Zlatý sarkofág

Will Adams

(2009)

Hodnocení:

70%

Štítky:

Romány, Thrillery

V roce 323 před Kristem zemřel v Babylonu legendární vojevůdce Alexandr Veliký a jeho ostatky byly poté přeneseny do egyptské Alexandrie, kde byl ve zlatém sarkofágu pohřben v okázalém mauzoleu, jednom z divů světa. Tak to mělo zůstat navěky, ale po řadě zemětřesení, válek a požárů se Alexandrův hrob ztratil.

V roce 2007 se setkáváme s potápěčem a archeologem Danielem Knoxem, který pátrá po místě Alexandrova posledního odpočinku. Během stavby nového hotelu dojde k nálezu hrobky a Daniel je přesvědčený, že je v ní uložen právě slavný vojevůdce. Ovšem vidina zlata a drahých kamenů, jimiž byl hrob vybaven, láká i jiné lovce pokladů, a z Daniela a jeho pomocnice Gaille se stává lovná zvěř, protože chamtivost hledačů dávno ztraceného bohatství nezná mezí. Daniel má však ještě jednu starost: nepohodl se se svým zaměstnavatelem, bohatým majitelem dopravního impéria, který mu přísahal pomstu a vyslal za ním ty nejlepší členy své ochranky.

Pro většinu Evropanů Egypt znamená pyramidy a sfingy, prostřednictvím Knoxova dobrodružství se před námi navíc poodhalí i jeho historie a současnost.

ZLATÝ

SARKOFÁG

ZLATÝ

SARKOFÁG

WILL ADAMS

Přeložila Eva Poskočilová

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2009

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © Will Adams

All rights reserved.

Z anglického originálu The Alexander Cipher

(Published by Harper in 2007)

přeložil © 2009 Eva Poskočilová

Redakce textu: Dana Packová

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-567-7

Rodičům

Poděkování

O této knize jsem přemýšlel a pak ji psal celých deset let a během této doby mi pomohlo, poradilo a povzbudilo mě mnoho lidí, až příliš mnoho, než abych jim zvládl každému zvlášť poděkovat. Zejména bych však chtěl poděkovat agentu Luigimu Bonomimu a redaktorovi Wayneu Brookesovi, oběma za to, že v původním rukopise zahlédli něco, co se jim zalíbilo, a za to, že mi pomohli knihu vylepšit. Také bych rád poděkoval Colinu Clementovi za to, že mi opravil ty nejhorší chyby o životě a archeologii v Egyptě a Alexandrii. Rozhodně ale platí, že pokud tam nějaké chyby zůstaly, padají jen a jen na mou hlavu.

Když v roce 323 před Kristem zemřel v Babylonu Alexandr Veliký, jeho ostatky v ohromném procesí přenesli do Egypta, pohřeb se pak konal v Alexandrii, kde jeho tělo zůstalo zhruba šest set let vystaveno.

Alexandrovo mauzoleum lidé považovali za div světa. Pouť k němu vykonali římští císařové včetně Julia Caesara, Augusta a Caracally. Po řadě zemětřesení, požárů a válek však Alexandrie upadla a hrobka byla ztracena.

Přes řadu podniknutých vykopávek nebyla nikdy nalezena.

Prolog

Libyjská poušť, 318 př. Kr.

V nejnižším bodu jeskyně se nacházel pramen pitné vody a vypadal jako černý nehet na špičce pokroucené, spálené a znetvořené nohy. Hladinu pokrývala tlustá vrstva lišejníků a různého plevele, kterou za ta staletí jen stěží něco narušilo, nanejvýš se trochu zčeřila a zachvěla, když se jí dotkl nějaký hmyz, který tam žil, nebo ji namšily bublinky plynu, jež vystoupaly z hloubi pod okolní pouští.

Náhle se hladina prudce otevřela a z vody se vynořila hlava a ramena nějakého muže. Obličej měl otočený vzhůru, ústa otevřená a nosní dírky roztažené, jak lapal po velkých doušcích životadárného vzduchu, jako by pod vodou zůstal daleko déle, než mohl vydržet. Jak čas ubíhal, nepřestával rychle dýchat, naopak, lapal po dechu čím dál zoufaleji, jako by mu mělo v prsou puknout srdce. Nakonec se natáhl a nejhorší chvíle překonal.

V jeskyni nebylo vůbec žádné světlo, ani voda se neleskla; mužovu úlevu, že přežil souboj pod vodou, rychle vystřídalo zoufalství, že pouze vyměnil jeden způsob smrti za druhý. Tápal kolem sebe po okraji jezírka, dokud nenahmatal nízký břeh. Vytáhl se na něj a otočil se, aby se posadil. Jako kdyby si na to do té doby ani nevzpomněl, sáhl si pod promáčenou tuniku a vytáhl dýku; ale po pravdě řečeno, hrozilo jen malé nebezpečí, že by ho někdo pronásledoval. Každý centimetr podvodní cesty si musel tvrdě vybojovat. Také by rád viděl toho tlustého Libyjce, který se ho chystal probodnout mečem, jak by se ho pokoušel pronásledovat: rozhodně by tam uvízl jako zátka a nedostal by se ven, dokud by trochu nezhubl.

Něco se mu otřelo o tvář. Vyděšeně vykřikl a prudce zvedl ruce. Ozvěna se rozezněla za poměrně dlouhou dobu a měla překvapivě hluboký tón na tak malou jeskyni, jak si ji představoval. Zase kolem něj něco prolétlo. Znělo to jako pták, ale žádný pták by se nedokázal orientovat v takové tmě. Možná netopýr. Za soumraku určitě viděl jejich kolonie, když jako mušky obletovali vzdálené sady. Zasvitla mu jiskérka naděje. Jestli to jsou titíž netopýři, musí tu také existovat nějaká cesta ven. Ohmatal kamenné stěny a pak začal šplhat po té nejméně strmé. Nebyl žádný sportovec a výstup ve tmě byl děsivý, přestože ve stěnách byla aspoň spousta vhodných úchytů. Když vylezl na místo, odkud už nemohl dál, vrátil se kousek nazpátek a našel si jinou cestu. Pak další. Hodiny míjely. Další hodiny. Dostal hlad a začal pociťovat únavu. Jednou spadl až na dno a křičel přitom úlekem. Kdyby si zlomil nohu, byl by to jeho konec, stejně jako když si zlomí nohu mula, ale místo toho narazil na skálu hlavou a obestřela ho temnota.

Když se probral, kratičkou požehnanou chvilku si vůbec nebyl jistý, kde je nebo proč. Když se mu vrátila paměť, zachvátilo ho takové zoufalství, že začal zvažovat, že by se vrátil stejnou cestou, jíž přišel. Průlez by ale podruhé nezvládl. Ne. Raději se bude dál snažit. Ještě jednou tedy zkusil skalní stěnu. A znovu. Při dalším pokusu se mu konečně podařilo vylézt na nebezpečně úzkou římsu vysoko nad dnem jeskyně, která byla sotva dost široká na to, aby si na ní klekl. Plazil se dopředu a nahoru, skálu měl po levici, napravo zela prázdnota. Byl si velmi dobře vědom, že stačí jediná chybička a vrhne se vstříc jisté smrti. To ho však nijak neomezovalo, spíš se tak lépe soustředil.

Římsa vedla kolem dokola jeskyně, takže mu to připadalo, jako by se plazil v břiše nějakého kamenného hada. Zanedlouho tma přestala být tak neproniknutelná jako dřív. Pak se udělalo téměř světlo, až nakonec překvapeně vylezl do zapadajícího slunce, které bylo po dlouhé temnotě tak oslepující, že si musel zastínit oči předloktím.

Zapadající slunce! Od Ptolemaiova útoku uplynul přinejmenším jeden den. Přitáhl se blíž k ústí jeskyně a podíval se dolů. Nic než samé skály a jistá smrt. Tak se místo toho zahleděl nahoru. Stěny byly pořád strmé, ale vypadaly, že se dají zvládnout. Slunce už brzy zapadne. Okamžitě začal šplhat nahoru, nedíval se ani pod sebe, ani nad sebe, spokojil se s tím, že postupuje. Trpělivost se vyplácela. Několikrát se mu pískovec začal drobit pod rukama nebo pod nohama. Když dolezl k převisu, poslední paprsky denního světla začaly pohasínat. Teď už se nemohl vrátit, a tak se vzchopil, naprosto se soustředil a vytáhl se vzhůru na konečcích prstů, dlaních a loktech, zapíral se koleny a nohama jako smyslů zbavený, o drsné kameny si odíral kůži až do živého masa, až se nakonec vyšvihl přes hranu jeskyně, skulil se na záda a vděčně upíral pohled na noční nebe.

Kelonymos nikdy netvrdil, že je odvážný. Byl léčitel a učitel, nikoli válečník. Přesto stále cítil tichou výčitku svých kamarádů. „Spolu v životě, spolu ve smrti“ – to byla jejich přísaha. Když je Ptolemaios nakonec zahnal do pasti, ostatní do jednoho pozřeli výtažek z višně bobkové, který pro ně Kelonymos připravil, aby nepromluvili při mučení. On sám se toho však zalekl. Pocítil šílenou vlnu strachu, že by měl všechno předčasně ztratit, nádherný dar života, pohled, čich, hmat, chuť, úžasnou schopnost myslet. Už nikdy by nespatřil vysoké vrchy domova, zelení kypící břehy řek, borovicové a smrkové lesy! Už nikdy by nezaslechl kroky moudrých mužů na trhu. Matka už by ho nikdy neobjala a sestra by ho nezačala popichovat, ani by si nepohrál se dvěma synovci! Proto jen předstíral, že také požil svůj jed. Když pak všichni kolem něj zemřeli, utekl do jeskyní.

Na cestu mu svítil měsíc, kolem dokola bylo vidět jen poušť, takže si uvědomoval, jak je osamělý. Jeho zemřelí kamarádi byli štítonoši v Alexandrově armádě, neohrožení páni světa. Nikde nebylo bezpečněji než v jejich blízkosti. Bez nich si připadal slabý a křehký jako trosečník v zemi podivných bohů a nesrozumitelných jazyků. Sešel z kopce, kráčel rychleji a rychleji, protože v něm narůstal strach z boha Pana, až se nakonec rozběhl a utíkal jako o život, dokud neklopýtl ve vyjeté koleji a nedopadl na ztvrdlý písek.

Vzepřel se na rukou a cítil stále větší a větší zoufalství, i když si nejdřív nebyl jistý proč. Pak před ním ve tmě začaly vystupovat tvary. Když si uvědomil, co jsou zač, začal naříkat. Došel k první dvojici. Bilip, který ho nesl, když ho opustily síly před Aregem. Iatroklés, jenž mu vyprávěl úžasné příběhy ze vzdálených krajů. Další byli Kleomenes a Herakles. Bylo jedno, že už jsou dávno mrtví. Ukřižování bylo makedonský trest pro zločince a zrádce a Ptolemaios chtěl, aby se vědělo, že právě to si o těchto mužích myslí. Přesto nezradili Alexandrovo předsmrtné přání, kde ho mají pohřbít. Nedali přednost osobním ambicím před přáním svého krále. Ne. Tito muži se jen snažili udělat to, co Ptolemaios měl udělat sám: postavit Alexandrovi hrobku na dohled od místa odpočinku jeho otce.

Kelonymův pohled přitáhlo cosi na symetrické řadě křížů. Stály ve dvojicích. Celou cestu šli v párech. Přece jich v jejich skupině bylo třicet čtyři. On a třicet tři dalších. Liché číslo. Jak tedy mohou teď všechny stát po dvou? Pocítil lehký záchvěv naděje. Možná utekl ještě někdo další. Rozběhl se tou děsivou uličkou smrti. Staří kamarádi po obou stranách, ano; ale ne jeho bratr. Čtyřiadvacet křížů a žádný nepatřil jeho bratrovi. Dvacet šest. Tiše se modlil k bohům, naděje pořád žila. Dvacet osm. Třicet. Třicet dva. A jeho bratr nikde. A žádné další kříže. Na chvíli pocítil skutečnou euforii. Nevydržela však. Jako by se mu mezi žebra zabořil nůž, s takovou bolestí mu došlo, co Ptolemaios udělal. Vztekle a zuřivě vykřikl a padl v písku na kolena.

Když se Kelonymos nakonec uklidnil, byl to jiný člověk, měl jasný a jistý cíl. Zradil svůj slib těmto mužům už jednou. Znovu ho nezradí. Spolu v životě; spolu ve smrti. Ano. To jim dlužil. Ať to stojí, co to stojí.

JEDNA

I

Útesy v Ras Mohamed, Sinaj, Egypt

Daniel Knox spokojeně spal na přídi loďky, když se do cesty odpolednímu slunci provokativně postavila nějaká dívka. Otevřel oči a trochu ostražitě vzhlédl, jakmile zjistil, kdo to je, protože Max mu jasně sdělil, že to je chvilková známost Hasana al Asjutiho. Hasan byl známý svým násilným chováním a útočil především na ty, kdo by se odvážili lézt mu do zelí.

„Ano?“ zeptal se.

„Ty seš fakticky beduín?“ vyhrkla. „Totiž, ten chlápek, Max, povídal, že prej jsi beduín, ale mně nepřijde, že bys tak vypadal. Teda, abys mi správně rozuměl, tak trochu na to vypadáš, jako pleť a vlasy a obočí, ale…“

Není divu, že padla Hasanovi do oka, pomyslel si Knox a dívka mezitím mluvila dál. Hasan byl notoricky známý tím, jak letěl na mladé blondýnky, a tahle měla okouzlující úsměv a překvapivě tyrkysové oči, navíc přitažlivou pleť se spoustou světlých pih a narůžovělých stop po akné a štíhlou postavu, kterou dokonale vystavovala v limetkově zelených a citrónově žlutých bikinkách. „Babička z tátovy strany byla beduínka,“ řekl, aby jí pomohl z toho bludiště. „To je všechno.“

„Páni! Beduínská babička!“ Vyložila si to jako pozvání, aby se posadila. „Jaká byla?“

Knox se podepřel na lokti a mžoural do slunce. „Umřela, ještě než jsem se narodil.“

„Ach, to je mi líto.“ Do tváře jí spadla vlhká světlá lokna. Stáhla si vlasy dozadu oběma rukama a snažila se o jakýs takýs culík, takže na něj vypnula prsa. „Vyrůstal jsi teda tady? V poušti?“

Rozhlédl se kolem sebe. Seděli na palubě potápěčské lodi Maxe Stratiho, přivázané k pevnému kotvišti daleko v Rudém moři. „V poušti?“ zeptal se.

„Tss!“ Laškovně ho pleskla po hrudi. „Však víš, jak to myslím!“

„Já jsem Angličan,“ opáčil.

„Líbí se mi tvoje tetování.“ Špičkou prstu mu přejela po modré a zlaté šestnácticípé hvězdě na jeho pravém bicepsu. „Co je to?“

„Verginská hvězda,“ odpověděl Knox. „Symbol Argejců.“

„Koho?“

„Starého královského rodu v Makedonii.“

„Cože? Myslíš jako Alexandra Velikého?“

„Přesně tak.“

Nakrčila nosík. „Ty jsi jeho fanda? Vždycky jsem měla dojem, že to byl akorát opilec a násilník.“

„Tak to jsi teda měla špatnej dojem.“

Usmála se, jak ji potěšilo, že ji usadil. „Pokračuj. Pověz mi to.“ Knox se zamračil. Kde se dá začít u osobnosti, jakou byl Alexandr Veliký? „Obléhal město, které se jmenuje Multan,“ vyprávěl jí. „Bylo to už ke konci jeho výprav. Jeho muži měli plné zuby bojů. Prostě chtěli domů. Jenže Alexandr byl proti. Jako první vyrazil k hradbám. Obránci odrazili všechny ostatní dobývací žebříky, takže tam zůstal sám. Kterýkoli normální člověk by skočil do bezpečí, žejo. Jenže víš, co udělal Alexandr?“

„Co?“

„Seskočil dovnitř hradeb. Úplně sám. To byl jediný zamčený způsob, jak přimět vojáky, aby šb za ním.“ Ti to také udělali. Rozbořili citadelu, aby ho zachránili, a dostali se k němu právě včas. Zranění, která toho dne utržil, nejspíš napomohla jeho blížící se smrti, ale zároveň také přispěla k jeho legendě. „Chlubíval se, že má jizvy na každé části těla kromě zad.“

Zasmála se. „To byl teda cvok.“

„To byly jiné časy,“ řekl Knox. „Víš, když třeba unesl matku perského císaře, věnoval jí svou osobní ochranu. Když zemřel, tak ji to sebralo, že přestala jíst, až zemřela hlady. Nebylo to po smrti jejího vlastního syna, to si představ. Ale když zemřel Alexandr. Něco takového lidi nedělají kvůli psychopatům.“

„Hm,“ broukla. Bylo jasné, že o Alexandrovi se jí už mluvit nechce.

Klekla si, levou dlaní se opřela o palubu na straně vzdálené od Knoxe a pak se přes něj natáhla pro červeno-bílý chladicí box. Sundala víko, ozkoušela všechny láhve a plechovky uvnitř, hledala tu nejchladnější. Nijak nepospíchala a prsa se jí přitom pohupovala v plandavé podprsence od bikinek. Předváděla se, bradavky měla růžové jako okvětní plátky. Knoxovi najednou poněkud vyschlo v ústech; i přestože věděl, že to na něj jen zkouší, účinkovalo to. Zároveň si ale vzpomněl na Hasana, takže se zamračil a odvrátil se.

Se zaduněním se zase posadila, v ruce třímala otevřenou láhev a na rtech jí pohrával uličnický úsměv. „Dáš si?“ zeptala se.

„Ne, díky.“

Pokrčila rameny a napila se. „Takže ty znáš Hasana už dlouho?“

„Ne.“

„Ale jsi jeho přítel, je to tak?“

„Jsem na jeho výplatní pásce, zlato. To je všechno.“

„Ale je košer, ne?“

„To je stěží ten nejlepší způsob, jak popisovat muslima.“

„Však víš, jak to myslím.“

Knox pokrčil rameny. Na to, aby dostala strach, už bylo příliš pozdě. Hasan ji našel v nějakém nočním klubu, ne v nedělní škole. Jestli se jí nezamlouval, měla ho odmítnout, jednoduché jako facka. Existuje naivita a existuje blbost. Rozhodně se nedalo říct, že by neměla ponětí, co provádí se svým tělem.

V tom okamžiku se u řady kabinek objevil Max Strati. Rychle k nim došel. „Co se to tu děje?“ zeptal se mrazivě. Přijel do Šarm as Šajchu před dvaceti lety na dovolenou a domů už se nikdy nevrátil. Egypt mu vyhovoval a neriskoval by svůj pobyt tím, že by proti sobě popudil Hasana.

„Jenom si povídáme,“ odpověděl Knox.

„Tak to dělej ve svým volnu, ne v mým čase, prosím,“ řekl Max. „Pan al Asjuti si přeje, aby si jeho hosté vychutnali poslední ponor.“ Knox se zvedl. „Připravím věci.“

Dívka také vyskočila a s předstíraným nadšením zatleskala. „Skvělé! Už jsem ani nečekala, že se zase podíváme dolů.“

„Myslím, že ty s nimi nepůjdeš, Fiono,“ oznámil jí Max rozhodně. „Nemáme dost bomb. Zůstaneš tady s panem al Asjutim.“

„Ach.“ Zatvářila se vyděšeně, najednou vypadala jako malé dítě. Váhavě chytla Knoxe za předloktí. Setřásl ji, naštvaně přešel ke stěžni, kde byly vedle ocelového stojanu na kyslíkové bomby naskládané v plastových bedýnkách neoprenové obleky, ploutve, šnorchly a brýle. Stačil krátký pohled a Knox zjistil, co už dávno věděl: byla tam spousta plných kyslíkových bomb. Najednou ho napětím zabrnělo v šíji. Cítil, jak se mu do týla vpaluje Maxův pohled, a tak se přinutil neotáčet. Ta dívka nebyla jeho problém. Byla dost stará, aby se o sebe dokázala postarat sama. Nic ho s ní nespojovalo, neměl vůči ní žádnou povinnost. Málem se udřel, než se v tomhle městě etabloval, a nechystal se to všechno zahodit jen proto, že nějaká nedospělá potvora špatně odhadla, co ji bude stát, když od někoho přijme pozvání. Podobné sebeospravedlnění mu ovšem nebylo příliš k ničemu. Když si dřepl vedle bedýnek a kontroloval vybavení, zvedal se mu žaludek.

II

Vykopávky MAF v deltě Nilu, severní Egypt

„Haló!“ zakřičela Gaille Bonnardová. „Je tu někdo?“

Trpělivě čekala na odpověď, ale nic se neozvalo. Zvláštní. Kristos jasně říkal, že Elena potřebuje pomoct s překladem ostrakonu, ale nebylo tu po ní ani stopy, ani po jejím autě; a přístřešek, kde normálně pracovala, byl zavřený. Pocítila náhlý nával vzteku. Nevadilo jí, že musela dojít tu čtvrthodinku z druhé lokality, ale vytáčelo ji, když někdo mrhal jejím časem. Pak si všimla, že dveře do chatky jsou otevřené. To se ještě nikdy nestalo, přinejmenším nikdy, když tam byla Gaille. Zaklepala, otevřela, podívala se dovnitř, pustila tam trochu slunečního světla. Podél všech stěn uvnitř stály police plné svítilen na baterie, kladívek, krumpáčů, košíků, lan a dalšího archeologického vybavení. V podlaze byla také tmavá čtvercová díra, z níž vyčuhoval vršek dřevěného žebříku.

Přidřepla si, sevřela dlaně kolem úst a zavolala dolů, ale nic se neozvalo. Počkala pár vteřin, pak znovu zavolala. Když se stále nic neozývalo, vstala, založila si ruce v bok a zamyslela se. Elena Koloktronisová, šéfka makedonských archeologických vykopávek, byla jedna z těch šéfu, kteří jsou přesvědčeni, že celý jejich tým je nekompetentní, a kteří se proto snaží dělat všechno sami. Neustále odbíhala od jednoho úkolu, aby dohlédla na další. Možná to se právě stalo teď. Nebo v tom možná byl nějaký zmatek se vzkazem. Problém byl, že pro Elenu nikdy nebylo nic správně. Když se ji člověk vydal hledat, měl zůstat tam, kde byl. Když zůstal, byla bez sebe vzteky, že ji nešel hledat.

Gaille si znovu sedla na bobek, lýtka a paty ji bolely po celodenní práci, a zavolala dolů potřetí, navíc už se začínala docela bát. Co když Elena spadla? Rozsvítila baterku, ale šachta byla hluboká a paprsek světla se ztrácel v temnotách. Nemůže udělat nic špatného, když si to prověří. Nikdy nijak zvlášť nemilovala výšky, a tak se zhluboka nadechla a chytla se jednou rukou žebříku, jednu nohu váhavě a opatrně umístila na vrchní příčel, pak i druhou, a jakmile se začala cítit trochu jistěji, začala opatrně sestupovat. Žebřík vrzal, stejně jako lana, která ho přidržovala u stěny. Šachta byla hlubší, než si myslela, možná šest metrů. Normálně se v deltě Nilu takhle hluboko nedá dostat, protože hránice spodní vody sahá poměrně vysoko, ale tato lokalita se nacházela na vrcholu kopce, kam nedosahovaly každoroční záplavy. To byl také jeden z důvodů, proč byla už ve starověku obydlená. Opět zavolala dolů. Pořád ticho, ozýval se jen její vlastní dech, zesílený malým prostorem. Všude kolem ní se sypala vyhrabaná zem. Zvědavost začínala převládat nad obavami. Slyšela o tomhle místě různé pověsti, přestože se žádný z jejích kolegů neodvážil o nich mluvit otevřeně.

Konečně sestoupila až na dno, pod chodidly jí křupaly úlomky čediče, žuly a křemence, jako by tam byly nasypané trosky starobylých památek a soch, rozbitých na prach. Doleva vedla úzká chodbička. Znovu zavolala, ale tentokrát tišeji, protože doufala, že se neozve žádná odpověď. Lampa začala blikat a pak nadobro zhasla. Bouchla s ní o zeď a lampa se znovu rozsvítila. Kráčela kupředu a pod nohama jí praskaly úlomky kamenů.

Stěnu nalevo pokrývala malba, jejíž barvy byly pozoruhodně jasné. Očividně ji očistili, možná dokonce i trochu vyretušovali. Byla na ní lidská postava z profilu, oblečená jako voják, ovšem s hlavou a hřívou šedého vlka. V levé ruce třímala palcát a v pravé vojenskou standartu, násadu měla zasunutou mezi chodidly, byla to šarlatová vlajka, která postavě vlála u pravého ramene na pozadí tyrkysového nebe.

Staří egyptští bohové nebyli Gaillinou specialitou, ale věděla dost na to, aby rozpoznala Vepvaveta, vlčího boha, který se nakonec smísil s ostatními a vznikl Anúbis, šakal. Byl především vnímán jako armádní zvěd a jeho vyobrazení se často objevovalo na šedšedu – egyptské vojenské standartě, kterou tady třímal v rukou. Jeho jméno znamenalo „Otvírač nových cest“, a proto miniaturizovaný robot určený k prozkoumávání tajemných vzduchových šachet ve velkých pyramidách nese další verzi jeho jména, Upuaut. Pokud si Gaille vzpomínala, vyšel z módy během Střední říše, tedy kolem roku 1600 před Kristem. Podle toho tedy měla tato malba být přes tři a půl tisíciletí stará. Přesto standarta, kterou Vepvavet nesl, vyprávěla jiný příběh. Byly na ní totiž vyobrazené hlava a ramena hezkého mladého muže, který měl ve tváři blažený výraz a měl ji pozvednutou jako nějaká renesanční madona. Stěží se to dalo odhadnout jistě, ale vypadalo to jako portrét Alexandra Velikého. Jeho dopad na ikonografii byl tak zásadní, že se lidé po celá staletí snažili vypadat jako on. Takže kdyby na stěně nebyl samotný Alexandr, malba bezpochyby vznikla pod jeho vlivem, což znamenalo, že nejspíš nebude mladší než z roku 332 před Kristem. To tedy vyvolávalo jasnou otázku: co proboha pohledával na vlajce, kterou nesl Vepvavet, víc než tisíc let poté, co Vepvavet vymizel?

Gaille tuhle hádanku prozatím odložila a pokračovala v cestě. Stále mumlala Elenino jméno, i když jenom jako omluvu, kdyby někoho náhodou potkala. Lampa jí zase zhasla, takže se ocitla v naprosté tmě. Znovu udeřila lampou o stěnu a ta se opět rozsvítila. Prošla kolem další malby; pokud na ni dobře viděla, vypadala stejně jako první, jenom nebyla ještě zcela očištěná. Na stěnách byly vidět stopy po ohni, jako kdyby tam kdysi řádil nějaký velký požár. Před sebou zahlédla záblesk bílého mramoru a dva kamenné vlky, kteří sice leželi na břiše, ale vypadali ve střehu. Další vlci. Zamračila se. Když Makedonci ovládli Egypt, dali mnoha městům řecká jména a z administrativních důvodů je často odvozovali od místních kultovních bohů. Pokud byl zdejším kultovním bohem Vepvavet, pak to rozhodně musí být…

„Gaille! Gaille!“ zakřičela daleko za ní Elena. „Tste tam dole? Gaille!“

Gaille pospíchala zpátky chodbičkou. „Eleno?“ zavolala nahoru. „Jste to vy?“

„Co si sakra myslíte, že tam dole děláte?“

„Myslela jsem, že jste sem spadla. Myslela jsem, že se vám třeba něco stalo.“

„Vypadněte ven,“ přikázala jí Elena vztekle. „Okamžitě vylezte ven.“

Gaille začala šplhat nahoru. Zadržovala dech, dokud nevylezla až úplně nahoru. Pak honemhonem vyhrkla: „Kristos mi řekl, že jste chtěla…“

Elena se na Gaille osopila: „Kolikrát jsem vám říkala, že tohle je uzavřená oblast?“ zaječela. „Kolikrát?“

„Mrzí mě to, paní Koloktronisová, ale…“

„Kdo si sakra myslíte, že jste?“ Elena byla celá rudá a na krku jí vystupovaly šlachy jako u vyčerpaného dostihového koně. „Jak se opovažujete lézt tam dolů? Jak se opovažujete?“

„Myslela jsem, že jste tam spadla,“ opakovala Gaille bezmocně. „Myslela jsem, že třeba potřebujete pomoc.“

„Neopovažujte se mi skákat do řeči, když mluvím.“

„Já ne…“

„Neopovažujte se! Neopovažujte se!“

Gaille ztuhla. Na okamžik ji napadlo, že jí něco odsekne. Teprve před necelými třemi týdny jí Elena zničehonic zavolala a prosila ji, doslova prosila, aby si vzala měsíc volna z projektu na slovníku démotického písma na Sorbonně a zaskočila za jazykovou asistentku, která onemocněla. Člověk ale instinktivně pozná, jak dobře s někým může vyjít, a Gaille neměla nijak dobrý pocit. Když Elena vybuchla poprvé, Gaille to úplně zničilo. Její noví kolegové se ale jen oklepali a vysvětlili jí, že Elena je taková od smrti manžela. Vřela jako mladá planeta vnitřním vztekem, nepředvídatelně vybuchovala a tyto erupce nikoho nešetřily, byly plné žhoucího a občas i teatrálního násilí. Teď už se z toho stala téměř rutina, něco, čeho se člověk měl leknout a uklidňovat to, podobně jako hněv starodávných božstev. Gaille tam tedy stála a nechávala po sobě stékat veškerý Elenin vztek, láteření a drsné komentáře o tom, jak je neschopná, nevděčná, jak si tímhle incidentem nepochybně zničí kariéru, až všechno vyjde najevo, přestože Elena samosebou udělá, co bude moct, jen aby ji ochránila.

„Mrzí mě to, paní Koloktronisová,“ omlouvala se Gaille, když tiráda nakonec začala utichat. „Kristos povídal, že se mnou chcete mluvit.“

„Řekla jsem mu, aby vám vyřídil, že přijdu.“

„Jenže to mi neřekl. Prostě jsem se chtěla ujistit, že jste tam nespadla.“

„Kam jste šla?“

„Nikam. Jenom jsem to dole zkontrolovala.“

„Výborně,“ odsekla Elena naštvaně. „Tak už o tom dál nebudeme mluvit. Ale nezmiňujte se o tom Kásimovi, to bych vás už nemohla chránit.“

„Ne, paní Koloktronisová,“ odpověděla Gaille. Kásim byl na lokalitě zástupce Nejvyšší rady pro památky a držel o ní všechny informace pod pokličkou stejně jako Elena. Pro Elenu by bylo bezpochyby trapné, kdyby před ním musela přiznat, že tam nechala všechno bez dozoru za nezamčenými dveřmi.

„Pojďte se mnou,“ vyzvala ji Elena, zamkla plechové dveře a pak vedla Gaille do přístřešku. „Máme tu jeden ostrakon a mě by zajímalo, co si o něm myslíte. Jsem si jeho překladem jistá na devětadevadesát celých devadesát devět procenta. Tak byste mi snad mohla pomoct s tou zbývající setinou.“

„Ano, paní Koloktronisová,“ přikývla Gaille pokorně. „Děkuju vám.“

III

„Copak jsi úplnej idiot?“ vybuchl Max, když následoval Knoxe ke stěžni na potápěčské lodi. „Chceš snad chcípnout, nebo co? Copak jsem ti neříkal, abys tu Hasanovu ženskou nechal na pokoji?“

„Přišla si se mnou popovídat,“ odpověděl Knox. „To bych na ni měl podle tebe bejt hruběj?“

„Flirtoval jsi s ní.“

„Ona flirtovala se mnou.“

„To je ještě horší. Kristepane!“ Max se rozhlédl a v obličeji se mu zračily obavy. Jakmile lidi začali pracovat pro Hasana, dělo se jim to. „Mrzí mě to,“ omlouval se Knox. „Budu se od ní držet stranou.“

„To bys měl. Věř mi, krucinál, jestli se Hasanovi znelíbíš, ty i ten tvůj kámoš Rick můžete na svůj plán zapomenout, ať v něm jde o cokoli.“

„Nekřič.“

„Jenom tě varuju.“ Max zakýval prstem, jako by měl ještě co říct, ale pak se obrátil a odešel pryč.

Knox se díval, jak odchází. Neměl Maxe rád; Max neměl rád jeho. Jejich vztah byl ale vzájemně prospěšný. Max provozoval potápěčskou školu a Knox byl dobrý, spolehlivý instruktor, který věděl, jak okouzlit turisty, takže ho doporučovali dalším, které potkali na svých cestách; a mimoto pracoval za pár šupů. Na oplátku mu Max dovoloval, aby používal jeho loď a boční sonar na to, co přezíravě označoval jako svůj „malý projekt“. Knox se křivě usmál. Kdyby Max někdy zjistil, po čem s Rickem jdou, asi by nad tím tak povzneseně rukou nemávl.

Knox přijel do Šarmu skoro před třemi lety. Byl tam teprve čtyři týdny, když se stalo něco mimořádného; vlastně to způsobilo stejné tetování, které padlo do oka Fioně.

Jednoho večera posedával venku a popíjel pivo, když k němu přistoupil podsaditý Australan: „Nevadí, když si přisednu?“ zeptal se. „Poslužte si.“

„Já jsem Rick.“

„Daniel. Ale všichni mi říkají Knox.“

„Jo. Slyšel jsem.“

Knox na něj zamžoural. „Vy jste se vyptával?“

„Povídá se, že jste archeolog.“

„Bejvávalo.“

„Nechal jste toho, aby se z vás stal potápěčský instruktor?“ zeptal se Rick skepticky.

„Tak nějak mě to vykoplo samo,“ vysvětloval Knox. „Neshoda se systémem.“

„Aha.“ Naklonil se kupředu. „Zajímavý tetování.“

„Myslíte?“

Rick přikývl. „Když vám něco ukážu, necháte si to pro sebe, jo?“

„Jistě,“ pokrčil rameny Knox.

Rick si sáhl do kapsy a vytáhl krabičku od zápalek. Uvnitř ležela ve vatě tlustá zlatá slza necelé tři centimetry dlouhá s očkem na úzkém konci, aby se dala připnout nebo zavěsit na řetízek. V místech, kde ji vysekli z korálu, na ní lpěly růžové skvrnky. Na spodní části měla slabě vyrytou šestnácticípou hvězdu.

„Našel jsem to před pár rokama,“ vysvětloval Rick. „Myslel jsem si, že byste mi o tom mohl říct něco víc. Je to přece Alexandrův symbol, ne?“

„Ano. Kde jste to našel?“

„To určitě!“ vyštěkl Rick, vzal si kapku nazpátek a žárlivě ji zase ukryl do jejího prozatímního domova a pak zastrčil do kapsy. „To vám tak akorát povím. No? Máte snad nějakej nápad?“

„Mohlo by to být cokoli,“ řekl Knox. „Ozdoba na šaty, na pohár na pití, něco takového. Náušnice.“

„Co?“ zamračil se Rick. „Alexandr nosil náušnice?“

„Ta hvězda neznamená, že to patřilo jemu osobně. Jenom do jeho domácnosti.“

„Ach.“ Australan se zatvářil zklamaně.

Knox se zamračil. „A vy jste to našel na těchhle útesech, že jo?“

„Jo. Proč?“

„Je to divné, nic víc. Alexandr tady nikdy nebyl. Ani jeho muži.“ Rick si odfrknul. „A já si myslel, že jste říkal, že jste archeolog! Dokonce i já vím, že byl v Egyptě. Byl navštívit to místo v poušti.“

„Ammónovo orákulum v oáze Siva. Ano. Jenže nejel přes Šarm, to mi věřte. Vzal to přes severní pobřeží Sinaje.“

„Aha. A jindy tu nebyl?“

„Ne, jenom…“ Knoxovi se najednou prudce rozbušilo srdce, protože dostal naprosto šílený nápad. „Ježíši Kriste!“ zamumlal.

