočila 113.

Elena nevěděla, jak ujela tu krátkou vzdálenost k domu svých rodičů. Byla v transu, stěží si uvědomovala cokoli kolem sebe. Pohyby vykonávala automaticky.

Brzdila, řadila, uvědomovala si ostatní vozidla na silnici, to všechno koutkem své mysli, který nepotřeboval žádnou zjevnou kontrolu. Prostě se to dělo. Její myšlenky, její smysly naprosto zahltily detaily z matčina telefonátu, představa otce, jak leží mrtvý na svém psacím stole.

Nepřišly slzy, jen otřes a strach a pod tím vším iracionální naděje, že se její matka mýlí. Elena nechtěla uvěřit, že je to pravda. Protože jestli je to pravda, nejen že ztratila otce, ale bude se muset vypořádat se svou rolí v jeho smrti. Věděla, že to není shoda náhod. Tu odpovědnost, to břemeno viny ze sebe nemůže setřást.

Když se dostala k domu, už tam stála ambulance a dvě policejní auta. Elena vešla do haly a zastavila se. Nohy se jí třásly, v žaludku měla vmáčknutou kouli nevolnosti a nervozity. Jen silou vůle se přiměla přejít chodbou do otcovy pracovny. Z jednonoho z pokojů vyšel uniformovaný policista, když se přiblížila. Elena se představila.

„Moje matka.” začala.

„Je v kuchyni. Je u ní posádka ambulance.”

„Posádka ambulance. Takže otec.”

Policista svěsil hlavu. „Je mi to moc líto. Byl už mrtvý, když jsme přijeli.”

Elena přešla kolem otevřených dveří pracovny.

Nepodívala se tam. Nesnesla by pohled na otcovo mrtvé tělo. Matka seděla na židli u kuchyňského stolu.

Byla velmi bledá, ale vypadala klidně. Apaticky poslouchala ticho, tvář měla oteklou a naběhlou od pláče. Elena si klekla vedle ní a objala ji, mžikáním rozhánějíc slzy.

„Vy jste její dcera?” zeptal se jeden ze zdravotníků.

Elena přikývla.

„Dali jsme jí sedativum. Měla by si odpočinout. Někdo by s ní měl zůstat.”

„Teď jsem tady já, mami,” řekla Elena měkce.

„Všechno bude v pořádku. Pojď si lehnout.”

Pomohla matce vstát a vedla ji z pokoje, přičemž jí zaclonila oči, aby neviděla, co se děje v pracovně.

Nahoře v ložnici pomohla matce do postele a chvíli vedle ní seděla, držela ji za ruku a přemýšlela o cestě, kterou každý urazí od dětství k dospělosti. Většinu svého života ji rodiče živili, pečovali o ni. Teprve teď si začala uvědomovat, jak se to všechno změnilo, že existuje bod, kdy každé dětství skončí a člověk si najednou začne připadat jako rodič svých rodičů. Cítila to včera odpoledne, když hovořila s otcem a pocítila touhu přitisknout ho k sobě, jako by to byl její syn. A teď cítila totéž s matkou, cítila potřebu chránit ji a utěšovat ji.

Postupně, jak zabíralo sedativum, zavíraly se matce oči až nakonec usnula. Elena se vrátila do přízemí. Byla unavená. Chtělo se jí posadit a nic nedělat, ale děsila ji vyhlídka, že zůstane sama se svými myšlenkami. Na to, aby se nepoddala bolesti, byla nejlepší nějaká činnost.

Udělala si kávu a trochu se napila, snažila se nevnímat zvuky policistů, kteří vcházeli a vycházeli z pracovny.

Jeden vešel do kuchyně se dvěma obyčejnými bílými obálkami.

„Ty byly na stole,” oznámil.

Elena viděla na jedné z obálek matčino jméno a na druhé své vlastní. Ale ani se jich nedotkla. Jen přikývla a nechala je ležet na kuchyňském stole. Pak zavolala Ugovi a dalším třem sourozencům a řekla jim, co se stalo. Zůstala přitom klidná, věcná. Teprve když skončila, se konečně zhroutila. Obálku, která byla adresovaná jí, strčila do kapsy, vyšla do zahrady a usedla na jednu z plastových židlí. Vytryskly jí slzy a tekly proudem, oslepily ji.

Seděla tam ještě, když přijel Ugo. Přišel k ní a beze slova ji objal a tiskl ji, když vzlykala. Až za dlouhou dobu ji pustil a podal jí kapesník, aby si mohla otřít oči.

„Jak je mamce?” zeptal se.

„Je nahoře v posteli. Dali jí sedativum. Byla hysterická, když mi volala.”

„Proč to udělal?”

Elena zavrtěla hlavou. Nemohla říct Ugovi, co udělala.

Teď ne. Možná ani později. Vina byla příliš drtivá.

„Co je potřeba udělat?” zeptal se Ugo.

„Nejsem si jistá. Záleží na policii.”

„Půjdu si s nimi promluvit.”

Ugo zašel do domu. Elena zůstala na zahradě, ulevilo se jí, že přišel bratr. Sama tomu nedokázala čelit.

Utřela si mokré tváře i slzy, které se jí neustále lily z očí, pozorovala včely, které se vznášely u buganvilií, jež se skláněly nad zdí na druhém konci trávníku.

Věděla, že by měla jít pomoci Ugovi, ale nedovedla zmobilizovat energii, ani sílu vůle. Vždycky se považovala v rodině za silnou osobu, na kterou se lze v nepříznivých situacích spolehnout, že zůstane klidná a duchapřítomná. Ale teď ji vyrovnanost opustila.

Připadala si bezmocná jako nemluvně.

Překvapila ji bratrova tichá výkonnost a byla mu za ni vděčná. Nikdy v minulosti se nevyznačoval vůdcovskými vlastnostmi, ale dnes se postaral o všechno: udržoval spojení s policisty v domě, zařídil odvoz mrtvého k nevyhnutelné pitvě a dohlížel na drásavý proces úklidu pracovny.

Teprve když odjela policie, Elena se vrátila do domu.

Vešla do obývacího pokoje a zavřela dveře, odpoutala se od toho všeho, co se dělo v hale. Pak zatelefonovala Francesce na prokuraturu.

„Kde jsi?” zajímalo Francescu. „Baffi se ti pokouší celé hodiny volat domů!”

„Proč? Co se děje?”

„Přece víš, co se děje! Celé jsi to odstartovala.

Corona.”

„Ach.” Elena zapomněla na to, že byl vrchní prokurátor suspendován.

„Cos nám to provedla, Eleno? Zastupujícím vrchním prokurátorem byl jmenován Vespignani a je ještě nesnesitelnější než obvykle. Je tu boloňský tým a všechny nás terorizují, jako by si mysleli, že jsme v tom jeli všichni. Byli tu už já nevím kolikrát a chtěli vědět, kde jsi. Proč tady nejsi?”

„Jsem u svých rodičů,” vysvětlila Elena. „Můj otec spáchal sebevraždu.”

„Cože!”

Elena jí v krátkosti popsala situaci.

„Dio,” vydechla Francesca. „Proč jsi mi to neřekla hned na začátku? Cítím se hrozně, že jsem tak na tebe vyjela. Eleno, moc mě to mrzí.”

„Dnes nepřijdu. Vlastně ještě nevím, kdy přijdu.

Požádala bys Alberta, aby se mi o všechno postaral?”

„Samozřejmě. Můžu pro tebe něco udělat?”

„Teď zatím ne. Ale děkuju.”

Dům byl teď strašidelně tichý. Ugo byl u matky nahoře. Elena vytáhla z kapsy obálku a nerozhodně ji podržela, netroufala si ji otevřít. Dlouho zírala na své jméno, cítila v obálce obrys něčeho malého, tvrdého.

Možná to byl klíč. Nakonec to už nešlo odkládat.

Otevřela obálku a vytáhla list papíru z bloku. Zhluboka se nadechla a začala číst.

„Má nejdražší Eleno,

Až budeš tento dopis číst, už mezi vámi nebudu. Vím, že Ti to způsobí velkou bolest a že mnou budeš pohrdat pro mou slabost, ale připadalo mi to jako jediná důstojná cesta, jak z toho. Jsem příliš starý, příliš unavený, než abych snesl pohled na to, jak můj život i moji rodinu ničí hanba. Je to ode mě sobecké, já vím, ale já jsem vždycky, teď ke své lítosti, kladl na první místo sebe.

Neobviňuji Tě z ničeho. Za všechno si mohu jen já sám. Udělal jsem spoustu věcí, za které se stydím, ve spojení s lidmi, kterých jsem se měl vyvarovat. Ale zabředl jsem příliš hluboko, než abych se z toho mohl vyvléknout. Toto vypadá jako nejlepší řešení pro všechny zúčastněné.

Udělal jsem to kvůli sobě. Jsem příliš zbabělý na to, abych čelil následkům svých činů. Ale doufám, že to může ochránit i Tebe. Teď Tě nebudou moci mnou vydírat. Nebudou moci zničit tu bezúhonnost, kterou jsi se, Eleno, vyznačovala celý svůj život ve všem, co jsi dělala, a kterou jsem, ke své věčné hanbě, tolik postrádal já.

Jsem na Tebe hrdý, mé dítě. Jen mi je líto, že jsem Ti nemohl poskytnout důvod k tomu, abys Ty byla hrdá na mě. Byl jsem stále nepřítomný, zanedbával jsem Tě, ale vždycky jsem Tě miloval. A vždycky budu.

Postarej se o matku. Odpusť mi.

Táta.“

Elena zírala na dopis, slzy jí kapaly na papír, až se z těch slov staly vlhké, nečitelné šmouhy.

Chapman se vrátil domů do Elenina bytu dopoledne a zamířil rovnou do postele. Prožil nepohodlnou, bezesnou noc na podlaze vatikánského tajného archivu, po níž následovaly dvě ještě nepohodlnější hodiny na regále v suterénu, kde čekal, až se otevře vatikánské muzeum, aby mohl vklouznout zpátky do Sixtinské kaple a odtud vyjít ven.

Spal čtyři hodiny, pak se osprchoval a udělal si kávu a toast. Zkoušel volat Eleně do kanceláře a bylo mu řečeno, že je celý den mimo, její asistent mu neřekl kde. Chapman zavolal kolegu v Statna Esteru, aby se informoval o nejnovějších událostech, potom zavolal do Londýna, že dnes pro ně nemá žádné zprávy.

Byl v kuchyni a dělal si další kávu, když zaslechl, že se otevírají přední dveře. Pomalu vešla Elena, vypadala ztrhaně a vyčerpaně.

„To jdeš brzy,” řekl Chapman. „Dáš si kávu?”

Elena apaticky zavrtěla hlavou. „Nezůstanu tu. Jenom jsem si přišla pro věci na noc a mytí.”

„Odjíždíš?”

Elena sklesla na židli a složila hlavu do dlaní.

„Otec je po smrti,” řekla a na chvíli zvedla oči. „Dnes ráno se zastřelil.”

Chapman na ni zažíral. „Ježíši!”

Vytáhl druhou židli a sedl si vedle ní, příliš ohromený, než aby mohl promluvit. Elena mu řekla, co se stalo, dnes i včera odpoledne.

„Zabila jsem ho,” řekla. „Vlastního otce.”

„Víš, že to není pravda.”

„Je. Kdybych tam včera nešla, byl by teď naživu.”

„To neznamená, že jsi ho zabila.”

„Požádala jsem ho, aby šel na policii. Myslela jsem, že to udělá.”

„Udělala jsi správnou věc, Eleno. Co jiného jsi mohla udělat?”

„Mohla jsem ty papíry zničit, zatajit je.”

„Mluvili jsme o tom včera celé hodiny,” řekl Chapman jemně. „Znáš protiargumenty. Zničit je by nebylo nic platné. Prostě by ti poslali další kopie. Nebo jinému prokurátorovi, nebo novinám.”

„Měla jsem rezignovat. Kdybych věděla, že to dopadne takhle, okamžitě bych odešla z prokuratury.

Ta odpovědnost je na mně. Je to má vina.”

„Cítíš se provinile, ale tvá vina to není, Eleno.”

Otočila k němu oči. Zarudlé, naplněné hořkým žalem.

„Že není?” řekla. „Rodina mi to přičte za vinu, stejně jako se obviňuju sama.”

„Nemohla jsi přece vědět, co se stane.”

„Oni to tak vidět nebudou. Ach Bože, jak jim to můžu říct?”

„Tak jim to neříkej.”

„Nejsem si jistá, že s tím budu moci žít. Nejsem tak silná.”

Chapman ji vzal za ruce. „Lidé jsou odpovědní za své činy. Tvůj otec si to zvolil, ne ty. Ty jsi udělala jen to, co ti velelo svědomí. Není důvod k provinilosti.”

Elena neodpověděla. Zvedla se a odešla do ložnice.

Chapman šel za ní, s obavami sledoval, jak si do tašky skládá věci.

„Kdy se vrátíš?”

„Nevím. Matka je ve špatném stavu. Patrně u ní budu muset pár dnů zůstat.“

„Mohl bych jít s tebou, jestli chceš.”

Elena mu pohladila paži a pak mu ruku krátce přitiskla na hruď.

„Tohle musím udělat sama,” prohlásila.

DVACET JEDNA

Elena se domnívala, že tu noc neusne, že jí svědomí nedovolí, aby unikla bdělému vědomí své viny. Ale nakonec před půlnocí usnula, příliš fyzicky i citově vyčerpaná, než aby udržela otevřené oči.

Ugo také zůstal na noc a oba se všemožně snažili uklidnit matku, která, když přestalo působit sedativum, byla neutěšitelnou směsicí žalu a nechápavého roztrpčení. Elena jí nic neřekla o svém rozhovoru s otcem v neděli odpoledne, ne protože by postrádala odvahu, ale protože nemohla ještě zmnožit matčinu bolest, nemohla zničit otcovu reputaci, když byl teď mrtev. Stále měla listiny, které ho kompromitovaly, stále ji čekalo rozhodnutí, co s nimi. Ale zatím ne.

Nový den všem přinesl slabý pocit úlevy. Trauma Eugeniovy smrti se nezmenšilo, ale byly tu věci, které je zaměstnávaly telefonáty, zařizování pohřbu, takže měli méně času na to, aby se zabývali tím, co se stalo.

Chapman zavolal kolem poledne a Elena s ním krátce pohovořila. Byla překvapena, jak moc ho postrádá, jak se touží vrátit do svého bytu a k běžným povinnostem života nezatíženého tragédií. Pak zavolala Francesca a zeptala se, jak je na tom.

„Bojuju s tím. To je asi tak všechno,” řekla Elena. „Co se děje v kanceláři?”

„Ani to v takovéhle době nechtěj slyšet.”

„Pověz mi to. Potřebuju myslet na něco jiného. Co se děje kolem Corony?”

„Zapírá, že by něco věděl o bankovním účtu ve Švýcarsku, jak se dalo očekávat. Dnes odpoledne ho vyslechnou vyšetřovatelé z Bologne.”

„A Vespignani? Ten si své povýšení určitě pěkně užívá, o tom nepochybuju.”

„Užívá je slabé slovo,” řekla Francesca suše.

„Přestěhoval se do Coronovy kanceláře a už přezkoumává rozdělení případů. Víš, vyzobává ty špeky, na kterých se může zaskvět jeho jméno.”

„Možná zůstanu mimo trochu déle.”

„To bych na tvém místě udělala.”

Chvíli bylo ticho. Elena vytušila, že jí přítelkyně neřekla úplně všechno.

„Chtěla jsi ještě něco?”

„Ani ne,” řekla Francesca nepřesvědčivě.

„Tak co je to?”

„Teď není vhodná chvíle, abych ti to řekla.”

„Jen mi to pověz!”

„Jeden z případů, které Vespignani převzal, je případ Antonia Vivaldiho.”

„Cože! To přece nemůže!”