„Co?“ zeptal se Rick vzrušeně, když se mu podíval do tváře.

„Ne. Ne. To nemůže být pravda.“

„Co? Povězte mi to.“

Knox rozhodně zavrtěl hlavou. „Ne. Jsem si jistý, že to nic není.“

„No tak, kamaráde. Musíte mi to teď říct.“

„Jedině když mi řeknete, kde jste to našel.“

Rick na něj vychytrale zamžoural. „Vy si myslíte, že je v tom něco víc? Myslíte si to, co?“

„Ne tak docela. Ale je to možné.“

Rick zaváhal. „A jste potápěč?“

„Ano.“

„Mně by se hodil nějakej kámoš. Sám se tam totiž dost dobře nedostanu. Když vám to povím, podíváme se tam spolu, jo?“

„Jasně.“

„Dobře. Tak to vyklopte.“

„Fajn. Ale nesmíte zapomenout, že je to jenom čirá spekulace. Šance, že to je to, co si myslím…“

„Rozumím. Tak povídejte.“

„Chcete dlouhou verzi, nebo krátkou?“

Rick pokrčil rameny. „Nikam nepospíchám.“

„Budu vám muset nejdřív vyložit, jak to bylo. Alexandr přijel do Egypta za svého života jenom jednou, jak jsem už říkal, a to na pár měsíců. Přešel přes severní část Sinaje k deltě Nilu a pak na jih do Memfidy, starého hlavního města, které je kousek jižně od Káhiiy. Tam ho korunovali. Potom jel zase na sever, tam založil Alexandrii, na západ podél pobřeží do Marsa Matní, který se tehdy jmenoval Paraetonium, a pak přímo na jih přes poušť do Sivy. Očividně se s celou družinou ztratil. Podle jednoho vyprávění by zemřeli žízní, ale naštěstí je dva mluvící hadi dovedli do oázy.“

„No jo, mluvící hadi. Vždycky se objeví, když je potřebujete.“

„Aristobulos vypráví veselejší příběh, že šli za párem krav. Když v poušti strávíte nějakou dobu, skoro jistě uvidíte krkavce hnědokrké. Jsou to asi jediní ptáci, které uvidíte na mnoha místech. Často putují v párech. A taky jsou pořádně drzí; když nemůžou najít žádné hady nebo kobylky, klidně budou pátrat kolem vašeho tábořiště a budou hledat zbytky a pak zamíří zpátky k nejbližší oáze. Takže kdybyste je sledoval…“

Rick přikývl. „Jako delfíny v Moři písku.“

„Když to chcete takhle říct,“ souhlasil Knox. „Zkrátka, Alexandr se dostal do Sivy, kde se vyptal orákula, a pak to znamenalo další cestu zpátky zase přes poušť; tentokrát ale zamířil na východ podél karavanních stezek do oázy Bahríja, kde stojí slavný chrám zasvěcený jemu, a nakonec se vrátil do Memfidy. To je asi tak všechno. Byla to taková odbočka mezi válkami s Peršany. Když zemřel, převezli ho nazpátek do Egypta na pohřeb.“

„Aha! A vy si myslíte, že tohle pochází z té doby?“

„Myslím, že to je možné. Musíte si něco zapamatovat. Tady teď mluvíme o Alexandrovi Velikém. Vedl tisíc Makedonců přes Helespont, aby odrazil Xerxovu invazi do Řecka, a věděl, že bude muset čelit armádám, které budou desetkrát větší než ta jeho. Rozdrtil Peršany ne jednou, ani dvakrát, ale hned třikrát a pak jenom táhl dál. Bojoval v nespočetných bitvách a všechny vyhrál, takže to byl nejmocnější člověk, jakého svět znal. Když zemřel jeho nejlepší přítel Héfaistión, vypravil ho na poslední cestu na překrásné dřevěné vatře se zdobením, která měřila osmdesát metrů. Bylo to, jako kdybyste postavil operu v Sydney a pak ji podpálil, jenom abyste se pokochal jejím ohněm. Takže si dovedete představit, že když zemřel samotný Alexandr, jeho muži prostě toužili po něčem skutečně mimořádném.“

„Rozumím.“

„Hranice nepřipadala v úvahu. Alexandrovy ostatky byly příliš cenné, než aby se daly jen tak spálit. Kromě jiných věcí bylo jednou z povinností nového makedonského krále pohřbít svého předchůdce. Kdokoli tedy měl Alexandrovo tělo, mohl si dělat silný nárok na království, zvlášť když Alexandr nezanechal jasného následníka a všichni se rvali o pozice.“

Rick kývl ke Knoxově prázdné sklenici. „Chcete ještě jedno?“

„Jistě. Díky.“

„Dvě piva,“ křikl Rick na barmana. „Promiňte. Povídal jste o tom, jak se všichni rvali o pozice.“

„Ano. Nástupnictví na trůn bylo dost otevřené. Alexandr měl bratra, ale ten byl napůl šílený. A jeho žena Rhóxana byla těhotná, jenže nikdo nevěděl s jistotou, jestli porodí syna; a navíc Rhóxana byla barbarka a Makedonci nepokořili známý svět proto, aby mu vládl nějaký míšenec. Takže se v Babylonu sešla celá armáda a dospěli ke kompromisu. Šílený bratr a ještě nenarozené dítě, pokud to bude chlapec, což se stalo a byl to Alexandr IV., měli vládnout dohromady, různé části říše pro ně měla spravovat rada satrapů a všichni se měli zodpovídat triumvirátu. Sledujete mě?“

„Ano.“

„Mezi Alexandrovými generály byl jistý Ptolemaios. Právě on tvrdil to o těch mluvících hadech. Ale nenechte se tím zmást. Byl to velmi lstivý a nesmírně schopný muž. Uvědomil si, že bez Alexandra, který celé císařství držel pohromadě, všechno nutně rychle spělo k zániku, a chtěl Egypt pro sebe. Byla to bohatá země, ležela stranou, nebylo pravděpodobné, že se zaplete do cizích válek. Tak si nechal přidělit satrapy, nechal se ustanovit tamějším vládcem a nakonec se stal faraónem. Založil dynastii Ptolemaiovců, která končila Kleopatrou. Jasné?“ Přinesli jim pivo. Přiťukli si a začali si tykat.

„Pokračuj,“ vybídl ho Rick.

„Pro Ptolemaia to nebylo jednoduché udělat ze sebe faraóna,“ vyprávěl Knox. „Egypťani neuznají jen tak ledaskoho. Velmi důležitá pro ně byla legitimnost. Alexandr byl jiný: žijící bůh, z nepochybně královské krve, který vyhnal nenáviděné Peršany; když jim vládl takový člověk, nebyla to žádná ostuda. Ale pokud šlo o Egypťany, Ptolemaios pro ně neznamenal nic. Proto mezi jinými věcmi také potřeboval symbol královské moci.“

„Aha,“ řekl Rick a otřel si pěnu z horního rtu. „Alexandrovy ostatky.“

„Vyhráls první cenu,“ ušklíbl se Knox. „Ptolemaios chtěl Alexandrovo tělo. Jenže nebyl jediný. Hlava makedonského triumvirátu se jmenoval Perdikkás. Ten měl vlastní ambice. Chtěl dovézt Alexandrovu mrtvolu zpátky do Makedonie, aby ho mohli pohřbít vedle jeho otce Filipa, v královské hrobce v Aigai v severním Řecku. Ale dostat ho z Babylonu do Makedonie nebylo snadné. Nešlo ho naložit jen tak na první loď. Musel cestovat patřičně stylově.“

Rick přikývl: „Já to mám stejně.“

„Historik, který se jmenoval Diodoros ze Sicílie, nám zanechal velmi podrobný popis. Alexandrovo tělo nabalzamovali a uložili do rakve z tepaného zlata, zasypané drahým sladce vonícím kořením. A katafalk – tedy pro nás dva pohřební vůz – byl vyrobený na zakázku. Byl tak nádherný, že jeho stavba trvala přes rok. Byla to zlatá svatyně na kolečkách, šest metrů dlouhá, čtyři metry široká. Obepínala ji řada zlatých sloupů, v níž se střídaly zlaté jónské s korintskými, a nad sebou držely vysokou klenutou střechu ze zlatých šupin pokladenou drahými kameny. Z vrcholu čněl zlatý stěžeň, který se na slunci leskl jako blesk. V každém rohu stála zlatá socha Nike, starověké bohyně vítězství, která držela trofej. Ve zlaté římse byl reliéf z hlav ibisů a visely na něm zlaté kruhy s girlandami různých zářivých barev. Prostor mezi sloupy vyplňovala zlatá síťovina, která chránila rakev před spalujícím sluncem a občasným deštěm. Přední stranu hlídali zlatí lvi.“

„To je hromada zlata,“ poznamenal Rick pochybovačně.

„Alexandr byl vážně bohatý,“ odpověděl Knox. „Měl přes sedm tisíc tun zlata a stříbra jenom v perských pokladnicích. A na samotný převoz toho všeho bylo zapotřebí dvacet tisíc mul a pět tisíc velbloudů. Víš, jak to zlato skladovali?“

„Jak?“

„Roztavili ho a nalili do keramických nádob, které pak prostě rozbili.“

„Sakra,“ rozesmál se Rick. „Mně by stačilo, kdybych našel jednu z nich.“

„Přesně. Generálové na tom rozhodně nešetřili. Alexandr byl pro makedonské vojsko bůh. Šetření by znamenalo nejrychlejší cestu, jak přijít o jejich loajalitu. No nic, pohřební vůz byl nakonec hotový, jenže byl tak těžký, že jeho stavitelé museli vynalézt kola a osy, které by vstřebávaly otřesy, a i tak musela cestu speciálně připravovat skupina silničářů a celou tu věc táhlo čtyřiašedesát mul.“ Odmlčel se a napil se piva. „Čtyřiašedesát mul,“ pokývl, „a každá z nich nesla na hlavě pozlacenou korunu a límec se vsazenými drahokamy. A každá z nich měla z každé strany hlavy pověšený zlatý zvonek. A každý z těch zvonků měl zlaté srdce, přesně takové jako to, co máš v té krabičce.“

„To si ze mě děláš srandu,“ vydechl Rick a ve tváři se mu zračil úlek i překvapení.

„A navíc,“ zašklebil se Knox, „tenhle celý katafalk, všechno to zlato prostě zmizely úplně beze stopy.“

DVA

I

Staveniště hotelu, Alexandrie

Mohamed al Daháb měl na stole zarámovanou fotografii dcery Lejly. Fotografie vznikla před dvěma lety, těsně předtím, než onemocněla. Zvykl si, že se na ni při práci co chvíli podíval. Někdy ho potěšilo, když viděl její tvář. Většinou, jako i tentokrát, ho píchlo u srdce. Stiskl si palcem a ukazováčkem kořen nosu a zamumlal krátkou, ale upřímnou modlitbu. Modlil se za ni takhle snad třicetkrát každý den, stejně jako během formálních modliteb rak’a, Jeho modlitby zatím příliš nepomohly, ale víra už je taková. Bez zkoušení neznamená nic.

Zvenčí se ozývaly nesourodé zvuky, křik, veselý smích. Podrážděně se podíval z okna kanceláře. Práce na staveništi se zastavila. Jeho parta se shromažďovala v rohu, Ahmed tančil jako nějaký derviš při svátku mulid. Mohamed rozzlobeně vyběhl ven. Alláh ho potrestal tou nejlínější partou dělníků v celém Egyptě. Žádné omluvy! Zamračil se, aby se dostal do správné nálady, než je všechny pořádně zpraží, ale když uviděl, co ten zmatek způsobilo, všechno se mu vykouřilo z hlavy. Bagr vydoloval v zemi obrovskou díru a v ní bylo vidět točité schodiště, které se vinulo v hluboké, černé šachtě, pořád ještě zanesené sedajícím prachem. Vypadalo žlutě, tmavě, staře; staře jako město samo.

Mohamed a jeho muži na sebe koukali a v hlavách jim vířilo totéž. Kdo ví, jak dlouho to tady bylo ukryté? Kdo může hádat, jaké bohatství možná leží tam dole? Alexandrie nebyla jenom jedním z velkoměst starověku, chlubila se ztraceným pokladem světového věhlasu. Dal by se mezi nimi snad najít jediný člověk, který by nesnil o tom, že objeví zlatý sarkofág zakladatele města Iskandara al-Akbara, tedy samotného Alexandra Velikého? Chlapci kopali jámy ve veřejných parcích; ženy se svěřovaly kamarádkám, že zaslechly nějaké podivné zvuky, když poklepaly na stěny ve sklepě svého domu; lupiči se vloupávali do starobylých cisteren a do zakázaných krypt ve svatyních a mešitách. Takže jestli se to nacházelo někde, muselo to být tady, přímo v srdci starobylé Královské čtvrti. Mohamed se neoddával planému snění, ale zíral dolů do hluboké šachty a žaludek měl stažený jako pevně sevřenou pěst.

Že by tohle byl konečně ten jeho zázrak?

Požádal Fahda, aby mu půjčil svítilnu, a pomalu položil levou nohu na vrchní schod. Mohamed nebyl žádný střízlík a srdce měl až v krku, když svou značnou vahou spočinul na omšelém kameni, ale unesl ho a nic se nestalo. Zkusil další schody a zády byl přitom otočený k hrubému vápencovému povrchu venkovní zdi. Vnitřní zeď, která oddělovala točité schodiště od velké středové šachty, byla z drolících se cihel; mnoho z nich už opadalo, takže z nich vlastně zůstala jakási rozpadlá skládačka. Mohamed hodil do mezery kamínek a zadržoval dech, dokud nedopadl na dno; trvalo to čtyři údery srdce. Spirála se nad ním uzavřela a uviděl, že celé schodiště je vytesané do skály, je to spíš socha než stavba! To mu dodalo odvahu. Pokračoval v sestupu, kolem dokola a pořád dokola. Spirála se konečně narovnala, zatočila nazpátek, prošla klenutým portálem a vedla do velké, kruhové místnosti, kde na zemi do výše lýtek ležel písek, kamení a opadané cihly. Uprostřed se tyčily čtyři silné sloupy, které stály kolem otevřeného dna centrální šachty. Ve slabém šikmém denním světle poletovaly kousky křídy, jež se vznášely pomalu jako planety, zlehounka mu sedaly na rty, škrábaly ho v krku.

Dole bylo chladno, a na rozdíl od neutuchajícího ruchu na staveništi také nádherné ticho. Včetně schodišťové šachty, z níž právě vyšel, vedly z kruhové místnosti čtvery klenuté dveře, vypadaly jako hroty na růžici kompasu. Do vápencových stěn byly vytesané oblé lavice s baldachýny z ulit, s nádherně vysochanými tančícími bohy, vražednými medúzami, vzpínajícími se býky, poletujícími ptáky, pučícími květinami a drapériemi z popínavých rostlin. Za prvními dveřmi se rozkládala tmavá, dolů se svažující chodba zasypaná sutí a prachem. Mohamed strhl závoj z pavučin a zahnal nechuť a neblahé tušení. Chodba se vinula a po straně z ní vedla nízká odbočka. Mířila do velké, vysoké komory, kde ve stěnách byly zapuštěné sloupy se čtvercovými otvory. Katakomby. Došel ke stěně po levé straně, zvedl zaprášenou žlutou lebku a otřel ji hranou prstu. Z čelistí vypadla malá, začernalá mince. Vzal ji do ruky, prohlédl a zase ji položil. Posvítil si tam baterkou. Na vzdáleném konci ležela vysoká hromada lebek a kostí, aby bylo uvnitř dost místa pro pozdější obyvatele. Při tom pohledu se zašklebil, vycouval do hlavní chodby a vydal se na další průzkum. Prošel kolem čtyř dalších pohřebních komor, až nakonec sešel po dvanácti schodech a pak po dalších pěti, kde se nacházelo další schodiště, jehož vrchol byl pod vodou.

Vrátil se do rotundy. Ahmed, Husní a Fahd také sešli dolů a teď klečeli a prohrabávali se sutí. Překvapilo ho, že to tam neprohledávají dál, ale pak si uvědomil, že nikde jinde není přirozené světlo a že jim sebral jedinou baterku.

„Co je to za místo?“ zeptal se Ahmed. „Co jsem to našel?“

„Nekropoli,“ odpověděl mu Mohamed bezvýrazně. „Město mrtvých.“

Jejich přítomnost ho zvláštním způsobem rozzlobila, a tak prošel druhým portálem do velké, vysoké, uzavřené komory obložené vápencovými deskami. Snad to byla hodovní síň, kde se každoročně scházeli truchlící, aby si zavzpomínali na své milované. Z ní pak vedlo dolů krátké schodiště posledním portálem do malé předsíňky. Na vyvýšené plošině tam byly ve stěně z bílého mramoru zasazeny vysoké dvoukřídlé začernalé kovové dveře pobité hřeby s osmihrannými klikami. Mohamed zatáhl za levé křídlo. Dveře se s hlasitým zaskřípěním otevřely. Protáhl se do široké, vysoké a prázdné předkomory. Ze stěn místy už opadala omítka a bylo vidět hrubě opracovaný vápenec. V překladu nad obloukem nade dveřmi v protější stěně byly vysochané dvě řady řeckých postav; Mohamed netušil, co znamenají. Překročil vysoký schod do druhé, hlavní komory, která měla podobnou šířku a výšku, ale byla dvakrát tak hluboká. V prostředku místnosti stál podstavec, vysoký po kolena, jenž vypadal, že na něm kdysi spočívalo něco důležitého, například sarkofág. Pokud ano, už byl dávno pryč.

Ze stěny vedle dveří vyčníval plochý bronzový knoflík. Ahmed se pokusil ho vykroutit.

„Přestaň!“ zakřičel Mohamed. „Zbláznil ses? To bys vážně riskoval deset let v Damanhúru kvůli jednomu starému štítu a hromádce rozbitých hrnců?“

„Nikdo o tomhle neví, jenom my,“ opáčil Ahmed. „Kdo by teda věděl, jaké poklady tu jsou? Je tu toho dost pro nás pro všechny.“

„Vykradli to tu už před staletími.“

„Ale nezmizelo všechno,“ poznamenal Fahd. „Turisti zaplatí šílené ceny za všechny možný starobylý odpadky. Můj bratranec má stánek poblíž al Gomhurii. Ví, kolik takový věci stojí. Kdybychom ho sem vzali…“

„Poslouchej mě,“ skočil mu do řeči Mohamed. „Všichni mě poslouchejte. Nevezmete si nic a nikomu nic neřeknete.“

„Kdo vám dal právo, abyste o tom rozhodoval?“ vyptával se Fahd. „Tohle našel Ahmed, ne vy.“

„Ale tenhle projekt je můj, ne váš. Tohle staveniště je moje. Jestli se tady o tom zmíníte jen jedním slovem, tak se budete zodpovídat mně. Jasné?“ Díval se na ně spatra, jednoho po druhém probodával pohledem, dokud neustoupili. Neklidně je sledoval. Svěřovat tajemství takovýmhle lidem bylo jako přenášet vodu v sítu; slumy v Alexandrii se jen hemžily zloduchy, kteří by podřízli dvacet lidí, kdyby se byť jen doslechli, jakou to má cenu. Proto toho ale rozhodně nehodlal nechat. Mohamed se od narození snažil chovat slušně. Ctnost ho naplňovala radostí. Když udělal něco mimořádně šlechetného nebo správného, odešel ven a s nadšením si představoval, co obdivného o něm ti lidé zrovna říkají. Jenže pak onemocněla Lejla a on si uvědomil, že mu ani za mák nesejde na tom, co si o něm lidé myslí. Zajímalo ho jen to, aby se uzdravila.

Otázka teď byla, jak tenhle nález využít právě k tomuto účelu. Vykrádání hrobek bylo nepraktické. Přes všechen Ahmedův optimismus tam toho zase tak moc nebylo; a kdyby se z toho pokusil ostatní vynechat, práskli by to na něj jeho šéfům, možná dokonce policii. To by se mu mohlo těžce nevyplatit. Jako majitel staveniště musel podle zákona ohlásit nález Nejvyšší radě pro památky. Kdyby zjistili, že ho ututlal, přišel by o práci, o licenci a zcela jistě i o svobodu. Nemohl si dovolit to riskovat. Jeho plat byl almužna, ale bylo to to jediné, co stálo mezi Lejlou a propastí.

Řešení, když na něj nakonec přišel, bylo tak jednoduché, že nedokázal uvěřit, že ho to nenapadlo hned.

II

„Promiňte. Mohl byste mi prosím s tímhle pomoct?“

Knox vzhlédl a uviděl Rolanda Hinze, jak zvedá obrovský černý potápěčský oblek. „Jistě,“ usmál se. „Promiňte. Zamyslel jsem se.“ Stál za velkým Němcem, aby měl jistotu, že nespadne, když se bude snažit si neopren obléct. To by nebylo dobré. Roland byl bankéř ze Stuttgartu a zvažoval, jestli má investovat do Hasanova posledního sinajského podniku. Dnešní výlet se z valné části konal na jeho počest. Také si to pořádně užíval, chechtal se po šampaňském, byl navíc i poměrně dost sjetý a všem lezl na nervy. Po pravdě řečeno by správně nesměl nikam poblíž vody, ale Hasan platil dost dobře na to, aby se pravidla poněkud upravila. A ne jenom pravidla. Dostat Rolanda do neoprenového obleku bylo jako snažit se nacpat peřinu do povlaku; pořád vylézal ven tam, kde by to člověk nečekal. Rolandovi to připadalo neskutečně legrační. Všechno mu připadalo legrační. Byl očividně přesvědčený, že je jedinečný. Zakopl o vlastní nohy a hystericky se rozchechtal, když se s Knoxem neohrabaně natáhli na palubě, ohlížel se po ostatních hostech, jako kdyby čekal bujarý potlesk.

Knox mu pomohl zpátky na nohy s násilným úsměvem, pak si klekl, aby mu natáhl boty. Měl napuchlé, růžovožluté nohy a mezi prsty špínu, jako by si je nemyl už kdovíkolik let. Knox se rozptýlil tím, že dovolil myšlenkám vrátit se zpátky k odpoledni, kdy se dělil o své divoké úvahy o Alexandrově katafalku s Rickem. Počáteční nadšení velkého Australana nevydrželo dlouho.

„Takže to procesí přešlo přes Sinaj, jo?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Knox. „Podle všech pramenů, které máme, ne.“

„To je ale blbost, kamaráde,“ protestoval Rick, opřel se a naštvaně vrtěl hlavou. „Tys mě vážně namích.“

„Chceš, abych ti řekl, co víme?“

„Jistě,“ odpověděl a pořád se zlobil. „Proč ne?“

„Dobře,“ přikývl Knox. „Za prvé, musíš pochopit, že naše prameny jsou velmi nespolehlivé. Nedochovalo se žádné vyprávění očitých svědků o Alexandrově životě ani taženích. Jediné, co máme, víme od pozdějších historiků, kteří citovali ty dřívější. Jsou to svědectví z druhé, třetí, a dokonce někdy i ze čtvrté ruky.“

„Jako tichá pošta,“ poznamenal Rick.

„Přesně tak. Ale je to ještě horší. Když se rozpadlo Alexandrovo impérium, každá z různých klik se chtěla předvést v co nejlepším světle a všechny ostatní pokud možno zlikvidovat, takže se psalo hodně propagandisticky. Pak se objevili Římani. Císaři Alexandra doslova vzývali. Republikáni ho nesnášeli. Historici si pak mimořádně vybírali, co ve svých příbězích napíšou, a to podle toho, do kterého tábora patřili. Tak či onak, většina toho, co máme, je prostě hrozně tendenční. Hledat v tom pravdu, to je děs.“

„Zapíšu si to za uši.“

„Jsme si ale docela jistí, že katafalk cestoval podél Eufratu z Babylonu do Opisu, pak na severozápad podél Tigridu. Nádherné procesí, dovedeš si to představit. Lidi vážili stovky kilometrů, jen aby ho viděli. A někdy v roce 322 nebo 321 před Kristem dorazil do Sýrie. Co bylo potom, těžko říct. Pamatuj si, že tady mluvíme o dvou věcech. První je Alexandrovo nabalzamované tělo, které leželo v rakvi. Druhá věc je pohřební vůz a zbytek zlata. Jasné?“

„Ano.“

„Teď víme docela dost o tom, co se stalo s Alexandrovým tělem a rakví. Ptolemaios je uchvátil a odvezl do Memfidy, nejspíš mu přitom pomáhal velitel eskorty. Nevíme ale, co se stalo se zbytkem katafalku. Diodoros říká, že v něm Alexandrovo tělo nakonec dovezli do Alexandrie, ale jeho vyprávění je zmatené a zdá se, že ve skutečnosti očividně mluví o rakvi, ne o katafalku. A nejživější popis pochází od člověka, který se jmenoval Aelianus. Ten tvrdí, že Ptolemaios se tak bál, že se Perdikkás pokusí uchvátit Alexandra nazpátek, že do královského roucha a pohřebního mbáše oblékl podobné tělo, pak ho položil na vůz ze stříbra, zlata a slonoviny, aby se Perdikkás vydal sledovat tuhle vějičku, zatímco Ptolemaios vezl Alexandrovo tělo do Egypta jinou cestou.“ Rick zamžoural. „Myslíš, že Ptolemaios nechal katafalk tam?“

„To právě Aelianus naznačuje,“ řekl Knox. „Nesmíš zapomenout, že hlavní byl Alexandr. Ptolemaios ho potřeboval dostat do Egypta rychle a s katafalkem se rychle cestovat nedá. Podle našich odhadů se přesunul maximálně o deset kilometrů za den, a to bylo s velkým týmem zákopníků, kteří upravovali cestu. Dojet do Memfidy by trvalo několik měsíců. A nedalo se takhle cestovat ani dostatečně potají. Přesto jsem nikdy nenašel žádné zprávy o tom, že by ho někdo viděl cestovat přímo na jih ze Sýrie přes Libanon a Izrael na Sinaj až k Nilu; a určitě by ho někdo viděl.“

„Tak to tam nechal, jak jsem říkal?“

„Je to možné. Ale katafalk představoval obrovské bohatství. Totiž, představ si sebe v Ptolemaiově kůži. Co bys udělal?“

Rick chvíli přemýšlel. „Rozdělil bych to,“ řekl. „Jedna skupina by pospíchala s tělem. Druhá by se dala jinou cestou s katafalkem.“

Knox se ušklíbl. „To bych udělal taky. Nemáme ovšem žádné svědectví. Ale dává to smysl. Další otázka je jak. Sýrie je ve Středomoří, takže mohl plout. Ve Středozemním moři ale byla spousta pirátů, navíc by potřeboval mít po mce nějakou loď. A kdyby měl pocit, že to jde, určitě by přesunul Alexandrovy ostatky takhle, a my máme vcelku jistotu, že to neudělal.“

„Jaké měl jiné možnosti?“

„No, když uvážíme, že nemohl stěhovat katafalk tak, jak byl, mohl ho nechat rozsekat na zvládnutelné kusy a vzít je na jihozápad podél pobřeží přes Izrael na Sinaj; ale touhle cestou se téměř jistě dal sám s Alexandrovým tělem, a nedává moc smysl rozdělit se, když se chystáš jet stejnou cestou. Takže máme třetí možnost: že to poslal přímo na jih k Akabskému zálivu a pak lodí kolem Sinajského poloostrova na pobřeží Rudého moře.“

„Sinajský poloostrov,“ ušklíbl se Rick. „Myslíš za tyhlety útesy?“

„To jsou moc nebezpečné útesy,“ souhlasil Knox.

Rick se zasmál a pozvedl sklenici k přípitku. „Tak to teda najdeme,“ řekl.

Od té doby se o to všemožně snažili, i když bezúspěšně. Knox měl tedy přinejmenším jakýs takýs úspěch. Zpočátku Ricka zajímalo, jenom jestli najdou poklad. Čím víc ale hledali, tím víc se dověděl, tím víc se z něj stával archeolog. Původně pracoval jako potápěč pyrotechnik, téměř jako by patřil ke speciálním jednotkám. Při práci v Šarmu se mohl dál potápět, ale chyběl mu pocit, že to má nějaký cíl. Při jejich pátrání ho znovu získal, a to natolik, že se rozhodl vybudovat si novou kariéru v podmořské archeologii. Pilně studoval, půjčoval si Knoxovy knihy a další materiály, otravoval ho s otázkami…

Roland byl obutý. Knox vstal a pomohl mu zapnout kompenzátor, pak si všechno zkontroloval. Na můstku nad sebou zaslechl kroky a podíval se nahoru. V zorném poli se mu objevil Hasan, opíral se o zábradlí a koukal dolů.

„Vy se tu dobře bavíte,“ poznamenal.

„Jo, ano,“ nadšeně odpověděl Roland a ukázal mu vztyčené palce. „Bavíme se skvěle.“

„A nepospíchejte nazpátek.“ Kývl za sebe a zpoza něj se váhavě vynořila Fiona. Vzala si dlouhé bavlněné kalhoty a tenké bílé tričko, jako by ji trochu víc oblečení mohlo nějak chránit, ale přesto se třásla. Od vlhké podprsenky od bikinek jí prosvítalo tričko a bylo pod ním vidět bradavky ztuhlé strachem. Když Hasan zachytil Knoxův pohled, zašklebil se jako vlk a objal ji kolem ramen, skoro jako by Knoxe vyzýval, ať s tím něco udělá.

V Šarmu se povídalo, že Hasan podřízl svého bratrance za to, že se vyspal s nějakou ženou, kterou si Hasan vyhlédl. Říkalo se, že zmlátil nějakého amerického turistu do bezvědomí za to, že se bránil, když Hasan vyjel po jeho ženě.

Knox sklopil oči a rozhlédl se kolem sebe. Doufal, že by se mu mohlo podařit se o tu zodpovědnost s někým podělit. Max a Nesim, Hasanův šéf ochranky a bývalý výsadkář, každému kontrolovali potápěčskou výbavu. Z toho nic nekoukalo. Ingrid a Birgit, dvě Skandinávky, které sem Max přivedl, aby dělaly Rolandovi společnost, už byly oblečené a čekaly u žebříku na zádi. Knox se pokusil zachytit Ingridin pohled, ale věděla, o co mu jde, a tvrdošíjně odvracela oči. Podíval se nazpátek nahoru na můstek. Hasan se na něj stále šklebil, protože přesně věděl, co Knoxovi táhne hlavou. Alfa samec v nejlepším, který si užívá. Hasan pomalu přejel Fioně po těle, až k zadečku, chytil ho do ruky a stiskl. Vypracoval se od nuly, a když mu bylo třicet, stal se z něj nejmocnější speditér v Suezském průplavu. Když člověk není tvrdý, tohle se mu nepodaří. Teď se povídalo, že se nudí, přemýšlí, že by rozšířil své impérium na všechny strany, kam jen to půjde, včetně turistiky a skupuje pobřežní nemovitosti ve slevách, které přišly po nedávných útocích na turisty.

Roland byl konečně hotový. Knox mu pomohl dolů po žebříku do Rudého moře, pak si klekl, aby mu podal ploutve, které si měl nazout ve vodě. Bachratý Němec se obrátil jako vodní kolo, pak zase vyplul na hladinu, jako smyslů zbavený lapal po dechu a plácal do vody.

„Vydržte,“ přikázal mu Knox. „Za chvilku jsem u vás.“ Vybavil se, natáhl si a připnul kompenzátor a láhev, brýle si pověsil na krk, ploutve držel v ruce. Začal šplhat po žebříku a zrovna se chystal, že se pustí, když se naposledy ještě jednou podíval nahoru na můstek. Hasan na něj pořád upíral pohled a posměšně a znechuceně zavrtěl hlavou. Vedle něj si Fiona úzkostlivě založila paže na hrudi. Vlasy měla zacuchané, ramena zoufale shrbená. Najednou vypadala na svůj věk, nebo spíš ještě mladší; jako dítě, které potkalo v nějakém baru přátelského Egypťana a myslelo si, že dostalo něco jako dárek. Byla přesvědčená, že se jí ho podaří odrazit, že to skončí jenom jako pouhý flirt, ze kterého se vykroutí. Oči měla vytřeštěné, seděl jí v nich ztracený a bojácný výraz, ale přesto jako by stále doufala, jako by věřila, že všechno dobře dopadne, protože lidé jsou v podstatě hodní.

Na okamžik si Knox představil, že tam stojí jeho sestra Bee.

Naštvaně potřásl hlavou. Ta dívka se Bee vůbec nepodobala. Byla dospělá. Rozhodovala se sama. Příště si to už bude pamatovat. To bylo všechno. Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že je za ním volná hladina, vložil si do úst regulátor, pevně se do něj zakousl a prudce se pozpátku vrhl do teplých vod Rudého moře. Když vedl Rolanda k útesům, záměrně se neohlížel, zůstal čtyři metry hluboko, tak jak se má, aby se snadno dostali na hladinu, kdyby se něco dělo. Jejich pohyb sledovala pozorně hejna tropických ryb, ale nijak se neplašily. Skoro bylo těžké poznat, kdo je divák a kdo podívaná. Pyskoun vlnkovaný, obklopený hejnem cichlid a pyskounů, se vznešeně otočil a bez námahy odplul. Upozornil na to Rolanda s přehnanými potápěčskými gesty, protože začátečníci si vždycky užívají, když mají pocit, že už něco ovládají.

Doplavali ke korálovému útesu, který vypadal jako stěna z okru a purpum, jež se opile kácela dozadu do temnoty. Voda byla čistá a průzračná, viditelnost úžasná. Bezmyšlenkovitě se rozhlédl kolem a zahlédl tmavou palubu lodi a hrozivé pohyby vzdálených velkých ryb v hlubších, chladnějších vodách a pocítil ostré bodnutí, když si najednou vzpomněl na nejhorší den svého života, kdy navštívil sestru na jednotce intenzivní péče v Soluni, kam se dostala po autonehodě. Bylo to tam pochmurné, ozývaly se jen zvuky přístrojů na podporu života, pomalé hučení ventilátorů, tupé, zoufalé pípání monitorů, uctivý, pohřební šepot zaměstnanců a návštěvníků. Lékařka se snažila, seč mohla, aby ho na to připravila, ale byl příliš otupělý z návštěvy márnice, kde právě musel identifikovat rodiče, takže ho šokovalo, když viděl Bee s trubičkou na výživu v ústech, připojenou na všechny ostatní přístroje. Připadal si, jako by tam nepatřil, jako by se spíš díval na nějakou hru než na skutečné události. Hlavu měla nepřirozeně oteklou a pleť bledou a promodralou. Stále si vybavoval ten voskový nádech a nezvyklou ochablost. Nikdy předtím si nevšiml, že má kolem očí a v loketních jamkách pihy. Nevěděl, co má dělat, a tak se ohlédl po lékařce, která mu ukázala, že si má sednout vedle postele. Cítil se divně, když ji chytil za ruku; nikdy se mezi sebou moc nedotýkali. Stiskl její chladnou ruku a pocítil intenzivní a překvapivou bolest, něco jako rodičovství. Sevřel jí prsty, přitáhl si je ke rtům a vzpomněl si, jak si dělal před kamarády legraci, jaké je to prokletí, když má člověk mladší sestru, o kterou se musí starat.

Už ji nemá.