„Vtrhl k nám dnes ráno a dpřinutil Baffiho, aby mu ten spis vydal.”

Elena sevřela sluchátko. Domnívala se, že je příliš decimovaná, než aby mohla pocítit něco jiného než nekonečný žal, ale teď se rozčílila.

„Měla bych si s ním promluvit. Díky, žes mi o tom řekla, Francesco.”

Položila telefon a vytočila přímou linku do kanceláře vrchního prokurátora. Když se ohlásil Vespignani, nemarnila čas společenským úvodem.

„Luigi, co to má znamenat, že jsi převzal případ Vivaldi?”

„Heleďme, zprávy putují rychle,” zavrčel Vespignani.

„Ano, přebírám vedení případu, protože vidím, že sama nejsi schopna ho zvládnout.”

„Zemřel mi otec, Luigi. Proto nejsem v úřadě.”

„Já jsem si toho vědom, a samozřejmě přijmi mou nejhlubší soustrast. Ale já mám oddělení, které musí běžet. Případ Vivaldi je pro náš veřejný profil velmi důležitý a ty jsi doposud ve svém vyšetřování příliš nepokročila, takže považuju za vhodné převzít ho sám.”

„Je to můj případ,” zvolala Elena, „a dost mě štve tvoje nařčení, že ho vedu špatně.”

„Eleno, to není na diskusi,” řekl Vespignani příkře.

„Udělal jsem rozhodnutí. Pokud se ti nelíbí, je nezvratné. S Coronou jsi mohla manipulovat, ale se mnou to nepůjde.”

„Ty hajzle!”

„Dej si pozor, Eleno. Nejsi v takové pozici, aby sis mohla vyskakovat.”

„A to znamená co?” zeptala se Elena. Snažila se zachovat klid.

„Znamená to, že mám tady na svém stole zprávu z Guardia di Finanza, v níž se žádá o povolení a to povolení míním vydat vyslechnout tě ohledně nesrovnalostí v tvém daňovém přiznání.”

Eleně se prudce zhoupl žaludek. Na šetření finančního úřadu docela zapomněla. Zhluboka se nadechla, než promluvila.

„Jaké nesrovnalosti?”

„Na tvůj účet přišla částka milion lir, kterou jsi neuvedla v daňovém přiznání.”

„Kdy to bylo?”

„Jsem si jistý, že ti finanční policie dodá všechny podrobnosti, až tě bude vyslýchat.”

„Kdy to bylo, Luigi?”

„Před rokem, možná před půldruhým rokem.”

Elena vydechla úlevou. „To nebyl příjem. Byla to půjčka od rodičů. Aby mi pomohli zaplatit výdaje spojené s tím, že jsem se rozešla s manželem. O nic nejde.”

„No jistě,” ucedil Vespignani a jeho tón ji nenechal na pochybách, že jí nevěří. „Ale musím tě na určitou dobu odsunout, než se ta záležitost vysvětlí.”

„Suspenduješ mě?” zeptala se Elena nevěřícně.

„Oficiálně ne. Dám ti služební volno. Ten Corona je momentálně víc než dost. Dva skandály na úřadě nejsou žádoucí.”

„To nepřijímám. Ta obvinění jsou bezpředmětná.”

„Sloužíme veřejnosti,” řekl Vespignani nabubřele.

„Dojem nepatřičnosti nás může poškodit stejně jako skutečná aféra. Mám povinnost úřad chránit. Až do odvolání jsi zbavena svých povinností. A Eleno, jestli se budeš chtít kvůli tomu se mnou dostat do křížku, oficiálně tě zprostím funkce a předám zprávu z finanční policie tisku. Doufám, že jsem se vyjádřil jasně.”

Linka ohluchla. Elena oněměla vzteky. Končetiny se jí roztřásly, nejraději by se rozběhla na prokuraturu a dala Vespignanimu pár facek. Ale věděla, že je v těžké pozici. Vrchní prokurátor má plné právo řídit všechny vnitřní záležitosti na pubblico ministero. Nebylo se ke komu odvolat v čistě administrativní věci, jakou je přidělování případů. Lidé si pamatují, že obvinění byla vznesena. Sotva si vzpomenou, která byla vyvrácena.

Vyšla do zahrady a kráčela přes trávník, snažila se rozchodit svůj hněv a uvažovala, zda může něco dělat a co by to mohlo být. Vespignani ji naštval, ale to byl pouze dočasný jev. Paměť se znovu vrátila k další záplavě výčitek. Elena se složila na jedno z křesílek, přemožena letargií. Co na tom všem záleží? Proč by se měla starat o to, co dělá Vespignani, co se stalo s nějakým případem? Teď se musí starat o důležitější věci.

Takhle nikdy myslet nedovedla. To, že jí záleželo na práci, neodmyslitelně patřilo k ženě, jakou byla.

Záleželo jí na jejích případech a idealisticky jí záleželo i na spravedlnosti. Vzpomněla si, co jí otec napsal ve svém dopise o její poctivosti, o tom, jak je na ni hrdý.

Ta poctivost byla teď vystavena zkoušce.

Vzhlédla a náhle si vzpomněla na klíč, který našla v obálce. Otec ho tam nedal náhodou, měl důvod, proč jí ho dát.

Elena rychle vstala a vešla do domu. Vyndala klíč z kabelky a prozkoumala ho. Byl to klíč k otcovu sejfu.

Sešla do haly a zastavila se před dveřmi pracovny.

Nebyla v té místnosti od té doby, co se to stalo.

Zaváhala, pak se vzchopila, otočila klikou a vstoupila.

Sejf byl ve zdi za psacím stolem, zakrýval ho obraz toskánské krajiny s vlnkami zelených pahorků a cypřiši. Elena odemkla sejf. Uvnitř byly stohy papírů.

Všechny je vyndala a rozhlédla se, kam by je mohla položit. Nemohla se přinutit, aby se dotkla stolu nebo židle, takže ustoupila do rohu, sedla si na podlahu a začala číst. Některé z písemností byly právní dokumenty, jiné osobní doklady o otcově penzi, investicích a všeobecných finančních záležitostech.

Zejména jeden svazek upoutal její pozornost.

Obsahoval korespondenci vztahující se k offshore společnostem

na

Jakmanských

ostrovech

a

Nizozemských Antilách, na jejichž tvorbě se její otec podílel. A bylo tam ještě něco, co způsobilo, že se jí rozbušilo srdce: řada výpisů nadepsaných Istituto per le Opere di Religione. Vatikánská banka.

Rozložila stránky po koberci a podrobně je studovala.

Podle toho, co si mohla odvodit, to byly záznamy o uložení hotovosti v bance za poslední dva roky. Ty částky ji ohromily. Nejnižší byla dvě stě milionů lir, nejvyšší sedm set milionů.

V ukládání bylo určité schéma. Vklady byly prováděny jednou za měsíc, vždycky první středu. Elena se opřela o stěnu. Zítra je první středa v měsíci. Zamyšleně si cucala nehet. Pak vstala, přistoupila ke stolu a zavolala Giannimu Agostinimu.

DVACET DVA

Chapman ve středu ráno nešel do Stampa Estem. Chtěl se vyhnout rozptylování, které by ho čekalo v kanceláři: kolegové, s nimiž by se cítil povinen konverzovat,

monitorování

novinových

a

rozhlasových zpráv, telefonáty z Londýna. Celou svou pozornost teď chtěl soustředit výhradně na Vivaldiho případ.

Nějakou dobu seděl v křesle v obývacím pokoji svého bytu, pil kávu a rovnal si v hlavě fakta; od smrti Rudého kněze a zjevné účasti neofašistů na jeho vraždě přes vraždy tuláka Beppa a Enza Matteiho, shromáždění v antické Ostii, papíry, které našel Vivaldi ve Ferrerově vile, až po objev, kdo je ve skutečnosti Ferrero. Byl to složitý sled souvisejících událostí, které ho nakonec dovedly k dokumentům z vatikánského tajného archivu.

Přešel do pracovny a vytáhl velkou kancelářskou obálku ze zásuvky psacího stolu, kam ji uložil. Vyndal její obsah na stůl a vše roztřídil. Medaile a dýku postrčil na jednu stranu; o nich se už dozvěděl všechno, co mohl. Identifikační známka královské armády byla zajímavější. Uvažoval, kdo mohl být ten Roberta Ferrero. Nejspíš byl mrtvý. Proč jinak by si Domenico Salvitti přivlastnil jeho identitu? Ale jak a kdy zemřel? Chapman tušil, že obě tato fakta jsou důležitá.

Vsunul známku do kapsy a znovu obrátil pozornost k ohmatané černobílé fotografii. Něco na ní ho znepokojovalo. Byli to muži kolem Mussoliniho?

Budova v pozadí, kterou už někde viděl?

Zazvonil zvonek u dveří. Chapman se ulekl. Dal si fotografii do kapsy, a shrnul papíry. Vrátil je do zásuvky spolu s dýkou a medailemi. Vyšel do haly.

Zvonek zazvonil podruhé. Chapman zaváhal. Nikoho nečekal, ale dveře byly zamčené a ještě zajištěné závorou. Čeho se měl bát? Opatrně prošel halou a podíval se špehýrkou. Nikdo tam nebyl.

„Kdo je tam?” zavolal.

Z druhé strany o dveře bouchlo něco těžkého. Dveře se otřásly. Následovala další rána, poté a slabý praskavý zvuk, jak se šrouby na horní zástrčce uvolnily.

Chapman se otočil a běžel halou k požárnímu východu vzadu v bytě. Za sebou slyšel několik dalších ran, pak ostré cvaknutí, jak se rozlomil zámek. Přeběhl přes obývací pokoj a prudce otevřel okno. Venku na požárních schodech se krčil další muž. Vtrhl dovnitř a odkopl Chapmana, než měl možnost zaregistrovat, co se vůbec děje. Poté ho udeřil do břicha tak prudce, že mu vyrazil dech. Chapman padl na podlahu, svíjeje se bolestí. Z haly se ozvaly kroky a do pokoje vešel druhý muž. Chapman vzhlédl, lapaje po dechu. Byl to Vincenzo Volpi, gangster, který zastřelil Enza.

„Tak se zas vidíme, ty čuráku,” zašklebil se na něj Volpi.

Chapman polykal a snažil se dýchat opět normálně.

Byl příliš otřesen, než aby mohl jasně uvažovat. A byl si vědom bolesti v žaludku a těch dvou odporných chlapů s holými lebkami, kteří nad ním stáli. Zvedli ho a hodili ho na pohovku.

„Salvittiho medaile, kde jsou?” řekl Volpi s hrdelním římským přízvukem.

„Medaile?”

Volpi ho udeřil pěstí jako beranidlo. Chapmanovi se zlomil nos a na bradu a ústa vytryskla krev.

„Tak znova. Kde jsou?”

Chapman si utřel krev hřbetem ruky. Cítil její chuť v ústech, teplou a sladkou.

„Jaké medaile?” zahuhlal.

Volpi ho udeřil ještě jednou, tentokrát šla rána na ucho. Chapmanovi projela lebkou nesnesitelná bolest.

„Řek jsem, že se ptáme jen jednou.”

„Chceme taky ty papíry,” ozval se druhý muž.

Chapman na něj zamžoural. Hlava mu třeštila, ale přes rudou mlhu byl stále schopen myšlení, dovedl posoudit, jak moc může blufovat, kolik toho ještě snese jeho tělo.

„Mám medaile,” zamumlal. „Jaké papíry myslíte?”

„My víme, že je máš, ty zmrde,” řekl Volpi.

„Vivaldiho papíry. Máš Salvittiho medaile. Ty papíry byly u nich. Tak kde jsou?”

„V pracovně,” odpověděl Chapman.

„Doveď nás tam,” zavrčel Volpi, zvedl Chapmana na nohy a postrčil ho ke dveřím.

Chapman klopýtal halou do pracovny. Dva muži vešli za ním a čekali, zatímco on obešel stůl a vytáhl zásuvku. Chapman vyndal medaile a hodil jim je přes stůl. Odrazily se od desky a dopadly na podlahu. Oba muži se po nich instinktivně vrhli, aby je sebrali, a v té krátké chvilce vytáhl Chapman ze zásuvky dýku a nepozorovaně si ji vsunul do kapsy.

Volpi obešel stůl a Chapmana odstrčil. Chňapl po papírech v zásuvce a mrštil jimi na stůl.

„Jsou to tyhle?” zeptal se svého kumpána.

Druhý muž prolistoval papíry a přikývl. Volpi chytil Chapmana za límec u košile a odtáhl ho z pracovny.

„Chybí ti kamarád?” řekl a ve vlčím šklebu ukázal tesáky. „Teda já si to užil.” Zvedl ruku, jako by v ní měl pistoli, a namířil ji Chapmanovi na hlavu. „Pop, pop. Dvě rány. Čistá poprava. Viděl jsi, jak mu explodovala hlava? Moc pěkný, co?”

Chapman spolkl odpověď. Nechtěl dát Volpimu důvod, aby ho opět udeřil.

Věděl, že ho chtějí zabít. Věděl to od začátku, už když tam vtrhli poprvé. Nestarali se o to, aby si zakryli tváře, protože ho nehodlali nechat naživu, aby je nemohl identifikovat. Jediná otázka byla, kde to udělají. V bytě zřejmě ne, usoudil Chapman. To by neriskovali. Najdou si něco tiššího, soukromějšího.

Někde, kde si s ním oni, nebo ten, kdo je poslal, budou moci popovídat, než práci dokončí.

Odvedli ho do přízemí, jeden z každé strany, pevně mu drželi paže. Venku před domem parkovala dvě auta: hnědý fiat a před ním modrá alfa romeo. Z ní vystoupil mladý muž s nažloutlou pletí a tmavýma očima v kukle. Měl na sobě civilní oděv černý oblek a bílou košili ale něco ve střihu šatů Chapmana přesvědčilo, že je to kněz.

Muž, který držel Chapmana za pravou ruku, uvolnil stisk a vykročil dopředu, aby předal knězi papíry, které vzali z bytu. Chapman vrhl pohled na Volpiho a nenápadně strčil ruku do kapsy. Uchopil jílec dýky, v prstech ucítil chladný kov.

„Do auta,” zavelel Volpi a postrčil Chapmana k fiatu.

Chapman věděl, že musí jednat okamžitě. Jakmile ho dostanou do auta, už nebude mít šanci. Nikdy předtím nepoužil nůž, nikdy na nikoho nezaútočil v hněvu ani v sebeobraně. Chtělo to určitý typ osobnosti, uplatnit na někoho násilí, a takový typ Chapman nebyl. Ale připomněl si, co udělali Enzovi, a neváhal.

Bleskurychle vytáhl dýku a prudce ji vrazil Volpimu do stehna. Volpi zaječel a chytil se za nohu, když padal k zemi. Druhý muž se otočil. Kněz skočil do svého auta. Chapman udělal čelem vzad a rozběhl se ulicí.

Slyšel, jak za ním kluše druhý muž. Ohlédl se. Byl méně než padesát metrů za ním. Zabočil na malou piazzu, zastavěnou parkujícími auty, vyhnul se stolům a židlím před tratorií a pak zahnul do úzké uličky mezi dvěma vysokými činžáky. Po vyrudlých oranžových štukovaných zdech se plazila réva, ovíjela železné balkony a dřevěné žaluzie, ale Chapman měl oči jen pro cestu před sebou, kterou mu na okamžik zastoupila skupina turistů s fotoaparáty a průvodci. Prokličkoval mezi nimi na dlážděnou ulici a rozhlédl se kolem v naději, že třeba jeho pronásledovatel honičku vzdal.

To se mu ovšem nesplnilo. Chapman už běžel nejvyšší rychlostí. Muž za ním ztrácel, ale měl lepší kondici, než to vypadalo. Přestože bojoval, aby udržel tempo, byl zarputile rozhodnutý nepřijmout porážku. Nemohl si dovolit nechat Chapmana utéct.