Poplácal Rolanda po paži a ukázal nahoru. Vypluli na hladinu společně. Loď byla asi šedesát metrů daleko. Na palubě nebylo po nikom ani vidu ani slechu. Knox znervózněl, když si uvědomil, co se chystá udělat, protože se pro to rozhodl zcela bezmyšlenkovitě. Vyplivl dýchací přístroj. „Zůstaňte tady,“ přikázal Rolandovi. Pak se silnými tempy vydal po křišťálové hladině k lodi.

III

Mohamed al Daháb si ochranitelsky přitiskl kufřík na prsa a nechal se vést od sekretářky nahoru do soukromé kanceláře Ibrahíma Bejumiho, šéfa Nejvyšší rady pro památky v Alexandrii, zkráceně SCA. Zaklepala na dveře, pak je otevřela a ukázala mu, že má jít dovnitř. Za borovicovým stolem seděl elegantní a téměř zženštile vyhlížející muž. Vzhlédl od své práce.

„Ano, Maho?“ zeptal se.

„Tohle je Mohamed al Daháb, pane. Stavitel. Říká, že něco našel na staveništi.“

„Co něco?“

„Možná by vám to měl říct sám,“ navrhla.

„Výborně,“ povzdechl si Ibrahím. Ukázal Mohamedovi, aby si sedl u rohového stolku. Mohamed se rozhlédl kolem sebe, sklesle hodnotil stavitelským okem vyboulené stěny obložené dřevem, popraskaný vysoký strop s chybějícími kusy omítky a proplesnivělé kresby alexandrijských památek. Jestliže tohle je kancelář špičkového alexandrijského archeologa, tak v památkách tedy rozhodně není tolik peněz, jak doufal.

Ibrahím pochopil, proč se tak tváří. „Já vím,“ postěžoval si. „Ale co můžu dělat? Co je důležitější, vykopávky, nebo moje pohodlí?“ Mohamed pokrčil rameny a Ibrahím se posadil vedle něj. Přinejmenším ten vypadal blahobytně, měl na sobě drahý oblek a zlaté hodinky. Založil si ruce na břiše a zeptal se: „Vy jste tedy něco našel?“

„Ano.“

„A chcete mi o tom povědět?“

Mohamed polkl. Byl to velký muž, nenechal se snadno zastrašit fyzickým nebezpečím, ale vzdělaní lidé ho lekali. Ovšem Ibrahím vypadal, že je laskavý. Vypadal jako člověk, kterému se dá věřit. Mohamed položil kufřík na stůl, otevřel ho, vytáhl zarámovanou fotografii Lejly a ukázal ji Ibrahímovi. To, že se jejího obrazu dotkl a viděl jej, to mu navrátilo odvahu. „Tohle je moje dcera,“ pronesl. „Jmenuje se Lejla.“

Ibrahím se na Mohameda tázavě zadíval. „Alláh vám skutečně požehnal.“

„Děkuji, ano. Lejla je naneštěstí nemocná.“

„Aha,“ řekl Ibrahím a zaklonil se. „To je mi líto.“

„Říká se tomu Burkittův lymfom. Objevilo se jí to v žaludku, nejdřív jako kulička vína a pak to narostlo až do velikosti manga. Vyřízli jí to. Prošla si chemoterapií. Mysleli jsme, že vyhrála.“

Ibrahím si zamnul krk. „Maha říkala, že jste něco našel…“

„Její lékaři jsou dobří lidé,“ pokračoval Mohamed. „Ale jsou přepracovaní, nemají potřebné vybavení. Nemají peníze. Čekají na…“

„Promiňte, ale Maha říkala, že jste našel…“

„Čekají, až její nemoc postoupí tak daleko, že už nebudou moct dělat vůbec nic.“ Mohamed se předklonil a prohlásil tiše, ale rozzlobeně: „Ta chvíle ještě nenastala. Moje dcera ještě má jednu naději.“

Ibrahím se po chvíli váhavě zeptal: „A to je?“

„Transplantace kostní dřeně.“

Ibrahím se zatvářil polekaně. „Ale copak to není hrozně drahé?“

Mohamed nad tím mávl rukou. „Náš Institut pro výzkum medicíny má program veřejně financovaných transplantací, ale nezačnou o nějakém pacientovi uvažovat, dokud nenajdou vhodného dárce. Jenže neudělají testy na vhodné dárce, pokud pacienta nemají zapsaného v tom programu.“

„Takže proto rozhodně není možné…“

„Takhle si vybírají, a přitom vůbec vybírat nemusejí. Pokud ale nebudu moct zaplatit ty testy, moje dcera zemře.“

Ibrahím chabě namítl: „Nemůžete čekat, že naše SCA bude…“

„Ty testy nejsou drahé,“ řekl Mohamed naléhavě. „Jde jen o to, že naděje na shodu je malá. Moje žena a já, naše nejbližší rodina, naši přátelé, my všichni jsme si ty testy už nechali udělat, ale nikdo se nenašel. Mohu přesvědčit ostatní, vzdálenější bratrance a sestřenice, přátele přátel, ale jenom pokud to zorganizuju a zaplatím. Zkoušel jsem si na to půjčit už všude, ale tahle nemoc mě už tak dostala do takových dluhů, že…“ cítil, jak se mu do očí tlačí slzy, odmlčel se a sklonil hlavu, aby to Ibrahím neviděl.

Chvíli bylo ticho. Pak Ibrahím zamumlal: „Maha říkala, že jste našel něco na staveništi.“

„Ano.“

„Mám to chápat tak, že chcete peníze na ty testy výměnou za to, že mi o tom povíte?“

„Ano.“

„Uvědomujete si, že máte zákonnou povinnost mě informovat tak jako tak.“

„Ano.“

„Takže byste mohl jít do vězení, kdybyste to neudělal.“

Mohamed zvedl obličej a s naprostým klidem se podíval Ibrahímovi do očí. „Ano.“

Ibrahím přikývl a mávl rukou po své ošuntělé kanceláři. „A chápete, že vám nemůžu nic slíbit?“

„Ano.“

„Výborně. Tak co kdybyste mi řekl, co jste našel?“

TŘI

I

Knox doplaval k potápěčské lodi rychle. Sundal si ploutve, hodil je na palubu a vylezl nahoru. Nikde neviděl ani známky po Fioně nebo Hasanovi. Když tam teď nakonec byl, nebyl si jistý, co má udělat. Připadal si nápadně a dost pošetile. Odepnul si kompenzátor a kyslíkovou bombu a potichu se vydal ke kajutám, věci si přitom nesl s sebou. Zkoušel jedny dveře po druhých a nahlížel dovnitř. Nakonec došel k jedněm, které byly zamčené. Zalomcoval jimi. Uvnitř se ozval zdušený výkřik a pak ticho.

Někteří lidé si užívají násilí a vyhledávají ho. Ne Knox. Náhle jako by viděl sebe sama, jak tam stojí, a to ho hrozně znervóznilo. Otočil se a šel pryč, ale pak se za ním otevřely dveře.

„Ano?“ zeptal se Hasan.

„Promiňte,“ řekl Knox, aniž by se ohlédl. „Udělal jsem chybu.“

„Vraťte se!“ přikázal Hasan vztekle. „Ano, vy. Ten Maxův člověk. Mluvím s váma. Pojďte sem, hned.“

Knox se váhavě otočil, zamířil zpátky k Hasanovi a oči měl pokorně sklopené. Hasan se ani nenamáhal mu zakrýt výhled, takže Knox zahlédl, jak na posteli leží Fiona, předloktími si zakrývá nahá prsa, bavlněné kalhoty má napůl stažené přes stisknutá a zvednutá kolena. Nad pravým okem měla ránu; horní ret jí krvácel. Na podlaze leželo roztržené bílé tričko.

„No?“ zeptal se Hasan. „Co jste chtěl?“

Knox se rychle podíval po Fioně. Zavrtěla na něj hlavou, aby mu naznačila, že je všechno v pořádku, že to zvládne, neměl by se do toho míchat. Tohle drobné gesto v Knoxovi spustilo něco naprosto nečekaného, něco jako zuřivost. Máchl vzduchovou lahví jako bouracím závažím, trefil se Hasanovi na solar plexus, a ten se zlomil v pase. Pak ho praštil ze strany do brady a Hasan se odpotácel dozadu. Jakmile Knox začal, nedokázal se ovládnout. Mlátil Hasana znovu a znovu, dokud neupadl na zem. Až teprve když ho Fiona odtáhla, vyčistilo se mu v hlavě.

Hasan byl v bezvědomí, obličej a hrudník měl od krve. Vypadal tak hrozně zmlácený, že si Knox klekl a ulevilo se mu, když mu na krku našel pulz.

„Rychle,“ řekla Fiona a zatahala ho za ruku. „Ostatní se vracejí.“

Společně vyběhli z kabiny. K lodi se blížili Max a Nesim. Když zahlédli Knoxe, vztekle zakřičeli. Knox vyběhl na můstek a vytrhal dráty z rádia a zapalování. Všechny klíče se nechávaly v plastovém kbelíku na zemi. Všechno to popadl. K lodi byl přivázaný člun. Pospíchal dolů po žebříku, vytáhl člun k nim, pomohl na palubu Fioně, následoval ji, rozvázal tažné lano, skočil na sedadlo řidiče a vsunul klíček do zapalování, právě když Max a Nesim doplavali k nim a začali šplhat na palubu. Knox s loďkou udělal kolečko a za řevu motoru odjel; vlna smetla Maxe, ale Nesim se držel dál, vytáhl se na palubu a vstal. Nesim byl tvrďák, byl rozzuřený, ale překážel mu potápěčský oblek a kyslíková láhev. Knox znovu zatočil lodí a přehodil ho přes palubu.

Pak srovnal člun a vyrazil přímo k Šarmu. Zavrtěl sám nad sebou hlavou. Teď to udělal. Sakra, on to vážně udělal. Potřeboval se dostat ke svému džípu, než Hasan nebo Nesim promluví. Kdyby ho chytli… Kristepane! Když si jen představil, co provedou, udělalo se mu zle. Potřeboval se dostat ze Šarmu, ze Sinaje, prostě vůbec pryč z Egypta. Potřeboval do večera vypadnout. Rozhlédl se kolem. Fiona seděla na lavičce vzadu, hlavu skloněnou, zuby jí cvakaly, modrý ručník měla pevně utažený kolem chvějících se ramen. Vůbec se nedokázal přimět, aby třeba jen nepomyslel na to, jak mu připomínala Bee. Dlaní udeřil do palubní desky, jak měl sám na sebe vztek. Jestli existuje jediná věc, kterou by měli lidi nesnášet, pak je to paměť. Člověk se snaží, jak to jde, aby si vybudoval nějaký život v takovém místě, jako je tohle, které nemá vůbec žádné spojitosti s minulostí; nejsou tam žádní přátelé, žádná rodina, nic, co by člověka zatěžovalo. Jenže ono to nestačí. Ať se vrtnete, kam chcete, berete si s sebou svou paměť, a ta vás dohoní ve zlomku vteřiny.

II

Ibrahím Bejumi vyprovodil Mohameda dolů na ulici, aby se s ním rozloučil, pak mu poděkoval a díval se, jak mizí za rohem. Samozřejmě že ho mohl sledovat, a najít tak to jeho staveniště, ale vyprávění toho velkého muže na něj zapůsobilo, ani ne tím, že vložil svou svobodu a kariéru do Ibrahímových rukou, a Ibrahím vždycky takovou důvěru rád oplácel. Krom toho mu nechal telefonní číslo, aby zavolal, až bude mít něco nového, takže by byl, kdyby to bylo zapotřebí, snadno k nalezení.

Když Ibrahím došel k Mažině stolu, začala se zvedat, ale usadil ji gestem dlaně a pak se šel podívat na velikou mapu Alexandrie, kterou měla připevněnou napínáčky na stěně za sebou. Pohled na ni ho jako vždy naplnil smutnou pýchou, protože na mapě bylo plno vyznačených pamětihodností jeho milovaného města, včetně Pompeiova sloupu, paláce Ras al Tin, Latinského hřbitova, římského divadla, pevnosti Kajt Bej. Mezi nimi byla některá hezká místa, která odhodlaně podporoval, ale v hloubi duše věděl, že žádné z nich nepatří mezi prvotřídní egyptské památky. Alexandrie se nemohla chlubit žádnými pyramidami, žádným Karnakem nebo Abú Simbelem, žádným Údolím králů. A přesto před dvěma tisíci let byly její budovy něco, před čím lidé žasli. Maják patřil mezi sedm divů světa. Musaion stál v čele celého světa ve vědění a kultuře. Serapidův chrám děsil věřící svou nádherou a kouzlem vznášejících se soch. Kleopatřin královský palác byl mimořádně romantický. Nejvíc ze všeho se ale Alexandrie pyšnila mauzoleem patriarchy města, samotného Alexandra Velikého. Kdyby přežil jen jeden jediný z těchto divů, Alexandrie by nyní jistě soupeřila o turisty s Luxorem nebo Gízou. Jenže se nedochovalo nic.

„Ten chlap,“ začal Ibrahím.

„Ano?“

„Našel nekropoli.“

Maha se rozhlédla. „Říkal kde?“

„Ve staré královské čtvrti,“ Ibrahím vystopoval přibližnou oblast prstem a pak poklepal na její střed. Bylo příznačné, že si člověk nemohl být jistý ani hrubými hranicemi starobylého města, natožpak ulicemi či budovami. Všechny padly za oběť právě umístění Alexandrie. Se Středozemním mořem na severu, jezerem Mariut na jihu a na západě a močálovitou deltou Nilu na východě tu už nebyl prostor, kam by se město mohlo rozšiřovat. Když bylo zapotřebí postavit nové budovy, staré strhli, aby jim uvolnily místo. Pevnost Kajt Bej postavili na zbořených základech majáku. A vápencové bloky ptolemaiovských paláců použili na římské chrámy, křesťanské kostely a islámské mešity, v nichž se zrcadlila různá údobí existence města.

Otočil se k Maze a ve tváři mu pohrával úsměv vypravěče příběhů. „Věděla jste, že opevnění našeho města navrhoval sám Alexandr?“

„Ano, pane,“ odpověděla pečlivě, ale oči nezvedla.

„Sypal mouku z pytlíku, takže se s ní začali krmit ptáci všech barev a velikostí. Některé lidi by takové znamení mohlo odradit. Ale Alexandra ne.“

„Ne, pane.“

„Věděl, že to znamená, že naše město dokáže zajistit pro lidi všech národností přístřeší a podporu. A měl pravdu. Ano. Měl pravdu.“

„Ano, pane.“

„Nudím vás.“

„Říkal jste, že chcete, aby tyhle dopisy odešly ještě dnes, pane.“

„To je pravda, Maho. To skutečně chci.“

Alexandr se nedožil toho, že by viděl město dobudované. To až teprve Ptolemaios a jeho potomci, kteří z něj těžili, když vládli Egyptu s postupně se zmenšující autoritou, dokud je neovládli Římané, a ty pak nahradili Arabové po dobytí v roce 641 po Kristu. Administrativní hlavní město se přesunulo na jih, nejdřív do Fustátu a posléze do Káhiry. Obchod s Evropou upadal; už nebylo potřeba mít přístav ve Středozemním moři. Delta Nilu se zanesla; sladkovodní kanály se přestaly používat. Úpadek Alexandrie pokračoval nevyhnutelně i poté, co město začali ovládat Turci, a když na přelomu devatenáctého století podnikl Napoleon invazi do Egypta, žilo zde necelých šest tisíc bdí. Město ale od té doby prokazovalo svou odolnost a dnes v něm žily čtyři miliony lidí, kteří se tam tak tísnili, že nebylo vůbec možné provádět žádné systematické vykopávky. Archeologové jako Ibrahím byli proto vydáni napospas developerům, kteří neustále strhávali staré budovy, aby na jejich místě stavěli nové. A pokaždé, když to udělali, objevil se záblesk naděje, že odhalí něco neobyčejného.

„Skutečně popsal jednu oblast velmi podrobně,“ řekl. „Předsíň s bronzovými dveřmi, které vedou do přední komory a hlavní komory. Co si o tom myslíte?“

„Hrobka?“ zkoušela to Maha. „Ptolemaiovská?“

Ibrahím přikývl. „Rané ptolemaiovské období. Velmi rané.“ Zhluboka se nadechl. „Ve skutečnosti mi to připadalo jako hrob nějakého makedonského krále.“

Maha vstala a obrátila se, prsty měla rozprostřené na stole. „Snad si nemyslíte…“ začala. „Ale já myslela, že Alexandra pohřbili v nějakém velkém mauzoleu.“

Ibrahím několik vteřin mlčel, vychutnával si, jak se Maha diví, a přemítal, jestli ji má zlehka zarazit nebo jestli má riskovat to, že se s ní bude dělit o divoké naděje. Rozhodl se, že ji zklame. „To byl, ano. Jmenovalo se to Séma; to je řecký ‚hrob‘, víte. Nebo možná Soma, to je řecký ‚tělo‘.“

„Ach,“ řekla Maha. „Takže to tedy není Alexandr?“

„Ne.“

„Kdo je to tedy?“

Ibrahím pokrčil rameny. „Budeme potřebovat udělat vykopávky, abychom to zjistili.“

„Jak? Myslela jsem, že jsme už utratili všechny peníze.“

A to byl právě ten problém. Ibrahím celkový rozpočet na tento rok už rozdělil. Vyžebral od Francouzů i Američanů, co se dalo. Došlo k tomu proto, že vykopávky jsou příležitostná činnost. Když se našlo v jednom finančním období příliš mnoho zajímavých míst, prostě je nedokázal zvládnout. Musel se rozhodovat losem. Právě v tomto okamžiku se všichni jeho terénní archeologové přímo či nepřímo zabývali projekty ve starém městě. Kopat na tomhle novém místě by vyžadovalo nové peníze, specialisty i lidi. Čekat do dalšího finančního roku s tím také nemohl. Schodiště se rozkládalo přesně uprostřed předpokládaného parkoviště v hotelu. Mohamed mohl zvládnout několik týdnů vykopávek, ale delší prodleva by mu zničila časový plán. To Ibrahíma skutečně trápilo. Při odhalování starobylé Alexandrie téměř zcela závisel na developerech a stavebních společnostech, kterým hlásil významné nálezy. Kdyby získal pověst, že se s ním špatně pracuje, prostě by mu přestali dávat vědět, bez ohledu na právní závazky. V mnoha směrech bylo tohle poslední místo problém, bez kterého by se klidně obešel. Byl to ale také raně makedonský hrob a docela možná velmi významný nález. Nemohl to nechat jen tak být. Prostě nemohl.

Věděl o jednom možném zdroji peněz. Vyschlo mu v ústech, jen na to pomyslel, ani ne snad proto, že by to znamenalo jít proti veškerým zvyklostem SCA. Přesto neviděl jinou možnost. Vykouzlil trochu slin, aby mohl promluvit, a donutil se k úsměvu. „Ten řecký obchodník, co nám pořád nabízí sponzorství,“ poznamenal.

Maha zvedla obočí. „Přece byste nemyslel Nikolase Dragoumise?“

„Ano,“ řekl. „To je on.“

„Ale já myslela, že jste říkal, že je…“ Zachytila jeho pohled a zmlkla.

„To ano,“ připustil, „ale máte snad lepší návrh?“

„Ne, pane.“

Když se Ibrahímovi poprvé ozval Nikolas Dragoumis, Ibrahím byl nadšený. Sponzoři jsou vždycky vítaní. Přesto bylo v jeho způsobech něco, co Ibrahíma přimělo, aby byl ostražitý. Když položil telefon, šel se rovnou podívat na internetové stránky Dragoumis Group se všemi odkazy na pobočky, které se zabývaly dopravou, pojištěním, stavbami, médii, importem a exportem, elektronikou, letectvím, majetkem, turistikou, bezpečností a dalšími věcmi. Našel sekci sponzorství, kde se vysvětlovalo, že Dragoumis Group podporuje pouze projekty, které pomáhají představovat historickou velikost Makedonie nebo napomáhají znovuustanovit nezávislost egejské Makedonie na zbytku Řecka. Ibrahím toho o řecké politice moc nevěděl, ale věděl dost na to, aby se nehodlal zaplétat s makedonskými separatisty.

Jinde na internetových stránkách našel sekci se skupinovou fotografií ředitelů. Nikolas Dragoumis byl vysoký, šlachovitý, hezký a dobře oblečený. Ibrahíma ale znervózněl muž, který stál vepředu uprostřed. Filip Dragoumis, zakladatel skupiny a hlavní ředitel. Vyhlížel děsivě, byl snědý, trochu zarostlý, nad levou lícní kostí měl velké, švestkově zbarvené mateřské znaménko a neuvěřitelně silný pohled, který byl patrný dokonce i z fotky. Byl to muž, kterému je radno se vyhnout. Ibrahím však neměl na vybranou. Srdce mu bušilo o něco rychleji a o něco hlasitěji, jako kdyby stál na samém okraji vysokého útesu.

„Dobrá. Mohla byste mi najít jeho telefonní číslo, prosím?“

III

Knox vyjel s člunem na pláž kousek od džípu a dobrodil se na břeh. Fiona se vzpamatovala a trvala na tom, že se vrátí do svého hotelu. Podle toho, jak se vyhýbala jeho pohledu, bylo téměř jasné, že jí došlo, že Hasan svůj vztek namíří na Knoxe, ne na ni; v největším bezpečí by proto byla co nejdál od něj. To nebylo koneckonců tak hloupé. Knox s džípem vztekle vycouval. Byl rád, že si nemusí dělat starosti ještě i o ni, ale stejně ho to namíchlo. Pas, hotovost i kartu měl v pásu na peníze. Laptop, oblečení, knihy a všechny výzkumné materiály ležely v hotelovém pokoji, kam se pro ně neodvažoval vracet.

Na hlavní silnici musel učinit první hlavní rozhodnutí. Na severovýchod k izraelským hranicím, nebo na západní pobřeží po dálnici na hlavní pevninu Egypta? Izrael znamenal bezpečí, ale silnice byla špatná, pomalá a zdržoval by se u vojenských kontrolních stanovišť. Takže tedy na západ. Přijel sem před devíti lety lodí do Port Saidu. Připadalo mu to jako vhodný způsob, jak také odjet. Jenže Port Said ležel u Suezského kapálu, a Suez patřil Hasanovi. Ne. Potřeboval se dostat ze Sinaje. Potřeboval mezinárodní letiště. Káhiru, Alexandrii, Luxor.

Po cestě si přitiskl k uchu mobil a varoval Ricka a další kamarády, aby si dávali pozor na Hasana. Pak ho úplně vypnul, kdyby se jej pokoušeli vystopovat podle signálu. Jel starým džípem, jak nejrychleji to šlo, a motor řval. Před ním v Suezském zálivu modře blikala ropná pole a vypadalo to jako nějaké vzdálené peklo. Odpovídalo to jeho náladě. Jel necelou hodinu, když před sebou zahlédl vojenské kontrolní stanoviště a šikanu z betonových bloků mezi dvěma dřevěnými chatkami. Zadusil náhlé nutkání otočit se a utéct. Takové kontrolní body byly na Sinaji rutinní záležitost; nebylo na nich nic zlověstného. Mávli mu, aby zajel na stranu. Jakmile sjel ze silnice, ucítil, jak se na nerovném povrchu auto zhouplo, pak vjel do měkkého písku. Dokráčel k němu voják, menší muž se širokými rameny, se zapadlýma, arogantníma očima; typ, který si užívá, když si může vychutnávat slabšího, dokud se jeho oběť nezlomí a nenapadne ho. Pak ho zmlátí do bezvědomí a bude nevinně namítat, že si začal ten druhý. Natáhl ruku po Knoxově pasu a odnesl si ho s sebou. Byl malý provoz; ostatní vojáci se bavili kolem rádia, automatické pušky měli nonšalantně hozené přes rameno. Knox držel hlavu dole. Vždycky tam byl jeden, který se chtěl předvést s angličtinou.

Po okraji staženého okénka lezl dlouhý zelený hmyz. Housenka. Ne, stonožka. Strčil jí prst do cesty. Bez váhání mu na něj vylezla, nožičkama ho lechtala na kůži. Zvedl si ji k očím, aby si ji prohlédl, a ona přitom dál lezla, protože si neuvědomovala, že ji právě unesl, ani to, že je v nebezpečí. Sledoval ji, jak se plazí nahoru na zápěstí a kolem něj s pocitem spřízněného osudu. Stonožky byly u starých Egypťanů velmi oblíbené. Byly blízce spojeny se smrtí, ale vítaným způsobem, protože se krmí spoustou mikroskopických zástupců hmyzu, který sám žije z mrtvol, a tak je Egypťané vnímali jako ochránce lidského těla, kteří zabraňují rozkladu, a proto byly zosobněním samotného Osirise. Zlehka poklepal rukou zvenku na dveře džípu, dokud stonožka nespadla a neskutálela se na zem. Pak se vyklonil z okénka a sledoval, jak se plazí pryč, dokud mu nezmizela ve tmě z dohledu.

Uvnitř kabiny voják četl údaje z jeho pasu do telefonu. Zavěsil, posadil se na okraj psacího stolu a čekal, až mu zavolají zpátky. Minuty ubíhaly. Knox se rozhlédl. Nikoho jiného tam nedrželi, všechno se odbývalo jako běžná kontrola a pak mávnutí. Telefon v kabině konečně zazvonil. Knox úzkostlivě sledoval, jak se voják natáhl, aby ho zvedl.

ČTYŘI

I

Kostel u Soluně, Severní Řecko

„Skopec ten, kteréhož jsi viděl, an měl dva rohy, jsou králové Médský a Perský,“ prozpěvoval starý kněz, který předčítal z otevřené bible na pulpitu. „Kozel pak ten chlupatý jest král Řecký, a roh ten veliký, kterýž jest mezi očima jeho, jest král první.“ Odmlčel se a rozhlédl se po zaplněném kostele. „Každý odborník na bibli vám řekne totéž,“ řekl a trochu se naklonil dopředu, ztišil hlas, svěřoval se obecenstvu. „Beran, o kterém Daniel mluví, představuje perského krále Daria. Král Řecka představuje Alexandra Velikého. Tyto verše mluví o Alexandrově porážce Peršanů. A víte, kdy je Daniel napsal? Šest set let před narozením Krista, dvě stě padesát let předtím, než se Alexandr skutečně narodil. Dvě stě padesát let! Dovedete si vůbec představit, co se bude dít ve světě za dvě stě padesát let ode dneška? Ale Daniel ano.“

Nikolas Dragoumis poslouchal a přikývl. Znal knězův text slovo od slova. Z větší části ho napsal sám a pak pracovali společně na zkouškách, dokud nebylo každé slovo dokonalé. Ale s něčím takovýmhle si nikdy člověk nemůže být jistý, dokud se to nepředloží lidem. Tohle byl jejich první večer a prozatím to vypadalo dobře. Klíčem byla ta správná atmosféra. Proto si vybrali tenhle starý kostel, i když nešlo o oficiální bohoslužbu. Měsíc svítil dovnitř barevnými okny. Mezi trámy zahoukal nějaký pták. Tlusté dveře vytěsnily venkovní svět. Kadidlo plnilo vzduch a nosy, překrývalo zápach čestného potu. Jediné osvětlení pocházelo z řad silných svící a bylo právě tak jasné, aby shromáždění dokázali zkontrolovat ve vlastních biblích, že tyto verše skutečně pocházejí z 8. kapitoly Knihy Danielovy, jak je ujistil kněz, ale zároveň tam byla taková tma, že přetrval pocit tajemna. Lidé v téhle části světa věděli, že věci bývají podivnější a složitější, než jak se je snaží předkládat moderní věda, a stejně jako Nikolas chápali i mystéria.

Nikolas se rozhlédl po okolních lavicích. Tihle ztrhaní lidé. Lidé se sevřenými životy, kteří předčasně zestárli, začali tvrdě dřít ve čtrnácti letech, rodiči se stali v šestnácti, prarodiči v pětatřiceti. Jen málo z nich se dožilo více než padesátky, neoholené tváře, přepadlé ze stresu, zakyslé zklamáním, kůže zhrublá a tmavá z toho, jak byli stále na slunci, ruce s mozoly od nekonečného boje s hladem. A také vzteklé, kypící zlostí nad chudobou a nad hrůznými daněmi, které museli platit z toho mála, co vydělali. Vztek byl dobrý. S ním byli přístupní bojovným myšlenkám.

Kněz se trochu narovnal, uvolnil ramena a četl dál: „Že pak zlámán jest, a povstali čtyři místo něho, čtvero království z svého národu povstane, ale ne s takovou silou.“ Zahleděl se mezi své ovečky modrýma očima, v nichž se mísil výraz šílenství s věštbou. Nikolas si vybral dobře. „‚Že pak zlámán jest,‘“ opakoval. „Ta věta odkazuje na Alexandrovu smrt. ‚Čtvero království z svého národu povstane.‘ To hovoří o rozpadu makedonského impéria. Jak všichni víte, rozpadlo se na čtyři části a mělo čtyři vládce: Ptolemaia, Antigona, Kassandra a Seleuka. Nezapomínejte, že to sepsal Daniel téměř tři sta let předtím.“

Jenže neklid a vztek nestačí, přemýšlel Nikolas. Kde je chudoba, tam je vždycky neklid a vztek; ale nedojde pokaždé k revoluci. Neklid a vztek panovaly v Makedonii dvě tisíciletí, když tamější lidi utlačovali nejdřív Římané, pak Byzantinci a Ottomani. Pokaždé, když se vymanili z jednoho podmčí, upadli do dalšího. Před sto lety měli přinejmenším jasné vyhlídky. Ilindenské povstání z roku 1903 bylo brutálně potlačeno, ale pak v roce 1912 bojovalo sto tisíc Makedonců bok po boku s Řeky, Bulhary a Srby, až nakonec vyhnali Turky. Po právu by to mělo být datum zrození nezávislé Makedonie. Jenže byli zrazeni. Jejich dřívější spojenci se od nich odvrátili, takzvané Velké mocnosti hanebně kolaborovaly a na základě nechutné Bukurešťské smlouvy byla Makedonie rozdělena na tři části. Egejská Makedonie připadla Řecku, srbská Makedonie Srbsku a Pirinská Makedonie Bulharsku.

„Z těch pak jednoho vyšel roh jeden maličký, a zrostl velmi ku poledni a východu, a k zemi Judské. Ten malý roh je Demétrios,“ pokračoval kněz. „Pro ty z vás, kdo si možná nepamatují, Demétrios byl synem Antigona a sám se prohlásil králem Makedonie, i když nepocházel k Alexandrovy krve.“

Bukurešťská smlouva! Jenom ten název dokázal sevřít a mučit Nikolasovi srdce. Hranice, které smlouva vytyčila, zůstaly prakticky nezměněné sto let! A ti nenávidění Řekové, Srbové a Bulhaři udělali všechno, co mohli, jen aby vymazali makedonskou historii, jazyk i kulturu. Zamezili svobodnému projevu, zavřeli každého, kdo dal najevo sebemenší odpor. Rozdělili zemi makedonských zemědělců a usadili na ní cizince. Vyhladili vesnice, organizovali masové vraždy a znásilňování, udělali si z Makedonců otroky, které nechávali udřít se k smrti. Prováděli etnické čistky ve velkém měřítku, bez nejmenších protestů ze strany zbytku světa. Jenže to nezafungovalo. O to šlo. Duch makedonského národovectví stále plápolal. Jejich jazyk přežíval, stejně jako kultura a církev, a to v malých místech po celé starobylé oblasti. To vše žilo dál v těchto jednoduchých, ale pyšných lidech, v obrovských obětech, které už přinesli a budou brzy přinášet znovu pro větší dobro. Pak bude jeho milovaná země konečně svobodná.

„A zpjal se až k vojsku nebeskému, a svrhl na zemi některé z vojska toho i z hvězd, a pošlapal je. Anobrž až k vojska toho knížeti zpjal se, nebo od něho zastavena byla ustavičná oběť, a zavržen příbytek svatyně Boží. Nebo od něho zastavena byla ustavičná oběť,“ opakoval kněz. „Mluví se o tomhle místě. To je Makedonie. Země, kde jste se narodili. Víte, to Demétrios rozpoutal chaos, který od té doby ovládá Makedonii. Demétrios. V roce 292 před Kristem. To datum si zapamatujte. Zapamatujte si ho pořádně: 292 před Kristem.“

Nikolasovi začal v kapse bzučet mobil. Tohle číslo mělo jen málo lidí a své asistentce Kateřině dal přísný příkaz, aby mu dnes večer nepřepojovala žádné hovory, jedině ty nejnaléhavější. Vstal a šel k zadním dveřím.

„Ano?“ zeptal se.

„Chce s vámi mluvit Ibrahím Bejumi, pane,“ řekla Kateřina. „Ibrahím kdo?“

„Ten archeolog z Alexandrie. Neotravovala bych vás, ale říká, že to je naléhavé. Něco našli. Potřebují se okamžitě rozhodnout.“

„Výborně. Přepojte mi ho.“

„Ano, pane.“

Linka se přepojila. Ozval se jiný hlas. „Pane Dragoumisi. Tady je Ibrahím Bejumi. Z Nejvyšší rady v…“

„Vím, kdo jste. Co chcete?“

„Byl jste velmi šlechetný, že jste nabídl sponzorství v jisté…“

„Něco jste našli?“

„Nekropoli. Hrob. Makedonskou hrobku.“ Zhluboka se nadechl. „Z popisu, který mám, to vypadá přesně jako královské hrobky v Aigai.“

Nikolas sevřel pevně telefon a otočil se zády ke kostelu. „Vy jste našli makedonskou královskou hrobku?“

„Ne,“ řekl Ibrahím spěšně. „Jediné, co zatím mám, je popis od stavitele. Nebudu vědět, co to skutečně je, dokud to sám neprozkoumám.“

„A kdy to uděláte?“

„Hned zítra. Za předpokladu, že přinejmenším zařídím financování.“ V pozadí kněz stále mluvil. „Tedy slyšel jsem jednoho svatého mluvícího,“ zazpíval a doloval z biblického textu každou znělou slabiku, „a řekl ten svatý tomu, kterýž tajné věci v počtu maje, mluví: Dokudž toto vidění o oběti ustavičné, a převrácenost na zpuštěnípřivodíci trvati bude, a svaté služby vydávány budou i vojsko v pošlapání? Jak dlouho budou Makedonie a Makedonci ušlapáváni? Jak dlouho máme platit za Demétriův hřích? Pamatujte si, tohle bylo napsáno tři sta let před Demétriovým hříchem, ke kterému došlo v roce 292 před Kristem!“

Nikolas si přitiskl ruku na ucho, aby se mohl lépe soustředit. „Potřebujete finance ještě před průzkumem?“ zeptal se sardonicky.

„Máme tu zvláštní situaci,“ vysvětloval Ibrahím. „Muž, který nález ohlásil, má těžce nemocnou dceru. Chce peníze, než se o tom vůbec začne bavit.“

„Aha.“ Nevyhnutelný bakšiš. „Kolik? Za všechno.“

„V penězích?“

Nikolas zoufale sevřel prsty u nohou. Tihle lidé! „Ano,“ řekl s přehnanou trpělivostí. „V penězích.“

„To záleží na tom, jak velké místo to bude, kolik času máme, jaké artefakty…“

„V amerických dolarech. Tisíce, desetitisíce, statisíce?“

„Ach. Normálně to stojí šest až sedm tisíc amerických dolarů za týden, když jde o takovýhle naléhavý průzkum a vykopávky.“

„Kolik týdnů?“

„To by záleželo na…“

„Jeden? Pět? Deset?“

„Dva. Tři, když budeme mít štěstí.“

„Dobře. Znáte Elenu Koloktronisovou?“

„Tu archeoložku? Párkrát jsem se s ní setkal. Proč?“

„Je na vykopávkách v deltě. Kateřina vám dá svoje kontaktní číslo. Zítra ji pozvěte. Jestli ten váš hrob schválí, Dragoumis Group vám poskytne dvacet tisíc dolarů. Věřím, že to pokryje veškeré vaše náklady na vykopávky i všechny další nemocné děti, které se objeví.“

„Děkuji vám,“ řekl Ibrahím. „To je nanejvýš šlechetné.“

„Promluvte si s Kateřinou. Ona vám vysvětlí naše podmínky.“

„Podmínky?“

„Snad si nemyslíte, že budeme poskytovat peníze v takovémhle rozsahu bez podmínek?“

„Ale…“

„Jak jsem říkal, promluvte si s Kateřinou.“ A zamáčkl telefon.