Chapman zahnul doleva, potom doprava, pokusil se svého pronásledovatele setřást, dostat se mu z očí na tak dlouho, aby si mohl najít nějaký úkryt. Už pociťoval tu fyzickou námahu. Nohy měl čím dál těžší, obtížně se mu dýchalo. Ulice začala vést do kopce, zátěž svalů se zvyšovala. Chapman se vnořil do další uličky, ještě jednou ze všech sil zrychlil. Zahnul za roh, těsně minul skútr, který přijížděl z druhé strany, a vyrazil na náměstí. Přímo před ním vyvstal kostel Santa Maria della Scala. Ohlédl se. Muž, který běžel za ním, byl momentálně z dohledu. Chapman vydusal po schodech a vrazil do kostela.

Zastavil se na konci hlavní lodi a rozhlédl se po ponurém interiéru. Kostel byl opuštěný. Po jedné straně bylo několik zdobených zpovědnic. Chapman otevřel dveře té první a vkročil dovnitř. Složil se na knězovo sedadlo a lapal po dechu, soustředěně naslouchaje. Dlouho se nic neozvalo. Chapman si oddechl. Otřel si z tváře pot a čekal.

Pak zaslechl kroky. Do kostela někdo vešel. Chapman zadržel dech. Kroky šly po jedné straně hlavní lodi.

Chapman slyšel, jak muži píská v namáhaných plicích.

Zvuk se stále blížil. Dveře zpovědnice se náhle prudce otevřely a zírala na něj mužova zrudlá tvář. V pravé ruce ten chlap držel automatickou pistoli.

Pistolí pokynul na Chapmana. Chapman se znaveně zvedl. Už chtěl vykročit ze zpovědnice, když zaslechl náhlý dupot kroků a otevřenými dveřmi vtrhli do kostela dva muži v šedých oblecích. Rozmáchli se kolem sebe pistolemi.

„Polizia,” zařval jeden z nich. „Odhoďte zbraň. Na zem. A fofrem!”

Arcibiskup Tomassi zíral na papíry, které před něj na psací stůl předložil jeho sekretář. Neptal se, kde je otec Simčič získal. Na některé věci je lépe se neptat. Ale z toho otřesu se mu zatočila hlava. Naposledy viděl tři z těchto dokumentů bezpečně uskladněné v tajném archivu. Jak došlo k tomu, že se odtamtud dostaly, to pro něj byla záhada a také starost.

Ale udržel svou zvědavost na uzdě. Věděl málo o Simčičove soukromém životě, o tom, s jakými lidmi se stýká po pracovní době, ale měl podezření, že by mnohé z nich neschválil. Tomassi byl praktický člověk. Nerad se zabýval věcmi, do kterých mu nic nebylo, zejména když se mu hodilo setrvat v nevědomosti. Vzal na vědomí pouze to, že se ty dokumenty našly a že papíry, které mu tehdy ukázal Antonio Vivaldi, jsou teď v jeho vlastnictví. Originály, ne fotokopie.

Tomassi znovu pročetl slova dokumentu. Pak vzal ze svého stolu krabičku zápalek. Tentokrát neudělá chybu. Důkazy budou zničeny jednou a provždycky.

Arcibiskup škrtl a podržel plamínek u rohu prvního listu. Sledoval, jak hoří, pak ho upustil do kovového koše na odpadky a čekal, až z papíru nezbylo víc než zuhelnatělé vločky. S ostatními udělal totéž a pozůstatky prohrábl špičkou tužky, aby se ujistil, že ani kousek nezůstal nespálený. Pak přešel do své soukromé kaple a pomodlil se k Pánu za odpuštění.

Elena se začínala nudit. Tenhle druh dozoru zatím osobně

neprováděla.

Vždycky

jen

krátce

poinformovala policii a nechala je, ať konají. Ovšem tohle bylo něco jiného. Měla v tom osobní zájem a bylo pro ni důležité být u toho.

Agostini seděl vedle ní na sedadle pro řidiče neoznačeného policejního auta. Parkovali na konci řady vozů na Via di Porta Angelica, asi padesát metrů od brány Porta Santa Anna, kudy do Městského státu Vatikán přijížděli obchodníci. Měli dobrý výhled na kontrolní stanoviště hned za branami, které střežila švýcarská garda. Dál na Via Belvedere byly kanceláře Istituto per le Opere di Religione, vatikánské banky.

Další neoznačené policejní auto stálo dál na Via di Porta Angelica a v kavárně téměř proti Bráně svaté Anny seděli dva policisté v civilu.

Agostini vrhl pohled na své hodinky a pak se zadíval na Elenu. „Já vím,” řekl. „Trochu se to prodloužilo.”

Byli tu už čtyři hodiny a začínal se jich zmocňovat neklid. Ne kvůli jednotvárnosti práce na tu byla policie zvyklá ale spíš tím, že jak čas plynul, začínali pochybovat o svých cílech. Elena si byla jistá, že peníze budou uloženy právě dnes. Problém byl identifikovat kurýra. Věděla téměř určitě, že přijde pěšky vzít si auto do Vatikánu byl komplikovaný proces ale to příliš nezužovalo pole. Už měli za sebou dva falešné poplachy, lidi, kteří vypadali jako jejich cíl, ale když je zastavili a začali vyslýchat, ukázalo se, že jdou vyřizovat legitimní záležitost do jiné části Vatikánu.

Elena se obrnila trpělivostí. Bylo by pro ni snadnější operaci odvolat, ale byla rozhodnutá dohlédnout na ni až do konce, i kdyby se nakonec ukázala neúspěšná.

Spala špatně, ještě rozrušená otcovou smrtí. Jednou nebo dvakrát dokonce v autě div neusnula, ale přinutila se zůstat vzhůru. Nevypadalo by dobře, kdyby prokurátorka usnula ve službě.

„Dottoressa,” vyhrkl náhle Agostini.

Pohled měl upřený na černé BMW, které k nim přijíždělo z druhé strany ulice. Zpomalilo a zastavilo kousek před bránou Porta Santa Anna. Ve voze seděli dva muži. Elena poznala řidiče. Byl to ten hololebec, který se pokusil zničit akta při razii na kanceláře MPI.

„To je on,” řekla.

Agostini zapnul vysílačku.

„Cíl je na místě. Černé BMW. Jedem.”

Nastartoval motor. Policejní auto se pomalu rozjelo, přinutilo proud vozů, aby ho pustil na silnici, a postavilo se napříč rovnou před BMW, nárazník na nárazník. Druhý policejní vůz vyjel z druhého směru a zajistil BMW z druhé strany. Vyskočili z něj dva muži a pokusili se rozběhnout se k němu. Hololebec prokličkoval proudem aut a už byl téměř na druhé straně ulice, když z kavárny vyrazili policisté v civilu a povalili ho na zem. Druhý muž se pokusil najít útočiště ve Vatikánu, ale zjistil, že mu cestu zastoupila stráž švýcarské gardy. Policisté mu nasadili želízka a odvedli ho zpátky do BMW.

Agostini vytáhl ze zadního sedadla vozu kufřík a otevřel ho. Uvnitř byly úhledné řady desetitisícových bankovek.

„Myslím, že pití platím já,” řekl.

Vyslýchali ty dva muže odděleně na ředitelství justiční policie. Elena to nechtěla provádět nikde poblíž své kanceláře, pro případ, že by tam narazila na Vespignaniho. Začali s holou lebkou, ale nikam se nedostali. Seděl na židli, tupě zíral do zdi a odmítal odpovídat na jakékoli otázky. Elena a Agostini, kteří byli touto reakcí rozčarováni, se obrátili na druhého muže.

Ten seděl zpříma na těžké dřevěné židli ve výslechové místnosti, silné ruce měl položené na stehnech. Byl to robustní chlap, pod tenkou látkou obleku se mu rýsovaly mohutné svaly paží a ramen.

Elena si sedla proti němu a studovala jeho tvář. Ret měl pohrdavě ohrnutý, byly mu vidět špičaté, nepravidelné zuby. V mozku jí bleskla jiskřička poznání. Ta ústa už někde viděla. Dio. Náhle si vzpomněla kde. Štěrbinou v katovské kápi. Byl to šéf té party chlapů, která ji přepadla na cestě z prokuratury. Neviděla jeho tvář, ale detaily těchhle úst, které se na ni šklebily, zatímco jí ruce toho chlapa jezdily po těle, se jí nesmazatelně vtiskly do paměti.

Byla si jistá, že je to on.

Na okamžik jí zeslábly nohy. Opět cítila chuť ricinového oleje. Pak ta chvilka minula a ona měla chuť ho udeřit. Chtělo se jí provést mu to, co on jí.

Teď se na ni zašklebil, uvědomil si, že ho poznala.

Kdyby byla muž, požádala by Elena Agostiniho, aby odešel z místnosti, a vybila by si svou zlobu na tomhle zvířeti s klinickou přesností. Ovšem v téhle situaci jen spolkla svou zášť a utěšila se pomyšlením, že tak jako tak dostane tohohle parchanta legitimními prostředky.

Agostini zapnul magnetofon a začal formalitami: časem, datem, jménem podezřelého. Z průkazu totožnosti v jeho peněžence se dozvěděli, že se jmenuje Fabio Boneschi, ačkoli to popřel. Prověřili, zda je průkaz totožnosti pravý, vyfotografovali ho a vzali mu otisky prstů, to byla rutinní operace.

Elena mu položila několik otázek a začalo jí být jasné, že nebude o nic víc spolupracovat než jeho kumpán.

„Ty peníze v kufříku, co jste vezl do Vatikánu, odkud pocházejí?”

„Jaké peníze? Já jsem žádný peníze nikam nebral.”

„Tak odkud jsou, z nezákonného hazardu, vydírání, ilegálních příspěvků od firem neofašistům?”

„Já je nikdy neviděl. Nevím, jak se dostaly do auta.

Musela je tam nastražit policie.” „Pro koho pracujete?”

„Jsem nezaměstnaný. Není tu moc práce.” „Jste členem MPI?” „Co je to?”

„Kdo vás poslal do Vatikánu?” „Nebyl jsem ve Vatikánu.”

„Chystal jste se tam vjet branou Porta Santa Anna.”

„Jo?” Elena stále naléhala, nedbala na to, že se od něj všechno odráží jako od zdi. Nespěchala. Mohla by tu Boneschiho držet donekonečna, čas byl na její straně.

Ale jeho posměvačný přístup jí šel na nervy.

Po dvaceti minutách zbytečného vyslýchání vyvolal Agostiniho jeden z jeho lidí z místnosti. Elena čekala, až vyjde, než vypnula magnetofon.

„Moc daleko jsme se nedostali, že?” řekla. Boneschi na ni vrhl mlsný pohled. „Jak daleko se chcete dostat?”

Pohlédl na vypnutý přístroj a snížil hlas, aby ho nemohl slyšet uniformovaný policista u dveří.

„Chceš to zas?” řekl oplzle. „Ty tvý kozy v prackách.

Líbilo se ti to, ne? Taková nána se staženou prdelkou, jako jsi ty, toho asi moc neužila. Zamkni, mužem si to rozdat na stole. Co ty na to?” Elena na něj vrhla soucitný pohled. Byl to tuhý chlapík, ale ne tak, jak si myslel. Věděla, že ho nemůže nijak přimět ke spolupráci. Nebál se jí. Nebál se policie, ani soudního systému. Ale ona věděla, čeho se takoví chlapi bojí vlastních lidí. „Chceš vědět, co udělám?” zeptala se.

„Ne, překvap mě,” řekl Boneschi.

„Vydám prohlášení pro média, že jsi ve vazbě a plně spoluhracuješ s našimi vyšetřujícími orgány, pokud jde o činnost neofašistů. Pak tě nechám bručet v Regina Coeli.” Naklonila se k němu, aby svému sdělení dodala důrazu. „A ujišťuju tě, že přijdeš do stejného křídla vězení jako Sanselpocristi, kteří teď čekají na soud pro bombový útok na synagogu a další násilnosti. Věř mi, Fabio, že ti provedou mnohem víc, než že ti do krku nalijí ricinový olej.”

Pozorovala, jak Boneschi zbledl. Věděl, že ona neblufuje.

„Ty svině,” zasyčel.

„Jo, možná,” řekla Elena. „Ale jsem svině, která ti zatrhne tipec až u koulí. Mysli na to.”

Vstala a vyšla z místnosti. Po chodbě zrovna přicházel Agostini.

„V Trastevere došlo k maléru,” oznámil jí. „S tím anglickým novinářem, Chapmanem.”

Elena strnula. V ústech jí náhle vyschlo. „Co se stalo?

Co se mu stalo?”

„Je v pořádku. Je zmlácený, ale těžce raněný není.”

„Kde je, v nemocnici?”

„Ošetřil ho doktor na policejní stanici. Měl kliku.

Vypadá to, že ho unesli dva neofašističtí bouchači. Už se ho chystali zastřelit, když je vyrušila policie. Dva z Piccoliho mužů. Zdá se, že sledovali jednoho z těch hrdlořezů, nějakého Vincenza Volpiho. Víte o tom?”

„Požádala jsem Piccoliho, aby to zorganizoval. Jsou ve vazbě?”

„ Volpi je ve špitále. Ten novinář ho bodl dýkou. To se vám bude líbit. Vypadá to, že ta dýka je nějaký cenný sběratelský kousek. Fašistická památka s věnováním od samotného Mussoliniho.”

„Takže Chapman je v pořádku, víte to určitě?”

Agostini přikývl. Pak pokynul k místnosti pro výslechy. „Jak to jde s naším kámošem?”

„Ztuha.”

„Mám něco, co by mu mohlo rozvázat jazyk. Byt Rudého kněze pamatujete se, že na psacím stole se našly otisky, které jsme nemohli identifikovat?

Hádejte, čí jsou.”

Elena se na Agostiniho usmála. „Nechám vás, ať mu tu dobrou zprávu řeknete sám.”

Opět vstoupili do místnosti pro výslechy a zapnuli magnetofon. Boneschi na ně hleděl s nenávistí, která byla téměř hmatatelná.

„Chci právníka,” prohlásil.

„Taky že ho budeš potřebovat,” odpověděl Agostini.

„Nemáš záznam v rejstříku, že? To mě u takovýho zmrda překvapuje. Jak se ti podařilo vždycky ze všeho vybruslit?”

„Jsem občan dbalý zákonů,” řekl Boneschi.

„To jistě. Občan dbalý zákonů, který nosí v kufru pět set milionů lir v použitých bankovkách.”

„Už jsem vám to povídal. O těch penězích nic nevím.”

„Jistěže nevíš. Ale chtěli bychom mluvit o něčem jiném. Slyšel jsi o knězi jménem Antonio Vivaldi?”

„Ne.”

„Opravdu ne? Byl zavražděn před dvěma týdny. Bylo to ve všech novinách.”

„Já noviny nečtu.”

„Takže ho neznáš?”

„Ne.”

„Tak jak vysvětlíš fakt, že se v jeho bytě to ráno, poté co ho oddělali, našly tvoje otisky?”

Boneschi si olízl rty á oči se mu poněkud rozšířily.

Elena ho bedlivě pozorovala. Jestli to vezmou správně do ruky, Boneschi by je mohl zavést až k samotnému Césaru Scarfonovi.

„Uvědomuješ si, co říkáme, ne?” přidala se Elena.

„Tady už nejde o praní peněz, ale o vraždu, a to o zvlášť ohavnou vraždu.”

„S tím nemám nic společnýho.”

„Ale byl jsi tam,” připomněl Agostini. „Máme tvoje otisky. To samo o sobě by tě mohlo usvědčit. Pokud tam ovšem nebyl ještě někdo jiný, a ten vraždil. Byl tam?”

Boneschi neodpovídal. Zavrtěl se na židli, dal najevo první slabé známky nervozity od té doby, co ho zatkli.

Elena kula železo, dokud bylo žhavé.

„Proč bys tu pálku měl dostat sám? Půjdeš si sednout na dlouho, to přece víš. Vivaldi byl kněz. Jeden z nejváženějších lidí ve městě. Žádný soudce ti nic nesleví. Veřejné mínění ti zařídí, že z basy nevylezeš.

To chceš? Chceš, aby z toho ostatní vyvázli bez flastru?” Odmlčela se. „Kdo tam ještě byl? Césare Scarfone?”

Boneschi zašoupal rukama na stehnech. Elena viděla, že se do jeho pohledu vkradla nerozhodnost. A možná stopa strachu.

„Byl tam?” opakovala.

„Na Scarfona nemáte,” řekl Boneschi. „Na toho jste krátký.”

„Ty se ho bojíš, co? Klepeš se před ním jak ratlík.

Velkej chlap jako ty, a posere se z úlisnýho Scarfona.

Chceš strávit zbytek života ve vězení kvůli takovýmu člověku?”

„Nabízíte mi kšeft?”

„Nic takového. Na pubblico ministero neděláme kšefty.”

Boneschi se jí vysmál do tváře. „Přej ne? Ty jsi tak namyšlená, tak spokojená sama se sebou, viď, ty puttana? Taková fajnovka, s čistejma ručičkama, zatímco půlka tvých kolegů, včetně tvýho šéfa, normálně bere! Proto se nedostaneš blíž ke Scarfonovi.

Ten ví přesně, koho podmáznout.”

„O tom víme všechno. Šéfa už suspendovali.”

„Jo?” protáhl Boneschi lhostejně. „To mu patří. Z

takovejch jako on je mi na blití. Kecaj o morálce.

Souděj druhý a zatím celou dobu berou úplatky. Já mu je dodával osobně, prachy v obálce. Jednal se mnou jako se špínou. Seděl tam v tý svý zasraný vile ve Frascati, lil do sebe víno,na mě koukal spatra, a sám si přitom mastil kapsu. Milion lir měsíčně! Takoví jsou horší než nejhorší kriminálník.”

„Cos to povídal?” Elena se zamračila, ústa se jí pootevřela.

„Takoví jsou horší.”

„Frascati? Říkal jsi, že má vilu ve Frascati?”

„Jo. Takový paďourský hnízdo. Zaplacený špinavejma prachama. Jestli chceš něco vědět.”

„Mlč.”

„Cože?”

Elena se zvedla ze židle a otočila se. Corona žádnou vilu ve Frascati neměl. Ale ona věděla, čí dům tam je.

Prohrábla si vlasy, srdce jí bušilo, otočila se zpátky k Boneschimu.

„O kom mluvíš? O Alessandru Coronovi?”

„O kom? Ale ne, takovej mrňous s uhozeným fousem.

Vespignani. To je tvůj šéf, ne? Já si to vždycky myslel. Vrchní prokurátor, a takovej hajzl!”

Eleně už bylo jasné, co se stalo. Pěkně jim skočila na špek. Udělala tu práci za ně. Podala jim Coronovu hlavu na podnose. Usnadnili jí to. Dokonce našli ty správné záznamy, jen předstírali, že je na MPI zničili.

A ona to spolkla i s navijákem. Žádné konto ve Švýcarsku neexistovalo. Alespoň ne takové, o kterém by Corona věděl. Šlo jen o důmyslný fígl, jak dostat Vespignaniho do funkce vrchního prokurátora.

„Ty platby,” řekla Elena. „Byly o nich záznamy?”

„To nevím. Patrně jo. K čemu je úplatek, když s ním nejde oběť vydírat?

„Kde se uchovávají?”

„Jo mně by to tak akorát řekli! Má je nejspíš Scarfone.

Kdo ví?”

„Byl Césare Scarfone při tom, když byl Antonio Vivaldi mučen a zavražděn?” zeptala se Elena.

Boneschi sklopil oči. Zavrtěl hlavou, náhle se mu nechtělo odpovídat. Elena se naklonila přes stůl a pohlédla mu přímo do tváře.

„Byl tam?”

Boneschi neodpověděl. Elena potlačila neovladatelnou touhu ubalit mu facku. Chtěla, aby všechno, co řekne při tomto výslechu, mohlo být použito jako důkaz.

„Byl tam?” opakovala. „Byl tam? Chci odpověď, jinak jsi do deseti minut v Regina Coeli. Byl tam Scarfone?”

Boneschi zaváhal, pak zvedl hlavu a krátce kývl.

„Nahlas, pro záznam,” vyštěkla Elena.

„Ano, Scarfone tam byl.”

Elena vypnula magnetofon, vyndala pásek a bezpečně ho uložila do hloubi své kapsy.

„Potřebuju si od tebe zavolat, Gianni,” požádala.

Vyšli nahoru do Agostiniho kanceláře a Elena zatelefonovala do své. „Alberto,” řekla, když se ohlásil Baffi. „To jsem já. Ta akta, co jsme odvezli z kanceláří MPI. Chci, aby ses v nich po něčem podíval.”

„Jsou už v bednách a připravená k vrácení,” odpověděl jí Alberto.

„Cože jsou?”

„Na dnešním jednání u soudce Vasariho jsme dostali příkaz, že je máme vrátit.”

„Prokrista, na to jsem zapomněla.”

„Zařídil to doktor Vespignani. Nepřednesl žádný argument, proč bychom si je měli ponechat.”

„Tomu věřím. Alberto, udělej pro mě něco. Nech tam zatím ty bedny. Udělej to jak chceš, prostě zatím je neposílej pryč, dokud se tam nedostanu. Ano?”

Elena zavěsila a otočila se k Agostinimu. „Můžete mi sehnat auto?”

„Odvezu vás sám,” nabídl se Agostini.

Zapnuli maják a sirénu a byli před hlavním vchodem prokuratury za několik minut. Elena a Agostini vběhli dovnitř a vyjeli výtahem nahoru. Kartónové krabice s oficiálními pečetěmi byly naskládány v chodbě před kanceláří. Elena jednu vtáhla dovnitř, roztrhla ji a obsah vysypala Baffimu na stůl. Pak přitáhla i druhou a vyprázdnila ji.

„Prohledej to. Chci cokoli, co vypadá jako záznam o platbě. Pokladní knihy, stvrzenky, všechno.”

Vrátila se na chodbu a přinesla další krabice. Agostini jí pomáhal. Z vnitřní kanceláře přišla Francesca a zírala na ty hromady papírů.

„Co ksakru.”

„Nestůj tu jen tak,” vyštěkla Elena. „Pomoz nám.”

Opět vyšla na chodbu. Ze své kanceláře přicházel Vespignani. Spatřil ji a zrychlil. Elena ustoupila do asistentovy kanceláře a odvedla Francescu stranou.

„Udělala bys pro mě něco? Zavolej do Montericia a zjisti, jestli hlasují o tom, že zprostí Scarfona imunity.”

Francesca na ni upřela oči. „Ty to nevíš? Hlasovalo se včera večer. Bylo to ve zprávách. Dnes ráno přinesly tu zprávu všechny noviny.”

„Já byla mimo.” Elena cítila, jak jí vzrůstá napětí ve svalech. „Jak to dopadlo?”

„Pro tebe dobře,” odpověděla Francesca.

Do místnosti vtrhl Vespignani a rozhlédl se po roztrhaných krabicích a hromadách spisů na stole i na podlaze.

„Co to tady doprdele vyvádíte?”

Elena ho ignorovala. Odtáhla Francescu stranou a ztišila hlas. „Napiš mi koncept zatykače na Scarfonovo jméno. Ať ho soudní policie okamžitě přivede sem.

Pošli je do Montericia, k němu domů, do kanceláří MPI. Prostě všude.”

„S jakým obviněním?”

„Vražda Antonia Vivaldiho.”

Cítila, jak na ni Francesca upírá pozorný pohled, ale už se otočila a zahleděla se na Vespignaniho, který zvedal telefon a vyťukával interní číslo.

„Bezpečnost? Tady je vrchní prokurátor Vespignani.

Na třetím patře máme incident. Ať sem okamžitě někdo přijde.”

Položil sluchátko. „Zbavuji tě funkce, a to okamžitě,”

vyštěkl na Elenu. „Slyšíš mě?”

„Trhni si,” odsekla Elena.

„Tohle jsou zapečetěné dokumenty, v kterých se hrabeš. Porušila jsi soudní příkaz,” křičel.

Elena se mu podívala přes rameno. Po chodbě běžela uniformovaná bezpečnostní stráž. Otočila se od Vespignaniho a vrátila se k Agostinimu. Vyndala z kapsy kazetu a podala mu ji.

„Vezměte to do Justičního paláce. Na Kasační soud.

Soudci Bassanovi.”

Agostini krátce kývl. Zvenčí slyšely kroky stráže.

„Copak to tam máte?” vyhrkl Vespignani, když viděl, jak si Agostini dává pásek do kapsy košile.

„Běžte, Gianni,” zamumlala Elena.

Agostini odstrčil Vespignaniho z cesty a rozběhl se po chodbě, cestou odstrčil dva členy stráže.

„Chyťte toho policistu,” vykřikl Vespignani.

Stráže se zastavily, otočily se a daly se do běhu za Agostinim. Elena spatřila, že inspektor dorazil ke schodům na druhém konci chodby. Krátce se ohlédl, pak otevřel dveře a zmizel z dohledu.

Vespignani se obrátil na Elenu, tvář zkřivenou vztekem. „A vy, dottoressa,” zaječel, „se považujte za zatčenou!”

Úředník otevřel masivní naleštěné dubové dveře a Elena s Vespignanim, byli předvedeni do soudcovy kanceláře dvěma uniformovanými členy justiční stráže, kteří pro ně byli vysláni na prokuraturu.

Za stolem seděli Emilio Bassano a další muž, v němž Elena poznala předsedu odvolacího soudu. Po jedné straně stál Gianni Agostini, před sebou na stole měl magnetofon.

Vespignani se nejistě rozhlédl kolem sebe. „Proč nás sem přivedli? Myslím, že byste měli vědět, že dottoressa Fiorini je suspendována ze své funkce až do úplného vyšetření.”

Soudce Bassano zvedl ruku, aby ho umlčel. „Všechno popořadě. Prosím, posaďte se.”

Bassano počkal, až se Vespignani a Elena posadí, pak se otočil k Agostinimu.

„Inspektore, byl byste tak laskav a přehrál nám ještě jednou ten pásek?”

DVACET TŘI

Všude kolem byla tma. Elena pohlédla na světelný ciferník svých hodinek bylo deset minut po osmé pak na Agostiniho, který se hrbil na sedadle pro řidiče neoznačeného policejního auta s očima zavřenýma.

Vypadal, jako by spal, ale ona věděla, že to tak není.

Čas od času zvedl hlavu a podíval se oknem ven, přehlédl okolí se zdánlivě nenucenou lhostejností, ale nic mu neuniklo. Pak každých patnáct minut zvedl vysílačku a hovořil střídavě ke každému ze svých podřízených, potom opět natáhl své dlouhé nohy a znovu se uvelebil k dalšímu čekání. Elena mu záviděla jeho bezstarostnost, jeho schopnost relaxovat, zatímco ona měla všechny svaly těla napjaté nervózním očekáváním.

Parkovali na Aventinu, nejjižnějším ze sedmi původních římských pahorků, v rezidenční oblasti drahých domů a tichých renesančních ulic a náměstí.

Před nimi za bílou štukovanou zdí ukončenou miniaturními obelisky stál kostel San Anselmo, jehož fasáda byla částečně skryta za piniemi a rozložitými korunami palem. Na druhé straně náměstí stejně vysoká zeď chránila Priorato di Malta, impozantní rezidenci velmistra maltézských rytířů. Když jste ve dne pohlédli klíčovou dírkou v železné bráně k domu, měli jste dokonalý výhled na svatopetrský dóm.

Podrobnější průvodce se o tom letmo zmiňovaly, ale jen málo turistů se odvážilo být tak nekonvenční a osobně se podívat. Aventin byl podle římských norem odloučené zátiší, útočiště upadající šlechty, bohatých členů vlády a ctižádostivých arivistů jako byl Césare Scarfone, jehož elegantní vila ze šestnáctého století odsud byla ani ne půl kilometru. Poslanec zmizel jako duch, nikdo nevěděl kam. Po dopoledni, které strávil v poslanecké sněmovně, kde rozčileně popřel jakoukoli účast v čemkoli nezákonném a sliboval, že bude bojovat s prokurátory, kteří ho tak nespravedlivě obvinili, náhle odpoledne zmizel z parlamentu a od té doby ho nikdo neviděl. Elena nepochybovala o tom, že k jeho zmizení došlo poté, co zjistil, že je Fabio Boneschi ve vazbě. Byly informovány městská policie, letištní a dopravní policie, ale po Scarfonovi nikde ani stopy. Několik Agostiniho mužů hlídalo kanceláře MPI a další dva byli u Scarfonova domu, jeden se ukrýval v přední zahradě a druhý v zahradě za domem.

Elena tam neměla co dělat. Mohla zůstat v kontaktu s dozorujícím důstojníkem na policejním ředitelství, ale byla příliš neklidná, než aby seděla v kanceláři. Táhlo ji to do terénu.

Ve vysílačce zapraskalo a tichý hlas řekl: „Morelli.

Někdo tady přelézá přes zeď zahrady.”

Agostini se okamžitě narovnal a sáhl po vysílačce.

Elena ho pozorovala, puls se jí bláznivě zrychlil.

„Scarfone?” zeptal se Agostini. „Ne, je to nějaké dítě.”

Elena se s Agostinim střetla pohledem. Ještě tohle!

Nějaký místní delikvent, který si vybral zrovna dnešní večer, aby si nacvičoval vloupání.

„Mám jít po něm? “zeptal se Morelli.

„Drž se zpátky,” přikázal Agostini. „Koukej se, co podnikne.”

„Má klíč k zadním dveřím. Jde dovnitř.”

„Nech ho.”

Agostini nastartoval motor vozu a pomalu se rozjel, v jedné ruce stále držel vysílačku, vypnul reflektory.

Přejeli přes náměstí a podél průčelí San Anselma zamířili k jižnímu úbočí kopce.

„Už vychází.” Morelli z vysílačky jen šeptal. „Něco nese. Malou tašku.”

„Nech ho být,” řekl Agostini a lehce šlápl na plyn, aby zrychlil.

Zabočil doleva a nechal vůz s vypnutým motorem pomalu klouzat k okraji chodníku, kde zastavil. Elena následovala jeho příkladu a shrbila se na sedadle, tak aby její hlava předním oknem nebyla skoro vidět. Za další křižovatkou už viděli zadní zeď Scarfonovy zahrady. Nad ní se objevila oholená chlapecká hlava a opatrně se rozhlédla na obě strany. Pak se mladík přehoupl přes zeď a spustil se na chodník. Opět se rozhlédl a rozběhl se ulicí. Agostini ho nechal na chvíli zmizet z dohledu, než nastartoval auto a rozjel se za ním. Mladíka nebylo nikde vidět. Na okamžik začala Elena podléhat panice, ale pak uviděla, jak spěchá ulicí po jejich levé straně. Agostini ho také spatřil. Zabrzdil a otočil volantem. Nahoře na kopci se rozkládala piazza. Chlapec přistoupil k lahvově zelenému mercedesu, který parkoval na náměstí, a nasedl na místo pro spolujezdce. Na sedadle řidiče už někdo seděl. Elena ho viděla z profilu, jak auto zahnulo z náměstí a rychle se rozjelo z kopce. Byl to Scarfone.

Agostini přidal plyn. Na úpatí kopce mercedes odbočil na Viale Aventino a zamířil na severovýchod ke středu města. Agostini zapnul sirénu a jel za ním.