„I řekl mi: Až do dvou tisíc a tří set večerů a jiter, a přijdou k obnovení svému svaté služby. Dva tisíce a tři sta dní!“ vykřikl kněz exaltovaně. „Dva tisíce a tři sta dní! To ale není původní text. V původním textu se mluví o ‚večerech a jitrech obětí‘. Tyto oběti se konaly jednou za každý rok. Dva tisíce a tři stovky dní proto neznamená dva tisíce tři sta dní. Ne. Znamená to dva tisíce tři sta let. A kdo mi může říct, jaký rok je dva tisíce tři sta dní od Demétriova hříchu? Nikdo? Tak vám to povím sám. Je to rok našeho pána, 2008. Je to teď. Je to dnes. Dnes se naše svatyně konečně má očistit. Říká se to tak v bibli a bible nikdy nelže. A pamatujte si, tohle všechno přesně předpověděl Daniel, šest set let před narozením Krista.“ Mával prstem, jako by je chtěl vybízet a zároveň varovat. „Je to napsáno, lidé. Je to napsáno. Tohle je naše doba. Tohle je vaše doba. Vy jste ta vyvolená generace, vyvolená od Boha splnit jeho příkaz. Který z vás by se opovážil odmítnout Jeho volání?“

Nikolas sledoval s uspokojením, jak se lidé obraceli, aby se na sebe navzájem podívali, a ohromeně mumlali. Tohle byl skutečně jejich čas, přemítal, a nebyla to náhoda. Jeho otec na tom pracoval čtyřicet let, on sám patnáct. Měli operativce v každé osadě, městě i vesnici. V horách čekaly obrovské úkryty zbraní, jídla a pití. Veteráni jugoslávských válek je školili, jaký mají mít arzenál i jak vést gerilovou válku. Měli spící agenty v místní a národní vládě, špiony v ozbrojených silách, přátele v mezinárodní komunitě a mezi makedonskou diasporou.

Propagandistická válka byla také v plném rozmachu. Programy v Dragoumis TV a v rádiu byly plné pořadů, které měly podněcovat makedonskou horlivost, jejich noviny byly plné příběhů o makedonském hrdinství a obětech vedle příběhů o nezřízeném životním stylu a bezmyšlenkovité krutosti jejich athénských pánů. Fungovalo to. Po severním Řecku narůstal vztek a nenávist, dokonce i mezi těmi, kdo zatím jen málo sympatizovali se separatistickými tendencemi. Objevovaly se občanské nepokoje, drancování a stále častější případy etnických srážek. Všechno to pověstné chvění před nadcházejícím zemětřesením. Tam však ještě nebyli. Přestože po tom Nikolas téměř bolestně toužil, tak daleko se zatím nedostali. Revoluce potřebovala lidi tak připravené, aby chtěli oběti. Kdyby se vytáhly zbraně nyní, chvíli by to vypadalo slibně, ale pak by všechno vyprchalo. Přišla by reakce. Do ulic by vyšla armáda, objevily by se výhrůžky rodinám a probíhala by nejrůznější vyšetřování v soukromých podnicích. Došlo by k projevům tyranie, k zatýkání, bití a šířila by se opačná propaganda. Jejich věc by se vrátila o mnoho let zpět, mohlo by dokonce dojít i k tomu, že by se vše nevratně poškodilo. Ne. Stále potřebovali ještě něco, než to bude moci začít. Něco nanejvýš speciálního. Nějaký symbol, za který by se makedonský lid bil na život a na smrt.

Bylo klidně možné, že mu ho pomůže opatřit právě ten nedávný telefonát z Egypta.

II

Egyptský voják stále ještě telefonoval. Zdálo se, že mluví opravdu hodně dlouho. Vyšel ven s tužkou a blokem papírů a skrčil se, aby si poznamenal registrační značku Knoxova džípu. Pak se vrátil zase dovnitř a přečetl ji někomu, kdo byl na druhé straně telefonní linky.

Klíčky od džípu byly v zapalování. Na jeden bláznivý okamžik Knox uvažoval o tom, že by ujel. Kdyby ho Hasan chytil, stejně skončí. Ale přestože egyptští vojáci vypadah vesele a dostatečně uvolněně, kdyby se dal na útěk, okamžitě by bylo všechno jinak. Nebezpečí sebevražedných bombových atentátníků tu bylo prostě příliš velké, než aby chtěli něco riskovat. Takže by ho zastřelili, ještě než by se dostal padesát metrů daleko. Proto se přiměl, aby se uvolnil a vyrovnal se s tím, že nemá svůj osud ve svých rukou.

Voják pečlivě zavěsil, upravil se a vyrazil. Už si tak pyšně nevykračoval. Vypadal zamyšleně, dokonce trochu poplašeně. Mávl na své muže. Okamžitě se postavili do pozoru. Trochu se předklonil, aby mohl mluvit otevřeným okénkem v džípu, a ťukal si přitom hřbetem Knoxova pasu o klouby na levé ruce.

Řekl: „Slyšel jsem vyprávět povídačky o nějakém neuvěřitelném příběhu.“

Knoxovi se sevřel žaludek. „Jaké povídačky?“

„O incidentu, ve kterém hráli hlavní role Hasan al Asjuti a nějaká mladá cizinka.“

„O tom nic nevím,“ řekl Knox.

„To jsem rád,“ přikývl voják a zamžoural na silnici do Šarmu, jako by čekal, že se na ní každou chvíli objeví nějaké vozidlo. „Protože jestli jsou ty drby pravda, ta mladá cizinka, o kterou jde, má hodně mizernou budoucnost.“

Knox polkl. „Pokoušel se znásilnit jednu dívku,“ vyhrkl. „Co jsem měl dělat?“

„Obrátit se na úřady.“

„Byli jsme na moři, hergot.“

„Jsem si jistý, že budete mít příležitost, abyste to popsal ze svého pohledu.“

„Blbost,“ namítl Knox. „To budu do hodiny po smrti.“

Voják zrudl. „Na to jste měl myslet dřív, ne?“

„Měl jsem si krejt zadek, chcete říct? Jako to děláte vy teď?“

„Tohle není moje bitva,“ zamračil se voják.

Knox přikývl. „Lidé v mé zemi si myslí, že všichni Egypťani jsou srabi a zloději. Říkám jim, že se pletou. Říkám jim, že Egypťani jsou čestní a odvážní. Ale možná jsem se spletl.“

Ozvalo se naštvané mumlání. Jeden z vojáků se natáhl do otevřeného okénka. Velitel ho popadl za zápěstí. „Ne,“ zarazil ho.

„Ale on…“

„Ne.“

Voják se stáhl dozadu poněkud stydlivě a velitel dál zamyšleně hleděl na Knoxe. Očividně si nebyl tak docela jistý, co má dělat. Zpoza kopce za nimi vykoukly reflektory nějakého auta. „Prosím,“ žadonil Knox. „Jen mi dejte šanci.“

Velitel si také povšiml blížících se světel. Dopracoval se k rozhodnutí a pevně sevřel čelist. Hodil pas na sedadlo spolujezdce a pak ukázal svým mužům, aby ustoupili stranou. „Vypadněte z Egypta,“ poradil. „Už tu pro vás není bezpečno.“

Knox dlouze vydechl. „Dneska večer odjíždím.“

„Dobrá. Teď jeďte, než si to rozmyslím.“

Knox zařadil rychlost a vyjel. Jak se mu po těle rozlila vlna euforie z úniku, začaly se mu zběsile třást ruce. Držel se, dokud neodjel o kus dál, a pak si výskl a máchl rukou do vzduchu. Udělal pitomost, nedomyslel to, ale zdálo se, že se z toho dostal.

III

Nesim, šéf ochranky Hasana al Asjutiho, dorazil do Knoxova hotýlku pro batůžkáře v Šarmu. Tam zjistil, že za pultem pochrupuje recepční ve středních letech. Nesim práskl dveřmi a recepční se probudil s přidušeným výkřikem „Knox,“ řekl Nesim. „Hledám Daniela Knoxe.“

„Ten tu není,“ řekl recepční a ztěžka oddechoval.

„Vím, že tu není,“ pronesl Nesim ledově. „Chci vidět jeho pokoj.“

„Ale to je jeho pokoj!“ namítal recepční. „Nemůžu vám ho jen tak ukazovat.“

Nesim si sáhl do kapsy pro náprsní tašku a dal si záležet, aby při tom recepční zahlédl ramenní pouzdro. Vytáhl padesát egyptských liber a položil je na pult. „Takhle si o to říkám slušně,“ dodal.

Recepční si olízl rty. „Jenom tentokrát, počítám.“

Nesim následoval tlustého muže nahoru do patra a stále přemítal o tom, co se stalo na lodi, o tom, jak se cítil pokořený, když ho přemohl nějaký cizinec, který se umí akorát povalovat na pláži. Nejprve si myslel, že Knoxe půjde vypátrat snadno, ale ukazovalo se, že to tak jednoduché není. Měl zprávu od jednoho svého kontaktu v armádě, že se Knoxovi nějak podařilo oklamat vojáky na kontrolním stanovišti. Když se o tom doslechl, pocítil bodnutí silného hněvu a zklamání. Jak to mohlo být snadné! Raději ale z toho nic nedělal. Jenom šílenec by se v Egyptě pouštěl do armády; a Nesim rozhodně žádný šílenec nebyl.

Recepční odemkl a otevřel Knoxovy dveře, nervózně se přitom rozhlížel, jestli další hosté nevidí, co se děje. Nesim vešel dovnitř. Měl jednu noc, aby Knoxe chytil, a to jedině díky tomu, že Hasan byl na morfiu, aby zvládl bolesti. Když se ráno probudí, bude chtít vědět, jak Nesim pokročil.

Bude chtít Knoxe.

Nesim prstem prohrábl ošuntělé oblečení, které viselo v šatníku, prohledal postranní kapsy červeného batohu na jeho dně, skrčil se, aby si prohlédl knihy seřazené na zemi u zdí. Pár komiksů a thrillerů, ale většinou akademické práce o Egyptě a archeologii. Také tam byla cédéčka, nějaká hudba, další pro laptop. Vzal do ruky jakýsi svázaný dokument. Na přední straně bylo anglicky a arabsky napsáno:

Mallávijské vykopávky

Poznámky z první sezóny

Richard Mitchell a Daniel Knox

Prolistoval ho. Texty a fotografie vykopávek poblíž starověkého ptolemaiovského osídlení pár kilometrů od Mallávi ve středním Egyptě. Zamyšleně svazek vrátil zpátky. Proč by egyptolog pracoval jako potápěčský instruktor v Šarmu? Prohlédl si několik dalších dokumentů. Mapy a fotografie systému útesů, jak se mu podařilo zjistit. Vzal ze skříně batoh a zabalil do něj všechny Knoxovy papíry. Pak zabalil také Knoxův laptop a cédéčka i diskety, které se týkaly Knoxovy práce. V horní zásuvce stolu našel fotokopie jeho pasu a řidičáku, nejspíš pro případ, že by ztratil originály, a proužek barevných pasových fotografií, bezpochyby pro mraky dokumentů, které cizinci potřebují, když chtějí pracovat na Sinaji. Shrnul je na hromádku a zasunul do kapsy saka. Pak sebral batoh a laptop, že si je odnese s sebou. Recepční tiše zasténal.

„Ano?“ zeptal se Nesim. „Děje se něco?“

„Ne,“ odpověděl recepční.

„Dobrá. Dám vám radu. Být na vašem místě, vyklidil bych odtud zbytek jeho věcí. Silně pochybuju, že se váš přítel v nejbližší době vrátí.“

„Opravdu?“

„Ano.“ Nesim podal muži vizitku. „Ale zavolejte mi, kdyby se objevil.“

PĚT

I

Toho večera měli moskyti vražednou náladu. Gaille vrazila dva čoudící zelené smotky do kovových stojanů, pozapínala si bílou košili pevně až ke krku a na zápěstích, zastrčila si dlouhé kalhoty do ponožek a pak si zbývající odhalenou kůži postříkala repelentem, až se leskla; přesto tyhle zatracené potvory stále nacházely způsoby, jak se na ní živit, a pak se tím chlubily zničujícím pískotem a utíkaly až pod vysoký hotelový strop, kam nedosáhla, ani když si vylezla na židli. Co se to děje? Už to tu bylo zase, ten příšerný pískot u ucha. Plácla se po krku, ale bylo to jenom gesto, spíš aby se sama potrestala za to, že se nechala tak snadno nalákat. Škoda už se stala. Hrana pravé ruky jí začala pulzovat a červenat. Ruka, kterou ovládala myš, byla snadný terč, když tu každý večer musela sepisovat ty zatracené poznámky z vykopávek. Na chvilku přestala a rychle se podívala k oknu. Jeden volný večer nikomu neublíží. Studené pivo a trocha povídání. Kdyby ji ale Elena chytla v baru…

Vtom se bez varování rozlétly dveře a Elena vkráčela dovnitř, jako by jí to tam patřilo. Neměla žádné ohledy na soukromí kohokoli dalšího, ale nebe chraň, kdyby se někdo opovážil zaklepat na její dveře a neposlal přitom čtrnáct dní předem kolkovanou žádost!

„Ano?“ zeptala se Gaille.

„Právě jsem s někým telefonovala,“ oznámila jí Elena. Otočně se na Gaille zadívala, jako by si připadala v nevýhodě a čekala, že toho Gaille využije. „S Ibrahímem Bejumim. Znáte ho? Je to šéf Nejvyšší rady v Alexandrii. Očividně našel nějakou nekropoli. Myslí si, že může být zčásti makedonská. Chce, abych to tam s ním prověřila. Také říkal, že dává dohromady tým na možné vykopávky, a ptal se, jestli bych mu mohla zajistit odbornou pomoc. Musela jsem mu připomenout, že mám v běhu vlastní vykopávky. Takže jsem se tedy zmínila, že jste volná.“

Gaille se zamračila. „On potřebuje pomoct s jazyky?“

„Jsou to naléhavé vykopávky,“ odfrkla si Elena. „Jde o to, aby se to tam co nejrychleji zaznamenalo, odstranilo, zpracovalo a uskladnilo. Překlady přijdou později.“

„Tak…“

„Potřebuje fotografa, Gaille.“

„Ach!“ Gaille se zatvářila zmateně. „Ale já nejsem fotografka.“

„Máte fotak, ne? Fotila jste pro nás, ne? Copak mi chcete říct, že ty fotky byly k ničemu?“

„Jenom jsem je dělala, protože jste mi o to řekla…“

„Takže je to tedy moje chyba?“

Gaille se smutně zeptala: „A co Maria?“

„A kdo nám zůstane? Tvrdíte snad, že jste stejně dobrá fotografka jako ona?“

„Ovšemže ne.“ Gaille si s sebou vzala fotoaparát z jediného důvodu: chtěla si vyfotit jeden hrozně vybledlý starověký ostrakon, aby mohla použít software na zjasnění nápisu. „Jenom jsem říkala, že nejsem…“

„A Maria nemluví arabsky ani anglicky,“ zdůraznila Elena. „Pro Ibrahíma by byla k ničemu a byla by tam úplně sama. To snad chcete?“

„Ne. Jenom říkám, že…“

„Vy jenom říkáte, že!“ dělala si z ní Elena zlomyslnou legraci a napodobila její hlas.

„Jde o to, co se nedávno stalo?“ zeptala se Gaille. „Už jsem vám řekla, že jsem tam dole nic neviděla.“

Elena zavrtěla hlavou. „Tohle s tím nemá nic společného. Je to velmi jednoduché. Šéf Nejvyšší rady v Alexandrii požádal o vaši pomoc. Opravdu chcete, abych mu musela říct, že jste to odmítla?“

„Ne,“ odpověděla zoufale Gaille. „Samozřejmě že ne.“

Elena přikývla. „Prvotní průzkum tam provedeme hned zítra ráno. Postarejte se, abyste měla zabaleno a mohla odjet v sedm.“ Rozhlédla se po Gaillině zaneřáděném hotelovém pokoji, s výrazem přehnané nevíry zavrtěla hlavou a pak za sebou při odchodu práskla dveřmi.

II

Pro Knoxe bylo bolestné, když opouštěl džíp na parkovišti pro dlouhodobé stání. Byl to jeho neustálý společník od chvíle, co přijel do Egypta. Osm set tisíc kilometrů na tachometru a další ještě zbývaly pod kapotou. Člověk si auto zamiluje, když mu takhle výborně slouží. Nechal klíčky a lístek na parkování pod sedadlem. Zavolá jednomu ze svých káhirských kamarádů, jestli ho náhodou nebude chtít.

Letiště bylo přecpané. Všechno se tam přestavovalo, takže provoz museli vtěsnat do polovičního prostoru. Knox si stáhl baseballovou čapku přes oči, i když bylo nepravděpodobné, že by tam Hasanovi lidé byli už napřed. Měl na výběr z několika letů. Spousta letadel přilétala do Egypta pozdě v noci a otočila se, aby doletěla na svá domácí letiště kolem rozbřesku. Procházel se kolem řady odbavovacích přepážek. Londýn? Ani omylem. Když má člověk podělaný život, ani v nejmenším netouží po tom, aby mu to v jednom kuse připomínaly úspěchy starých kamarádů. Athény také nepřipadaly v úvahu. Když po té rodinné tragédii dočista zešílel, Řecko pro něj bylo mimo diskusi. Stuttgart? Paříž? Amsterdam? Pomyšlení na ta města ho hrozně deprimovalo.

Nějaká tmavovlasá žena ve frontě na Řím zachytila jeho pohled a ostýchavě se usmála. Připadalo mu to jako stejně dobrý důvod jako kterýkoli jiný. Došel k informačnímu okénku, aby zjistil, jestli mají ještě volné letenky. Muž ve frontě před ním se rozčiloval kvůli příplatkům za nadváhu, když si s sebou vezl počítač. Knox se vytratil. Jeďte domů, naléhal na něj velitel u vojenského stanoviště. Ale Egypt je jeho domov. Žije tu už deset let. Naučil se ho milovat přes všechno vedro, nepohodlí, chaos a křik. Miloval ze všeho nejvíc poušť, její spálené čisté linie, ten výjimečný dar osamocenosti, kaleidoskopické západy slunce a chladné mlhy v údolích mezi dunami v okamžicích před úsvitem. Miloval těžkou dřinu při vykopávkách, vzrušení z možného objevu, ten nádherný pocit, který máte, když každé ráno vylézáte z postele. I přesto, že už asi nikdy nebude moct pracovat na vykopávkách.

Muž před ním konečně zaplatil. Knox postoupil kupředu celý rozechvělý. Jestli má mít potíže, zjistí to právě teď. Pozemní letuška se na něj matně usmála. Zeptal se na volná místa; ujistila ho, že jich mají spoustu. Knox jí podal pas a kreditní kartu. Naťukala něco na klávesnici a vzhlédla: „Mi scusi un moment o.“ Vzala jeho pas a kartu a zmizela ve dveřích vzadu v kabince. Naklonil se kupředu, aby se podíval, co se píše na její obrazovce. Neviděl nic, co by ho mělo vyplašit. Rozhlédl se kolem po hale. Všechno vypadalo normálně.

Letuška se vrátila. Vyhýbala se jeho pohledu. Držela jeho pas a kartu v ruce, o kousíček dál, než aby na ně dosáhl. Znovu se rychle rozhlédl. Z obou stran vstoupily do haly téměř ve stejnou chvíli skupinky lidí z ochranky. Knox se vrhl kupředu, vytrhl pas šokované letušce, pak se otočil, přikrčil hlavu a rychle mířil pryč, srdce mu přitom divoce bušilo. Nalevo vykřikl člen ochranky. Knox zavrhl opatrnost. Utíkal k východu. Dveře byly automatické, ale otevíraly se tak pomalu, že se musel otočit bokem, a stejně do nich narazil, protlačil se ven a přitom se otočil. Strážný venku sundal pušku z ramene tak rychle, že s ní udeřil o zem.

Knox prchal nalevo, pryč od jasných světel budovy letištního terminálu do tmy za ním. Přeskočil přes zábradlí, seběhl z prudkého náspu k mdle osvětlené zastávce letištního autobusu, vskočil doprostřed skupiny mladých cestovatelů, kteří tam posedávali na ruksacích, narazil do zdi podchodu a sedřel si přitom dlaň. Dva uniformovaní vrátní, kteří se dělili o cigaretu, se po něm udiveně ohlédli, když prolétl mezi nimi, a závan kouře z jejich černého tabáku se mu usadil v krku. Otočil se doleva, sprintoval, co to šlo, nevšímal si křiku a sirén. Nalevo od sebe měl stromy; skrčil se tedy pod nimi a utíkal dalších deset minut, až už dál nemohl a zastavil se, předklonil, rukama se opíral o kolena a lapal po dechu. Po silnicích se pomalu sunuly rozsvícené reflektory aut, paprsky svítilen prolétaly mezi stromy. Pot na jeho košili vychladl; otřásl se zimou a ucítil přitom vlastní zápach. Tohle bylo špatné. Tohle bylo vážně zatraceně děsné. Kdyby se k němu dostala policie, bylo by jedno, jestli může prokázat, že byl v právu. Hasan už by ho měl v hrsti. Promýšlel si možnosti. Vzdušné a námořní přístavy měly očividně pohotovost. Na hraničních přechodech budou mít jeho fotku. V Káhiře se dají sehnat padělky všech dokumentů, co na světě jsou, ale Hasan má pořádně dlouhé prsty. Brzy se dozví, že je Knox v Káhiře, a rozhlásí to. Ne. Potřeboval se dostat pryč co nejrychleji. Mohl si mávnout na taxíka nebo na autobus, ale řidiči by si ho pamatovali. Vlaky byly často plné vojáků a policistů. Radši riskovat a vrátit se pro džíp.

Z levé strany se ozvaly nějaké výkřiky a jeden výstřel. Knox zamrkal a přikrčil se. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že střílejí na stíny. Už se mu vrátil dech a zorientoval se. Skrčil se a prchal dál, dokud nedošel k drátěnému plotu kolem parkoviště pro dlouhodobé stání, který byl vysoký, ale nebyl na něm ostnatý drát. Vylezl na něj po betonovém sloupku, seskočil na druhé straně a odřel si přitom klouby na prstech. Běžel skrčený mezi světly a řadami zaparkovaných aut. Nikde nikdo. Odjíždějící cestující už byli v letištní budově; ti, co přiletěli, odjeli už dávno. Dojel k budce, podal peníze ospalému zřízenci. Závora se zvedla.

Když vyjel na hlavní, nalevo se zableskla modrá policejní světla. Místo toho zabočil doprava a zamířil ke Káhiře. Světla se zmenšila a nakonec se mu ztratila ze zrcátka. Policejní auta s rozsvícenými majáky kolem něj prosvištěla v protisměru po dálnici. Zjistil, že zadržel dech, a musel se donutit, aby zase začal dýchat.

Kam se teď má ksakru vrtnout? V Káhiře nemůže zůstat, ale zároveň se potřebuje vyhnout kontrolním stanovištím. To vylučovalo Sinaj, Západní poušť a jih. Tak tedy Alexandrie. Byla jen tři hodiny severně a ze všech egyptských měst ji měl Knox nejraději. Měl tam také přátele, takže se mohl vyhnout hotelům. Byl ale uprchlík; nemohl se vrhnout jen tak ke každému. Potřeboval někoho, kdo mu bude věřit, někoho se silnými nervy, kdo si čas od času užívá, že porušuje pravidla, jenom tak, aby ho to udržovalo při životě. Když se to podalo takhle, zbýval jen jeden člověk. Knox pocítil, jak se mu poprvé za dlouhou dobu zvedla nálada. Sešlápl plyn a vyrazil se na sever.

ŠEST

I

„Mais attends!“ zaječel Augustin Pascal na toho parchanta, co mu bušil na dveře. „J’arrive! J’arrive!“ Přelezl přes nahou dívku, která ležela tváří dolů na polštářích. S těmi dlouhými, vlnitými, hnědými vlasy vypadala jako Sophia. Zvedl vlasy, aby se o tom přesvědčil. Sakra! Sakra! Týden ho vzrušovala vidina toho, že ji dostane, a teď to promarnil, protože byl příliš opilý, než aby si to pamatoval.

Hrozná věc, když člověk stárne.

Bušení na dveře se ozvalo znovu a rezonovalo s demoliční četou, která se pilně činila uvnitř jeho hlavy. Podíval se na budík. Půl šesté! Do prdele, půl šesté! Tohle je k nevíře! „Mais attends!“ zařval znovu.

Na nočním stolku si nechával záchranné láhve s vodou a čistým kyslíkem. Střídavě upíjel a zhluboka dýchal z jedné a z druhé, dokud neměl pocit, že dokáže stát a neupadne. Okolo pasu si omotal potrhaný ručník, zapálil si cigaretu a vyrazil ke vchodovým dveřím. Tam stál Knox. „Co sakra chceš?“ vyjel na něj Augustin. „Víš krucinál, kolik je hodin?“

„Jsem v maléru,“ odpověděl Knox prostě. „Potřebuju pomoc.“

II

Ibrahím projížděl přes Alexandrii a připadalo mu, že má ohromnou náladu. Slunce sice teprve sotva vyšlo, ale byl příliš vzrušený, než aby dokázal zůstat v posteli. Měl v noci sen. Ne. To nebylo úplně přesné. Ležel napůl vzhůru a čekal, až mu zazvoní budík, když ho najednou zaplavil pocit skvělé a intenzivní pohody. Nedokázal se ubránit dojmu, že stojí na prahu něčeho fantastického.

Zastavil před Mohamedovou adresou. Bylo to ošklivé místo, vysoký činžák s počmáranými a vybledlými zdmi, přední dveře byly rozbité a napůl vyvrácené, ze zvonků vyhřezávaly dráty jako střeva. Mohamed už čekal ve vestibulu. Když uviděl Ibrahímův mercedes, rozzářily se mu oči a pyšně a pomalu vyrazil. Přitom se otočil jako herec nebo sportovec, který si užívá chvíle slávy na jevišti, a toužil po tom, aby ho do auta vidělo nastupovat co možná nejvíc přátel a sousedů.

„Dobré ráno,“ pozdravil ho Ibrahím.

„Takže cestujeme stylově,“ pochvaloval si Mohamed a postrčil si sedadlo co nejvíc dozadu, aby tam nacpal nohy, přesto se tam vešel jen tak tak.

„Ano.“

„Moje žena je z toho úplně vedle,“ vykládal velký muž. „Je přesvědčená, že jsme našli Alexandra.“ Po očku se koukl na Ibrahíma, aby odhadl, jak zareaguje.

„Já o tom bohužel musím pochybovat,“ řekl Ibrahím. „Alexandra pohřbili v obrovském mauzoleu.“

„A tohle snad není jeho součást?“

Ibrahím pokrčil rameny. „Je to velmi nepravděpodobné. Nebyl to jen Alexandr, víte. Byli tam také pohřbení Ptolemaiovci.“ Usmál se na Mohameda. „Chtěli, aby se na ně přenesla Alexandrova sláva. Ale moc to nefungovalo. Když podnikl římský císař Augustus pouť k Alexandrovu hrobu, kněží se ho zeptali, jestli chce vidět také ostatky Ptolemaiovců. Víte, co jim odpověděl?“

„Co?“

„Že se přišel podívat na krále, ne na mrtvoly.“

Mohamed se hlasitě zasmál. Alexandrijci si vždycky užívali, když sledovali, jak někdo srazí těm mocným hřebínek. Ibrahíma to tak potěšilo, že si dovolil další anekdotu. „Znáte Pompeiův sloup?“

„Ovšem. Vidím na něj ze svého staveniště.“

„Věděl jste, že nemá nic společného s Pompeiem? Ne. Vztyčili ho na počest císaře Diokleciána, když sem dovedl výpravu, aby rozprášil povstání. Byl tak naštvaný na Alexandrijce, že přísahal, že se jim bude mstít tak dlouho, dokud jeho kůň nebude stát po kolena v krvi. Hádejte, co se stalo.“

„Nic mě nenapadá.“

„Jeho kůň zakopl a odřel si kolena, takže je měl celá od krve. Dioklecián to pochopil jako znamení a město ušetřil. Jeho úředníci tu postavili sloup a sochu na památku této události. Ale víte, co udělali Alexandrijci?“

„Ne.“

„Taky postavili sochu. Ale ne Diokleciánovu. Toho jeho koně.“ Mohamed se rozchechtal a pobaveně se plácl do kolen. „Jeho koně! To se mi líbí!“

Blížili se k centru města. „Kudy?“ zeptal se Ibrahím.

„Doleva,“ radil Mohamed. „Pak zase doleva.“ Počkali, až přejede tramvaj. „Tak kde byl Alexandrův hrob?“ zeptal se.

„To nikdo jistě neví. Stará Alexandrie hrozně utrpěla požáry, povstáními, válkami a zemětřeseními. Také přišla katastrofická vlna cunami. Nejdřív vycucla vodu z přístavů, takže obyvatelé vyšli ven sbírat ryby a cennosti, které tam jen tak ležely. Pak udeřila vlna. Nikdo neměl sebemenší šanci.“

Mohamed zavrtěl v úžasu hlavou. „To jsem nevěděl.“

„No, z města pak zbyly jen rozvaliny a celé velké části se ztratily, dokonce i Alexandrovo mauzoleum. To jsme ještě nenašli, přestože jsme se snažili, to mi věřte.“ Pokoušela se o to celá řada archeologů včetně Heinricha Schliemanna těsně po jeho triumfech v Tróji a Mykénách. Všichni skončili s prázdnýma rukama.

„Musíte mít nějaký nápad. Nějakou představu.“

„Naše prameny se shodují, že leželo na severovýchod od staré křižovatky,“ řekl Ibrahím. „Potíž je, že si nejsme jistí, kde to bylo. Víte, kvůli všem těm novostavbám. Před dvěma tisíci lety, to ano. I ještě před tisíci lety by to bylo snadné. Ale teď…“

Mohamed se na Ibrahíma zadíval lišácky. „Povídá se, že je Alexandr pohřbený pod mešitou proroka Daniela. Prý že leží ve zlaté rakvi.“

„To se tedy všichni pletou, obávám se.“

„Proč to tedy říkají?“

Ibrahím chvíli mlčel a rovnal si myšlenky. „Víte, že se Alexandr objevuje v koránu?“ zeptal se. „Ano, jako Dvourohý prorok. Al Hasan ibn Muhammad al Vázán al Fásí, arabský spisovatel ze šestnáctého století, mluvil o pobožných muslimech, kteří podnikali pouti k jeho hrobu, a říkal, že se nachází poblíž kostela svatého Marka, stejně jako mešita proroka Daniela. Arabské legendy pak mluví o nějakém proroku Danielovi, který pokořil celou Asii, založil Alexandrii a byl tady pohřben ve zlaté rakvi. Kdo jiný by to mohl být než Alexandr? Určitě je vám jasné, proč by si mohli lidé plést mešitu s Alexandrovým hrobem. Nějaký Řek také prohlašoval, že zahlédl tělo s diadémem na trůně v kryptě jedné mešity. Je to velmi svůdná myšlenka. Je s ní jenom jedna potíž.“

„Ano?“

„Je naprosto mylná.“

Mohamed se zasmál. „Jste si jistý?“

„Prohledal jsem tu kryptu sám,“ přikývl Ibrahím. „Věřte mi, hroby jsou římské, ne ptolemaiovské. Vznikly až o pět nebo šest set let později. Ale ta myšlenka se uchytila přinejmenším proto, že naše nejlepší mapa starověké Alexandrie vyznačuje mauzoleum velmi blízko mešity.“

„Tak tady to máte!“

„Ta mapa vznikla pro Napoleona III.,“ řekl Ibrahím. „Potřeboval informace o starověké Alexandrii pro svůj životopis Julia Caesara, takže požádal svého přítele chedíva Ismáíla. Ale v té době neexistovala žádná spolehlivá mapa, a tak chedív Ismáíl pověřil muže, který se jmenoval Mahmúd al Falaki, aby ji vytvořil.“

„Pátrání je tedy rozhodně jednodušší, když jste císař.“

„Rozhodně,“ přikývl Ibrahím. „A je to skutečně krásná práce. Bohužel není dokonalá. On také propadl starým legendám, protože vyznačil Alexandrův hrob nedaleko mešity, a všechny moderní průvodce a dějepisy to teď znovu uvádějí, a tak udržují ten mýtus při životě. Chudák imám, v jednom kuse ho otravují turisti, kteří doufají, že najdou Alexandra. Ale nenajdou ho tam, věřte mi.“

„Kde by se měli dívat?“

„Na severovýchodní straně jedné staré křižovatky, jak už jsem říkal. Nejspíš někde poblíž hřbitova Terra Santa. Kousek severozápadně od zahrad Šalalat.“

Mohamed vypadal zklamaně. Ibrahím ho poplácal po předloktí. „Nepropadejte hned beznaději,“ chlácholil ho. „Mám něco, o čem jsem vám neřekl.“

„Co?“

„Neřekl jsem to nikomu. Nechci, aby začaly kolovat drby, víte. A nesmíte si dělat moc velké naděje. Skutečně nesmíte.“

„Povězte mi to.“

„Alexandr neměl v Alexandrii jen jednu hrobku. Měl dvě.“

„Dvě?“

„Ano. Sóma, to velké mauzoleum, o kterém jsem vám říkal, bylo postaveno kolem roku 215 před Kristem, postavil ho Ptolemaios Filopatór, čtvrtý z ptolemaiovských králů. Ale předtím měl jiný hrob, víc v tradičním makedonském stylu. Spíš takový jako ten, co jste ho se svými muži našli včera.“

Mohamed na něj v úžasu zíral. „Myslíte si, že právě to jsme našli?“

„Ne,“ řekl Ibrahím jemně. „Skutečně si to nemyslím. Tohle byl Alexandr, nezapomínejte. Ptolemaiovci by pro něj určitě postavili něco ohromujícího.“ Ne že by věděl co. Dokonce ani nevěděli, kdy sem bylo Alexandrovo tělo převezeno z Memfidy. Vědci se shodují, že to bylo v roce 285 před Kristem, skoro čtyřicet let po jeho smrti, i když ještě nedokázal uspokojivě vysvětlit, proč převoz trval tak dlouho. „Věříme, že se jeho tělo vystavovalo, takže je nepravděpodobné, že ho najdeme hluboko v podzemí. Krom toho byl Alexandr vzýván po staletí jako bůh. Městské úřady by nikdy nedovolily, aby se jeho dřívější hrob přeměnil na obyčejnou nekropoli.“

Mohamed se zatvářil zklamaně. „Tak proč jste říkal, že by to tak mohlo být?“

„Protože taková archeologie už prostě je,“ ušklíbl se Ibrahím. „Nikdy nic nevíte jistě.“

Bylo v tom však ještě něco, o čem se mu nechtělo s nikým mluvit. Šlo o to, že ho jako kluka otec uspával dlouhými příběhy o zakladateli tohoto velkého města, a on měl od té doby pocit osudovosti: jednoho dne bude hrát svou roli ve znovuobjevení Alexandrova hrobu. Když dnes ráno ležel vzhůru v posteli, tento pocit se mu vrátil, bylo to přesvědčení, že nadešel čas. Přes všechny své intelektuální obavy a temné předtuchy si byl v hloubi duše jistý, že to má něco společného s hrobem, který se právě chystali prozkoumat.