Elena viděla, že Scarfone sklonil hlavu, aby se podíval do zpětného zrcátka, pak mercedes prudce zrychlil a začal jim ujíždět. Agostini se ho stále držel, vozy, které jely před ním, mu uhýbaly a uvolňovaly mu cestu.

Přehnali se kolem ředitelství Organizace Spojených národů pro zemědělství a výživu a vjeli na Pizza di Porta Capena. Na vzdálené straně náměstí náhle mercedes zahnul doleva a pokusil se předjet nepřerušovaný proud přijíždějících vozidel a přejet na severní stranu k Circu Maximu. Ale Scarfone si ten manévr špatně vypočítal. První pruh vozidel zabrzdil včas, aby se vyhnul srážce, ale v druhém, který jel příliš rychle, takže se mu nepodařilo zastavit, jel velký náklaďák s kloubovým návěsem, který narazil přímo do boku mercedesu. Ten dostal smyk a roztočil se po náměstí. Agostini se otočil, zastavil na krajnici a vyskočil z vozu. Mercedes sjel k jednomu z nástupních ostrůvků a tam zastavil. Pravou přední stranu měl zmačkanou jako použitý hadr. Chlapec na sedadle pro spolujezdce byl nahnutý dopředu a nehýbal se, ale Scarfone už měl otevřené dveře na své straně a hrabal se ven. Vypadalo to, že není zraněný. Na okamžik zastavil a pak se hbitě rozběhl mezi zaparkovanými auty pryč.

Agostini dojel k mercedesu a pokusil se otevřít dveře na straně spolujezdce, ale byly vzpříčené. Ohlédl se na Elenu, zuřivě jí něco naznačil. Kývla, chňapla po vysílačce a zavolala ambulanci. V dálce viděla, jak se Scarfone šplhá přes plot na jeden z nižších svahů Palatinského pahorku. Agostini se hnal za ním, prokličkoval řadou zpomalujících vozů na Via di San Gregorio. Vyškrábal se na plot a překulil se na druhou stranu, načež se nešikovně rozklopýtal do příkrého svahu na druhé straně.

Elena opět vzala vysílačku a promluvila s dalším týmem soudní policie. Sdělila jim, kde je Agostini a dala jim instrukce, aby objeli Palatin a odřízli Scarfonovi

únikovou

cestu.

Pak

přešla

k

havarovanému mercedesu a pokusila se sama otevřít dveře na mladíkově straně, což bylo zbytečné gesto, protože bylo velmi nepravděpodobné, že by se jí to podařilo, když to nedokázal Agostini. Ale nedokázala nečinně čekat v policejním autě. Mladík visel dopředu na svém bezpečnostním pásu, tvář měl zkrvavenou.

Nevěděla, zda je mrtvý nebo jen v bezvědomí.

Naléhavý zvuk sirén se přiblížil a na náměstí vjel policejní motocykl a za ním policejní auto. Policisté zablokovali oblast kolem mercedesu a obnovili dopravu, když se po nesprávné straně vozovky přiřítila ambulance. Elena už nemohla nic dělat. Ustoupila na kraj silnice a zírala tmou k Palatinu. Ztratila z dohledu Scarfona i Agostiniho. Mohla by počkat tam, kde byla, a nechat Agostiniho samotného, nebo by se mohla vydat za nimi. Nezaváhala.

Proudy vozů se šinuly jen krokem. Elena se jimi propletla a vyběhla po Via di San Gregorio, která obcházela východní stranu Palatinu. Plot byl příliš vysoký, než aby ho mohla přelézt, ale věděla, že jen o padesát metrů dál je pokladna a vchod k archeologickým vykopávkám, které pokrývaly celý pahorek. Plot u turniketů byl nižší a dal se přelézt snadněji. Na druhé straně doskočila na beton a rozběhla se nahoru po cestě, která se vinula až na vrchol.

Bylo to celá léta, co tu byla naposledy, ale pamatovala si, že celé to místo je poseto ruinami císařských paláců, palimpsestem rozpadajících se zdí a polámaných sloupů, příliš zarostlých a nezřetelných, než aby mohly poskytnout věrnou představu o tom, jak nádherné ty paláce kdysi byly.

Vyšplhala do strmých schodů a zahnula doprava na kamenitou cestu, která byla zastíněna vysokými slunečníky pinií. Když doběhla k první ruině, Domitianovu stadionu, který ležel hned pod vrškem pahorku, zastavila se, pozorně se zaposlouchala a rozhlédla se po okolí. Nikde nebylo stopy ani po Agostinim, ani po Scarfonovi. Najít je v té tmě mezi troskami starého Říma bylo téměř nemožné. Pokud by se Scarfone rozhodl, že se ukryje v jednom z tisíců temných zákoutí, trhlin a jam, kterými byla celá ta oblast proděravělá, nenajdou ho až do rozbřesku. Ale Elena tušila, že on tu nebude chtít zůstat tak dlouho.

Bude se chtít co nejdřív dostat z pahorku zpět do přeplněných ulic města. A to znamenalo překonat vrchol a vyklouznout na druhé straně.

Pokračovala, vyšla ještě výš po schodech a obešla severní konec stadionu. Cestu lemovaly stromy a keře, které clonily světlo pouličních lamp pod kopcem.

Elena tápala dál ve tmě a znovu se zastavila až na vrcholu.

Nalevo měla rozsáhlé ruiny Domitianova paláce, napravo cestu, která vedla dolů na Forum. V dálce viděla tyčit se osvětlené zdi Kolossea. Přehlédla úbočí kopce. Dole na úpatí rozeznala bílé mramorové sloupy Vestina chrámu, kde panenské vestálky udržovaly posvátný

oheň

Říma,

i

obrovské

oblouky

Konstantinovy baziliky.

Na Sacra Via, posvátné cestě, která přetínala Forum po celé délce, se něco pohnulo. Postava muže. Elena upřela oči do tmy. Postava přecházela Forem k východu na severní straně. Modrá světla majáku zaparkovaného policejního vozu tančila po zdech budov podél Via dei Fori Imperiali a Elena viděla světla baterek, která se zamíhala mezi ruinami, když na Forum vyrazili policisté. Jeden z paprsků posvítil na mužskou postavu, byl to Agostini. Elena přeběhla očima svah pod sebou. Kde je Scarfone? Neměl čas, aby se doplížil k východu, předtím než ho uzavřela policie, takže ještě musí být na pahorku. Ale kde?

Náhle získala pocit, že je na vrcholku příliš vystavená, a vkročila do stínu jedné z polozbořených zdí, které pokrývaly celý pahorek. Na západní straně kopce se něco pohnulo. Stín se vhroužil do ruin Domitianova paláce. Mohl to být jen optický klam, ale mělo to příliš určitý tvar. Byl to člověk.

Elena se podívala dolů na Forum. Agostini a jeho muži se rozptýlili po náměstí a pročesávali celou oblast. Než se dostanou na pahorek, Scarfone bude fuč. Uvažovala, že by na ně měla zavolat, ale to by Scarfona upozornilo na její přítomnost a ztratila by výhodu překvapení. Marnila cenný čas. Rozběhla se po cestičce a následovala stín do zříceného paláce.

Už tady kdysi byla, na školních výletech i později, ale nevzpomněla si skoro na nic. V temnotě všechno vypadalo jako neurčitá hromada popadaných kamenů a napůl zničených místností, které dávno přišly o střechy. Prošla tím, co zbylo z klenutého vchodu, a ocitla se na pustém otevřeném dvoře, v jehož středu stály zchátralé zbytky bazénu, obklopené nízkým osmiúhlým cihlovým labyrintem. Elena věděla, co to bylo. Nudná, dávno zapomenutá fakta z jedné z těch dávných školních exkurzí se jí opět vynořila v mysli.

Byl to Domitianův velký peristyl, dvůr, který nechal obložit deskami z leštěného mramoru, aby v nich spatřil podobu vraha, neboť téměř denně očekával, že se za ním nepozorovaně vplíží. Toto opatření se ale nakonec ukázalo zbytečné a neúčinné, protože ho probodli v portiku jen pár metrů odsud.

Elena se pomalu otočila, zamžourala do temných výklenků, napjatě poslouchala, zda neuslyší nějaký zvuk nebo pohyb. Něco se jí otřelo o nohu, div nezaječela. Když shlédla dolů, spatřila jednu z bezprizorných koček, které se potulovaly po Palatinu i po Foru. Zasyčela na ni a kočka zmizela ve tmě.

Zastavila se. Ztratila Scarfona. Mohl být kdekoli v tomhle obrovském neproniknutelném labyrintu. Znovu se zaposlouchala, uším důvěřovala víc než očím. Ale slyšela jen vítr, který vál chodbami a průchody, a vzdálené dunění městské dopravy.

A pak ho spatřila. Proti obzoru se jeho silueta objevila jen na okamžik, než se opět vnořila do tmy. Byl asi padesát metrů od ní možná méně, a směřoval na západ k zahradám Farnese, které pokrývaly částečně vykopané zbytky starého Tiberiova paláce. Elena po špičkách přešla přes dvůr, obešla zbytky vykopávek a dírou ve zdi vykročila ven. Scarfone sestupoval ze schodů hned před ní. Vydala se za ním. Na konci schodů se do dálky, kam už v té tmě nemohla dohlédnout, táhla klenutá chodba černá a depresivní jako tunel.

Zaváhala, náhle znervózněla. Byl to Cryptoporticus, dlouhá chodba, kde byl zavražděn Caligula, probodli ho v ní nožem. Měl strašidelnou, zlověstnou atmosféru. Elena cítila, jak se jí rozbušilo srdce a v týle pocítila bodnutí strachu. Neodvažovala se do té chodby. Byla tam úplná tma, chladno a ticho jako v mauzoleu. Zaskřípala zuby, zkusila zaplašit pocity děsu a paniky, které ji hrozily zaplavit. Zašmátrala po stěně, aby získala rovnováhu, pak vkročila do chodby a nejistě se vydala kupředu.

Neviděla vůbec nic. Vysoko ve zdech na jedné straně chodby byla okna, ale ta troška světla, která jimi vnikala, byla příliš slabá a nestačila jí cestu osvětlit.

Elena šmátrala prsty po zdi, po povrchu, který byl samý důlek za ty dva tisíce let chátrání. Jedna z cihel byla uvolněná. Kus se z ní odlomil a ona ho stiskla v dlani, se zbraní v ruce si připadla bezpečněji.

Po každých pár krocích se zaposlouchala. Ale nic neslyšela. Scarfone měl příliš velký náskok. V

uzavřeném prostoru tma působila téměř fyzickou přítomností, jako těžký plášť, který ji zahaloval, dusil, že nemohla dýchat. Zastavila se, náhle bez dechu.

Okolo ní se nic nezměnilo. Ale něco se dělo. Cítila to.

Cítila něco úplně blízko. Ústa měla jako smirkový papír. Srdce jí v hrudi bláznivě bušilo. Ještě jednou pocítila, jak se jí ježí vlasy v zátylku. Bylo to za ní.

Otočila se, rozmáchla se kolem sebe rukou, aby se chránila. Nic tam nebylo.

Zhluboka se nadechla, zkusila polknout, ale v hrdle měla úplně sucho. Otočila se.

A narazila přímo do něj.

Na okamžik byla ochromená, div neomdlela. Pak se pokusila vykřiknout, ale jeho dlaň jí pevně obemkla ústa. Přitáhl ji k sobě. Ke spánku se jí bolestně přitisklo něco tvrdého, kovového.

„Jste velmi vytrvalá žena, dottoressa,” řekl jí tiše do ucha Césare Scarfone. „Víte, co to je, že?” Zaryl jí hlaveň pistole do kůže. „Nemyslete si, že s tím neumím zacházet.”

Elena učinila vědomý pokus uklidnit se, přimět srdce, aby bilo pomaleji, poručit nohám, aby se netřásly. Z té hrůzy se jí dělalo zle.

„Jste tvrdší, než jsem si myslel,” pokračoval Scarfone, teď cítila supění jeho dechu ve vlasech. „To jsem vás neodhadl, když jsem vám poslal ty papíry. Nikdy bych si nepomyslel, že budete mít ten žaludek vmést to otci do tváře. Podcenil jsem vás. Myslel jsem si, že se zlomíte.”

Elena stiskla zuby. Do kůže kolem rtů se jí vrývaly Scarfonovy prsty. Ta bolest převážila nad strachem.

Stiskla pěsti, v pravé ruce ucítila kus cihly.

Scarfone se k ní naklonil, jeho rty se ocitly až u jejího ucha. Měla dojem, že se usmívá, když šeptal: „Jaké to je, zabít vlastního otce?”

Elena zavřela oči. Vztek byl tak silný, tak náhlý, že cítila, jako by ji uvnitř rozžhavil doběla a vytryskl do krevního řečiště. Ruka jí vyjela obloukem nahoru, biceps se jí napjal a cihlou udeřila Scarfona do tváře.

Zařval, ruka na jejích ústech ochabla a pistole spadla na zem, když se chytil za rozbitý nos.

Elena se dala do běhu. Zpátky cestou, kterou přišla.

Zakopávala o výmoly v zemi, kotníky a lýtka si poškrábala od vyčnívajících kamenů, skoro upadla v zoufalé snaze uniknout. Po levici se jí tyčil klenutý vchod. Vrhla se do něj. V tom okamžiku zaslechla explozi, zarachocení zbraně. Hlavou jí projela náhlá, pronikavá bolest a všechno zčernalo.

Začala si uvědomovat hlasy, ruce, které ji uchopily za paže a zvedly ji do sedu, než našla sílu otevřít oči.

Zamžikala a otočila hlavu, když ji osvítil paprsek světla z baterky.

Byla příliš otřesená, než aby mohla ze sebe vypravit jediné slovo. Zadívala se na postavy nad sebou, jen napůl zaregistrovala jejich rysy. Cítila silnou, pálivou bolest vepředu na hlavě.

„On mě střelil,” zamumlala, překvapená, že slyší vlastní hlas.

Sklonil se k ní Agostini. Zavrtěl hlavou. „To jste se uhodila o zeď. Máte otřes mozku, naštěstí nic vážnějšího.”

Ta úleva ji zřejmě nalila dalších sil. Naklonila se dopředu. „Scarfone.”

„Je mi líto,” řekl Agostini. „Upláchl.”

Jen chvíli poté otevřel Chapman dveře svého bytu.

Stáli proti sobě a zírali jeden na druhého.

Pak řekla Elena: „Nevím, kdo z nás dvou vypadá hůř.”

Chapman se zakřenil. „Nebo se hůř cítí.”

Ustoupil, aby ji nechal vejít. Všimla si vyvráceného zámku na dveřích, ale nekomentovala to. Byt vypadal tak, jak si představovala: světlý, málo nábytku, ale pohodlný a elegantní. Chladná dlážděná podlaha.

Tlumené barvy a čistá, mužská atmosféra.

Nalil jim oběma sklenku vína a sedl si vedle ní na pohovku.

„Ten tvůj nos vypadá děsně,” řekla Elena. „Celý napuchlý a zmodralý. Bolí to?”

„Ani ne,” odpověděl Chapman. „Doktor mi dal nějaká analgetika.”

Uhladila mu vlasy z čela špičkami prstů. Přitáhl ji k sobě a políbil ji. Elena ho objala. Dotkl se obvazu na jejím spánku.

„A co ty?”

„Mně nic není,” zavrtěla hlavou. „Chtěli si mě nechat přes noc v nemocnici, ale to bych nesnesla.”

Schoulila se k němu a tvář mu přitiskla na hruď.

Předtím mu vypověděla do telefonu, co se stalo.

Všechno jí to připadalo tak dávno.

„Nevěděla jsem, že u sebe nosíš nůž,” podotkla.

„Oni naštěstí taky ne,” usmál se Chapman.

Elena se napila vína. „Řekneš mi, o co šlo, nebo budu muset zapojit telepatii?”

Pokrčil rameny. „Měl jsem nějaké medaile a služební dýku, která patřila člověku jménem Domenico Salvitti.”

„Kdo je to?”

„Byl to Mussoliniho pobočník. Ve fašistických kruzích uctívaný hrdina, dokonce ještě dnes.”

„A po tom šel Volpi? Po těch medailích?”

Chapman zavrtěl hlavou. „Chtěli nějaké papíry, které měl Salvitti schované od války.”

„Papíry?” Elena k němu otočila hlavu a zadívala se na něj zblízka. „Andy, nejsou to ty papíry, které dal Vivaldimu ten starý pán v Castel Gandolfu?”

Odpovědi ho ušetřilo náhlé pronikavé zazvonění telefonu. Vyšel do haly a zvedl sluchátko.

„Pro tebe,” oznámil, když přinášel telefon do pokoje.

„Volá inspektor Agostini.”

Chvíli poslouchala, pak zavěsila.

„Dala jsem mu tvé číslo,” řekla potom. „Nevadí ti to?”

„Ne.”

„Ten kluk, co ho našli ve Scarfonově autě, přišel k sobě. Řekl policii, že v tašce, kterou přinesl z domu, byla pistole, dva pasy a velká částka v US dolarech.”

„Dva pasy?”

Elena přikývla. „Jeden samozřejmě falešný. Je pryč.

Ten parchant proklouzl sítí.” Udeřila pěstí do opěrky pohovky. „Pán má své zdroje. Soukromé letadlo z nějakého malého letiště; teď už bude za hranicemi.”

Podívala se stranou. „Lidi jako Césare Scarfone vždycky vyhrávají, viď?”

„Ano,” souhlasil Chapman. „A lidi jako arcibiskup Tomassi.”

Sklouzla k němu pohledem. „Tomassi?”

Chapman sáhl do kapsy a vytáhl zmačkanou černobílou fotografii. „To je všechno, co mi nechali.

Můžeš z toho něco usoudit?”

Podal jí fotografii. Elena ji prostudovala.

„Víš, kdo jsou ti muži s Mussolinim, nebo kde to jsou?” zeptal se Chapman.

Elena ukázala na jednoho z mužů. „To je Alessandro Pavolini, tajemník fašistické strany na konci války. A tohle je Nicola Bombacci, jeden z Mussoliniho gerarchi. Ty ostatní neznám. Asi další gerarchi.”

„A ta budova? Mám dojem,že jsem tam někdy byl, ale nemůžu si vzpomenout, kde to je.”

„Já tam taky byla,” řekla Elena. „Dokonce několikrát.

Je to prefektura v Miláně. Palazzo Monforte.”

Chapman se náhle posadil vzpřímeně. „Prokristapána, máš pravdu.” Hrábl po fotografii. „Je to snímek z konce války. Myslím, že je pořízený těsně předtím, než Mussolini uprchl z Milána do Coma. Možná je to dokonce poslední fotka živého Mussoliniho.”

Chapman se zadíval na fotku z větší blízkosti. Náhle spatřil něco, čeho si předtím nepovšiml. Přešel do své pracovny a zahrabal v psacím stole. Vrátil se s lupou, kterou umístil nad fotografii.

„Vidíš to?”

Ukázal na jedno z oken Palazzo Monforte. Za okenním sklem byla vidět tvář muže. Elena se na ni pozorně zadívala.

„Je to kněz.”

Chapman zavrtěl hlavou. Ten obličej znal ze svého výzkumu v Národní knihovně. „Má kolárek. Ale není to kněz.”

Podíval se na hodinky a vstal.

„Jezero Como,” prohlásil. „Musíme skončit tam, kde to všechno začalo. Noční vlak do Milána jede za půl hodiny. Když si pospíšíme, můžeme ho stihnout.”

Koupili si čtyřlůžkové spací kupé. Lůžka byla už připravena a čistě povlečena, ale přes veškerou únavu se ani Chapmanovi ani Eleně nechtělo spát. Elena si sundala boty a rozepnula horní knoflíčky halenky.

Opřela se o stěnu jednoho lůžka a složila pod sebe nohy. Chapman seděl na protějším konci. Venku za oknem se míhala mlhavá světla římských předměstí, jak vlak uháněl k severu.

„To je mýtus, že na konci války unikla spousta nacistů do Jižní Ameriky v ponorce,” poznamenal Chapman.

„Kolik měli Němci provozuschopných ponorek v roce 1945? Určitě ne tolik, aby mohli naložit všechny válečné zločince, kterým se podařilo uprchnout. Slyšeli jsme o organizacích jako Odessa nebo Die Spinne, ale nejvíc stíhaných nacistů propašoval do bezpečí Vatikán.

Je to dobře zdokumentované. Svatý stolec měl rozsáhlou síť nitek pro to, aby uklidil bývalé nacisty mimo Evropu. Nebyli to všechno Němci. Někteří z neblaze proslulých válečných zločinců byli z východní Evropy: Maďaři, Rumuni, Slované.”

Elena přikývla. „To je v Itálii všeobecně známo už dlouho. Nikdy jsem stejně nepochopila, proč to dělali.”

„Na

to

je

těžké

odpovědět.

Jeden

z

nejpravděpodobnějších důvodů je strach z komunismu.

Nebyli sami. Britové i Američané měli k mnoha nacistům ambivalentní postoj. Nahnali vůdce do Norimberku, ale nad malými rybami často přimhouřili oči. Dokonce jich pár naverbovali a poslali je zpátky do východní Evropy jako špiony. V roce 1945 nebyl pro Západ hrozbou Hitler, ale Stalin.

Katolická církev se děsí komunismu. A proto pomáhali prchajícím nacistům. Museli sami sebe přesvědčit, že pomáhají nepřátelům komunismu. Mnoho z nich přivezli do Říma a schovali v různých zařízeních církve, některé dokonce v papežově letním paláci v Castel Gandolfu. To bylo potvrzeno už před lety velmi důvěryhodným výzkumem. Ale s těmito nepříjemnými fakty je těžké vyjít na veřejnost. Jména se šíří fámami, obvinění ale musí být doloženo dokumentací. Jednu chvíli jsem měl důkazy v rukou, ale ty jsou teď pryč.”

Elena nespouštěla oči z Chapmanovy tváře. „Ten muž na fotografii, oblečený jako kněz. Kdo to byl?”

„Ante Pavelič.”

„Ježíši Kriste!” Upřela na něj zděšený pohled. „Ten chorvatský diktátor? To chceš říct, že mu Vatikán pomohl uprchnout, takovému vrahounovi?”

„Zmizel z Chorvatska v dubnu 1945 a později se objevil v Argentině. Přežil pokus o vraždu na konci padesátých let, pak uprchl do Paraguaye a v roce 1959

zemřel ve Španělsku. Nikdo přesně neví, jak se mu podařilo uniknout zatčení a dostat se z Evropy, ale Vatikán mu nepochybně pomohl.”

„O tom byly ty papíry?”

Chapman přikývl. „Pavelič byl horlivý katolík, chráněný syn církve. V květnu 1945 napsal Mussolinimu do Gargnana a požádal ho, aby mu pomohl uprchnout z Chorvatska. To už nacisté a jejich loutkoví diktátoři viděli na zdi Mene tekel.

Věděli, že zakrátko budou před branami spojenci. Ba co hůř, Rudá armáda.

Mussolini vzápětí napsal do Vatikánu, aby zjistil, zda mu mohou pomoci, a dostal srdečnou odpověď od zástupce státního sekretáře, jistého Giovanniho Montiniho. A víš, kým se stal Giovanni Montini.”

„Papežem Pavlem VI.,” hlesla Elena.

„Přesně tak. Šlo to až k vrcholkům katolické hierarchie. Sám papež Pius s těmi opatřeními souhlasil, viděl jsem jeho interní připis. Souhlasili, že vybaví Paveliče pasem Červeného kříže, který v poválečné Itálii umožňoval držiteli volný pohyb po celé zemi.

Byl to efektivní zdravotní pas.”

„V těch papírech, cos měl,” zeptala se Elena, „byly jednoznačné důkazy o tomhle uspořádání?”

„Ano.”

Chapman vstal a přistoupil k oknu v kupé. Už opustili předměstí Říma a projížděli otevřenou venkovskou krajinou. Chvíli si nechal provívat vlasy větrem, pak stáhl roletu a opět se otočil k Eleně. Nemohl skrýt hněv a hořkost, které mu zněly v hlase.

„Měl jsem to v ruce. Všechny důkazy, které jsem potřeboval! Něco, co by Vatikán, při vší té své vychytralosti, nemohl zatlouct.”

Ramena mu sklesla. Hněv ustupoval, nastupovala rezignace.

„Byl jsem blázen, když jsem myslel, že je dokážu přelstít a vyhrát. Mají dva tisíce let praxe ve skrývání a intrikách. Jejich mrzké tajemství je teď mrtvé a pohřbené.”

„To chceš říct, že neofašisté jsou spřažení s Vatikánem?” zeptala se Elena. „Že ti vzali ty papíry, aby chránili pověst katolické církve?”

„Ne. To Vatikán chtěl ty papíry. Neofašisté šli po něčem jiném.”

Usedl opět na lůžko a natáhl si nohy, Elena se dotkla jeho lýtka prsty v drobném intimním gestu. Chapman se na ni usmál. Škvírou v její blůzce viděl bílý krajkový okraj její podprsenky.

„Víš co, já ti povím, co se stalo ten den, kdy Antonio Vivaldi zemřel,” řekl.

Už měl všechny kousky skládačky pohromadě. Něco z toho věděl určitě, něco bylo založeno na informovaném odhadu. Ale všechno bylo natolik věrohodné, že si byl jistý, že má pravdu.

Toho dne, 12. června ráno, Vivaldi zašel na Clinico Santo Stefano navštívit vážně zraněného Roberta Ferrera. Ferrero, nebo spíš Domenico Salvitti, což bylo jeho pravé jméno, byl umírající muž, jenž jako většina lidí, kteří vědí, že se blíží konec, toužil vyzpovídat se.

Nikdo se nikdy přesně nedoví, jak to mezi nimi proběhlo, ale Salvitti řekl Vivaldimu o nějakých papírech, které má ve svém domě a chtěl, aby si je kněz vzal. Vivaldi se vypravil do Castel Gandolfa a vzal ty papíry z kožené tašky na dokumenty ozdobené znakem Mussoliniho Republiky Saló. Byla to Duceho osobní korespondence z posledních měsíců války, krajně nepříjemná pro Vatikán.

Vivaldi ty papíry okopíroval a zařídil, aby ho odpoledne ve Vatikánu přijal arcibiskup Tomassi.

Cestou se zastavil v bytě své milenky a nechal originály u ní, aby byly v bezpečí.

„U milenky!” zvolala Elena. „Vivaldi měl milenku?”

„Bohužel, tuhle mužskou slabost mají i kněží,” řekl Chapman. „Ona ty dokumenty přijala a později, když Vivaldi zemřel, je poslala Enzovi Matteimu, jehož vdova je předala mně. Byly sotva čitelné, ale bylo mi jasné, že jde o nějakou skandální smlouvu mezi Svatým stolcem a Mussolinim, kterou se Vatikán úzkostlivě snažil utajit. Vivaldi se vrátil do svého bytu a pak ho v noci přepadla banda neofašistů, svázali ho a mučili ho tak brutálně, že mu vypovědělo srdce.”

„Oni věděli, že má ty papíry?” nechápala Elena. „Jak?”

„To si můžeš domyslet. Pověřil je tím Ivan Simčič.

Viděla jsi ho na pódiu tenkrát v Ostii. Sympatizuje s neofašisty, to není v katolické církvi nic neobvyklého.

A vsadil bych se, podle jeho jména, že je Chorvat, stejně jako Pavelič a ustašovci.”

„Proč by chtěli neofašisté ty papíry? Jenom proto, že patřily Mussolinimu?”

Chapman zavrtěl hlavou. „Ty papíry pro ně nebyly podstatné. Chtěli vědět, kde je Vivaldi získal a od koho. Proto ho mučili. Věděli, že je měl Domenico Salvitti na konci války, ale nevěděli, co se s nimi stalo pak. A Salvitti byl klíč ke skutečnému cíli neofašistů.”

Chapman se odmlčel. „Víš, rozhodnutí Vatikánu pomoct

Paveličovi

upláchnout

nebylo

čistě

ideologické. Měli pro to také finanční důvody. Pavelič jim měl těžce zaplatit.”

„Zaplatit?”

„Ve zlatě. V dopise Mussoliniho Montinimu je uvedena ta částka. Dvacet milionů dolarů. Při dnešních cenách by to bylo asi sto milionů dolarů.”

„Dio,” vydechla Elena.

„A pamatuj, odkud pocházelo. Bylo to ustašovské zlato. Něco bylo uloupeno, ale většina, podobně jako zlato nacistů, pocházela od obětí jejich genocidy: šperky, hodinky, mince, dokonce zlaté zubní plomby zavražděných židů, cikánů a Srbů. Teď vidíš, proč to chtěl Vatikán držet pod pokličkou.”

„Opravdu si to zlato vzali?” řekla Elena nevěřícně.

„Ovšem!

Tedy,

polovinu.

Druhá

připadla

Mussolinimu. O to šlo v té dohodě.”

„A kde je to zlato teď?”

„To by právě ti neofašisté sakramentsky potřebovali vědět.”

DVACET ČTYŘI

Usnuli přerušovaným spánkem na jednom lůžku, schouleni proti sobě jako dvě lžičky. Elena se probudila brzy a vyklouzla z Chapmanovy náruče.

Byla neklidná, rozrušená. Přešla na druhou stranu kupé, usedla si na jedno z dalších lůžek a přes nahá ramena si přehodila deku. Odhrnula růžek rolety a vyhlédla do noci. Nebe už začínalo světlat. Na obzoru byly stříbřitě šedé šmouhy a na široké planině, která se prostírala do dálky za kolejemi, rozeznala nejasné obrysy zemědělských stavení, kterými byla krajina poseta jako kousky dřevěného uhlí.

Chapman otevřel oči a malátně na ni zamžoural. „Co děláš?” „Nemůžu spát. Moc se mi toho honí hlavou.”

„Vrať se do postele.” „Jen bych tě rušila.” „Nač myslíš? Na Scarfona? Na otce?” „Na všechno.

Nemůžu se uvolnit, abych usnula.” „Tak pojď sem.”

Chapman napřáhl ruce. „Pojď.” Elena se vrátila na lůžko a vklouzla pod přikrývku vedle něj. Cítila, jak ji jeho tělo hřeje do zad. Jeho ruce ji objaly a chytily za prsa. Jemně jí hladil kůži, rty jí laskal zátylek a prsty přejížděl po bradavkách. Elena se zavrtěla, pak se mu přitiskla hýžděmi k slabinám. Cítila, jak opětuje tlak.

„Vím, že je to klišé,” zamumlal, „ale víš, co potřebuješ?” Elena se tiše zasmála. „Jsi prostě typický chlap.”

„Doufal jsem, že si všimneš.”

Políbil ji na rameno, rukama jí sjel pod břicho. Elena otočila hlavu a vyhledala jeho rty. Pak se překulila na záda.

„Nerada to přiznávám,” prohodila, „ale můžeš mít pravdu.”

„Už jsi to někdy dělala ve vlaku?”

„Vedla jsem velmi spořádaný život.”

„Je to jediný způsob dopravy. Tak jaký lístek bys chtěla, jednoduchý nebo zpáteční?”

Elena ho přitáhla k sobě. „No, když se ptáš, možná bych si vzala sezónní jízdenku.”

Poté, co si dali v kavárně u nádraží v Miláně kávu a rohlíky, najal si vůz a vyjeli z města na sever.

Pokračovali podél východního břehu jezera Como a vyjeli do hor nad Bellagia do vesnice, která se usadila na úbočí strmé horské rokle. Na vesnickém náměstíčku byla kavárna se stolky venku, obleženými turisty, kteří tam vyjeli autobusem kvůli výhledu na jezero.