III

Nesim byl celou noc na nohou a jako blázen se snažil chytit Knoxe, ještě než se Hasan probudí. Jenže selhal. Před čtvrt hodinou si ho Hasan pozval na kobereček a Nesim teď stál v šarmské nemocnici a svíral ruku v pěst, aby se opanoval, než zaklepe na dveře šéfova pokoje.

Nesim vstoupil do egyptské armády v sedmnácti letech. Dostal se k výsadkářům a patřil mezi elitu. Pak si ale pošramotil koleno a to znamenalo konec nadějím na aktivní službu, tak rezignoval na své poslání a stal se žoldákem v nekonečných afrických válkách. Jednou mu spadl do klína granát, ale nevybuchl; to ho ale přesvědčilo, že je na čase změnit směr. Vrátil se do Egypta a udělal si jméno jako bodyguard. Pak si ho najal Hasan jako šéfa ochranky. Kdyby se nechal Nesim snadno vyděsit, nikdy by se nedopracoval k takovému životu. Na Hasanovi však bylo něco, co ho děsilo. Děsilo ho, když mu musel oznamovat špatné zprávy.

„Dále,“ zamumlal Hasan. Hlas měl tišší než obvykle a trochu zadýchaný. Přišel o zub a měl také několik pohmožděných žeber, takže ztěžka dýchal. „No?“ zeptal se.

„Mohl byste nás prosím omluvit?“ zeptal se Nesim lékaře, který seděl u lůžka.

„S radostí,“ řekl lékař až trochu příliš nadšeně.

Nesim za ním zavřel dveře. „Máme tu holku,“ řekl Hasanovi. „Šla na autobus.“

„A Knox?“

„Skoro jsme ho dostali. Na káhirském letišti. Utekl.“

„Skoro?“ řekl Hasan. „K čemu je skoro?“

„Mrzí mě to, pane.“

Hasan zavřel oči. Nemohl křičet, to ho evidentně příliš bolelo. „Vy si říkáte šéf mojí ochranky?“ začal. „Podívejte se na mě! A vy necháte chlapa, co tohleto provedl, aby si jen tak pobíhal po Egyptě jako nějakej turista?“

„Dostanete mou rezignaci, jen co…“

„Nechci vaši rezignaci,“ vztekal se Hasan. „Chci Knoxe. Chci ho tady. Rozumíte? Chci, abyste mi ho přivedl. Chci vidět jeho obličej. Chci, aby věděl, co udělal a co se mu kvůli tomu stane.“

„Ano, pane.“

„Je mi jedno, na kolik to přijde. Je mi jedno, kolik utratíte. Je mi jedno, co budete muset komu naslibovat. Použijte armádu. Vemte si na to policii. Cokoli je potřeba. Říkám to jasně?“

„Ano, pane.“

„No?“ zeptal se Hasan. „Co tady ještě chcete?“

„S úctou, pane, existují různé způsoby, jak ho chytit. Jeden, jak právem navrhujete, je s použitím našich kontaktů na policii a v armádě.“ Hasan přimhouřil oči. Byl to velmi lstivý muž přes všechen ten hněv. „Ale?“

„Bylo dost snadné, abychom si zajistili jejich pomoc včera v noci. Prostě jsme jim řekli, že Knox způsobil vážnou nehodu na lodi, ale že podrobnosti jsou stále ještě nejasné. Ale zítra a pozítří, jestli pořád chceme jejich aktivní pomoc, budou chtít o té vážné nehodě nějaké důkazy.“

Hasan se na Nesima nevěřícně zadíval. „To mi jako chcete říct, že to, co mi provedl, není dostatečný důkaz?“

„Ovšemže ne, pane.“

„Tak co mi to tu teda vykládáte?“

„Prozatím ví jenom velmi málo lidí něco víc než drby. Já sám jsem vybral váš lékařský tým. Vědí až moc dobře, že nemají mluvit. Mí lidé vám stojí na stráži u dveří. Nikdo nesmí dovnitř, jedině na moje výslovné povolení. Ale jestli do toho zatáhneme policii, budou to chtít vyšetřovat sami. Pošlou poldy, aby vás vyslechli a udělali ode všeho fotky a vyptávali se ostatních hostů na lodi, včetně toho vašeho stuttgartského přítele a té holky. Vy se musíte zeptat sám sebe, jestli by tohle všechno právě v tuhle chvíli bylo k něčemu dobré; nebo jestli by posloužilo vaší pověsti, kdyby se v novinách nebo na internetu objevily snímky vašich zranění společně s články plnými výmyslů o tom, jak k nim došlo, což by se klidně mohlo stát, protože oba víme, že máte u policie nepřátele i přátele. Také byste se měl zeptat sám sebe, co by to udělalo s vaší autoritou, kdyby lidi viděli, co vám provedl obyčejný potápěčský instruktor, kterému se navíc podařilo uniknout, i kdyby jen nakrátko.“

Hasan se zamračil. Věděl, jakou má cenu, když se někoho lidé bojí. „Co mi tedy navrhujete?“

„Stáhneme udání. Oznámíme, že to celé bylo nedorozumění. Dostaneme tu holku ven. Vy zůstanete ležet v klidu, dokud se neuzdravíte. Mezitím půjdeme po Knoxovi sami.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. „Velmi dobře,“ řekl Hasan nakonec. „Ale musíte za to být osobně zodpovědný. Taky očekávám výsledky. Rozumíte?“

„Ano, pane. Rozumím velmi dobře.“

SEDM

I

Pro Gaille to byla první návštěva Alexandrie. Podél Corniche byla dopravní zácpa. Ve východním přístavu se stěžně rybářských lodí a jachet komíhaly jako plameňáci v lehkém větříku, který s sebou přinášel slabý, nakyslý nádech. Zaklonila hlavu a zaclonila si oči před ranním sluníčkem, které probleskovalo mezi vysokými, hranatými, sluncem vybledlými hotely, činžáky a kancelářemi, ověšenými satelitními anténami. Město se probíralo k životu jakoby jedním obrovským zívnutím. Alexandrie vždycky na rozdíl od jiných egyptských měst vstávala pozdě. Na obchodech vytahovali ocelové rolety, stahovali markýzy. Skupinky hezky oblečených mužů upíjely kávu v cukrárničkách a kavárničkách a nevinně sledovaly, jak otrhaní chlapci a dívky uskakují před auty a prodávají balíčky papírových kapesníčků a cigaret. Boční uličky byly těsné, tmavé a skoro zlověstné. Tramvaj, už tak nacpaná cestujícími, se zastavila, aby přibrala další lidi. Policista v zářivě bílé uniformě a s plochou čepicí zdvihl ruku, aby je odklonil doprava. Přes výhybku pomalu skřípal a rachotil starý vůz s lidmi, kteří dojížděli do práce. V otevřených vozech si chlapci hráli na honěnou.

Elena mrkla zamračeně na hodinky. „Jste si jistá, že jedeme správně?“

Gaille bezmocně pokrčila rameny. Její jediná mapa byla nejasná fotokopie ze starého průvodce pro batůžkáře. I tak měla bodavé podezření, že musela jet úplně špatně, když skončila tady, i když se o své nové šéfové už naučila dost, aby to rozhodně nepřiznávala. „Myslím, že ano,“ opáčila.

Elena si hlasitě povzdechla. „Aspoň byste se mohla snažit.“

„Já se snažím.“ Gaille se nedokázala zbavit podezření, že ji Elena pořád trestá za včerejší prohřešek, nebo že ji přinejmenším kvůli tomu prostě vyhodila z vykopávek v Deltě.

Blížily se k velké křižovatce. Elena se na ni s očekáváním zadívala, aby jí řekla, kam mají dál jet. „Zabočte doprava,“ rozhodla Gaille. „Víte to určitě?“

„Mělo by to být někde tady, nalevo nebo napravo.“

„Někde tady nalevo nebo napravo?“ zavrčela Elena. „To mi vážně hodně pomohlo.“

Gaille se vyklonila z okénka, hlava ji bolela z nedostatku spánku a kávy. Před nimi se rozkládalo staveniště, obrovský betonový věžák s ocelovými tyčemi, které z něj navrchu vyčuhovaly jako pavouci nohy. Zoufale pronesla: „Myslím, že tohle musí být ono.“

„Vy si myslíte, že tohleto je určitě ono, nebo to je skutečně ono?“

„V životě jsem v Alexandrii nebyla,“ namítala Gaille. „Jak to mám vědět?“

Elena si hlasitě odfoukla, zavrtěla hlavou, ale ukázala blinkrem doleva a projela dvoukřídlými vraty, za nimiž vjela na nerovnou cestu. Na vzdáleném konci vzrušeně diskutovali tři Egypťanů „To je Ibrahím,“ zamumlala Elena s tak očividným smutkem, že se Gaille málem rozesmála. Kdyby Elena tušila, jakou z toho má škodolibou radost… Zaparkovaly. Gaille rychle otevřela dvířka a vyskočila ven a na chvilku ji téměř ochromil nával studu. Normálně byla v profesionálních situacích sebejistá, ale nedůvěřovala svým fotografickým schopnostem, a tak jí to celé připadalo jako podvod. Obešla auto dozadu, aby si naoko zkontrolovala věci a vybavení, ale po pravdě řečeno proto, aby se schovala.

Elena na ni zakřičela. Zhluboka se nadechla, aby se vzpamatovala, na rty nasadila úsměv a pak došla k nim. „Ibrahím,“ řekla Elena a ukázala na elegantního muže uprostřed skupinky. „Ráda bych, abyste se seznámil s Gaille.“

„Naše skvělá fotografka! Jsme vám velmi vděčni.“

„Já nejsem tak docela…“

„Gaille je výborná fotografka,“ řekla Elena a vrhla po ní rychlý přísný pohled. „Navíc je to také odbornice na starověké jazyky.“

„Vynikající! Vynikající!“ Ibrahím máchl rukou ke svým dvěma společníkům, kteří na zemi rozprostírali mapu staveniště. „Mansúr a Mohamed,“ představil je. „Mansúr je moje pravá ruka. Vede všechny naše vykopávky v Alexandrii. Bez něj bych prostě nepřežil. A Mohamed je šéf stavby pro tenhle hotel.“

„Ráda vás oba poznávám,“ řekla Gaille.

Vzhlédli od své mapy a vychovaně jí pokývli. Ibrahím se nesoustředěně usmál a mrkl na hodinky. „Má přijít ještě jeden. Znáte Augustina Pascala?“

Elena si odfrkla. „Jenom podle pověsti.“

„Ano,“ přikývl Ibrahím vážně. „Je to dobrý podvodní archeolog.“

„Tak jsem to nemyslela,“ opravila ho Elena.

„Hm.“

Za několik minut zařvala ve vjezdu na staveniště motorka. „Ach!“ řekl Ibrahím. „Už je tu.“

Po příjezdové cestě k nim jel třicátník na lesknoucím se černém a chromovém choppem, vyhýbal se dírám, hlavu měl nezakrytou, takže za ním vlály dlouhé tmavé vlasy. Měl na sobě maskáče, na tváři dvoudenní strniště, koženou bundu, džíny a motorkářské vysoké boty. Dojel s chopperem k nim, postavil ho na opěrku, sestoupil, vytáhl cigaretu a z kapsy košile mosazný zapalovač Zippo.

„Přijel jste pozdě,“ pokáral ho Ibrahím.

„Désolé,“ zabručel muž a rukou si stínil plamen. „Něco se stalo.“ Mansúr se ironicky zeptal: „Sophia, co?“

Augustin se chlípně zašklebil. „Víte přece, že bych své studentky takhle nikdy nezneužíval.“

Elena mlaskla a potichu zamumlala řeckou obscénní nadávku. Augustin se zašklebil a otočil se k ní s rozpřaženýma rukama. „No?“ zeptal se. „Třeba tu vidíte něco, co se vám zamlouvá?“

„To těžko,“ opáčila Elena, „stojíte mi ve výhledu.“

Mansúr se zasmál a plácl Augustina po rameni. Augustin se však tvářil nevzrušeně. Prohlížel si Elenu od hlavy k patě, pak se na ni ušklíbl, jako by jí chtěl vyjádřit upřímný obdiv, možná dokonce svůj zájem o ni. Eleně vztek dodal jiskru, takže vypadala úžasně. Gaille zamrkala a o kousek ustoupila, protože očekávala nevyhnutelný výbuch, ale Ibrahím si mezi ně stoupl právě včas.

„No,“ řekl s nervózní bodrostí. „Pustíme se do toho, ano?“

Staré točité schodiště vypadalo nebezpečně. Gaille sestupovala opatrně. Všichni došli na dno bez nehody a shromáždili se v rotundě. Pod sutinami vykukoval kousek černobílé oblázkové mozaiky. Gaille na něj zamumláním upozornila Elenu.

„Ptolemaiovská,“ prohlásila Elena hlasitě a přidřepla si, aby rukama ometla prach. „Dvě stě padesát před Kristem, berte, nebo nechte být.“ Augustin ukázal na vysochané stěny. „Tyhle jsou římské,“ řekl. „Naznačujete snad, že nedokážu poznat makedonskou mozaiku, když ji vidím?“

„Naznačuju, že ta sochařina je římská.“

Ibrahím zvedl dlaně. „A co třeba takhle?“ navrhl. „Začali to budovat jako soukromou hrobku pro nějakého bohatého Makedonce. Pak ji o tři sta let později objevili nějací Římané a udělali z ní nekropoli.“

„To by vysvětlovalo to schodiště,“ připustila Elena zdráhavé. „Makedonci většinou nestavěli točitá schodiště. Budovali rovné linie nebo čtverce.“

„Když to tu rozšiřovali na nekropoli, potřebovali zvětšit šachtu,“ souhlasil Augustin. „Kvůli světlu a větrání, a aby sem dostali ostatky a mohli vynášet vytěžený kámen. Prodávali ho stavitelům, víte.“

„Ano,“ pronesla Elena ledově. „To jsem skutečně věděla, díky.“

Gaille je skoro neposlouchala. Vrávoravě se dívala nahoru na kroužek nebe vysoko nad svou hlavou. Kristepane, ztrácela půdu pod nohama. Při takovýchto naléhavých průzkumech nebyly žádné další možnosti. Během příštích dvou týdnů bude zapotřebí vyfotografovat mozaiku a ty nádherné sochy i všechno ostatní. Potom se to tu nejspíš navždycky zapečetí. Artefakty, jako jsou tyto, si zasloužily skutečného profesionála, někoho s okem pro fotografování, se zkušenostmi, s vynikajícím vybavením, osvětlením. Úzkostně zatahala Elenu za rukáv, ale Elena si očividně uvědomovala, co s ní chce probrat, setřásla ji a vyrazila za Mohamedem dolů po schodech do předsíně makedonské hrobky. Na stěnách bylo vidět matně žlutý vápenec vedle zářivě bílých mramorových bloků a čtyři mramorové jónské polosloupy a mramorové násloupí s vlysem a římsou, které na nich spočívalo. Všichni se na chvilku zastavili, aby se na to vynadívali, a pak se napůl otevřenými bronzovými dveřmi protlačili do předsálí hrobky.

„Podívejte!“ vyzval je Mansúr a posvítil baterkou na boční zdi. Všichni si je šli prohlédnout. Na omítce byla malba, i když hrozně vybledlá. Ve starověku bylo běžnou praxí malovat v hrobkách nebo kolem nich důležité scény ze života zemřelého. „Mohla byste je vyfotografovat?“ zeptal se Mansůr.

„Nejsem si jistá, jak dobře to vyjde,“ řekla Gaille ztrápeně.

„Musíte je nejdřív umýt,“ navrhl Augustin. „Spoustou, spoustou vody. Pigment teď možná vypadá mrtvě. Ale když jim dáte trochu vody, tak obživnou jako krásné květiny. Věřte mi.“

„Ale ne příliš mnoho té vody,“ varoval Mansúr. „A nestavte si světla moc blízko. Tím horkem by popraskala omítka.“

Gaille se zoufale ohlédla na Elenu, která se pečlivě vyhýbala jejímu pohledu. Místo toho otočila baterku na nápis nad portálem do hlavní komory. „Akylos z třiceti tří,“ řekl Augustin, který to přeložil ze staré řečtiny. V tu chvíli se nápis ztratil ve tmě, protože Elena upustila baterku a začala přitom tak vztekle nadávat, že se po ní Gaille překvapeně ohlédla.

Ibrahím posvítil místo toho na nápis svou baterkou, a umožnil tak Augustinovi, aby začal překládat od začátku. „Akylos z třiceti tří,“ pronesl nahlas. „Nechť je nejlepší a uctívaný nade všemi.“

„To je Homér,“ zamumlala Gaille. Všichni se na ni překvapeně otočili. Cítila, jak jí hoří tváře. „To je z Iliady,“ dodala.

„Přesně tak,“ přikývl Augustin. „Myslím, že to je o muži, který se jmenoval Glaukus.“

„Ve skutečnosti se to tam objevuje dvakrát,“ dodala Gaille nesměle. „Jednou o Glaukovi a podruhé o Achillovi.“

„Achilles, Akylos,“ přikývl Ibrahím. „Evidentně si o sobě hodně myslel.“ Stále se díval vzhůru na nápis, když následoval Mohameda do hlavní komory, takže zakopl o nízký schůdek a natáhl se na všechny čtyři. Když se sbíral ze země, ometal se s omluvným výrazem člověka odolného proti nehodám.

Augustin došel ke štítu připevněnému na stěně. „Štít štítonoše,“ řekl. „Nositel štítů,“ vysvětlil, když se Ibrahím zamračil. „To byly Alexandrovy speciální jednotky. Nejskvělejší jednotka bojovníků v nejúspěšnější armádě v dějinách světa. Možná nebyl nakonec tak vychloubačný.“

II

Knoxovi dopadlo na tvář ranní sluneční světlo. Ležel na Augustinově kanapi a pokoušel se znovu usnout. Zamručel a otočil se ke slunci zády, jenže k ničemu to nebylo. Už bylo příliš pozdě. Nerozhodně vstal, dal si sprchu, prohledal Augustinův pokoj, jestli nenajde nějaké vhodné oblečení, pak si umlel trochu kávových zrnek do překapávače a zapnul ho. Namazal si máslem croissant a dal si na něj confiture de jramboises, pak ho zhltl a přitom se procházel po bytě a pátral po něčem, co by ho rozptýlilo. Egyptská televize byla i ve svých nejlepších okamžicích hrozná, ovšem na Augustinově blikající černobílém přenosném přístroji se na to už skutečně nedalo dívat. Ke čtení tam také nic nebylo, leda otrhané noviny a nějaké komiksy. Tohle nebyl byt, ve kterém by se dal utloukat čas. Byl to byt na přespání, a pokud možno ne o samotě.

Vyšel ven na balkon. Na všechny strany stejné věžáky, všechny v té samé nemožné béžové, balkony plné sušícího se prádla, nezbytné šedé talíře, které se všechny klaněly svým satelitům jako věrní směrem k Mekce. Přesto byl rád, že tu je. Jen málo egyptologů by to řeklo otevřeně, ale dívali se na Alexandrii spatra. Jen stěží totiž považovali řecko-římské období za něco egyptského. Ale Knox to tak nevnímal. Pro něj to byl zlatý věk Egypta, Alexandrie byla jeho zlatým městem. Před dvěma tisíci lety to byla největší metropole na světě a obývali ji nejskvělejší mudrcové starověku. Studoval zde Archimédes i Galenos a Origenes. Přeložili tu Septuagintu. Eukleides zde vydal svá slavná díla. Chemie odvodila svůj název odsud; al Chemia byla černá země Egypta a alchymie bylo egyptské umění. Aristarchos zde navrhl heliocentrickou teorii více než tisíc let předtím, než ji znovuobjevil Koperník. Eratosthenes vypočítal téměř přesně obvod rovníku tím, že extrapoloval rozdíly mezi délkou stínů vržených na zem při Slunci v zenitu tady a v Asuánu, nějakých osm set padesát kilometrů na jih, a to za letního slunovratu. Jaká představivost. Jaká zvídavost a úsilí! Bezprecedentní srážka kultur, vír myšlenek stejný jako v Athénách, kterému se nic nevyrovnalo, až teprve renesance. Vůbec nechápal, jak by někdo mohl považovat takové výdobytky jako nehodné pozornosti nebo si myslet, že…

Jeho přemítání náhle přemšil hluk zevnitř, jako by se tam někdo snažil potají si odkašlat. Copak už jeho útočiště odhalili? Ustoupil na kraj balkonu, takže nebyl vidět skleněnými dveřmi, a přitiskl se ke stěně.

III

Ibrahím kráčel vedle Mohameda, který tuhle výpravu po nekropoli vedl. Sice se hodně ovládal, aby si nedělal přílišné naděje, než se sem přišel podívat, ale cítil zklamání, když se jeho vymodlená královská hrobka ukázala jako místo odpočinku nějakého obyčejného vojáka, nikoli krále. Ovšem byl to profesionál a pilně se soustřeďoval, aby lépe pochopil, co to vlastně je.

První komora mu prozradila většinu z toho, co potřeboval vědět. Všechny stěny byly rozdělené sloupy, v nichž byly výklenky, loculy jako zásuvky v obrovské márnici; každý z nich byl plný lidských ostatků, napůl pohřbených v tmavém písku a suti, i když se jich daleko víc povalovalo po podlaze, jak je někdo vyházel ven. To nejspíš provedli vykradači hrobů, kteří hledali poklad. Mezi kostmi a smetím našli rozbitou fajánsovou figurku, zelené a začernalé mince, pocházející z prvního až čtvrtého století po Kristu, četné zlomky terakoty z pohřebních lamp, nádob a sošek. Byly tam také kousky kamene a sádry. Loculy se po pohřbu běžně pečetily, ale lupiči pečeti rozbili, aby se dostali dovnitř.

„Najdete mumie, co myslíte?“ zeptal se Mohamed. „Já jen, že jsem jednou vzal dceru do vašeho muzea. Mumie ji úplně fascinovaly.“

„Je to velmi nepravděpodobné,“ odpověděl Ibrahím. „Zdejší podnebí není příznivé. A i kdyby přežily vlhkost, nikdy by nepřežily vykradače hrobů.“

„Lupiči kradli mumie?“ zamračil se Mohamed. „Ony byly cenné?“ Ibrahím důrazně přikývl. „Cenily se kvůli jedné věci: lidé většinou v jejich tělesných dutinách schovávali šperky a další cennosti, takže je lupiči vynášeli ven na denní světlo, kde je roztrhali a prohledali. Ale mumie samy o sobě také měly skutečnou hodnotu. Zejména v Evropě.“

„Myslíte pro muzea?“

„Ne, nejdřív ne,“ řekl Ibrahím. „Víte, asi před šesti sty lety začali Evropané věřit, že je pro jejich zdraví velmi prospěšný bitumen, tedy živice. Ve své době to byl zázračný všelék. Každý apatykář ho musel mít v zásobě. Poptávka byla tak veliká, že dodavatelé nestíhali. Lidé začali hledat nové zdroje. Víte, jak mohou mumifikované ostatky zčernat; lidi začali být přesvědčeni, že byly namočené v živici. Z toho pochází slovo ‚mumie‘; mumia je persky a znamená bitumen a většina dodávek pocházela z Persie.“

Mohamed se zašklebil. „Lidi používali mumie jako lék?“

„Ano, Evropani,“ řekl Ibrahím a vrhl na velkého stavitele spiklenecký úšklebek. „Alexandrie ležela přesně v centru tohohle obchodu, a proto jsme tady nikdy nenašli ani zlomek nějaké mumie, i když víme jistě, že se mumifikace prováděla.“

Došli do další komory. Mansúr posvítil baterkou na sádrovou pečeť. Byly na ní slabě znatelné pozůstatky malby, sedící žena a stojící muž, kteří se drželi za pravou ruku. „Dexiosis,“ zamumlal.

„Manželka zemřela,“ vysvětloval Ibrahím. „Naposledy se spolu loučí.“

„Nebo možná je tu on s ní také,“ zamumlal Mohamed. „Tyhle hroby vypadají dost plné.“

„Moc lidí. Nedostatek místa. To byla Alexandrie. Víte, že podle nějakých odhadů tu ve starověkém období žil milion lidí. Viděl jste Gabari?“

„Ne.“

„Je obrovské. Skutečné město mrtvých. A také je tu Šatbí a Sidi Gabr. Ale stejně nestačily. Hlavně potom, co se rozmohlo křesťanství.“ Mohamed se zamračil. „Proč?“

„Před křesťany volilo mnoho Alexandrijců kremaci,“ vysvětloval. „Vidíte ve stěnách ty výklenky? Ty jsou určené pro urny a skříňky. Jenže křesťané věřili na vzkříšení, jak víte. Potřebovali svá těla.“

„Takže tohle je tedy křesťanská nekropole?“

„Tohle je alexandrijská nekropole,“ odpověděl Ibrahím. „Najdete tu věřící v egyptské bohy, řecké bohy, římské bohy, židy, křesťany, buddhisty, každé náboženství, co jich na zeměkouli je.“

„A co se s nimi bude dít teď?“

Ibrahím přikývl. „Prostudujeme je. Můžeme se z nich dovědět mnohé o jejich stravovacích návycích, zdraví, mírách úmrtnosti, etnickém složení, kulturních praktikách. Mnoho dalších věcí.“

„Budete se k nim chovat s úctou?“

„Ovšemže, příteli. Ovšemže ano.“

Vyšli zase ven, do další komory.

„Co je tohle?“ zeptal se Augustin a ukazoval baterkou skrz díru ve stěně ke krátkému schodišti, které mizelo dole ve tmě.

„Nevím,“ pokrčil rameny Mohamed. „Předtím jsem to neviděl.“

Ibrahím se musel skrčit, aby prošel. Mohamedovi nezbylo, než lézt po čtyřech. Uvnitř bylo něco, co vypadalo jako hrobka nějaké bohaté rodiny, rozdělená na dva propojené prostory řadou zdobených sloupů a pilastrů. Podél stěn stálo pět kamenných sarkofágů různých velikostí, všechny měly bohaté zdobení různého stylu a vyznání. Ve vápenci se skvěl portrét Dionýsa, pod ním byl vyobrazen Apis, Anúbis a sluneční kotouč. Na kamenných policích nad každým sarkofágem stály kanopy, možná stále ještě s původním obsahem – žaludkem, játry, střevy a plícemi zemřelého. Další předměty se povalovaly na podlaze: fragmenty pohřebních lamp a amfor, skarabové, malé předměty ze stříbra a bronzové šperky ozdobené zmatnělými drahokamy. „Nádhera,“ zamumlal Augustin. „Jak mohli vykradači tohle minout?“

„Možná nenašli dveře,“ nadhodil Ibrahím a kopl do suti na zemi. „Zemětřesení nebo jenom běh času.“

„Jak je to staré?“ zeptal se Mohamed.

Ibrahím se rychle podíval na Augustina. „První století po Kristu?“ navrhl. „Možná druhé.“

Nakonec došli k hranici vody. Schody lákavě mizely pod vodou, naznačovaly, že dole jsou další komory. Vodní hladina během staletí dramaticky stoupala a klesala; kdyby měli štěstí, voda by lupičům mohla znemožnit ukrást to, co se nacházelo pod hladinou.

Augustin se sklonil a hrábl rukou do vody. „Máme rozpočet na čerpadlo?“ zeptal se.

Ibrahím pokrčil rameny. Odčerpávání vody bylo drahé, hlučné, špinavé a až příliš často naprosto k ničemu. Znamenalo by to také protáhnout schodišťovou šachtou a až sem tlustou hadici, což by překáželo hlavním vykopávkám. „Když to bude nutné.“

„Jestli chcete, abych to nejdřív prozkoumal, budu potřebovat nějakého pomocníka. Tahle místa jsou nebezpečná.“

Ibrahím přikývl. „Cokoli si přejete. Nechám to na vás.“

IV

Když se Nesim blížil k Suezu, zazvonil mu mobil. „Ano?“ ohlásil se.

Ozval se mužský hlas. „To jsem já.“

Nesim volajícího nepoznal, ale věděl, že se radši nemá ptát. Včera v noci kontaktoval spoustu lidí a jen málo z nich chtělo, aby jejich spojení s Hasanem vešlo ve známost. O mobilech se vědělo, že jsou zranitelné; člověk musí mít na paměti, že ho přes něj může někdo neustále sledovat. „Co máte?“

„Váš muž má záznam.“

„Aha.“ Tak teď už to věděl. Egyptská bezpečnostní služba má o Knoxovi záznamy. Zajímavé. „A?“

„Ne po telefonu.“

„Jsem teď na cestě do Káhiry. Platí totéž jako posledně?“

„Šest hodin,“ souhlasil muž. A telefon zmlkl.

V

Knox stále ještě stál venku na Augustinově balkoně a čekal, že se každou chvíli otevřou skleněné dveře a nezvaný host vyjde ven. Až teď si uvědomil, jaká past ten byt je. Požární východ, výtah a hlavní schodiště, to všechno bylo za vchodovými dveřmi. Navíc… nebyly tu žádné další balkony, na které by se dalo skočit, ani žádná římsa, po níž by se mohl posouvat někam vedle. Sevřel pevně zábradlí a vyklonil se, aby se podíval šest pater pod sebe na nepřívětivý beton parkoviště. Mohl se pravděpodobně spustit na balkon přímo pod sebou, ale kdyby špatně načasoval okamžik, kdy se pustí… prsty mu zdřevěněly, jen si to představil.

Kašel uvnitř Augustinova bytu se zhoršoval. Podivný vetřelec, který se vloupá do bytu a jen tam stojí a plive plíce. Odvážil se a mrkl skrz skleněné dveře, ale neviděl nic, co by ho poplašilo. Další zakašlání, pak zasyčení a nakonec mu to došlo. Vrátil se dovnitř a vrtěl nad sebou hlavou. Jen si všiml, že Augustinův překapávač vychrchlává posledních pár kapek kávy. Nalil si šálek a z legrace připil svému odrazu v zrcadle. V takovýchhle věcech neuměl chodit, přinejmenším proto, že skrývání špatně snášel. Už teď cítil, že začíná být neklidný, vnímal slabou křeč v pažích a lýtkách. Toužil si dát rychlou procházku, aby spálil trochu nervozity, ale neodvažoval se jít ven. Hasanovi muži určitě budou ukazovat jeho fotku na nádražích, v hotelích a u taxislužeb a prohledávat parkoviště, jestli tam není jeho džíp. Knox věděl, že se musí schovávat a nevyčnívat. Ale stejně…

Augustin odspěchal hned ráno, aby si prohlédl nově nalezenou památku. Kristepane, tak si přál, aby tam byl s ním.

VI

Ibrahím stoupal po točitém schodišti zpátky na denní světlo a cítil poměrně velké obavy. Měl pro Nikolase Dragoumise sestavit zprávu a až příliš si uvědomoval, jak finance závisí na výsledku. Mohamedovy naděje pro jeho ubohou dceru také. Stiskl velkému muži předloktí, aby ho uklidnil, a pak trochu poodešel s Elenou. Mohamed horlivě sledoval, jak vytáčí ústřednu v Dragoumis Group, udává své jméno a zaměstnání a čeká na přepojení.

„No?“ zeptal se Nikolas, když to zvednul.

„Je to dobrá lokalita,“ řekl Ibrahím. „Jsou tu některé úžasné…“

„Slíbil jste mi makedonskou královskou hrobku. Je to makedonská královská hrobka, nebo není?“

„Slíbil jsem vám něco, co vypadalo jako královská hrobka,“ řekl Ibrahím. „A také to tak vypadá. Bohužel se zdá, že to je hrob štítonoše, ne krále nebo šlechtice.“

„Štítonoše?“ zavrčel Nikolas. „Vy čekáte, že Dragoumis Group utratí dvacet tisíc dolarů na hrobku štítonoše?“

„Štítonošové byli Alexandrova elita,“ namítal Ibrahím. „Tenhleten Akylos by byl…“

„Cože?“ přerušil ho Nikolas nevěřícně. „Jak jste říkal, že se jmenoval?“

„Akylos.“

„Akylos? Víte to naprosto určitě?“

„Ano. Proč?“

„Je tam Elena?“

„Ano.“

„Dejte mi ji. Hned! Chci s ní mluvit.“

Ibrahím pokrčil rameny a předal jí telefon. Poodešla kousek stranou a otočila se zády, aby ji nemohl slyšet. Mluvila dobrou minutu a pak mu telefon vrátila. „Máte svoje peníze,“ řekla.

„Nechápu to,“ řekl Ibrahím. „Co je na tom Akylovi tak zvláštního?“

„Nevím, co myslíte.“

„Ale ano, víte.“

„Pan Dragoumis chce dostávat průběžné informace.“

„Ovšem. Zavolám mu sám, kdykoliv…“

„Ne od vás. Ode mě. Chce, abych dostala neomezený přístup.“

„Ne. Nemůžu asi souhlasit s tím, aby…“

„Pan Dragoumis na tom trvá, nezlobte se.“

„Ale tohle nebyly naše podmínky.“

„Tak teď jsou,“ pokrčila Elena rameny. „Jestli chcete jeho soustavnou podporu…“

Ibrahím se rychle podíval na Mohameda, který si mnul při čekání ruce. „Velmi dobře,“ povzdechl si. „Určitě to dohodneme.“ Kývl na Mohameda, aby mu dal najevo, že má své peníze. Velký muž zavřel oči a úlevou poklesl, pak vrávoravě odešel do své kanceláře, bezpochyby aby si vyřídil vlastní telefonáty.

Mansúr se vynořil ze schodiště a došel k Ibrahímovi. „No?“ zeptal se. „Jdeme do toho?“

„Ano.“

„Destruktivní, nebo nedestruktivní?“

Ibrahím zamyšleně přikývl. Dobrá otázka. Za čtrnáct dní, až tam pustí stavitele hotelu, buldozery zahrnou schodišťovou šachtu tunami zeminy. Vchod do hrobky se zapečetí a nahoře vybudují parkoviště. Dolů se už nikdy nikdo nebude moci dostat. Jestli se to má stát, nejdřív potřebují odstranit všechno cenné, včetně nástěnných maleb, soch a mozaiky z podlahy v rotundě. To bylo klidně možné, jenže to trvá dlouho a je na to zapotřebí spousta odborníků a těžká technika. Přitom by právě nutně potřebovali začít pracovat i opačným směrem, protože Alexandrii hrozně scházely historické lokality, hlavně z raně ptolemaiovského období. Kdyby se jim podařilo s hotelem vyjednat trvalé zpřístupnění téhle lokality, byl by to cenný příspěvek k okružním procházkám po městě; to ale jedině v případě, že by původní hrobka i s obsahem zůstala na svém místě a byla správně a pořádně chráněna během vykopávek.

„Nedestruktivní,“ rozhodl Ibrahím konečně. „Promluvím si s lidmi z hotelu. Možná si uvědomí, jakou hodnotu mají v téhle památce.“ Mansúr si odfrkl. „A možná nám dají jako pozornost střešní apartmány, kdykoli si o ně řekneme, jen tak z dobroty srdce.“

„Ano. No. Proberu to s nimi. Vykopávky ale zvládnete, že ano?“

„Nebude to nic snadného,“ zamyslel se Mansůr. „Šatbí může trochu počkat. Není to tam moc naléhavé. Můžeme sem přesunout lidi, generátor i osvětlení. Ale stejně budeme potřebovat víc lidí.“

„Rozhlaste to. Budete na to mít peníze.“

„Ano, ale s velkým týmem budeme potřebovat ventilaci. Navíc nechci, aby bdi nosili artefakty tady po těch schodech. To je jako říkat si o malér. Budeme muset nad schodiště udělat výtah. A Augustin bude chtít čerpadlo. To vím určitě. To se nám na lokalitě taky moc nehodí. Potřebujeme vyprázdnit patnáct set loculů, což znamená šest nebo sedm tisíc souborů lidských ostatků, které se během příštích čtrnácti dnů objeví v muzeu nebo na univerzitě. Budeme muset sehnat vyškolené specialisty, kteří je zvládnou přijmout.“ Luskl prsty. „Naše dva týdny uběhnou jako tohle, uvědomujete si to?“

Ibrahím se usmál. Mansůr si vždycky rád v duchu vytvořil problém, aby mohl být po jeho vyřešení ještě spokojenější. „Tak byste raději měli začít,“ poradil mu.