Chapman a Elena vešli dovnitř a zeptali se majitele, jestli tady v okolí bydlí někdo, kdo se jmenuje Ferrero.

Tohle byla Ferrerova domovská vesnice, uvedená na identifikační známce královské armády, kterou měl Chapman v kapse. Jména otce a matky Roberta Ferrera tam byla také, jenže ti už budou dávno po smrti. Mohl jen doufat, že najde někoho, kdo si na ně bude pamatovat.

Majitel jim nemohl pomoci, ale odkázal je na starší dámu, která seděla venku pod markýzou a pila kávu se dvěma přítelkyněmi. Ta si pamatovala na Ferrerovy i na jejich syna Roberta.

„Ale ten padl ve válce,” podotkla. „Také měli dceru, Manuelu. Ta si vzala nějakého Brembillu. Měl v Bellagiu obchod se smíšeným zbožím, ale před pár lety šel do penze.”

„A Manuela je ještě naživu?”

„Co jsem naposled slyšela, tak ano.”

Po nějakém čase a několika dalších rozhovorech vystopovali Chapman a Elena zmíněnou Manuelu v malém kamenném domě na konci strmé ulice na okraji Bellagia. Věšela prádlo na zahradě, která šplhala do svahu za domem řadou teras, z nich většina sloužila k pěstování ovoce a zeleniny. Na horní terase stály zbytky podivné kamenné stavby s mnoha malými otvory po stranách. Možná to původně byla nevelká podsaditá věž, která byla svisle rozdělena na dvě půlky a nikdy nebyla dostavěna.

Chapman je oba představil a vysvětlil, proč jsou tady.

Signora Brembilla se na ně zadívala zvědavě, pak pokrčila rameny a pozvala je do kuchyně. Muselo jí být kolem sedmdesáti, ale vůbec nepůsobila křehce, byla to jedna z těch venkovských žen, které už v padesáti vypadají staře a pak se téměř nemění.

Chapman jí ukázal identifikační známku a ona vytáhla silné brýle na čtení, aby ji prostudovala.

„Objevil jsem to v obchodě pro sběratele,” vysvětlil Chapman.

Manuela přikývla, přijala tu historku bez otázek.

„Nikdy nám to nevrátili,” řekla. „My jsme to samozřejmě nečekali. Roberto byl u partyzánů. Ti nenosí identifikační známky.”

„Kdy zahynul?”

„Úplně na konci války. Vlastně už bylo po válce.”

Usedla ke stolu. „To na tom bylo nejhorší. Přežil celou tu dobu a zabili ho v posledních pár dnech. Rodiče to nesli hrozně těžce. Byl to jejich jediný syn.”

„Musela to být rána pro vás pro všechny,”

poznamenala Elena účastně.

„Taky byla. Mně bylo patnáct, když odešel do války, ani ne dvacet, když zemřel. Celou tu dobu jsme ho skoro neviděli. Člověk v té době čekal špatné zprávy.

Ale když k nám přišel jeho kamarád partyzán se zprávou, že zahynul, nevěřili jsme mu. Matka se už z toho nevzpamatovala.”

„Dozvěděli jste se, kdy a kde zahynul?” zeptal se Chapman.

„To by vám lip pověděl manžel. Byl s Robertem, když zemřel.”

„Váš manžel?”

Manuela se usmála. „To byl ten kamarád, který nám přinesl tu zprávu. Zůstal pár dní a. No, prostě se to seběhlo. Za chvíli přijde domů na oběd. Ještě vypomáhá v krámě, i když už by to mohl předat synovi. Muži neradi něčeho nechávají, že.”

„Nevadilo by vám, kdybychom na něj počkali?”

Manuela zavrtěla hlavou. „Můžete si sednout na zahradě.”

Vyšla z domu s nimi a ze záhonu se zeleninou utrhla salát a vytáhla pár ředkviček.

Chapman ukázal na zřícenou vížku. „Zajímá mě tahle stavba, signora. Co to bylo?”

„Tohle? No, to byl náš holubník. Pěstovali jsme holuby a prodávali je v našem krámě. Spadl v roce 1990. Bylo tu zemětřesení, víte? Postihlo celou tuhle oblast.”

„Postavíte ho znovu?”

„To už nestojí za ty výdaje. A s těmi ptáky byla spousta práce. A taky nadělali spoustu hluku.”

Postupovala podél záhonu, vytahovala mrkve a dávala je do košíku z vrbového proutí, který měla přes silnou paži.

„Tam, odkud pocházím v Anglii, se také pěstují holubi,” prohodil Chapman. „Závodní holubi.”

Manuela se na něj podívala se svraštěným obočím.

„Závodní?” opakovala, jako by se přeslechla. „Ne na jídlo?”

„Ne.“

Chvíli o té myšlence uvažovala, pak pokrčila rameny a setřásla hlínu z dalšího svazku mrkví. Měla praktickou povahu venkovské ženy, příroda pro ni byla jen zdrojem škůdců nebo ingrediencí do hrnce. Pojem pěstování závodních holubů pro ni byl tak nepochopitelný jako pěstování závodního skotu nebo ovcí.

Na jedné straně nízké terasy stála laťková lavička.

Chapman s Elenou na ni usedli a zahleděli se přes červené střechy na Bellagio. K přístavu se zrovna blížil parník, který tam vyloží svůj náklad turistů a výletníků. Byl bezmračný den a bylo dost jasno, aby bylo vidět až na druhý konec jezera. Chapman sledoval auta, která sjížděla po silnici vinoucí se po západním břehu, po té silnici, kterou si Mussolini zvolil pro svou poslední osudnou cestu.

Bylo po poledni, když dorazil Ettore Brembilla. Byl to veselý stařík v bílé košili a širokém slamáku, měl snědou tvář, zbrázděnou hustými vráskami jako stará bota. Vešel do zahrady svižným krokem, ani se nezadýchal dlouhým stoupáním do kopce. Manuela představila Elenu a Chapmana a dodala: „Ptali se na Roberta.”

Ettore na ně vrhl ostražitý ohled. „Jo?” Sundal klobouk a začal se jím ovívat.

„Řekla jsem, že jim povíš lip než já, co se stalo.”

„Proč to chcete vědět? Roberto zemřel víc než před padesáti lety!”

„Objevil jsem v jednom obchodě v Římě tuhle identifikační známku,” řekl Chapman. „Byl to obchod s upomínkami na válku. Chtěl bych se o něm dozvědět něco víc, to je všechno.”

Ettore si od něj vzal známku.

„Pojďte dál.”

Vešli do kuchyně a sedli si ke stolu. Ettore zkoumal identifikační známku.

„Jo, je Robertova,” řekl. Zvedl hlavu a bystrým pohledem sjel z Chapmana k Eleně a zpět. „Ale nemáte ji z krámu, že?”

Chapman zaváhal. „Ne,” připustil.

„Proč o tom lžete?” V hlase zazněl ostrý tón, který naznačoval, že je to tuhý chlapík. Chapman si připomněl, že tento navenek vlídný stařešina býval partyzánem, zvláštním druhem člověka, jenž viděl a přežil strádání, jaká si Chapman nedovedl ani představit.

„Promiňte mi to. Chtěl jsem to trochu zjednodušit,”

řekl Chapman.

Popsal mu smrt starého muže z Castel Gandolfa. Jak našel tu známku v jeho domě. „Jmenoval se Roberto Ferrero. Ale já vím, že to nebylo jeho skutečné jméno.”

Ettore vstal a přešel ke dřezu. Natočil si sklenici vody a vypil ji s pohledem upřeným z okna do zahrady.

„Takže on mu ji sebral?” řekl, aniž se otočil. „A teď je po smrti.”

„Nerozumím vám,” ozval se Chapman.

„Roberto ji měl při sobě. Viděl jsem ji několikrát. Bylo to proti předpisům, ale Roberto si z předpisů moc nedělal. Měl ji u sebe, když zemřel. Jeho tělo jsme nikdy nedostali. Bylo na dně hluboké rokle, spálené na škvarek.”

„Spálené?”

Ettore přikývl a vrátil se ke stolu. Jeho žena přistoupila ke kamnům a začala připravovat těstoviny na oběd.

„Zabili ho na druhé straně jezera Como,” líčil Ettore.

„Je tam silnice nad Argegnem, která vede do hor a pak dolů do Švýcarska. Tedy, teď je to silnice. Tenkrát to byla jen prašná cesta. Roberto a já jsme byli nahoře u hranic a přesvědčovali Guardia di Finanza, aby přešli k partyzánům. Sjížděli jsme z hor. Roberto chtěl domů, podívat se za rodiči, když jsme potkali náklaďák, který zablokoval cestu.

V kabině seděl muž, který na nás zahájil palbu ze samopalu. Roberto byl na místě mrtvý. Já se rozběhl ze stráně dolů. Chtěl mě taky zabít. Padl jsem k zemi a odplížil se za balvan. Když jsem se vrátil, ten chlap byl pryč i s náklaďákem. Náš auťák a Robertovo tělo taky.

Nacpal Robertovo tělo do auta a postrčil ho přes okraj rokle. Později jsem sešplhal dolů a dostal se k vraku asi na padesát metrů. Blíž to bylo nebezpečné. Auto explodovalo. Všechno bylo spálené.”

„Ten muž víte, kdo to byl?”

„Fašista, nic jiného nevím. V horách jich bylo v té době plno. Krysy, co opouštěly potápějící se loď.

Patrně byl na útěku, pokoušel se přejít hranici do Švýcarska. Určitě přežil, jinak byste nenašli tu známku,” dodal trpce. „Asi bych se měl zeptat, kdo to byl, ale já to ani nechci vědět. Rád bych na to všechno zapomněl.”

„Mohl byste nám ukázat na mapě, kde na vás zaútočil?” zeptal se Chapman.

„Je to už dávno. Hned pod silnicí tam bylo jezírko, na to si vzpomínám. Od té doby jsem tam nebyl.”

Chapman vzal do ruky známku, nahmatal vyražená písmena.

„Měla by to dostat jeho rodina,” navrhl a nabídl ji Manuele.

Stará žena pohlédla na manžela. Ettore zavrtěl hlavou.

„My ji nechceme,” řekl. „Dejte ji Robertovu synovi.”

Statek byl v nížině na západ od Coma, záplaty malých políček se prostíraly kolem zchátralého kamenného domu. Na dvoře se vysoký muž ve špinavé bavlněné vestě a flekatých montérkách vrtal v motoru svého traktoru, když Chapman s Elenou vjeli otevřenými vraty. Prohlédl si je od hlavy až k patě, když vystupovali z vozu, všiml si jejich šatů, jejich zjemněle městského vzhledu.

„Signor Mancini?” zeptal se Chapman.

,Jo.”

„Měl byste pro nás chvilku? Rádi bychom s vámi hovořili o Robertu Ferrerovi.”

Mancini sebou trhl. Zazíral na ně, pak mu těžká ramena klesla a odevzdaně kývl. Hadrem si otřel olej z rukou a vešel do domu. Chapman a Elena ho následovali do chladu velké, kameny vydlážděné kuchyně. Mancini si umyl ruce u dřezu.

„Říkal jsem si, odkud jste asi přijeli,” řekl, když se zhroutil na židli a rukou si přejel po tváři. „Jste z Říma? Policie?”

„Pubblico ministero,” oznámila Elena.

Mancini kývl. Jeho mocná postava jako by se zbortila za těch pár minut, co Chapman s Elenou přijeli.

„Byla to nehoda,” prohlásil. „Nechtěl jsem to udělat.”

Chapman se zahleděl na Elenu. Malinko zavrtěla hlavou. Nechali farmáře pokračovat bez přerušování.

„Provokoval mě,” řekl. „Popichoval mě. Přestal jsem se ovládat, popadl jsem pohrabáč.” Hlas mu zeslábl.

„Asi budu muset jít do vězení, že?”

„Raději byste nám měl říct, jak to všechno bylo,”

vybídla ho Elena. „Už jsme mluvili s Ettorem Brembillou.”

„Byl jsem ho navštívit na jaře. Potom, co umřela maminka. Než se vdala, jmenovala se Michaela Rocca.

Pocházela z vesnice v Piedmontu, v horách. Za války měla poměr s partyzánem, nějakým Robertem Ferrerem. To mi řekla až před smrtí. Ten člověk, co si ho vzala, Guglielmo Mancini, nebyl můj pravý otec.

To byl Roberto Ferrero. Tajila to přede mnou, ale chtěla, abych se to dozvěděl, než zemře. Řekla mi, že ví, že můj otec zahynul na konci války. Pověděl jí to jeho přítel, ten Ettore Brembilla, ale pak spolu nějak ztratili spojení.

Byl jsem zvědavý. Celý život jsem jednoho muže považoval za svého otce, pak jsem se dozvěděl, že to nebyl on. Guglielmo Mancini mě adoptoval, když se oženil s mou matkou. Pak po bratranci zdědil tenhle statek a odstěhovali jsme se z Piedmontu. Byl to dobrý člověk. Jednal se mnou jako se svým synem. Když před osmi lety zemřel, statek jsem převzal já.”

Mancini se opřel na židli, zcela ponořený do svého vyprávění. „Smrt mé matky úplně otřásla mou vírou v to, kdo jsem. Náhle jsem měl otce, kterého jsem neznal. Chtěl jsem o něm zjistit víc. Kdo byl, jaký byl.

Takže jsem odjel do Coma a najal si soukromého detektiva, aby pro mě provedl nějaká šetření.

Vystopoval Ettora Brembillu a já se za ním vydal. To mi připadalo jako konec mého pátrání. Můj otec byl dávno mrtvý. Ale ten detektiv našel dalšího Roberta Ferrera v záznamech ministerstva obrany. Ten Roberto Ferrero měl stejný záznam o válce jako můj otec, jenže byl stále naživu a pobíral válečnou penzi. Chtěl jsem tohohle muže vidět.”

Zvedl hlavu. „Kéž bych býval nechtěl! Byl to odporný starý chlap. Bohatý, namyšlený. Jednal se mnou jako s prosťáčkem, nevědomým venkovským balíkem.

Zpochybnil jsem jeho totožnost, penzi, kterou bere za mého otce, a on ztratil nervy. Začal na mě řvát, urážet mě. Vychloubal se svou fašistickou minulostí, přiznal, že zabil mého otce a vzal si jeho identifikační známku.

Mého otce nazval komunistickým pošukem a říkal ještě další věci. Strašné věci. Já taky ztratil nervy a popadl jsem pohrabáč, který byl u krbu. Chtěl jsem mu jen pohrozit, umlčet ho.”

Mancini si zakryl rukama tvář a zavrtěl hlavou.

„Nechtěl jsem to udělat,” opakoval. „Někdy neznám svou sílu.”

Pohlédl na Elenu. „Co se mnou bude? Vezmete mě do vazby?”

Elena zavrtěla hlavou, na okamžik zapomněla, že je prokurátorka. „Tohle je neoficiální návštěva. Tím případem se bude zabývat někdo jiný. Prozatím se nic dít nebude.”

„A potom?”

„Já nevím. Nebude to na mně. Jestli se vám už neozveme, můžete předpokládat, že nebudete obviněn.”

Chapman vytáhl z kapsy identifikační známku a podal ji Mancinimu. „To patřilo vašemu otci. Myslím, že byste si to měl nechat.”

Mancini zvedl známku k tváři a bedlivě ji prozkoumal.

Pak ji pevně sevřel v prstech, jediné cenné dědictví po otci, kterého nepoznal.

Když odjížděli po cestě od statku, řekl Chapman Eleně: „Takže ty proti němu nevzneseš obvinění?”

Pokrčila rameny. „Domenico Salvitti nebyl pro svět žádná ztráta. Zabil tomu chudákovi otce. Proč bych mu ničila život ještě já?”