VII

Akylos!

Nikolas tomu nemohl téměř uvěřit. Přesto zároveň skutečně věřil. Co je psáno, to je dáno. A obnovení makedonské velikosti bylo psáno, a ne jenom v Knize Danielově.

„O čem to tedy všechno bylo?“ zakřičela Julia Melasová přes hluk motoru jeho Lamborghini Murciélago. Byla to ctižádostivá novinářka z jedněch kanadských novin, dělala s ním a s jeho otcem rozhovor kvůli článku o Makedonii. V Kanadě existovala velká komunita emigrantů, zdroj jak morální, tak finanční pomoci. Navíc nebyla vůbec špatná na pohled. Možná kdyby se všechno vyvíjelo uspokojivě…

„My v Dragoumis Group sponzorujeme historický výzkum po celém světě,“ zakřičel na ni. „Pravda se neomezuje na jedno místo, víte.“ Zabrzdil, aby mohl odbočit do hor, ale před ním se ze zatáčky vynořil bílý náklaďák, který jel z kopce rychleji, než by odpovídalo jeho stáří a velikosti. Nikolasovi se nechtělo čekat, rozhodně ne s tak hezkou ženou vedle sebe. Šlápl murciélagu na plyn a udělal před náklaďákem myšku, takže řidič zabrzdil, dostal smyk a bezmocně zmáčkl klakson. Julia trochu vykřikla a obdivné se na něj podívala. Nikolas se nadšeně zasmál. Cítil se dobře. Věci se konečně daly do pohybu. Život je takový. Nic se neděje rok dva, a pak se najednou semele všechno naráz.

„Povídal jste mi o Aristanderovi,“ vykřikla, vítr jí omotával sukni nahoru kolem stehen, takže ji musela stydlivě tisknout dolů.

Nikolas trochu zpomalil, aby mohli mluvit normálnějším tónem. „Byl to Alexandrův oblíbený věštec,“ řekl jí. „Když Alexandr zemřel, měl vizi, že země, v níž je Alexandr pohřbený, celé věky zůstane neporažená.“

„A?“

„Nějaký muž, který se jmenoval Perdikkás, byl šéf Alexandrových následovníků a chtěl Alexandra pohřbít v Královské hrobce v Aigai vedle jeho otce Filipa.“ Vyjeli na vrcholek kopce a pod nimi se rozkládaly úrodné pláně severního Řecka. Zajel ke krajnici, zaparkoval, vystoupil a ukázal jí Aigai. „Hroby byly objeveny před třiceti lety. Jsou úžasné. Měla byste se tam jít podívat.“

„Udělám to,“ přikývla. „Ale ten Perdikkás; očividně Alexandrovu mrtvolu domů nepřivezl.“

„Ne,“ připustil Nikolas. „Další makedonský generál Ptolemaios ji místo toho odvezl do Egypta.“ Zarmouceně zavrtěl hlavou. „Jen si to představte! Makedonie by díky tomu získala neporazitelnost na celá dlouhá staletí!“

Julia se zamračila. „To nemůžete myslet vážně.“

„Proč ne?“

„Ale… vždyť je to jenom proroctví.“

Nikolas zavrtěl hlavou. „Ne. To je historický fakt. Uvažujte. Perdikkás byl jediný, kdo měl dostatečnou autoritu, aby udržel impérium pohromadě. Snažil se získat Alexandrovo tělo od Ptolemaia, ale Ptolemaios se schoval za Nilem a Perdikkás ztratil stovky mužů, kteří se utopili a sežrali je krokodýli, když se pokoušeli řeku překročit. Jeho vlastní úředníci byli tak naštvaní, že ho zavraždili v jeho stanu. Potom byla říše odsouzená k zániku. Alexandrovi legitimní dědicové byli zavražděni. Tenkrát hrál každý sám za sebe. Ale teď si jen představte, kdyby byl Perdikkás úspěšný.“

„Ano?“

Levičkou ji objal kolem ramen, přitáhl si ji k sobě a pak druhou rukou mávl nad úchvatným výhledem, až k oslepujícímu modrému Egejskému moři. „Podívejte se na tohle,“ řekl pyšně. „Makedonie. Není to fantastický pohled?“

„Ano,“ souhlasila.

„Perdikkás byl čestný muž. Chránil by Alexandrova syna před vraždou a udržel by jeho říši pohromadě. A kdyby byl Alexandr IV. jen desetinou muže, jakým byl jeho otec, Aristanderovo proroctví by se skutečně vyplnilo.“

„Myslela jsem, že jste říkal, že Alexandrovo tělo převezli do Egypta,“ poznamenala Julia. „A Egypt nezůstal neporažený během staletí, ne?“

Nikolas se zasmál. Ta hezká chytrá dívka se mu zamlouvala. „Ne,“ připustil. „Ale podívejte se, co se stalo skutečně. Ptolemaiovci drželi trůn do té doby, co uctívali Alexandrovy ostatky. Ale pak Ptolemaios IX. nechal roztavit zlatou rakev, aby zaplatil svým vojskům, a to byl jejich konec. A kdo pak převzal moc po Ptolemaiovcích?“

„Kdo?“

„Císaři. Alexandra uctívali, víte? Julius Caesar plakal, protože Alexandra minul o hrozně dlouho. Augustus, Septimus Severus, Caracalla a Hadrián, ti všichni podnikli poutě do jeho mauzolea, kde mu obětovali. Byl to jejich hrdina. Jenže pak došlo k povstání, Alexandrova hrobka byla znesvěcená a Římani přišli o Egypt vinou Arabů. Poslání je jasné, ne?“

„Je?“ zamračila se Julia.

„Uctívejte Alexandra a vzkvétejte. Ignorujte ho a zanikněte. A v Makedonii, ze všech míst na světě, by Alexandr byl zcela jistě uctíván. Takže z toho vyplývá, že bychom nikdy nebyli poraženi.“ Julia se od něj odtáhla, protože ji to poněkud znejistělo. Podívala se na hodinky a usmála se s falešnou veselostí. „Možná bychom měli vyrazit,“ řekla. „Váš otec mě čeká.“

„Ovšem,“ řekl Nikolas. „Nesmíme nechat otce čekat.“ Nastoupil zpátky do auta, nastartoval ho a vychutnával si hluboký řev jeho motoru. Při způsobu, jak řídil, jim to k otcovu domu trvalo pouhých patnáct minut.

„Páni!“ zamumlala Julia, když dům poprvé zahlédla.

„Je to rekonstmkce královského paláce v Aigai,“ vysvětloval Nikolas. „Akorát je větší.“ Jeho otec nyní zřídka sídlo opouštěl. Postupem času byl čím dál tím uzavřenější, víceméně předal své obchodní impérium profesionálním manažerům, aby se mohl soustředit na svou skutečnou ambici.

Ven je vyšel přivítat Kostis, šéf otcovy ochranky.

„Tohle je Julia,“ představil ji Nikolas. „Přišla udělat rozhovor s mým otcem. Ale potřebuju si s ním předtím krátce promluvit.“

„Je ve sklepení,“ oznámil mu Kostis.

Nikolas kývl na Julii. „Možná bych vás mohl později odvézt do města.“

„Díky,“ řekla obezřetně. „Ale jsem si jistá, že si můžu zavolat taxíka.“

Znovu se zasmál a vychutnával si její rozpaky. Tvářila se ustaraně od chvíle, co jí řekl o Aristanderově proroctví. Ti dnešní Zápaďáci! Vyděsí je sebemenší zmínka o něčem posvátném. Ještě dobře, že nebyla den předtím večer v kostele, že jí neřekl o Knize Danielově. Plné proroctví, včetně popisu muže, o kterém se předpovídalo, že přinese Makedonii svobodu.

Jediná cesta, jak se dostat do sklepení, vedla přes bezpečnostní výtah. Nikolas do něj nyní vstoupil. Ocelové dveře se plynule zavřely. Nechal si oskenovat duhovky a pak výtah začal pomalu klesat a trochu se zachvěl, když se zastavil. Vedle sklepení, v němž jeho otec uchovával všechny své největší poklady, stál v pozoru ozbrojený strážce. Nikolas naťukal svůj kód. Otevřely se ocelové dveře. Prošel dovnitř a stále ještě přemýšlel o Knize Danielově a zejména o těch verších, které před pětadvaceti stovkami let slíbily jeho lidu spasitele.

Při dokonání pak království jejich, když na vrch vzejdou nešlechetníci, povstane král nestydatý a chytrý.

Jehož síla zmocní se, ačkoli ne jeho silou, tak že ku podivení hubiti bude, a šťastně se mu povede, až i vše vykoná; nebo hubiti bude silné i lid svatý.

A obmyslností svou šťastně svede lest v předsevzetí svém, a v srdci svém zvelebí sebe, a v čas pokoje zhubí mnohé; nadto i proti knížeti knížat se postaví, a však bez rukou potřín bude.

Jeho otec, jako by ho vycítil nějakou telepatií, už stál před proskleným kabinetem, v němž bylo vystaveno několik vzorků papyrů z Mallávi, rukama spočíval jako kněz na ořechovém rámu a shlížel na zažloutlé rákosí, na vybledlé písmo. Když ho Nikolas spatřil, zahořel mu v hrudi plamen intenzivní lásky, strachu a pýchy. Král nestydatý a chytrý!

Dragoumis vzhlédl a probodl syna černýma bezcitnýma očima. „Ano?“ zeptal se.

„Našli Akyla,“ vyhrkl Nikolas, kterého téměř přemáhalo vzrušení. „Už to začalo.“

OSM

I

Modrý náklaďák udělal Eleně myšku, když mířila zpátky do delty, takže musela dupnout na brzdy. Mačkala klakson, dokud se auto nevrátilo zase nazpátek do správného směru, pak stočila okénko, zahrozila pěstí a zakřičela na vyděšeného řidiče několik vybraných arabských frází, aby mu dala najevo, co si o něm myslí. Byla v nepříjemné náladě. Způsobil to její rozhovor s Nikolasem. To, a ten zatracený nafoukaný Francouz. Vybavily se jí totiž vzpomínky na jejího zesnulého manžela Pavlose, a to Elena nesnášela, protože pokaždé, když se to stalo, se musela nanovo vyrovnávat s jeho ztrátou.

O Pavlosovi věděla dlouho předtím, než se s ním setkala; tón, zloba i chytrost jeho článků ji štvaly a bavily stejnou měrou. Vysmíval se v nich makedonskému nacionalismu. Také ji zajímaly drby o okouzlených ženách, které se po něm doslova vrhaly. Ona sama byla pyšná a nezávislá žena a stejně jako mnoho jí podobných se toužila beznadějně zamilovat. Nakonec se potkali osobně při rozhlasové debatě v Soluni. Od začátku ji neustále překvapoval. Očekávala někoho ostrého, asertivního, elegantního, přijatelného. Pavlos takový vůbec nebyl. Přestože nebyl přímo arogantní, nikdy nepoznala tak sebejistého muže. Od první chvíle, kdy si potřásli rukou, věděla, že je v maléru. Měl zneklidňující pohled, který na ni působil tehdy i později. Připadala si, jako by mu byla naprosto vydaná napospas, jako kdyby rozuměl nejen všemu, co říkala, ale i veškerému podtextu. Sledoval ji, jako by byla nějaký film a viděl ji už předtím.

Při jejich diskusi ji úplně rozdupal, s humorem bořil její nejlepší argumentaci a neúnavně se trefoval do jejích nejslabších míst. Zneklidnilo ji to a snažila se na něj tlačit zpátky tím, že citovala Keramopoullosovo tvrzení o zvláštním stylu makedonské keramiky, když vtom si uvědomila, že to ve skutečnosti řekl Kallipolitis. Rychle a vyděšeně vzhlédla a viděla, jak se ušklíbá. Na jeden hrozný okamžik se její vědecká reputace octla v jeho rukou, byla naprosto v jeho moci. Ta chvíle – ten okamžik, kdy mu byla vydaná na pospas – jí změnila život.

Dva dny po diskusi Elena procházela svým muzeem z místnosti do místnosti, nezastavovala se, chvěla se jako nějaký narkoman. Pokaždé, kdy se snažila pracovat, během chvilky ji vyrušila touha, která ji spalovala jako neukojitelný hlad. Nikdy nepotřebovala volat mužům, ale Pavlosovi zavolala. Děsila se, že si z ní bude dělat legraci, bryskně se představila a poznamenala, že vznesl v jejich diskusi zajímavá témata. Poděkoval jí. Pak ji zradily nervy. Přidržela si telefon o tvář, chtěla říct něco chytrého nebo něco, čím by ho ranila, ale nenapadalo ji nic. Když ji pozval na večeři, málem se rozplakala.

Jaké to bylo? Bylo to všechno. Pamatovala si jen málo podrobností, jako kdyby intenzita její lásky prostě přesahovala kapacitu její paměti, dokázala si však vybavit, jakou radost jí to přinášelo. I teď někdy dokázala zakusit výjimečný okamžik blaženosti, když zahlédla nějakého jeho dvojníka na ulici, když ucítila vůni jeho značky cigaret nebo když se na ni nějaký muž podíval, tak jako to dělával Pavlos, jak to udělal ten arogantní Francouz, který si byl jistý, že ji může dostat do postele, kdykoli se mu namane.

Pavlosova smrt Elenu zdrtila. Ovšemže ano. Stále se z ní ještě nevzpamatovala. Jak by mohla? Smutek nebyl takový, jak si ho představovala, stejně jako láska nebyla taková, jak čekala. Představovala si smutek jako velké mořské vlny, které vás na nějakou dobu zatopí zoufalstvím a pak vás zase vyplivnou víceméně tam, kde jste byli předtím. Ale takové to nebylo. Smutek změnil látku, ze které byla, stejně úplně, jako uhlík změní surové železo.

Ano, pomyslela si, ta metafora fungovala: smutek ji změnil v ocel.

II

Žena upustila hnědou obálku otevřeným zadním okénkem do Nesimova saabu, když zastavil, aby si koupil od prodejce balíček cigaret. Odjel v závanu prachu zpátky do podzemního parkoviště u hotelu, pak si ji vzal nahoru do pokoje, aby si přečetl její obsah. Byla nepříjemně tenká, jak už to se složkami bývá, ale pak taky nečekal, že by vůbec Knox nějaké záznamy měl. Prolistoval stránky, na kterých byl tisk sotva čitelný, jak ho příliš často kopírovali, fotografie byly téměř celé černé.

Brzy se ukázalo, že se bezpečnostní služba skutečně o Knoxe vůbec nezajímala. Měli zájem o jiného muže, o nějakého Richarda Mitchella, se kterým Knox několik let pracoval. Jak se zdálo, Mitchell si nedával moc pozor na ústa; obvinil šéfa SCA, který měl mimořádně dobré styky, z toho, že na černém trhu prodává papyry. Byl to nešikovný tah, kterým dosáhl přesně toho, co by člověk čekal: izolovali ho od egyptologické komunity a odmítli mu vydat další povolení na vykopávky. To přinejmenším vysvětlovalo, co Knox dělal v Šarmu: zabíjel čas, dokud se to neusadí, a snil o pokladu na mořském dně. Příliš to ale Nesimovi nepomohlo, pokud jde o to, jak Knoxe vypátrat. Poslední list ve složce byl ovšem jiného rázu. Byl to seznam všech Knoxových známých a společníků a byly tam uvedeny také jejich domácí adresy.

III

Nur přivítala Mohameda hned u dveří. Vypadala zničeně. To znamenalo, že Lejla měla špatný den. „Vypadáš krásně,“ řekl, políbil ji na tvář a podal jí kytičku z uvadlých kvítků.

„Jak sis je mohl dovolit?“ namítala slzavě.

„Je to dárek,“ řekl tiše. „Šaríf chtěl, abych ti je dal.“ Podíval se za ni, chodbou k Lejlinu pokoji. „Je vzhůru?“

Nur přikývla. „Ale je unavená.“

„Nezdržím se u ní dlouho.“ Zlehka zaklepal na její dveře, otevřel je a vešel. Když ho uviděla, usmála se. Klekl si vedle postele, sáhl do kapsy a vytáhl černou královnu, kterou vyřezal a nalakoval. Rád vyřezával. Ve volných chvílích na staveništi prohledával odpadkové koše a pátral po odřezcích dřeva, na které by mohl útočit svým nožem na linoleum. Byla to dobrá terapie. Když nemůžete udělat nic pro zdraví svého dítěte, můžete udělat alespoň něco pro to, aby byla šťastná.

Oči se jí rozšířily údivem a radostí. Vzala do ruky lakovaný mahagon, olízla ho špičkou jazyka a přitiskla si ho pevně k hrudi jako panenku. Lejla z nějakého důvodu odmítala panenky, co se dověděla o své nemoci. Nemohl ji už ani lákat na sladkosti. Vypadalo to, jako by její život až příliš zvážněl a už v něm nebylo místo na dětské hrátky.

„Budeš mi dneska večer číst?“ zeptala se.

„Jistě.“

Uvelebila se a očividně jí to udělalo radost. Zavolali tehdy každému, na koho si vzpomněli, a prosili je, aby si nechali udělat testy. To jim přinášelo dobrý pocit, že pro to něco dělají. Jenže teď byl Mohamed zase závislý na ostatních. Teď čekal. To je ta nejtěžší věc na světě pro rodiče, čekat.

Když zase vyšel ven, připadal si zoufale. Nur se kousla do rtu, ale slzy zadržet nedokázala. Celý život proplakala, doslova se vysoušela zevnitř. Mohamed ji objal a držel ji pevně, aby ji utěšil. Někdy mu připadalo, že je jen krůček od zoufalství, téměř toužil po tom, aby se stalo to nejhorší, jen aby to už skončilo. Jeho dobrá kariéra; jeho krásná žena a dcera. Všechno kdysi vypadalo tak dokonale. Zamumlal váhavě: „Je jí dost dobře, aby mohla ven?“

„Ven?“ V Nuřině hlasu se ozval záblesk hysterie. „Kam?“

„Na staveniště.“

Nur ho odstrčila. „Ty ses zbláznil?“ vykřikla.

Mohamed ji zase objal. „Poslouchej mě,“ řekl. „Ten archeolog Ibrahím, jak jsem ti o něm vyprávěl, ten s mercedesem, co zaplatí za naše testy. Má peníze, má vliv. Pohybuje se v úplně jiném světě, než v jakém žijeme my. Lejla potřebuje všechny přátele, které si v tom světě může udělat.“

„Může nám pomoct?“

Mohamed zaváhal. Nur měla zvyk trestat ho za sliby, které jí dal, aby ji upokojil v horších časech. „Kdo ví?“ zamumlal. „Ale je to hodný člověk, džentlmen. Jakmile Lejlu pozná sám, kdo ví, co mu Alláh vnukne?“

IV

„Podívej, co mám!“ oznámil Augustin vesele a zvedl dvě igelitové tašky. „Bagety s falafelem a pivo! Přesně jako za starých časů.“

„Super.“

Augustin se zamračil. „Nevypadáš moc spokojeně.“

„Jsem trochu otrávenej, jak tu pořád jen sedím a nic nedělám,“ vysvětloval Knox.

„Po jednom dnu? To nedokážeš ani přežít jeden den?“

„Je to těma děsnejma knihama o Tintinovi, co tu máš,“ řekl Knox a pomáhal mu vybalit nákup. „Nemohl bys mi opatřit něco lepšího ke čtení?“

„Jako třeba?“

„Něco o archeologii. Co třeba tvoje zprávy o vykopávkách z přístavu? Hrozně rád bych věděl, co jsi našel.“

„Jistě,“ přikývl Augustin. „To není žádný problém. Zítra večer je přinesu. Ale jestli trpíš…“

„Ano?“

„Ta lokalita, co jsem dneska navštívil, nekropole – vede až k hladině spodní vody a pak ještě dál. Ibrahím to nechce vyčerpat. Chce, abych to tam prozkoumal. Chystal jsem se vzít Sophii, ale jestli fakt šílíš…“ Knoxem projelo lehké zachvění strachu i očekávání. „Myslíš to vážně?“

„Proč ne? Je hezčí než ty, to jo, ale není tak dobrá potápěčka. Ty víš, jak nebezpečné můžou být uzavřené prostory.“

„Jak bych se tam vůbec dostal?“

„Vzadu na mojí motorce,“ řekl Augustin a podal Knoxovi láhev vychlazené Stelly. „Můžeš si vzít mou helmu. Aspoň někdo by ji měl občas použít. Nikdo nás nezastaví, to slibuju. Poldové ve městě jsou hrůza. Za těch deset let, co tu jsem, mě nikdy nezastavili. A i kdyby, tantpis\ Pořád mám papíry z poslední návštěvy v Kyréné. Ti libyjští parchanti mi odmítli vstup pod mým skutečným jménem! Mně! Jenom kvůli nějakému dopisu, který jsem napsal o tom šílenci Kaddáfím. Musel jsem tam jet jako Omar Malik, řidič náklaďáku z Marsa Matruh, věřil bys tomu? Jestli můžu já projít jako řidič tiráků z Marsa Matruh, ty můžeš taky.“

Knox zavrtěl hlavou. Nemohl uvěřit, že o tom vůbec přemýšlí. Ale Augustin měl obdivuhodný nedostatek úcty pro běžná pravidla chování a jeho přístup byl nakažlivý. „A uvnitř lokality?“

„Bez problémů. Nech všechno mluvení na mně. Ne že by ho bylo nějak moc. Tam nahoře je to fungující staveniště, to nezapomínej. Dole je bůhvíkolik komor, v každé jsou stovky loculů, každý nacpaný kostmi a artefakty, a všechno to Mansúr chce mít v muzeu během čtrnácti dnů. Je to chaos. Lidi z muzea, z univerzity, z vykopávek podél pobřeží. Je tam jenom jedna bezpečnostní hlídka u ústí schodiště, ale aby ses dostal přes ni, budeš potřebovat standardní propustku SCA, kterou ti můžu vydat i já sám. Na nějaké jméno, které si nikdo nezapamatuje. John Smith. Charles Russell. Mark Edwards. Jo! Výborně. Mark Edwards. Vypadáš přesně tak, jak má vypadat Mark Edwards.“ Knox zavrtěl nejistě hlavou. „Víš, co si o mně myslí v Káhiře. Jestli mě najdou, mohlo by to znamenat malér pro tebe.“

„Ser na Káhiru,“ zamračil se Augustin. „Pořád je mi ještě zle, když si vzpomenu na to, co ten parchant Júsuf provedl tobě a Richardovi. Věř mi, když ti budu moct pomoct, bude to pro mě jen a jen potěšení. Krom toho, jak by na to mohl někdo přijít? Já mluvit nebudu. A ty?“

„Někdo by mě mohl poznat.“

„To si nemyslím. Možná Ibrahím, ale to je dobrák, ten by to nehnal nikam dál. Stejně už na lokality nechodí, mohl by si umazat oblek. Kromě toho tam není nikdo, koho znáš. A jsou to všechno kamarádi, až na tu nádhernou vzteklou Řekyni, co se jmenuje Elena, a její…“

„Elena?“ Knox si přetřel rukou čelo. „Elena Koloktronisová?“

Augustin protáhl obličej. „Tyji znáš?“

„Ne,“ zavrčel Knox. „To jsem jen hádal.“

„Jak ji znáš?“

„Pamatuješ se, co se stalo našim a sestře?“

„Jistě. Proč? Měla s tím něco společného?“

„Tenkrát řídil její manžel.“

„Ach. A on… On taky?“

„Ano.“

„To je mi líto,“ řekl Augustin. „Je mi to líto kvůli tobě i kvůli ní. Ale to není důležité. Zítra tam nebude.“

„Víš to určitě?“

„Vede vykopávky v deltě. Přijela dneska, jenom aby přivezla svou francouzskou fotografku. Gaille Dumasovou nebo tak nějak.“

„Fotografku?“ Knox zavrtěl hlavou. „Kdepak.“

„Tak jsme v pohodě,“ řekl Augustin. Zašklebil se a napřáhl láhev s pivem, aby si přiťukli. „Co by se tak mohlo podělat?“

DEVĚT

I

Augustin měl pravdu v tom, jak se další den ráno dostanou na lokalitu. Ukázalo se, že to je hračka. Také se nemýlil, když mluvil o vzrušení, které Knox ucítí, když bude zase součástí pořádných vykopávek. Už to trvalo příliš dlouho. Příliš dlouho. Stačilo být jen na lokalitě, a už měl radost. Hluk, vůně, hovor. Navíc tam o kousek dál hučel generátor pohánějící výtah, který vyvážel prakticky bez ustání proud nádob vyrobených ze starých pneumatik z nákladních vozů, plných suti a prachu, které se mají na slunečním světle prosát, a nálezy pak poputují do muzea a suť na skládku; lampy a ventilátory byly rozmístěné po nekropoli na mílích bílých prodlužovaček; dělnícj v dýchacích maskách a s bílými rukavicemi klečeli v hrobech a opatrně z nich vyjímali artefakty a lidské ostatky.

Augustin tam přivezl veškeré potápěčské vybavení, ještě než vyzvedl Knoxe. Pospíchali dolů k hladině spodní vody, oblékli se a pečlivě si navzájem zkontrolovali vybavení. Lidé, kteří se potápěli tak často jako oni, občas bezpečnostní kontroly odbývali. Ale v uzavřeném labyrintu, jako je tento, nemůžete prostě zahodit zátěž a vyplout na hladinu, když se něco stane. Žádná hladina tu totiž není.

Augustin zvedl klubko nylonové šňůry a vypůjčil si trik od Thésea. Jenže neměli nic, k čemu by se šňůra dala přivázat.

„Zůstaň tady,“ řekl a nakrátko zmizel, vrátil se s vykopávkovým košíkem, zatíženým sutí. Přivázal k němu šňůru a několikrát za ni zatahal. Zahákli se do sebe, rozsvítili lampy a pak vlezli do vody, Augustin za sebou táhl šňůru. Ani jeden z nich neměl ploutve. Byli tak zatížení, aby mohli kráčet. Vířili sice víc usazenin, ale snadněji udržovali směr a orientaci.

Téměř ihned našli vstup do komory, v níž byla většina loculů ještě zapečetěná. Augustinova baterka osvítila na jednom z nich děsivý portrét muže s velkýma očima, který zíral přímo na ně. Přední stěna sousedního loculu uhnila. Jejich baterky našly nějaký kov. Augustin opatrně vytáhl pohřební lampu, kterou nacpal do vaku.

Navštívili tři další komory. Chodba stále klesala. Šňůra se zasekla. Augustin za ni zatahal a uvolnil ji. Voda byla stále neprůhlednější a neprůhlednější. Chvílemi vířila tak moc, že se téměř neviděli. Knox si zkontroloval vzduch. Sto třicet barů. Dohodli se, že se budou potápět na třetiny; jednu třetinu tam, druhou třetinu zpáteční cesta a třetí pro jistotu. Ukázal to Augustinovi. Augustin ukázal nazpátek na cestu, kterou přišli. Šňůra byla až příliš vqlná. Namotal ji. Namotával ji dál. Pak se otočil ke Knoxovi a pod maskou třeštil leknutím oči. Knox se zamračil a rozpřáhl ruce. Augustin zvedl volný konec oranžové šňůry, která měla být přivázaná kolem držadel nádobky, ale nějak se uvolnila.

II

Z dětí neměl Ibrahím dobrý pocit. Sám byl jedináček a neměl ani neteře nebo synovce, ani se nerýsovalo, že by se mohl stát otcem. Mohamed mu ale nesmírně pomohl, aby se mohl dostat na tyto vykopávky. Ibrahím těžko mohl odmítnout jeho dceři prohlídku, i když si myslel, že to je šílenost přivést nemocné dítě do takového prachu, na místo plné smrti.

Jeden z členů Mohamedovy posádky je našel v pohřební komoře. „Telefon pro vás,“ zabručel. „Šéf.“

Mohamed protáhl obličej. „Promiňte,“ řekl Ibrahímovi. „Musím to jít vyřídit. Ale hned se vrátím. Mohl byste na chvilku podržet Lejlu?“

„Ovšem.“ Ibrahím se obrnil, když mu dal Mohamed držet svazek plenek a dítě pevně ovinuté v zavinovačce, ale ubohá dívenka byla lehká jako pírko. Nervózně se na ni usmál. Ona mu úsměv oplatila. Vypadala, že se ho bojí, jako by si s bolestí uvědomovala, že ji určitě považuje za nějakou nepříjemnost.

Zeptala se: „Tenhle muž nebyl Egypťan?“ Kvůli vředům v ústech mluvila huhňavě a při každém slově sebou škubla. Ibrahím sebou škubal s ní.

„To je pravda,“ přikývl Ibrahím. „Byl to Řek, ze severu za mořem. Tvůj otec je moc chytrý člověk. Poznal, že tenhle muž je Řek, protože našel v jeho ústech minci, které se říká obolus. Řekové věřili, že duchové musí zaplatit převozníkovi, který se jmenoval Charon, aby je převezl přes řeku Styx na onen svět.“

„Na onen svět?“ zeptala se Lejla. Oči vyvalila úžasem, takže to vypadalo, jako by jí kolem nich někdo stáhl kůži. Ibrahím polkl a odvrátil se. Na chvilku se bál, že se rozpláče. Tak mladá dívka; tak krutý osud.

Paže mu už začínaly umdlévat, když se Mohamed nakonec vrátil. Usmál se na Lejlu s takovým citem, že si Ibrahím připadal ztracený, zostuzený, jako by neměl právo na své místo na tomhle světě, na vzduch a prostor, který zabírá, na svůj snadný život.

Ukročil kousek zpátky do svatyně stínů. „Ty testy, se kterými jsme vám mohli pomoct,“ zamumlal na Mohameda. „Kde bych si je mohl taky nechat udělat?“

III

Knox a Augustin se vážně podívali jeden na druhého, ale byli to zkušení potápěči, nezpanikařili. Zkontrolovali si vzduch; oba měli po dvaceti minutách, pětadvacet, pokud by jím šetřili. Augustin ukázal dopředu. Knox přikývl. Potřebovali najít cestu ven nebo alespoň nějaké místo, kde by se držel vzduch a kde by mohli počkat, dokud se neusadí sediment a zase nanovo neuvidí.

Došli do slepé uličky. Knox si zvedl k brýlím láhev, aby si zkontroloval tlak vzduchu, který neúnavně klesal. Drželi se rukama stěn, aby se orientovali v oslepujícím víru usazenin. Při nočním potápění v Šarmu vyprávěli jejich kolegové o nulové viditelnosti. Se vším tím sajrajtem, který rozvířili, bylo tohle nepopsatelně horší. Knox téměř neviděl na svůj měřicí přístroj, ani když si ho držel těsně před maskou.

Došli do další slepé uličky. Možná to byla tatáž. Mohli klidně chodit kolem v kruzích. Patnáct barů. Začali plavat, zcela se teď otočili, orientační smysl byl ten tam, strach narůstal, dýchali rychleji, spalovali vzácný vzduch, ze kterého zbývalo už tak málo, jenom pět barů, hluboko v kritické zóně, a pak Augustin popadl Knoxe za rameno a přiblížil svůj obličej k jeho, serval si regulátor a zoufale ukazoval na svá ústa. Knox mu podal svůj náhradní, ve kterém bylo ale posledních pár nádechů, a když došli k další odbočce, Augustin ukázal napravo, Knox si byl jistý, že napravo šli posledně, tahal ho doleva, chvíli se přetahovali, Augustin trval na tom, že půjdou doprava, Knox se rozhodl, že mu bude věřit, oba muži začali plavat, naráželi do sebe a kopali, drápali po drsných stěnách a stropě, Knoxovi došel vzduch a začal se dusit, narazil do další stěny, Augustin ho dotlačil nahoru do schodů a pak se ocdi na vzduchu. Knox vyplivl regulátor a vděčně se nadechoval, oba muži leželi bok po boku, prsa se jim nadouvala jako zběsilé měchy.

Augustin si položil hlavu na stranu, aby se koukl na Knoxe, a v očích se mu blýskalo, jako by ho napadlo něco legračního, ale ještě to nedokázal říct. „Existujou bezduchý potápěči,“ lapal po dechu nakonec. „A existujou bezdechý potápěči.“

Knoxe smích bolel v plicích. „Hádám, že by ti radši měli dát tu pumpu, kamaráde.“

„Myslím, že máš pravdu,“ souhlasil Augustin. „A o tomhletom nebudeme nikomu vyprávět, jasný? Teda aspoň pár let. Já tu mám bejt za profíka.“

„Dávám ti svoje slovo,“ přikývl Knox. Unaveně se zvedl, odpásal si kompenzátor, upustil ho i s prázdnou lahví na kamennou podlahu.

„Hele!“ vykřikl Augustin. „Ten kyblík zmizel.“

Knox se zamračil. Augustin měl pravdu. Jak se mu ulevilo, že z toho vyvázl živý, úplně zapomněl, co vlastně ten malér způsobilo. „Co to sakra je?“ přidřepl si tam, kde byla předtím nádobka na vykopávky. Usoudil, že Augustinův uzel se prostě rozvázal. „Nemyslíš si, že to udělal Hasan, že ne?“

Přes Augustinovu tvář přelétl žalostný výraz. „Ne,“ řekl. „Obávám se, že to bylo daleko jednodušší.“

„Co?“

„Byl to kbelík plný suti,“ odpověděl Augustin. „A co je Mansúrova hlavní priorita?“

Knox zamrkal a zavřel oči. „Myslíš vynosit odsud všechnu suť?“

„Tohle je náš šťastný den, kamaráde.“

Dolů chodbou se k nim blížily tiché kroky. Knox vzhlédl a ze stínu se vynořila štíhlá, tmavovlasá, přitažlivá mladá žena, kolem krku jí na popruhu visel digitální fotoaparát.

„Váš šťastný den?“ zeptala se. „Našli jste něco?“

Augustin vyskočil a došel k ní, postavil se mezi ni a Knoxe. „Podívejte se!“ řekl, vytáhl pohřební lampu a mávl rukou nad vodou. „Komora za komorou plná zapečetěných loculů!“

„Fantastické.“ Mrkla za Augustina na Knoxe. „Já jsem Gaille,“ řekla. Neměl na vybranou a musel si stoupnout. „Mark,“ odpověděl.