„Myslel jsem, že děláš všechno podle regulí.”

„Učím se,” odpověděla Elena.

Obklopovaly je hory. Ne ty skutečné vysoké vrcholy hřebenů Alp, které se tyčily dál na severu, ale nižší, kulatější kopce pokryté drsnou travou se stády pasoucích se koz. Za jejich vrcholy zacházelo slunce a západní strana údolí se nořila do hlubokého stínu.

Chapman a Elena stáli u okraje silnice vedle svého zaparkovaného auta a shlíželi dolů na malé, tmavě modré jezírko, které vyplňovalo proláklinu v úbočí kopce.

„To musí být ono,” ozvala se Elena. „Žádné jiné na mapě nebylo.”

Chapman se otočil o tři sta šedesát stupňů, rozhlédl se po okolní krajině a pokusil se představit si, jak to tady vypadalo v tom dubnu před více než padesáti lety a co se tady tenkrát stalo: prašnou cestu blokuje nákladní auto, Roberto Ferrero a jeho přítel Ettore Brembilla přijíždějí z kopce od hranic, Domenico Salvitti na ně čeká se zbraní v ruce. Teď tu bylo všechno tak klidné, tak mírumilovné! Občas přejelo nějaké vozidlo, ze skal se ozýval vzdálený cinkot kozích zvonků. Bylo těžké věřit, že tady zemřel člověk v jedné z posledních krátkých šarvátek války, která zpustošila celý kontinent.

Sešplhali po strmém skalnatém svahu ke břehu jezírka.

Jezírko bylo sotva víc než dvacet metrů široké, temné a neproniknutelné. Chapman do něj ponořil ruku. Voda byla ledově studená.

Za jezírkem se tyčila holá skalní stěna, kterou napůl dělila mohutná svislá průrva, a na jedné straně spatřili pozůstatky čehosi, co připomínalo jeskyni. Měla sesutý strop, vchod blokovaly spadlé kameny.

„Co hledáš?” zeptala se Elena.

„Nějakou skrýš.”

„Ty myslíš, že Salvitti měl to zlato?”

„Úplně určitě. Mussolini mu důvěřoval, svěřoval mu osobní dokumenty. Kdo by se měl lip postarat o zlato?

Salvitti byl jeden z mála lidí, kterým důvěřoval. Možná jediný člověk, kterému důvěřoval. Nebyl to soupeř jako ostatní fašističtí gerarchi. Kdyby někomu připadl úkol přepravit zlato, byl by to určitě Salvitti.”

„A ty myslíš, že ho schoval tady?”

„Tuším to. Proč jel nákladním autem, zatímco Mussolini a ostatní zůstali u jezera Como? Přece by neriskoval přejíždět hranici do Švýcarska s náklaďákem plným ustašovského zlata. Takže co jiného se s ním stalo, jestli ho Salvitti neukryl?”

„I kdyby to udělal, určitě by se po válce vrátil a někam je přestěhoval,” namítla Elena.

„To jistě. Čím si myslíš, že zaplatil za svou vilu v Castel Gandolfu? Salvitti byl chytrý, ale opatrný. Po válce by ho zničili. Byl to Mussoliniho pobočník, hledaný muž, který žil pod cizím jménem. Nechtěl na sebe upozorňovat tím, že by žil příliš okázale. A pokusit se zbavit takového množství zlata najednou by jistě vzbudilo podezření.” „Takže jak to dělal?”

„Jeho hospodyně říkala, že jezdil dvakrát ročně na sever, do Milána a do Švýcarska. Myslím, že se toho zlata zbavoval postupně. Vykopal je, muselo být zakopané, to je nejbezpečnější a vždycky vzal malé množství do Švýcarska, kde je pak prodal.”

„Je to padesát let, Andy. Už tam nic nebude.”

Chapman přejel pohledem skalní stěnu. „Hospodyně říkala, že před sedmi nebo osmi lety přestal na sever jezdit. Asi v době, kdy zemětřesení zničilo Brembillovi holubník. Jak myslíš, že je stará tahle prasklina nebo ten sesuv kamení, které zablokovalo vchod do jeskyně?”

Chapman se vydal po kraji jezera, hledal si cestu přes kameny i větší balvany, kterými byl posetý břeh. Když došel až ke skalní stěně, byla chůze nebezpečnější, ale po úpatí skály vedla malá římsa, po níž se dalo opatrně přejít až ke svislé trhlině. Natáhl ruku a pomohl Eleně přejít po římse.

Trhlina rozdělovala stěnu na dvě části odshora až dolů.

Byla plná popadaného kamení a uvolněné suti.

Chapman se vyšplhal až k ústí a začal odklízet kameny, vytahoval je odtamtud a nechal je skulit se do jezera. Po dvaceti minutách těžké, tvrdé lopoty uvolnil chodbičku širokou přesně tak, aby se jí oba mohli protáhnout. O pár metrů dál se chodbička rozšířila do zešeřelé komory, kterou shora a ze strany osvětlovaly paprsky slunečního světla, pronikající otvory mezi kameny. Podlahu komory rozdělil stejný prudký otřes, který způsobil trhlinu v útesu. Trhlina přecházela v hlubokou propast. Její dno bylo v té tmě neviditelné.

Chapman postrčil Elenu dozadu.

„Opatrně, může to povolit.”

Lehl si na zem a opatrně se plazil k okraji propasti.

Když se podíval dolů, spatřil naštípnutý konec dřevěné bedny, který čněl do prostoru, a pod ním na úzké římse několik předmětů, které se matně leskly v tom slabém světle. Trvalo mu několik vteřin, než si uvědomil, co to je zlaté pruty.

„Podívej se na to,” vydechl.

Elena se připlížila za ním. Slyšel, jak zalapala po dechu.

„Dio, ono to tady ještě je.”

„To velmi rád slyším,” řekl hlas za nimi.

Chapman se zkroutil na bok a spatřil Césara Scarfona, který prolezl mezerou v průrvě s pistolí v ruce.

„Vypadáte překvapeně,” konstatoval suše Scarfone.

Chapman a Elena se odplazili nazpátek a postavili se.

Scarfone se také vplížil do komory a nenucené se opřel o skalní stěnu.

„Udělal jste chybu, že jste tu identifikační známku ukázal Lucovi Bracciolinimu,” řekl. „Má výtečnou paměť.”

„Kde jste nás dostihl? V Bellagiu?” zeptal se Chapman.

Scarfone neodpověděl. Přesunul se k propasti a natáhl krk přes okraj.

„Takže Salvitti to měl celou dobu,” poznamenal.

„Už z toho skoro nic nezbylo,” řekla Elena.

„Mně to bude stačit.” Pohlédl na Chapmana. „Slezeš dolů a vyneseš to sem.”

„Jdi do háje,” doporučil mu Chapman.

Scarfone zamířil pistolí na Elenu. „Budu počítat do tří a pak jí proženu kulku hlavou. Jedna, dvě.”

„Tak jo.” Chapman zvedl ruku. „Ale potřebuju lano.”

„Vidíš tady nějaké?”

„Ten kraj se může každou chvíli zřítit.”

„Tak budeš pohřbený ve zlatém hrobě, že?” usmál se Scarfone.

Chapman se na něj zadíval. Věděl, že nemá na vybranou. Pak udělal několik kroků k propasti, lehl si na břicho a spustil se přes okraj. Několik drobků hlíny se odlomilo a padaly dolů do prázdna. Chapman šmátral nohou po skalní stěně po nějakém stupu.

Prvních několik metrů byla hlína, ne skála, ale tím to bylo nebezpečnější. Zabořil do ní špičku boty a přenesl váhu na jednu nohu. Půda povolila a on sjel o pár centimetrů dolů, zastavil se jen tím, že zabořil prsty a přitiskl se ke stěně, aby tření mezi jeho tělem a půdou zpomalilo jeho skluz. Zvrátil hlavu, aby viděl nahoru na Scarfona, srdce mu bušilo.

„Neudrží mě to,” řekl.

„Zkus to.”

„Jestli to zlato chceš, budeš mě tam muset spustit.

Jinak to nejde.”

Scarfone pokynul Eleně, aby popošla do hloubi komory. Pak si klekl k okraji.

„Dej mi ruku.”

Chapman zaváhal.

„Ruku!”

Chapman k němu vztáhl ruku a Scarfone ji stiskl. Na okamžik Chapman visel v prostoru. Kdyby Scarfone uvolnil stisk, zřítil by se dolů do propasti. Ale sevření nepovolilo. Scarfone ho podržel, vyklonil se a pomalu spouštěl Chapmana dolů k římse. Chapman ji zkusil nohama. Připadala mu dost pevná. Scarfone povolil.

„To zlato, podej mi ho nahoru,” přikázal.

Chapman se shýbl a uchopil jeden z prutů. Byl překvapený, jak je těžký. Potřeboval obě ruce, aby ho mohl zvednout nad hlavu a podat ho Scarfonovi, který ho vytáhl nad okraj, zaklonil se na bobku a lačně se na zlatu popásl pohledem.

„Nikdy jsem nevěřil, že budu jeden z nich držet v ruce.

Rád bych věděl, zda se ho dotkl Duce.” Přejel prsty po povrchu prutu, jako by mohl na kovu cítit stopu Mussoliniho doteku.

Elena udělala krok k němu.

„Zůstaň stranou.”

„Pro tohle všichni ti lidé zemřeli?” řekla Elena. „Pro pár mizerných prutů žlutého kovu? Jaký z něj budete mít užitek?”

„Tomu byste nerozuměla,” ušklíbl se Scarfone. „To lidi jako vy dostali tuhle zemi na kolena. Zbavili ji páteře, naplnili ji parazity, Židy, Araby, všelijakým pronárodem. Lidi už mají po krk slabé vlády. Chtějí silné vedení, jaké jim dal Duce.”

„Tím myslíte, že to chcete vy. Ne lidé. Lidé si pamatují na Mussoliniho. Nechtějí jeho imitaci, natož tak ubohou, jako jste vy.”

Scarfone vstal, vztekle k ní přistoupil a udeřil ji hřbetem ruky tak prudce, že upadla.

„Ty mrcho,” zasípěl, a shlédl na ni. Nos a ústa měl oteklá, jak ho Elena na Palatinu udeřila.

„Ten čas přijde, uvidíš. Mám větší podporu, než si umíš představit. Odkud si myslíš, že jsou ty peníze, cos našla u Boneschiho? Od firem, od obchodníků, od osob, které sdílejí mou vizi. Od lidí, kteří jen čekají na okamžik, kdy se budou moci přihlásit a otevřeně mě podpořit.”

„Jste snílek, Scarfone. A hledaný uprchlík. V Itálii jste skončil.”

„Mohu to organizovat zvenčí. Teď mám to zlato.”

„Nedostanete se moc daleko.”

„Je to symbolické. Proto je tak důležité. Bylo to Duceho zlato. Pro mé stoupence má nedozírnou cenu.”

„Jste šílenec.” Ale už když to Elena říkala, věděla, že nemá pravdu. Na Scarfonovi bylo nebezpečné právě to, že nebyl blázen.

Scarfone se vrátil k propasti a podíval se dolů na Chapmana. „Teď ty další.”

Chapman mu začal podávat další pruty. Bylo jich celkem osm.

„Koukni se ještě do bedny,” přikázal Scarfone.

Chapman přidřepl a nahlédl ze strany do rozbité bedny, napůl pohřbené ve stěně rozsedliny. Byly tam ještě čtyři pruty, které se nevyvalily k okraji. Jeden po druhém je podával nahoru.

Elena ho sledovala se srdcem v hrdle, strachy nebyla schopna promluvit. Věděla, že jakmile bude všechno zlato nahoře, Scarfone je oddělá. Čekala, číhala na svou chvíli. Chapman zvedl poslední prut. Scarfone se sklonil a uchopil ho za konec oběma rukama. Pistoli měl položenou vedle sebe na zemi. Když Scarfone přejal váhu zlata, Chapman trhl prutem a vychýlil ho z rovnováhy. Scarpone zaklel a pokusil se vyrovnat, na okamžik odvrátil pozornost. Elena se vrhla po pistoli.

Jedním skokem se ocitla na druhé straně komory.

Jednou nohou nakopla Scarfonovu pistoli a poslala ji do propasti. Otočil se kolem dokola, pokusil se vstát, když se na něj Elena vrhla a zaryla mu prsty do očí.

Udeřil ji. Oba sletěli na zem a když dopadli, okraj pod nimi povolil. Elena zaječela. Scarfone se skulil přes převis. Jeho ruka ji popadla za paži. Rukáv halenky se utrhl a Scarfone se sesunul dolů. Elena se přidržovala vršku, cítila, jak se pod ní sesouvá půda. Otočila se a pohlédla dolů. Scarfone přistál na římse vedle Chapmana. Římsa začínala praskat, oddrolovaly se z ní kousky zeminy. Scarfonovi podkluzovaly nohy, ujížděl dolů.

„Moje noha. Chyť se jí, Andy,” vykřikla Elena.

Chapman vztáhl ruku nahoru a chytil se jí za pravou nohu. Elena zaryla levou nohu a prsty do země, cítila, jak ji jeho váha stahuje dolů. Podařilo se mu vytáhnout se nahoru, když se římsa pod ním rozpadla. Elena spatřila, jak se Scarfonova tvář křiví, a pak se řítil do propasti, jeho poslední zděšený výkřik se odrazil od stropu komory.

Chapman našel v sypké půdě úchyt a pustil se Eleniny nohy. Vytáhla se nahoru a přes okraj na pevnou půdu jeskyně, pak se shýbla dolů, aby pomohla Chapmanovi. Uchopil ji za ruku a pomalu vyšplhal posledních pár stop nahoru. Překulili se a na zádech lapali po dechu. Trvalo to dlouho, než jeden z nich našel sílu promluvit. Pak Chapman napřáhl ruku, přitáhl Elenu k sobě a pevně ji přitiskl.

„Děkuju ti,” řekl.

Bez mluvení se drželi v objetí. Světlo rychle sláblo, ale bylo ho dost na to, aby viděli úhlednou hromádku zlatých prutů na druhé straně jeskyně.

„Co s nimi uděláme?” řekl nakonec Chapman. „Musí mít hodnotu milionu dolarů. Mohli bychom si je nechat. Mohli bychom je odevzdat.”

„Víš přece, co musíme udělat,” řekla Elena.

Pomohli jeden druhému vstát a přešli k hromádce prutů. Chapman jeden zvedl. Podívali se na sebe a pak začali pruty házet jeden po druhém přes okraj rozsedliny.

Byla téměř tma, když vyklouzli z jeskyně. Podřepli a umyli si ruce v ledové vodě jezírka, jako by chtěli smýt stopy zlata. Pak se začali škrábat po břehu jezera zpátky.

Chapman Elenu objal a rozhlédl se po údolí. Položila mu hlavu na hruď a přitiskla se k němu. Obloha na západě byla pokrytá oranžovými šmouhami. Elena se otřásla.

„Je to za námi,” řekl Chapman.

Zaklonila hlavu a pohlédla na něj. „A co teď?”

Věděl, že hovoří o nich dvou. Pomyslel na všechno, co se stalo. A pomyslel na nabídku zaměstnání na svém psacím stole, o níž stále ještě nevěděl, zda ji přijme, nebo odmítne. Byl si vědom pouze jejího těla, které se k němu tisklo, vůně jejích vlasů a poryvů větru nahoře v horách.

„Já nevím,” řekl. „A ty?”

„Já taky nevím. Je potřeba udělat tolik věcí, tolik toho uzavřít. Scarfonovu smrt, Vivaldiho případ, pohřeb mého otce. Ani se mi nechce na to všechno myslet.”

„Nechme tomu čas,” řekl Chapman. „Uvidíme, co se bude dít.” Natáhla se a políbila ho. Pak se ruku v ruce vyšplhali po pěšině k silnici a odjeli z hor.