„Těší mě, Marku.“

„Nápodobně.“

„Jak jde fotografování?“ zeptal se jí Augustin a dotkl se jejího ramene. „Dobře,“ řekla Gaille. „Mansúr přivezl všechno osvětlení z muzea, takže můžu vyfotit předsíň, ale moc se to zahřívá, a tak to nemůžu dělat moc dlouho. Ta omítka, víte. Nechceme, aby popraskala.“

„To určitě ne.“ Objal ji kolem ramen a snažil se ji otočit na druhou stranu. „Poslyšte,“ řekl, „vy jste tu sama, že ano? Možná bychom si mohli zajít na večeři. Mohl bych vám ukázat starou Alexandrii.“

Oči jí zazářily. „To by bylo skvělé, ano.“ Promluvila tak nadšeně, až se začervenala a měla pocit, že to musí nějak vysvětlit. „Já jen, nemůžu v hotelu nikde nic jíst a nenechají hosty, aby si nosili jídlo do pokojů, a já opravdu nesnáším, když musím jíst sama v restauraci. Připadám si tik podezřelá, víte. Jako kdyby se na mě všichni dívali.“

„A proč by se nedívali?“ zeptal se Augustin galantně. „Na takovou hezkou dívku, jako jste vy. Ve kterém hotelu bydlíte?“

„Ve Vicomte.“

„V takové díře! Ale proč?“

Smutně pokrčila rameny. „Zeptala jsem se taxikáře na hotel, který je někde v centru a je levný.“

„Tak vás vzal za slovo,“ zasmál se Augustin. „Tak tedy dneska večer. V osm, ano? Vyzvednu vás.“

„Skvělé.“ Podívala se za něj na Knoxe, který stál ve stínu. „Přijdete taky, že ano?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Myslím, že to nestihnu. Nezlobte se.“

„Ach.“ Poplácala si boky a pokrčila rameny. „Tak tedy,“ přikývla, „uvidíme se.“

A ztratila se v chodbě s trochu topornou chůzí, jako kdyby cítila, že se za ní dívají, což také byla pravda.

DESET

I

Knox seděl u Augustina v bytě na gauči a snažil se nějak utlouct čas. Nebylo to jednoduché. Tintin byl k ničemu už jednou. Obešel obývací pokoj a vyšel na balkon. Připadalo mu, že trvá celou věčnost, než zapadne slunce. A po Augustinovi pořád ani vidu, ani slechu. V půl osmé začal vyzvánět telefon. Knox se neodvážil ho zvednout, a tak to nechal na záznamníku.

„To jsem já,“ zařval Augustin, v pozadí duněla hlasitá hudba společně s nevázaným smíchem a cinkáním skleniček a lahví. „Zvedni to, jo?“

Knox to udělal. „Kde sakra jsi? Říkal jsi, že se vrátíš už před několika hodinama.“

„Poslyš, kamaráde,“ odpověděl Augustin, „v práci nastala složitá situace.“

„V práci?“ zeptal se Knox suše.

„Potřebuju, abys za mě vyřídil tu fotografku. Gaille Dumasovou. Tu z Vicomte. Vysvětli jí, že jsem uprostřed krize a že hasím požáry.“

„Je ve městě úplně sama,“ namítal Knox. „Nemůžeš ji nechat jen tak být.“

„Přesně tak,“ souhlasil Augustin. „Proto potřebuju, abys to udělal místo mě. Konec konců, kdyby slyšela ten kravál, možná by pochybovala, jestli jí říkám naprostou pravdu.“

„Proč jí neřekneš, aby se k tobě přidala?“

„Mám plány. Víš, jak jsem ti vyprávěl o Beatrice?“

„Kristepane! Nech toho.“

„Já tě prosím jako kamaráda, Danieli. Jak jsi to říkal? Jo: Jsem v maléru, potřebuju pomoc.“

„Dobrá,“ povzdechl si Knox. „Nech to na mně.“

„Díky.“

„A hodně štěstí s tou tvojí krizí,“ popřál mu Knox kousavě.

Vzal do ruky telefonní seznam a nalistoval si hotel Vicomte. Cítil se kvůli té dívce provinile. V tomhle směru byl dost velký puritán. Když pozvete dívku na večeři, zejména takovou, která tak evidentně touží po společnosti, musíte za ní dorazit. Stín dlouhého večera se před ním natahoval. S nikým si nemohl promluvit, neměl co číst, nic, na co by se koukal v televizi. Kašli na to, pomyslel si. Kašli na Hasana a jeho vrahy. Došel si do Augustinova pokoje pro čistou košili a baseballovou čapku. Pak u telefonu nechal vzkaz, sešel na ulici a mávl si na taxíka.

II

Ibrahím se ten večer doma jen ošíval. Nadloktí ho svědilo z toho, jak mu sestřička odebrala krev na test HLA. Pořád přemýšlel o velkých hnědých očích té ubohé holčičky. Pořád přemýšlel o jejím osudu, o její odvaze. Nakonec už nedokázal sedět. Došel do pracovny a vytáhl z poličky nějakou knihu, tu, ze které mu otec předčítal, když byl malý. Pak vyšel ven k autu.

Mohamedův byt byl v devátém poschodí. Výtahy byly rozbité. Když tam Ibrahím konečně vylezl, musel se opřít na minutku o kolena a sípavě oddychoval. Jaká námaha to musí být s invalidním dítětem! Donutilo ho to zapřemýšlet o tom, jaké měl on sám privilegované dětství a vzdělání, všechno mu usnadňovalo otcovo bohatství. Zevnitř slyšel zdušenou hádku manželského páru, na který toho už bylo příliš. Snažili se, aby je jejich milované dítě nezaslechlo. Najednou se zastyděl, připadal si jako nějaký vetřelec. Právě se chystal odejít, když se dveře nečekaně otevřely a v nich se objevila nějaká žena, vlasy měla schované pod šátkem a byla formálně oblečená, jako by se chystala na nějakou návštěvu. Zatvářila se stejně vyděšeně, že ho vidí, jako on. „Kdo jste?“ zeptala se. „Co tady děláte?“

„Promiňte,“ řekl a začervenal se. „Mám něco pro Mohameda.“

„Co?“

„Jenom knížku.“ Vytáhl ji z tašky. „Pro jeho dcem. Pro vaši dceru.“ Žena se na Ibrahíma udiveně zadívala. „To je pro Lejlu?“

„Ano.“

„Ale… kdo jste?“

„Jmenuju se Ibrahím.“

„Ten archeolog?“

„Ano.“

Zamyšleně si hryzala spodní ret. Pak se vrátila do bytu. „Mohamede,“ řekla. „Pojď sem. Přišel na návštěvu tvůj archeologický kamarád.“ Mohamed vyšel z postranního pokoje a pod nízkým překladem musel skrčit hlavu. „Ano?“ zeptal se úzkostně. „Je na lokalitě nějaký problém?“

„Ne,“ řekl Ibrahím a ukázal mu knihu. „Já jen… táta mi z ní čítával. Myslel jsem si, že možná vy a vaše dcera…“ Otevřel knihu, prolistoval ji a ukazoval jim přitom nádherné ilustrace, které byly uvnitř, obrázky Alexandra z historie a mýtů.

„Ale to je nádhera,“ zalapal Mohamed po dechu. Ohlédl se po manželce, která zaváhala a pak přikývla. „Lejla o vás vyprávěla celý večer,“ řekl Mohamed a stiskl Ibrahímovi loket. „Vím, že to bude pro ni hodně znamenat, když jí tu knihu dáte sám.“

III

Alexandrie byla jedním z nejpřívětivějších egyptských měst, ale napětí mezi Západem a arabským světem sem dorazilo také. Když Knox platil na ulici taxikáři před Gailliným hotelem, nějaký mladý Egypťan, který byl venku s manželkou, na Knoxe chladně kývl. Normálně by nad tím jen pokrčil rameny; ale když se trápil kvůli Hasanovi, zůstalo mu to vězet v hlavě. Všichni tihle lidé. Jak mohl poznat, kdo z nich je nebezpečný? Ti, co se usmívají, nebo ti, co se mračí?

Gaillin hotel byl až v šestém patře budovy. Starý výtah hrkal a třásl se a stoupal přítmím mezi poschodími. Knox zatáhl za roletu a vystoupil ven. Plešatící vrátný ve středních letech mluvil s nějakým mladým vousatým mužem. Oba se podívali na Knoxe a ani se nesnažili skrýt své znechucení.

„Ano?“ zeptal se recepční.

„Gaille Dumasová, prosím,“ řekl Knox.

„Ta Francouzka?“

„Ano.“

„A vy jste?“

Knox musel chvíli přemýšlet, než si vzpomněl na jméno, které mu dal Augustin. „Mark,“ řekl. „Mark Edwards.“

„Sedněte si, prosím.“ Recepční se obrátil zpátky k příteli a navázal na přerušený rozhovor. Knox seděl v modrém křesílku, které mělo rozpadlé čalounění a z mezer mu vylézala bílá výplň. Uběhla minuta. Vrátný stále ještě nepodnikl nic, aby dal Gaille vědět. Další minuta pryč. Oba muži si dál povídali, nedívali se na něj, jejich opovržení bylo jasně patrné. Knox rozhodně netoužil po tom, aby se choval tak, že by si ho někdo mohl zapamatovat, ale nadešla chvíle, kdy nedělat nic bylo nápadnější, než když něco udělá, a tak vstal, setřepal si molitan z kalhot a vrátil se do recepce.

„Zavolejte mi ji,“ řekl.

„Za minutku.“

Opřel se rukou o pult. „Zavolejte ji,“ řekl. „Hned.“

Recepční se zamračil, ale zvedl telefon a vytočil její linku. Někde na chodbě tupě zacinkal telefon. „Máte návštěvu,“ oznámil jí. Vrátil telefon do vidlice a znovu navázal v rozhovoru s přítelem, aniž by Knoxovi řekl jediné slovo.

Uběhla další minuta. Otevřely se nějaké dveře a zase zavřely. Na tvrdé dřevěné podlaze pospíchaly kroky. Gaille se objevila za rohem, na sobě měla tenisky, vybledlé džíny a pytlovitou černou mikinu. „Marku,“ zamračila se, „co vy tady děláte?“

„Augustin to nestíhal, promiňte. Malér v práci. Doufám, že vám nevadí náhrada na poslední chvíli.“

„Vůbec ne.“ Podívala se na své ošumělé šaty a protáhla obličej. „Jdeme někam, kde to je hezké?“ zeptala se.

„Vypadáte dobře,“ ujistil ji Knox. „Vypadáte nádherně.“

„Díky.“ Usmála se stydlivě. „Tak můžeme jít? Umírám hlady.“ Dovedl ji do výtahu. Recepční a jeho vousatý přítel na ně zírali, když Knox přibouchl roletu trochu víc vehementně, než bylo nutné. Uvnitř bylo temno a těsno; dva lidé byli maximum, co se tam pohodlně vešlo. Stáli rameno vedle ramene a výtah pomalu klapal šest pater. „Okouzlující člověk,“ zamumlal, jakmile byli z doslechu.

„Můj přítel v Tantě byl ještě horší, věřil byste?“ řekla Gaille. „Vrhal na mě tyhle pohledy, víte, jako kdyby chtěl ženy vinit za všechno zlo v dějinách světa. Chtěla jsem se ho zeptat, proč vede hotel. Proč ne třeba Ymku nebo něco podobného? Prostě cokoli pro slušné mladé hochy.“

Knox se zasmál a znovu otevřel dveře, když dojeli do přízemí. „Máte ráda mořské plody?“

„Zbožňuju je.“

„Znám jednu restauraci, kam jsem chodíval dost často. Nějakou dobu jsem tam nebyl, ale myslím, že bychom to mohli zkusit.“

„To zní báječně. Znáte tedy Alexandrii dobře?“

„Znával jsem ji.“ Sešli z předních schodů budovy a vedl Gaille pryč od životem kypící a karnevalové Šaríji Nabi Daniel po jedné klidnější ulici. S Hasanem v závěsu se potřeboval držet v ústraní. Pořád se rozhlížel kolem sebe, cítil na sobě pohledy, lidi se mračili, dívali se na něj podruhé, pozorněji. V temnotě za nimi nějaký muž ve světle modrém oblečení tiše, ale naléhavě hovořil do mobilu a vrhal pohledy jejich směrem.

„Není vám nic?“ zeptala se Gaille. „Děje se něco?“

„Ne,“ řekl Knox. „Promiňte. Jsem jenom trochu nesvůj.“

Došli na křižovatku ve tvaru vidlice, na rohu stál minaret, který mu dal příležitost, aby svou nervozitu maskoval hovorem. „Mešita Attarine,“ řekl a ukázal na ni. „Věděla jste, že právě tady našli sarkofág Alexandra Velikého?“

„Já dokonce ani neslyšela o tom, že ho našli.“

„Ten váš Napoleon,“ přikývl Knox. „Když nechal od svých lidí plundrovat Egypt kvůli pokladům.“

„Ano,“ usmála se Gaille. „Než jste to vy zatracení Angličani od nich všechno ukradli.“

„Uchránili jsme to pro civilizaci, chcete říct. Stejně, našli ten velký sarkofág z brekcie pokrytý hieroglyfy, které tehdy nikdo nedokázal rozluštit, ale místní přísahali, že patří Alexandrovi. Alexandr byl Napoleonův hrdina, takže se rozhodl, že se v něm nechá pohřbít sám, a přikázal ho převézt do Francie. Jenže jsme ho pak my Britové odsunuli do Britského muzea, kde je vystavený kousek od Rosettské desky.“

„Podívám se tam po něm.“

Muž se za nimi držel stále ve stejné vzdálenosti a naléhavě hovořil do telefonu. Knox cítil, jak v něm narůstá úzkost. Vedl Gaille do úzké postranní uličky, aby zjistil, jestli se ho zbaví.

„Ovšem,“ pokračoval, „když nakonec rozluštili hieroglyfy, ukázalo se, že to vůbec nebyl Alexandrův sarkofág, ale patřil Nectanebovi II.“

„Aha.“

Ještě jednou se rozhlédl, ale ulice byla prázdná. „Přesně tak,“ řekl a trochu se uvolnil. „Byl to tak trochu zajíc v pytli. Hrůza! Nikoho ani ve snu nenapadlo, že by na tom příběhu mohlo být zrnko pravdy. Konec konců, Ptolemaios by nikdy nedal Alexandra Velikého do odlitého sarkofágu nějakého uprchlického faraóna, jakým byl Nectanebo, ne?“

„Nevypadá to pravděpodobně.“

„Přesně tak. Víte toho o Nectanebovi hodně?“

Gaille pokrčila rameny. „Trochu ano.“

„Poslední rodilý egyptský faraón. Porazil v bitvě Peršany a nechal postavit mnoho nových budov včetně chrámu v Sakkáře, města mrtvých pro Memfidu, egyptské hlavní město té doby.“

„Nejsem totální ignorant, víte. Sakkáru skutečně znám.“

„Také objednal výrobu tohohle sarkofágu,“ ušklíbl se Knox, „i když se nikdy nedostal k tomu, aby ho použil. Peršani se vrátili a Nectanebo musel uprchnout. Takže když Ptolemaios o dvacet let později ovládl Egypt a potřeboval někde uchovat Alexandrovo tělo, než mu postaví pořádné mauzoleum v Alexandrii, Nectanebův chrám a sarkofág tam ležely prázdné.“

„Naznačujete, že je použil jako provizorium?“

Muž, který je předtím sledoval, se náhle objevil před nimi, a stále mluvil tiše, ale důrazně do telefonu. Mrkl jejich směrem a okamžitě sklopil oči. Knox vedl Gaille do postranní uličky, a proto se na něj zamračila. Brzy své volby litoval. Ulička byla prázdná a temná, jejich kroky se rozléhaly a ozvěna je násobila, takže pouze zdůrazňovaly, jak sami tam jsou. Když se ohlédl, uviděl muže, jak vchází do uličky za nimi. „Co je?“ zeptala se Gaille. „Co se děje?“

„Nic,“ řekl Knox, vzal ji za ruku a vyrazil rychleji. „Jenom mám hlad, to je všechno.“

Zamračila se, protože ji to nepřesvědčilo, ale pokrčila rameny a nechala to být. „Vyprávěl jste mi o tom sarkofágu,“ napověděla mu.

„Ano,“ přikývl. Rozhlédl se a ulevilo se mu, že se mezi nimi a jejich stopařem udělala jistá mezera. „Ptolemaios určitě potřeboval provizorní řešení. Bylo to totiž několik desetiletí předtím, než převezl Alexandra do Alexandrie. A to by vysvětlovalo, jak se tady sarkofág octl. No, totiž… Měla byste to vidět. Je to příšera. Ale je dokonalý pro ochranu Alexandrova těla při přesunu.“

„Dává to smysl i z egyptského pohledu,“ souhlasila Gaille. „Víte, že věřili, že je Alexandr synem Nectaneba II.?“

Knox se zamračil. „Nemyslíte to staré vyprávění o Alexandrově romanci?“ Alexandrova romance byl naprostý bestseller starověké doby, plný všech možných polopravd, přehánění a lží o Alexandrovi včetně příběhu o tom, že Nectanebo II. navštívil makedonský dvůr, kde svedl Filipovu ženu Olympias a počal s ní Alexandra.

„Je to víc než to. Když Alexandr porazil Peršany u Issu, neudělal sám sebe de facto jenom vládcem Egypta. Pro egyptské vnímání to znamenalo, že je Nectanebovým legitimním následníkem. Věděl jste, že jedno z jeho egyptských královských jmen bylo ‚Ten, který vyhání cizince‘, stejně jako Nectanebovo?“

„Podívejte,“ namítal Knox, „já myslel, že jste říkala, že o Nectanebovi nic nevíte.“

„Řekla jsem, že o něm vím něco málo,“ usmála se Gaille. „Ve Francii tohle znamená málo. Možná ne v Anglii.“

„Takže vy si myslíte, že Alexandrova romance je tedy důvěryhodná?“ zeptal se, nasměroval ji doprava a zase se přitom ohlédl za sebe. Jejich stopař tam byl pořád; a jestli se něco změnilo, tak byl teď blíž. Pak před nimi zpoza rohu vystoupili dva muži. Knox se připravil k útěku. Ale oba muži šli dál a nevšímali si ani Knoxe, ani jeho pronásledovatele.

„No, očividně to není pravda,“ řekla Gaille. „Nectanebo se nikdy k Řecku ani nepřiblížil. Ale určitě můžu věřit tomu, že takový příběh měl ohromnou popularitu u Egypťanů. Možná ho podporoval i sám Alexandr. On byl neuvěřitelně šikovný, dokázal ohromně manipulovat se svým okolím, ovlivňovat to, jak ho lidé vnímají. Vždycky jsem si myslela, že to byl jeden z důvodů, proč navštívil Sivu. Totiž všichni si myslí, že tam jel, protože Řekové tolik obdivovali Ammónovo orákulum. Ale Egypťani ho vzývali také a dělali to celá staletí. Věděl jste, že všichni faraóni z 28. dynastie cestovali do Sivy, aby byli uznáni, a že byli všichni vyobrazeni s beraní mi rohy stejně jako Alexandr?“ Nakonec došli na Corniche. Příliv bušil do kamenů u hráze, pěna poletovala až nad vysokou zeď, takže se ulice temně leskla. Knox se znovu rozhlédl, a tak viděl, že jejich stopař uložil telefon do kapsy a pak se začal rozhlížet, jako by tam měl nějakou schůzku.

„Je to správně?“ zeptal se Knox.

Gaille důrazně přikývla. „Egypťani si hrozně zakládali na legitimnosti svých faraónů. Alexandr následoval po Nectanebovi, takže ve smyslu nástupnictví byl jeho synem. Příběh o Nectanebovi, který se vyspal s jeho matkou, byl jenom šikovný způsob, jak to vysvětlit.“ Omluvně se usmála. „No nic, dost povídání. Kde je ta vaše restaurace?“

„Právě tady.“ Naposledy se rozhlédl. Jejich pronásledovatel se širokým úsměvem přistupoval k tmavovlasé ženě a dvěma malým dětem, zvedl je a radostně se smál, jak se s nimi točil dokolečka. Knox s úlevou vydechl. Nic než paranoia. Pak si přísně připomněl, že jenom proto, že se tentokrát nic nestalo, si nemůže dovolit se přestat mít na pozoru.

Došli k elegantní restauraci, která měla výhled na vodu. Gaille se s hrůzou podívala na Knoxe a pak na své ošuntělé šaty. „Ale vy jste mi říkal, že to není nic moc!“ protestovala.

„Není. A vy vypadáte nádherně.“

Našpulila rty, jako by věděla, že lže, i když nelhal. Byla ten typ ženy, který mu vždycky připadal neodolatelný, přímo z ní vyzařovala jemnost a inteligence. Řekla: „Já si tyhle hrozné hadry oblékla jenom proto, že jsem nechtěla nijak podporovat vašeho kamaráda Augustina. Kdybych věděla, že přijdete vy…“

Knox se ušklíbl. „Říkáte teda, že mě podpořit chcete?“

„Tak jsem to vůbec nemyslela,“ začervenala se Gaille rozzlobeně. „Jenom jsem chtěla říct, že si myslím, že vám můžu věřit.“

„Aha,“ řekl Knox smutně, otevřel jí dveře a zavedl ji dovnitř. „Důvěryhodný. To je skoro tak špatné jako být hodný.“

„Horší,“ usmála se Gaille. „Daleko horší.“

Vyšli po schodišti do jídelní části.

„Vyhněte se všemu sladkovodnímu,“ poradil jí a přistrčil jí židli na místo, odkud měla výhled na Východní přístav. „Ta jezera tady kolem, to je zázrak, že v nich vůbec něco dokáže přežít. Ale mořské plody budou v pořádku.“

„Zapíšu si to za uši.“

Rozložil si ubrousek. „Tak jak vám jde fotografování?“

„Docela to ujde. Je to lepší, než jsem čekala, abych byla upřímná.“ Naklonila se k němu přes stůl, jak se potřebovala někomu svěřit. „Nejsem totiž ve skutečnosti vůbec fotografka, víte.“

„Ne?“

„Jsem papyroložka. Fotoaparát mi jen pomáhá poskládat fragmenty. Se softwarem se dneska už dají dělat neuvěřitelné věci.“

„Jak jste se tedy dostala k téhle práci?“

„Moje šéfová mě nabídla.“

„Aha, Elena. To je od ní hezké. Takže s ní pracujete v deltě?“

„Ano.“

„Na čem?“

„Na jednom starém osídlení,“ vyprávěla nadšeně. „Našli jsme stopy po hradbách a obydlích a hřbitovech. Všechno od Staré říše do raně ptolemaiovského období.“

„Páni. Kde to je?“

„Ach.“ Najednou se zatvářila váhavě, jako by prozradila už příliš mnoho. „Ještě jsme to přesně neidentifikovali.“

„Musíte mít nějakou představu.“

„Skutečně o tom nemůžu mluvit,“ řekla Gaille. „Elena nás přinutila podepsat doložky o mlčenlivosti.“

„No tak. Já to nepovím živé duši, přísahám. A vy jste právě řekla, že jsem důvěryhodný.“

„Nemůžu. Opravdu ne.“

„Tak mi dejte aspoň nápovědu. Jenom jednu nápovědu.“

„Prosím, opravdu nemůžu.“

„Ale jistěže můžete. Chcete. Víte, že ano.“

Protáhla obličej. „Už jste někdy slyšel obrat strkat hlavu do vlčího chřtánu? To je jako dostat se do křížku s Elenou. Podruhé si to zatraceně rozmyslíte, to mi věřte.“

„Fajn,“ zabručel Knox. „Tak jak jste se dostala k práci pro ni? Totiž, jsou to řecké vykopávky, ne? Nepřipadáte mi moc jako Řekyně.“

„Eleně onemocněla specialistka. Potřebovala náhradu. Někdo jí dal moje jméno. Víte, jak to chodí.“

„Ano.“

„Prostě jednoho odpoledne zavolala. Hodně mi to polichotilo. A navíc jsem neměla nic, z čeho bych se nemohla vyvázat. Kromě toho je hrozně fajn číst si o Egyptu v knížkách, ale není to totéž, že?“

„Ne,“ souhlasil Knox. „Takže tohle jsou vaše první vykopávky?“

Zavrtěla hlavou. „Nesnáším, když musím mluvit o sobě. Je to na vás. Vy jste podmořský archeolog, že?“

„Jsem archeolog, který se umí potápět.“

„A taky intelektuálský snob?“

Zasmál se. „Paráda.“

„Kde jste studoval?“

„V Cambridgi.“

„Ach!“ Zatvářila se zklamaně.

„Nemáte ráda Cambridge?“ namítal Knox. „Jak můžete nemít ráda Cambridge?“

„Není to přesně Cambridge. Jenom někoho, kdo tam studoval.“

„Archeologa?“ ušklíbl se. „Výborně! Koho?“

„Ale, jsem si jistá, že ho nebudete znát,“ řekla. „Jmenuje se Daniel Knox.“

JEDENÁCT

I

„Skvělé!“ smál se Augustin a zatleskal, když mu později ten večer Knox vyprávěl, co se dělo. „To je prostě nádhera. Co jsi dělal?“

„Co jsem sakra mohl dělat?“ zabručel Knox. „Řekl jsem jí, že jsem o něm v životě neslyšel, a změnil jsem téma.“

„A nemáš ani potuchy, proč tě tak nesnáší? Nevyspal ses s ní třeba jednou a pak už nezavolal?“

„Ne.“

„Víš to určitě? Takhle to mám většinou já.“

Knox se zamračil. „Vím to jistě.“

„Tak co teda?“

„Nevím,“ pokrčil bezmocně rameny. „Nic mě nenapadá. Ledaže…“

„Co?“

„Ale ne,“ řekl Knox a tváře mu najednou zahořely. Dal si ruku na čelo. „Ach, kristepane!“

„Co?“

„Ona se nejmenuje Gaille Dumasová, ty idiote. Ale Gaille Bonnardová.“

„Dumasová, Bonnardová, není to jedno? A stejně, kdo je to tahle Gaille Bonnardová?“

„Je to Richardova dcera,“ odpověděl Knox. „Tak to je.“ Pak chmurně dodal: „Není divu, že mě nenávidí.“

II

V Gaillině pokoji bylo dusno, i když měla otevřené dveře na balkon. Ten stín na Markově obličeji, když se zmínila o Danielu Knoxovi, jak honem změnil téma, jak byl potom nesvůj. Nadávala si za příliš prořízlou pusu; do té doby se skutečně báječně bavila. Ovšemže se musejí znát. Upřímně řečeno, bylo by k nevíře, kdyby se dva archeologové stejného věku, oba vystudovaní v Cambridgi, nepřátelili.

Některé nenávisti jsou založené na principu. Další jsou osobní. Kdykoli si Gaille vzpomněla na Knoxe, i když ho nikdy nepotkala, pocítila směs obojího, jako by to byli hadi, kteří se jí kroutili v hrudi. Její matka byla zpěvačka v nočním klubu. Prožila krátký románek s Richardem Mitchellem, otěhotněla, donutila ho vstoupit do manželství, které nemělo šanci na úspěch, hlavně i proto, že si nakonec uvědomil, že dává přednost mužům. Gaille byly teprve čtyři, když to její otec vzdal a utekl do Egypta. Její matka, jež se snažila namáhavě vyrovnat s homosexuálním manželem a kariérou, která se jí rozpadala, si to všechno vylévala na Gaille. Také nacházela útěchu v tom, že zneužívala jakoukoli omamnou látku, která jí přišla do ruky, až jednou, v předvečer padesátých narozenin, Gaille špatně odhadla jeden z jejích opakovaných výkřiků o pomoc, a ona zemřela.

Gaille jako dítě dělala, co mohla, aby se vyrovnala s matčinou nejistotou, jejím vztekem a násilnictvím, ale nikdy to nestačilo. Z neustálého stresu se mohla zbláznit, jenže měla bezpečnostní pojistku, našla si způsob, jak narůstající tlak uvolnit. Každý rok strávila jeden měsíc s otcem na jeho vykopávkách v severní Africe nebo v Levantu. Z nich milovala každou vteřinu.

Když bylo Gaille sedmnáct, měla se k němu přidat během jeho druhé sezóny strávené západně od Mallávi ve středním Egyptě. Jedenáct měsíců studovala koptštinu, hieroglyfy a hieratické písmo v zoufalé snaze prokázat, že je k něčemu, aby otec neměl na vybranou a prostě ji musel přijmout na plný úvazek. Tři dny před odletem nečekaně přišla v Paříži domů. Matka měla právě jeden ze svých záchvatů vzteku a odmítla otci dovolit Gaillinu návštěvu. Musela klečet před přecpaným obývacím pokojem a poslouchat přes překližkové dveře. Televize kousek od ní hrála dost hlasitě, ještě v tom pořadu byly přimíchané divácké smíchy, takže neslyšela všechno, ale jí to stačilo. Otec odsouval Mallávi, aby mohl vyřešit naléhavou osobní záležitost. Uskuteční se to až během školního roku.

Ta sezóna pro jejího otce znamenala vrchol kariéry. Jen o osm týdnů později našel ptolemaiovský archiv, který byl tak důležitý, že Júsuf Abbás, budoucí generální sekretář Nejvyšší rady pro památky, nad celou prací převzal osobní kontrolu. Gaille tam měla být, ale nebyla. Na její místo najali mladého cambridgeského egyptologa, který se jmenoval Daniel Knox. To byla ta naléhavá osobní záležitost jejího otce! Svrbělo ho v kalhotách. Ta zrada byla tak bolestivá, že ho Gaille od té chvíle odmítala. I když se snažil ji zkontaktovat a omluvit se, nikdy mu nedala příležitost. Přestože byla příliš oddaná egyptologii, než aby pro ni byl cennější nějaký jiný způsob života, vyhýbala se Egyptu, dokud nebyl otec už dlouho po smrti a nepřekvapila ji Elenina nabídka.

Nikdy Knoxe nepotkala; nikdy ani nechtěla. Napsal jí však kondolenci, která obsahovala dojemný popis posledních let jejího otce. Tvrdil, že na ni její otec neustále myslel a v jednom kuse o ní mluvil, že když při horolezeckém výstupu spadl a zabil se v Západní poušti, nikdo ho nemohl zachránit, a že jeho poslední myšlenky patřily jí, že jeho poslední přání patřilo jí. Prosil prý Knoxe, aby ji sám kontaktoval a řekl jí to. Gaille to připadalo, sice poněkud perverzně, zároveň hluboce zneklidňující i neuvěřitelně uklidňující.

Pak dorazil ze Sivy balíček, v němž byly všechny věci jejího otce i s papíry. Také tam byla policejní zpráva o nehodě a přepis výpovědi, kterou podali dva průvodci, co byli na tom osudném výstupu. Oba dosvědčili, že Knox mohl zachránit jejího otce, kdyby chtěl, ale že stál stranou a místo toho se jen díval. Oba také prohlásili, že pád měl okamžitě za následek smrt, že byl už dávno mrtev, když k němu došli oni nebo Knox či někdo jiný. Proto nemohl nikomu sdělovat svá poslední přání. Všechno to byla lež.

Než dostala tu zprávu a než si ji přečetla, nesnášela Knoxe z principu. Od té doby to začalo být i osobní.

III

Nesim se jako voják naučil, že si musí uvědomovat fyziologii strachu. Když člověk ví, co se děje v jeho těle, je na dobré cestě, jak ho ovládat. Srdce bije rychleji, takže dech je v ústech horký; ta kovová pachuť vzadu v ústech není nic jiného než to, jak žlázy zaplavují systém adrenalinem, aby se tělo připravilo na boj nebo na útěk; brnění v prstech na rukou a na nohou a neklid ve střevech a v měchýři, to vzniká tím, jak se krev přesouvá do míst, která ji potřebují víc.

Stál u hotelového okna a chystal se vytočit Hasanovo číslo. Shlížel přitom na řeku deset pater pod sebou.

„Našel jste ho?“ zeptal se Hasan, když ho přepojili.

„Ještě ne, pane. Ale děláme pokroky.“

„Pokroky?“ zeptal se Hasan kysele. „Je to tentýž pokrok, o kterém jste mi vyprávěl včera?“

„Dal jsem dohromady silný tým, pane.“

„Aha, dobře. Tým.“

„Ano, pane.“ Také to byla pravda, i přes veškeré Hasanovy výtky. Byli to staří kamarádi, kteří dychtili po práci a prokázali, že jsou spolehliví a diskrétní. Každému z nich dal Knoxovo jméno, registrační značku jeho auta, kopie jeho fotky a pár dalších podrobností, které měl, a pak některé poslal, aby sledovali domovy Knoxových známých, další, aby obcházeli hotely a nádraží. Také si nechal stopovat Knoxův mobil, aby kdykoli, kdy ho zapne, mohli provést určení jeho pozice s přesností na stovky metrů. Začal sledovat jeho nejrůznější bankovní účty a kreditní karty. V Egyptě je možné cokoli, když má člověk peníze, „Poslyšte,“ řekl Hasan, „já nechci pokroky. Já chci Knoxe.“

„Ano, pane.“

„Zavolejte zítra. A ať pro mě máte dobré zprávy.“

„Ano, pane.“ Nesim trochu třesoucí se rukou zavěsil, sedl si na hotelovou postel a svěsil ramena. Otřel si čelo. Zápěstí měl potom zamokřené od potu, který mu připlácl chloupky na kůži. Další ze symptomů. Celá řada. Na chvíli přemítal, že vybrakuje bankovní konto a prostě zmizí. Jenže Hasan o něm věděl příliš mnoho. Věděl o jeho sestře. Věděl o Fatimě a jejich synovi. Krom toho Nesimův smysl pro čest velel neutíkat od profesionální povinnosti jenom proto, že mu připadala těžká nebo nebezpečná. Tak místo toho vytáhl složku, kterou o Knoxovi vyrobila tajná služba, a znovu se zadíval na starý, začerněný text. Celá léta ho nikdo nedoplňoval. Někteří z lidí na něm změnili adresu nebo odjeli z Egypta. Další nemohli vůbec vystopovat. Ale byla to Nesimova nejlepší naděje na úspěch a modhl se, aby mu to pomohlo.

DVANÁCT

I

Augustin a Knox hned ráno zamířili na lokalitu, toužili začít a doufali, že díky čerpadlu budou mít dostatek prostoru nad hladinou, aby mohli nerušeně zkoumat. Oba věděli až příliš dobře, že vyčerpat vodu z nějaké památky v Alexandrii není snadné. Vápencové podloží bylo mimořádně porézní a drželo v sobě vodu jako obří houba. Jakmile začnou odčerpávat, ta houba uvolní svůj rezervoár a nahradí to, co vyčerpají, dokud nakonec nedosáhnou rovnováhy. Nemohli doufat, že to přemůžou, ne se zdroji, které mají. Mohli jenom získat trochu času.

Od chvíle, kdy dorazili na staveniště, však bylo jasné, že je něco úplně špatně. Motor čerpadla hvízdal jako chronický kuřák, který honí autobus. Spěchali dolů. Někde se evidentně uvolnilo těsnění. Voda se rozlévala a rozstřikovala na podlaze rotundy a tekla až do makedonské hrobky, kde pod zakalenou vodou blikaly lampy jako světla v bazénu.

Augustin vyběhl po schodišti zpátky nahoru, aby vypnul motor čerpadla. Knox vytáhl ze zásuvky kabely, sundal si boty a kalhoty, posbíral všechny lampy a větráky a pak je uložil na schody, mimo vodu. Pumpa utichla; obsah trubek zabublal a vrátil se zpátky. Knox počkal, až všechno utichne, pak zase pozapojoval kabely a posvítil si na tu spoušť.

Připojil se k němu Augustin, stál na horním schodě a smutně potřásal hlavou. „Merde! Mansúr mě sežere.“

„Můžeme dát čerpadlo sem?“

„Já jenom zařídil ten stroj,“ zabmčel Augustin. „Netuším, jak to funguje.“ Ale po tváři mu pak přelétl záblesk naděje. Zmizel a vrátil se se čtyřmi kbelíky na suť, dva hodil Knoxovi a dalšími dvěma začal nabírat vodu.

„To snad nemyslíš vážně!“ namítal Knox.

„Máš snad lepší nápad?“ opáčil Augustin a už odbíhal dál chodbou k hladině spodní vody. Knox to udělal stejně. Těžké kbelíky mu namáhaly ramena a lokty a prsty měl od nich otlačené do ruda. Jakmile je vylili, zašklebili se na sebe a utíkali nazpátek. Po několika výměnách se začali trousit dělníci. Uviděli, co se stalo, a popadli kbelíky sami. Brzy se toho účastnila celá osádka. Po tuctu výměn měl Knox nohy jako z gumy. Trochu si odpočinul v hlavní komoře, aby nepřekážel probíhající práci. Přes počáteční skepsi fungoval Augustinův nápad dobře. Vodní hladina už opadla natolik, že vysoké schody mezi přední komorou, předsíní a hlavní komorou teď fungovaly jako přehradní hráze, takže se vytvořily tři oddělené nádrže. Knox si sedl na bobek, aby si omyl bolavé dlaně a prsty v chladné vodě, a všiml si něčeho podivného. Hladina vody v hlavní komoře byla níž než v předsíni, a také níž než schod, který je odděloval.

Zamračil se, zapomněl na únavu a pak vyšel ven. „Nemáte někdo sirky?“ zeptal se.

II

Když Gaille přijela na lokalitu, zjistila, že je tam hotový blázinec. Ještě nedokončila fotografování hlavní komory, takže její první reakcí byla úzkost, že propásla svou příležitost. Odkopla boty, vyhrnula si kalhoty a začala se brodit dovnitř, aby se podívala zblízka. Její společník od včerejší večeře byl už uvnitř a házel do rohů zlámané zápalky.

„Tak co?“ zeptala se.

„Hele!“ řekl a ukázal do předsíně. „Vidíš, jak je tady vyšší hladina vody?“

Gaille to došlo hned. „Takže kam vytéká?“

„Přesně tak,“ přikývl Knox nadšeně. „Tohle místo má být vytesáno v pevné skále.“ Zahodil poslední zápalky do rohů a pak s Gaille sledovali společně, jak se pomalu sbíhají k sobě.

„Včera večer se mi to moc líbilo,“ zamumlala Gaille.

„Mně taky.“

„Možná bychom si to mohli někdy zase zopakovat.“

„To bych rád,“ řekl, ale pak se zamračil. „Poslyš, Gaille, potřebuju ti ale nejdřív něco říct.“

„Jde o Knoxe, co?“ řekla. „Je to tvůj kamarád, ne?“

„Tady skutečně není vhodné místo, abychom se o tom bavili. Můžu se později stavit ve Vicomte?“

Dychtivě se usmála. „Potom si vyrazíme. Tentokrát to bude na mně.“ V předsíni se ozvalo cákání a pak se objevil Mansůr a vedl s sebou Elenu.

„Co se děje?“ zeptal se Mansůr vztekle. Gaille se otočila ke svému společníkovi, protože čekala, že to vysvětlí, ale on jenom skrčil hlavu, popadl kbelíky a utekl, takže Elena s Mansúrem tam zůstali stát a dívali se za ním s otevřenou pusou. „Kdo to sakra byl?“ zeptal se Mansůr.

„Augustinův potápěčský pomocník,“ vysvětlovala Gaille. „Myslím, že to čerpadlo mohlo být tak trochu jeho nápad.“

„Aha!“ řekl Mansůr. „Doufám, že si nemyslí, že se na něj zlobím. Chci si promluvit s tím zatraceným Augustinem.“ Zavrtěl hlavou se směsicí pobavení a zoufalství. „K čemu jsou ty sirky?“ zeptal se.

„Nikdo odsud neodebral žádnou vodu,“ vysvětlovala Gaille a poukázala na rozdíl v hladině vod. „Jenom jsme chtěli vědět, kam se ztrácí.“

„A?“

„Zdá se, že se sbíhají na tom soklu.“ Skrčili se kolem něj, baterkami osvětlovali tucty stříbřitých vzduchových bublinek, které vystupovaly zespoda. „Akylos ze třiceti tří,“ zamumlala Gaille, kterou překvapila náhlá myšlenka. „Nechť je nejlepší a oslavovaný nade všemi.“

„To je ten nápis, co je nade dveřmi?“ zamračil se Mansůr. „Co je s ním?“

„Řekové milovali slovní hříčky.“

„Tak ven s tím, děvče,“ vybídla ji Elena.

Gaille protáhla obličej, protože se bála, že si o ní třeba budou myslet, že se zbláznila. „Já jen, nemyslíte si, že ten nápis by mohl znamenat, že ten zbytek – těch dalších dvaatřicet – se uctívá pod Akylem?“ Mansúr se zasmál a zvláštně se na ni podíval. „Vy jste fotografka?“ Začervenala se, protože si uvědomovala Elenin palčivý pohled. „Vlastně dělám jazyky.“

„Dovedu sem Ibrahíma,“ přikývl Mansúr. „Tohle musí vidět sám.“

III

Knox našel Augustina u hranice vody, jak si obléká potápěčský oblek. „Poznala tě Elena?“ zeptal se Knoxe.

„Myslím, že ne. Chytil tě Mansúr?“

„Ani ne.“ Augustin mávl rukou, jako by se spálil. „Ale bylo to jen tak tak. Houf! Myslím, že jsem teda fakt blázen.“ Kývl směrem k vodě. „Moudrý člověk by se chvíli držel zpátky. Chceš se tam podívat?“

„Jdeme na to,“ souhlasil Knox.

I přes poruchu čerpadlo udělalo během noci pořádný kus práce, takže jim voda sahala jen k bradě. Brzy zjistili, jaký je tam labyrint, propojený komplex průchodů a komor, takže si pořádně oddechli, protože jim došlo, jaké měli štěstí, že se odtamtud dostali živí. V jedné komoře byla vzdálená stěna pomalovaná obrysy loculů, ale schránky do ní nebyly vytesané. Knoxovi chvíli trvalo, než přišel na to proč. Ve stropě byla nerovná díra, jako kdyby se dělníci náhodou probořili někam jinam.

„Hele, kamaráde,“ řekl a posvítil nahoru baterkou. „Podívej se na tohle.“

Augustin se k němu připojil. „Co je to sakra?“ zamračil se.

„Pomoz mi, nastav mi ruce.“

Augustin udělal z rukou stoličku a vyhodil Knoxe do nové komory. Byla akorát tak vysoká, aby se postavil a nebouchl se do hlavy. Opřel se rukou o protější zeď, vybudovanou z bloků vápence, malta mezi nimi se už dávno rozpadla na prach.

„Pomoz mi nahoru, hergot,“ řekl Augustin. „Chci to vidět na vlastní oči.“

Knox se natáhl dolů pro svého společníka. Když byli oba nahoře, začali to tam prozkoumávat. Doprava vedla úzká chodbička. Na konci byla úzká mezera do souběžné uličky, obezděné druhou stěnou z kvádrů, pak do třetí s venkovní stěnou z pevné skály. Jediná komora, o ploše nějakých šest metrů čtverečních a dva metry vysoká, byla rozdělená vnitřními stěnami na tři uličky spojené na jednom konci, takže tvořila velké „E“. Došli spolu na konec prostřední uličky. Nahoru vedlo pět schodů a pak v pravém úhlu následovalo další schodiště, které mizelo ve stropě. Seshora zazněly tupé údery, po nichž se začal ze stěn sypat prach.

„Ježíši!“ zamumlal Knox. „Co to bylo?“

Augustin bouchl pěstí do stropu. Po tváři mu přeběhl chápavý úsměv. „Rotunda,“ řekl. „Tohle muselo být původní schodiště. Ano. Makedonci kopali příliš daleko; dosáhli hladiny spodní vody. Takže? Postavili tyhle vápencové stěny jako podporu, položili novou podlahu a pokryli ji mozaikou. Parfait! Stavitelé nekropole se sem prostě za pět set let probourali náhodou.“

IV

Když na místo vykopávek dorazil Ibrahím, hlavní komora byla už zcela vysušená. Přivézt sem těžké zvedací zařízení nebylo snadné, takže Mansúr místo toho najal Mohameda. Oba muži pracovali s pákami pod jedním koncem podstavce a nadzvedli ho. Když se těžký kámen začal hýbat, vydával praskavé a pukavé zvuky, jak po všech staletích, kdy spočíval na podlaze, protestoval. Zvedli ho o pár centimetrů, hrudníky a paže se jim nadouvaly a páky se námahou ohýbaly.

Ibrahím a Elena si klekli, aby si posvítili dolů. V podlaze byla kruhová černá díra, možná metr v průměru. Sokl byl příliš těžký dokonce i pro Mohameda a Mansúra, takže ho nedokázali dlouho udržet. Mansúr začal pouštět první a varovně přitom vykřikl; pak také Mohamed, pustil ho a sokl dopadl zpátky na zem a zvířil prach, který vlezl Ibrahímovi do nosu a krku, až z toho dostal záchvat kašle.

„No?“ zeptal se Mansúr a spráskl ruce.

„Je tam šachta,“ řekl Ibrahím.

„Chcete, abychom tím soklem pohnuli?“ zeptal se Mohamed.

„Je to možné?“

„Budu potřebovat někoho na pomoc a nějaké nářadí, ale ano.“

Ibrahím cítil, jak se na něj všichni v očekávání dívají. Nikolas slíbil dvacet tisíc dolarů, ale zatím z nich dostali půlku, zbytek měl přijít po úspěšném dokončení prací. Kateřina velmi zdůrazňovala slovo „úspěšné“, takže bylo až přehnaně jasné, že kdyby neohlásili takovýto nález, považovalo by se to za mimořádně neuspokojivé. A nedalo se to uchovat v tajnosti, ne teď, když o tom věděla Elena. Náhle se mu před očima zjevila Mohamedova dcera, jejíž život visí na vlásku.

„Dejte mi chvilku,“ řekl. „Potřebuju si zavolat.“ Kývl na Elenu, aby za ním vyšla po schodišti, a pak zavolal Dragoumis Group. Ruku si přitiskl na ucho, aby vytěsnil hluk stavebních prací. Zatímco čekal na spojení, vyhrávala mu nějaká lidová hudba. Nervózně si otřel kořen nosu.

Hudba náhle přestala hrát. „Prosím? Tady je Nikolas.“

„Tady Ibrahím. Z Alexandrie. Říkal jste, že mám zavolat, kdybychom něco našli.“

„A?“

„Pod tou makedonskou hrobkou něco je. Možná šachta.“

„Šachta?“ Ibrahím slyšel vzrušení v Nikolasově hlasu. „Kam vede?“

„Skoro jistě nikam. Tyhle věci málokdy někam vedou. Ale budeme potřebovat posunout sokl, abychom to zjistili určitě. Já jen, jasně jste říkal, že chcete, abychom vás ihned informovali.“

„Docela správně.“

„Nechám ten podstavec odsunout teď. Zavolám vám zpátky, jakmile…“

„Ne,“ řekl Nikolas důrazně. „Na to tam potřebuju být.“

„Tohle je neodkladný průzkum,“ namítal Ibrahím. „Nemáme čas na…“

„Zítra odpoledne,“ trval na svém Nikolas. „Do jedné budu u vás. Nic předtím nedělejte. Rozumíte?“

„Ano, ale skutečně, skoro jistě to nic není. Pojedete sem celou tu dálku a nic tu nebude a…“

„Budu tam,“ odsekl Nikolas. „Už jsem řekl. Mezitím tam nikdo nepoleze. Chci strážné. Chci ocelovou bránu.“

„Ano, ale…“

„Prostě to udělejte. Pošlete účet Kateřině. A chci mluvit s Elenou. Je tam?“

„Ano, ale…“

„Dejte mi ji.“

Ibrahím bezmocně pokrčil rameny. „Chce s vámi mluvit.“

Přikývla, vzala si jeho telefon a poodešla kousek dál. Zase se otočila zády, aby ji nemohl poslouchat.

V

Nikolas ukončil hovor s Elenou, opřel se v křesle a poněkud ztěžka oddechoval. No, to tedy byl telefonát. Daniel Knox v Alexandrii! A také na jeho lokalitě! V tu nejcitlivější dobu. Vstal a došel k oknu, masíroval si rukama záda v kříži, kde mu najednou neuvěřitelně ztuhla.

Dveře od jeho kanceláře se otevřely. Vešla Kateřina s hromádkou papírů. Usmála se, když viděla, jak si masíruje záda.

„Co se děje?“ dělala si legraci. „Ozval se vám Daniel Knox nebo tak něco?“ Podíval se na ni tak, že by se jeho pohledem dala oloupat cibule. „Ach!“ vyjekla, položila papíry na stůl a rychle se vzdálila.

Nikolas si zase sedl. Jen málo lidí se mu kdy dokázalo dostat pod kůži tak jako Knox. Před deseti lety prováděl ten člověk šest týdnů řadu neskutečných výpadů proti jeho otci a jeho firmě a oni tam všichni stáli kolem a nedělali… nic. Jeho otec tomu muži zaručil imunitu a slovo jeho otce bylo zákon, takže to platilo, ale Nikolase stále pálilo to ponížení. Zhoupl se dopředu a zazvonil na Kateřinu.

„Nezlobte se, pane,“ vyhrkla, ještě než promluvil. „Nechtěla jsem…“

„Nechte to být,“ řekl krátce. „Potřebuju být zítra odpoledne v Alexandrii. Je naše letadlo volné?“

„Myslím, že ano. Podívám se.“

„Díky. A ten Egypťan, přes kterého jsme koupili ty papyry. On zařizuje taky jiné druhy obchodu, ne?“ Nepotřeboval Kateřině vysvětlovat, o jakých druzích obchodu mluví.

„Pan Munim? Ano.“

„Dobrá. Dejte mi jeho číslo, prosím. Mám pro něj práci.“

TŘINÁCT

I

Ibrahím shromáždil svůj nejlepší tým v rotundě, aby oznámil návštěvu sponzora. Snažil se o tom mluvit nadšeně. Zkoušel to udělat tak, jako by to byl jeho nápad. Požádal lidi, aby byli k dosažení, aby něco vysvětlili, kdyby bylo potřeba, a slíbil jim čaj a kávu a sušenky a posléze v muzeu raut. Pak jim všem jemně připomněl, že ten člověk financuje jejich platy. Navrhl, aby z toho udělali událost. Zkrátka udělal všechno, co mohl, aby to dovedl k dobrému konci. Když domluvil, vyzval je, aby se ptali. Nikdo neřekl ani slovo. Byli to archeologové; nesnášeli sponzory. Schůzka skončila a všichni se vrátili ke své práci.

II

Bylo pozdě odpoledne. Hosní pospával na sedadle řidiče svého omláceného zeleného citroenu, když před činžovním domem zastavil černý a chromovaný chopper se dvěma muži. Řidič měl na sobě džíny, bílé tričko a koženou bundu, pasažér byl ve světlých bavlněných kalhotách, modré mikině a červené přílbě, kterou si sundal, aby si mohl promluvit s řidičem. Hosní popadl svou fotku Knoxe, ale na takovou vzdálenost to nedokázal poznat jistě, ne podle tak malé fotografie. Oba muži si potřásli rukama. Pasažér zašel dovnitř a řidič udělal malé kolečko a vyrazil pryč. Hosní počítal patra. Augustin Pascal bydlel v šestém. Asi o dvacet vteřin později uviděl v dalekohledu, že se otevřely balkónové dveře a pasažér vyšel ven a rozpřáhl paže. Hosní vylovil mobil a rychle vytočil Nesimovo číslo.

„Prosím?“

„Tady Hosní, šéfe. Myslím, že jsem ho našel.“

Nesim se dychtivě nadechl. „Víš to určitě?“

„Ne na sto procent,“ řekl Hosní, který znal Nesima až příliš dobře, než aby mu dával falešné naděje. „Mám jenom tu fotku. Ale ano, jsem si docela jistý.“

„Kde jsi?“

„V Alexandrii. U bytu Augustina Pascala. Znáte ho? Toho podmořského archeologa.“

„Dobrá práce,“ pochválil ho Nesim. „Neztrať ho. A ne aby poznal, že po něm jdeš. Budu u tebe co nejrychleji.“

III

Elena už měla dost dojíždění tam a zpátky mezi Alexandrií a deltou, a tak se ubytovala ve slavném hotelu Cecil. Bylo to jen deset minut chůze od Gaillina blešáku, ale jinak to byl naprosto odlišný svět. Jen zřídka mohla mrhat cennými vykopávkovými fondy na obyčejnou jazykovou specialistku, ale pro ni to fungovalo jinak. Byla tu jako představitelka Makedonské archeologické nadace. Důstojné postavení této instituce jí zaručovalo, že musela cestovat na určité úrovni.

Počáteční část večera strávila tím, že doháněla papírování. Bylo překvapivé, jak byrokratická záležitost může být vedení vykopávek v Egyptě. Už z toho začínala být unavená, když uslyšela zaklepání na dveře. „Dále,“ řekla. Dveře za ní se otevřely a zavřely. Dokončila sčítání sloupce čísel a pak se napůl otočila na židli. Projelo jí znepokojující vzrušení, když tam uviděla stát Francouze z nekropole, oblečeného v džínách a kožené bundě.

„Co tady sakra pohledáváte?“ zeptala se.

Augustin došel k jejímu oknu, jako by mu to tam patřilo. Odtáhl záclonu, aby se podíval přes přístav venku. „Velmi hezké,“ kývl. „Já tam mám akorát prádlo cizích lidí.“

„Na něco jsem se vás ptala.“

Otočil se zády k oknu a opřel se o její klimatizaci. „Přemýšlel jsem o vás,“ řekl.

„Cože?“

„Ano. Stejně jako vy jste přemýšlela o mně.“

„Ujišťuju vás,“ řekla, „že jsem na vás nepomyslela ani na chvilku.“

„Je to pravda?“ dělal si z ní legraci.

„Ano,“ řekla Elena. „To je pravda.“ Ale něco v jejím hlase se zachvělo a Augustinův nestydatý úsměv se ještě rozšířil. Elena se zamračila. Byla atraktivní, úspěšná a bohatá, dobře přivyklá tomu, že kolem ní kroužili podobní lovci žen. Normálně se s nimi vypořádala, ani o tom nemusela přemýšlet. Zamračila se na ně tak, že jejich zájem odrazila ve zlomku vteřiny. Teď ale vrhla takový pohled na Augustina a nestalo se vůbec nic. Prostě ho vstřebal s tím svým útočným úšklebkem a zíral na ni dál.

„Prosím, odejděte,“ řekla. „Mám práci.“

Jenže on neodešel. Prostě tam dál stál, zády k oknu. „Zamluvil jsem stůl,“ řekl. „Nerad bych vás honil, ale…“

„Jestliže neodejdete,“ řekla ledově, „zavolám ochranku.“

Přikývl. „Musíte samozřejmě udělat, co považujete za nejlepší.“ Když sáhla po telefonu, cítila chvění v žaludku. Byl to jeden z těch starých analogových přístrojů. Vytočila první číslo a čekala, že mu to bude stačit. Ale ani se nepohnul. Prostě tam stál s tím stejným zatraceně sebejistým úsměvem ve tváři. Ciferník vydal hluboké kovové zavrčení, jak se vracel do počáteční pozice. Vytočila druhé číslo. Sluchátko ji studilo do tváře. Vložila prst do otvoru, aby vytočila třetí číslo, ale pak se zdálo, že jí prostě odumřela paže, jako by jí všechny svaly atrofovaly.

Došel k ní, vytáhl jí sluchátko z ruky a uložil ho zpátky do vidlice. „Budete se chtít osvěžit,“ řekl. „Budu dole.“

IV

„Našli jsme ho,“ řekl Nesim.

Na druhém konci linky se rozhostilo krátké ticho. Po tolika zklamáních zněl Hasanův hlas docela pohnutě. „Víte to určitě?“

„Hosní ho našel,“ řekl Nesim. „Bydlí u kamaráda. Dojel jsem tam, jen co mi Hosní zavolal. Vyšel ven před čtvrt hodinou, vůbec o nic se nestaral. Musí si myslet, že jsme ho přestali hledat. Ale je to on.“

„Kde je teď?“

„V taxíku. Míří k Ramle.“

„Sledujete ho?“

„Ovšem. Chcete si ho vyzvednout?“

Zase to ticho. Potom: „Poslouchejte. Chci tohle.“

V

Knoxe překvapila vřelost, se kterou ho toho večera přivítala Gaille.

„Dokonalé načasování,“ radovala se. „Ibrahím mě požádal, abych zítra udělala prezentaci maleb z přední komory. Potřebuju oběť, na které si to vyzkouším.“ Vedla ho zpátky do pokoje a nevšímala si jedovatého pohledu recepčního. Balkónové dveře měla otevřené, ozývala se kakofonie na ulici dole, mládež, která se bavila a vzrušeně smála v očekávání svého večera, vzdálená tramvaj, cinkající po kolejích jako přecpaná kuchyně. Na stole ležel otevřený laptop a spořič obrazovky vykresloval na monitoru podivné vzory. Gaille pohnula myší a objevila se pestrá nástěnná malba dvou mužů.

Knox se naklonil a zamračil se. „Co to sakra je? To je z lokality?“

„To jsou postranní stěny v přední komoře.“

„Ale… je to jenom omítka a sádra. Jak jsi z nich udělala tohle?“

Potěšeně se usmála. „To tvůj kamarád Augustin. Poradil mi, abych na to vzala vodu. Spousty vody. Ne tolik, kolik jste tam napumpovali dneska ráno, ale…“

Zasmál se a zlehka ji plácl po rameni. Po tomto doteku mezi nimi přeběhla nečekaná jiskra, až se oba trochu lekli. „Udělala jsi skvělou práci,“ řekl, když se trochu vzpamatoval. „Vypadá to fantasticky.“

„Díky.“

„Víš, kdo to je?“

„Ten nalevo je Akylos. Ten obyvatel hrobky.“

Knox se zamračil. Jméno Akylos bylo podivně známé. Ale proč by ne? U Řeků bylo dost běžné. „A ten druhý?“ zeptal se.

„Apollés nebo Apellés z Kósu.“

„Apellés z Kósu?“ zeptal se Knox nevěřícně. „Nemyslíš snad toho malíře?“

„To byl malíř?“

Knox přikývl. „Oblíbenec Alexandra Velikého. Od jiného maHře by se malovat nenechal. Často se zastavoval u něj v ateliéru, aby všechny nudil až k zbláznění svými názory na umění, až dokud mu Apellés neřekl, aby sklapl, protože dokonce i chlapci, co mleli barvy, si z něj utahovali.“

Gaille se zasmála. „To vyžadovalo odvahu.“

„Alexandr měl rád lidi s trochou odvahy. Krom toho Apellés věděl, jak lichotit, stejně jako si dělat legraci. Namaloval Alexandra s bleskem v ruce přesně jako Dia. Kde to je? Říká se to tam?“

„V Efezu, pokud to čtu správně, ale sám vidíš, že tam jsou chybějící místa.“

„To by dávalo smysl,“ řekl Knox. „Alexandr tam jel po svém prvním vítězství nad Peršany.“ Natáhl se za ni, zavřel soubor, otevřel další, kde byli vojáci kráčející vodou. „Perga,“ řekl. Podíval se na ni. „Víš o tomhle?“

„Ne.“

„To je na tureckém pobřeží, naproti Rhodu. Když chceš odtamtud zamířit na jih, můžeš přejít přes hory, což je dřina, nebo můžeš jít po pobřeží. Potíž je v tom, že tu cestu můžeš zvládnout, jedině když vane severní vítr, protože zažene moře dost daleko, abys prošla. Když se tam vydal Alexandr, vanul jižní vítr, ale znáš Alexandra, prostě šel pořád dál, a vítr se otočil právě včas a trval akorát dost dlouho na to, aby on a jeho muži prošli. Někteří lidé říkají, že to bylo to zrníčko pravdy, ze kterého vznikl příběh o Mojžíšovi, jak rozdělil Rudé moře. Alexandr prošel krátce potom přes Palestinu, a konec konců bylo to v době, kdy bible teprve vznikala.“

Gaille se ušklíbla. „To je trochu přibarvené, ne?“

„Neměla bys podceňovat dopad řecké kultury na Židy,“ řekl Knox. „Nebyli by to lidé, kdyby je Alexandr trochu neohromil.“ Mnoho Židů se snažilo asimilovat, ale nebylo to snadné; ne protože centrálním bodem řeckého společenského života bylo gymnasium, a gymnos bylo řecky nahý, takže se tam prostě ukazovalo všechno. Řekové si cenili předkožky jako krásného kousku božského nápadu a obřízku považovali za barbarství. Mnoho Židů se tedy snažilo obrátit práci mohelů tím, že si řezem uvolňovali kůži kolem spodku penisu nebo tím, že si zavěšovali kovová závaží na to málo, co jim zbývalo.

„Nemyslela jsem až takhle přibarvené,“ řekla Gaille. „Jenom říkám, že spousty vody, které zázračně vyschnou, aby se hrdina mohl dostat skrz, nejsou ve starověkých mýtech docela neznámé. Ani povodně, které ničí nepřátele. Kdybych měla na něco vsadit, vsadila bych na krále Sargona.“

„Toho Akkadce?“

Gaille přikývla. „Tisíc let před Mojžíšem, dva tisíce před Alexandrem. Existuje pramen, který popisuje, jak kvůli němu vyschl Tigris a Eufrat. A to už měl jeden shodný bod s Mojžíšem.“

Knox se zamračil. „Jak to myslíš?“

„Jeho matka ho uložila do rákosového košíku a poslala ho po řece,“ řekla Gaille. „Zrovna jako Mojžíše. Našel ho muž, který se jmenoval Akki, a vychoval ho jako syna. Nezapomínej, nalezenci byli dost obvyklý motiv. Tak mohli básníci ukázat, jak pracuje jakási vesmírná spravedlnost. Vezmi si třeba Oidipa. Jeho otec ho zavrhl, jenom aby se mohl vrátit a zabít ho.“

Knox přikývl. „Je neuvěřitelné, jak se stejné příběhy pořád vynořují znovu a znovu po celém východním Středomoří.“

„Není to tak neuvěřitelné,“ odpověděla Gaille. „Byl to obrovský obchodní blok a obchodníci vždycky milovali, když mohli obchodovat s pořádnými příběhy.“

„A oblast se jen hemžila minstrely, samozřejmě. A víš, za co byli minstrelové vždycky slavní.“

„Putování,“ ušklíbla se Gaille, vzhlédla nahoru a rozhlédla se. Jejich oči se setkaly a chvíli se na sebe dívali a Knox cítil zneklidňující chvění v prsou. Už to bylo příliš dlouho, co měl nějakou ženu, se kterou by sdílel život a vášně, ne jenom postel. Už příliš dávno. V mírném zmatku se obrátil nazpátek k obrazovce. „Takže tohle je mapa Alexandrových tažení?“ zeptal se.

„Ne tak docela,“ řekla Gaille, sama poněkud rozechvělá. „To je Akylův život. Ti dva jsou prostě náhodou totéž.“ Aniž by se na něj podívala, otevřela další obrázek, opevněné město obklopené vodou, které ohrožoval obrovský satyr, antropomorfní řecký bůh, napůl člověk, napůl kozel. „Tenhle mě zmátl. Myslela jsem, že by to mohl být Tyros, když jsem viděla ty hradby a vodu, ale…“

„Je to Tyros, správně,“ řekl Knox.

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Tyros byl nedobytný,“ vysvětlil jí. „Dokonce i Alexandr s ním měl problémy. Jedné noci během obléhání měl sen, že si z něj utahuje nějaký satyr. Honil ho a honil, ale on mu pořád unikal, dokud ho nakonec nechytil a neprobudil se. Jeho vykladači to vysvětlovali tak, že satyros je složenina ze dvou slov, sa a Tyros, což znamená ‚tvůj‘ a ‚Tyros‘. Tyros bude tvůj. Jenom to bude chtít trochu času a námahy. A tak to také bylo.“

„Bohužel pro obyvatele.“

„Ušetřil všechny, kdo se uchýlili do chrámů.“

„Ano,“ řekla Gaille prudce. „Pak pobil dva tisíce z nich. Ukřižoval je.“

„Možná.“

„Tady není žádné možná. Přečti si své prameny.“

„Makedonci často ukřižovali zločince i po jejich smrti,“ odpověděl Knox klidně. „Jako my Britové, když jsme je věšeli na šibenice. Abychom odradili ostatní.“

„Ach,“ zamračila se Gaille. „Ale proč by Alexandr považoval Tyřany za zločince? Jenom bránili své domovy.“

„Alexandr tam poslal posly, aby projednali podmínky, než se pustil do obléhání. Tyrané je zavraždili a hodili jejich mrtvoly z hradeb. To se tehdy rozhodně nesmělo.“ Mrkl znovu na Gaille, protože ho něco zmátlo. „Sakra, tohle je hrobka pro nosiče štítů, nemyslíš? Chci říct, předsíň, přední komora a hlavní komora. A to nemluvím o jónských sloupech, sochami ozdobených zdech, bronzových dveřích a všech těch malbách. Muselo to stát neuvěřitelnou spoustu peněz.“

„Alexandr platil dobře.“

„Ne tak dobře. Krom toho takhle se pohřbívali makedonští králové. Připadá mi to, nevím, drzé, ne?“

Gaille přikývla. „Zítra odpoledne budou zvedat sokl. Možná z toho získáme nějaké odpovědi. Budeš tam?“

„To pochybuju, bohužel.“

„Ale musíš přece přijít,“ řekla dychtivě. „Neobjevili bychom to bez tebe.“

„I tak.“

„Nerozumím tomu,“ postěžovala si. „Co se děje?“

V jejím pohledu se zračila bolest i zmatek. Knox věděl, že už nedokáže déle kličkovat. Zamračil se, aby jí naznačil, že se musí pustit do obtížného tématu, a pak se narovnal, aby mezi nimi byla nějaká vzdálenost. „Víš, jak jsem říkal předtím, že je něco, co ti musím říct?“

„Jde o toho zatraceného Knoxe, že?“ zamračila se Gaille. „Je to tvůj nejlepší kamarád nebo tak něco.“

„Ne tak docela.“

„Nepouštěj ho mezi nás,“ prosila. „Včera večer jsem jen tak plácala. Vážně. Vůbec nic pro mě neznamená. V životě jsem ho neviděla.“

Knox se jí zadíval pevně do očí, dokud jí to nezačalo docházet. Pak přikývl. „Ale ano,“ řekl jí.

ČTRNÁCT

I

Gaille chvíli trvalo, než plně vstřebala to, co Knox říká. Pak její výraz ochladl. „Vypadni,“ řekla.

„Prosím,“ žadonil. „Jen mi dovol…“

„Vypadni. Vypadni, hned.“

„Hele. Vím, jak ti musí být, ale…“

Došla ke dveřím a prudce je otevřela. „Ven!“ vykřikla.

„Gaille,“ prosil. „Nech mě to vysvětlit.“

„Měl jsi svou příležitost. Poslal jsi mi ten dopis, pamatuješ.“

„Nebylo to tak, jak si myslíš. Prosím, dovol mi…“

Jejich hádku zaslechl recepční. Teď dorazil před Gaillin pokoj, popadl Knoxe za paži a vytáhl ho ven. „Odcházíte,“ řekl. „Zavolám policii.“

Knox se ho snažil setřást, ale měl překvapivě silné prsty, které mu mstivě zarýval do masa, takže Knox neměl na vybranou: buď musel jít s ním, nebo by se musel začít prát. Došli do vestibulu. Recepční ho nacpal do výtahu, stiskl tlačítko pro přízemí a pak za ním prudce zatáhl mřížové dveře.

„Ne abyste se vrátil,“ varoval ho a zahrozil mu prstem.

Výtah drkotal dolů. Knox byl stále jako omámený, když vystoupil do vestibulu v přízemí a sešel dolů po vstupních schodech. Výraz vzteku na Gaillině tváři ho nejen šokoval, ale uvědomil si, jak moc ho přitahuje. Otočil se doprava a ještě jednou doprava a vydal se uličkou vzadu za jejím hotelem, která byla přeměněná jako tolik uliček v Alexandrii na improvizované parkoviště, takže se musel proplétat mezi auty zaparkovanými těsně vedle sebe.

Najednou si vzpomněl na dopis, který jí poslal, na všechny ty výmysly, které tam napsal. Tváře mu zahořely; zastavil se v uličce tak náhle, že muž, který šel za ním, do něj zezadu vrazil. Knox zvedl ruku a začal se omlouvat, ale pak zachytil závan něčeho chemického a najednou se mu na ústa a nos přitiskla vlhká, palčivá látka a začala ho obklopovat temnota. Až příliš pozdě si uvědomil, že si přestal dávat pozor kvůli záležitosti na Sinaji, kvůli Hasanovi. Snažil se bojovat, osvobodit se, ale chloroform už začal účinkovat, a on se krotce sesunul do náruče útočníka.

II

Když Augustin přivedl Elenu zpátky do hotelu Cecil, nebylo ani půl dvanácté. Pozval ji ještě do nočního klubu, ale stěžovala si na spoustu práce. I tak trval na tom, že ji doprovodí až do vestibulu hotelu.

„Nemusíš chodit nahoru,“ řekla suše, když došli k výtahům. „Jsem si jistá, že tady už budu v bezpečí.“

„Doprovodím tě do pokoje,“ oznámil jí galantně. „Nikdy bych si neodpustil, kdyby se ti něco stalo.“

Povzdechla si a potřásla hlavou, ale nehádala se. Ve výtahu bylo zrcadlo. Oba se v něm prohlédli a pak sebe navzájem. Jejich pohledy se setkaly v zrcadle a usmáli se nad vlastní marnivostí. Musela připustit, že tvoří hezký pár. Doprovodil ji až k jejím dveřím.

„Díky,“ řekla a potřásla mu rukou. „Dobře jsem se bavila.“

„To jsem rád.“

Elena vytáhla z kabelky klíč. „Tak se uvidíme zítra.“

„Bezpochyby.“ Ale neudělal nic pro to, aby odešel.

„Nezapomněl jsi už, kde jsou výtahy?“ zeptala se ostře.

Křivě se pousmál. „Myslím, že ty jsi typ ženy, která se nebojí toho, co chce. Mám pravdu, že?“

„Ano.“

„Dobrá. Tak si to ujasněme. Když mi ještě jednou řekneš, abych odešel, tak skutečně odejdu.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Elena zamyšleně přikývla, otevřela dveře a šla dovnitř. „No?“ zeptala se a nechala přitom za sebou otevřeno. „Jdeš dovnitř, nebo ne?“

III

Knox se pomalu probíral. Uvědomil si, že ho rty, nos a hrdlo pálí, že je mu nevolno. Pokusil se otevřít oči. Byly přelepené. Pokusil se zvednout ruku k obličeji, ale zápěstí měl svázaná za zády. Pokusil se zakřičet, ale měl zalepená ústa. Když si připomněl, co se stalo, srdce se mu panicky rozbušilo a tělo se mu otřáslo silnou křečí, až se zvedl z podlahy. Něco ho udeřilo za ucho a znovu se propadl do temnoty.

Když přišel k sobě podruhé, byl už opatrnější. Dovolil svým smyslům, aby posbíraly informace. Ležel na břiše. Do žeber ho tlačil nějaký měkký koberec s vybouleninou uprostřed. Kotníky a zápěstí měl svázané tak pevně, že ho brněly prsty na rukou i na nohou. V ústech cítil mědnatou lepkavou pachuť od rány ve tváři. Vzduch smrděl po cigaretovém kouři a olejíčku na vlasy. Cítil jemné vibrace levného motoru. Kolem projelo rychle jakési vozidlo, jehož zvuk se podle vzdálenosti zesiloval a pak zase slábl. Knox ležel na podlaze auta. Vezli ho k Hasanovi. Panika. V krku ucítil zvratky, které se mu podařilo zarazit až téměř v hrdle. Zhluboka dýchal nosem, dokud nevolnost nepřešla. Snažil se přijít na nějakou klidnou myšlenku. Jeho únosci nemuseli být nutně zrovna Hasanovi muži. Možná to byli zločinci na volné noze, kteří šli po penězích. Kdyby je tak donutil začít mluvit, mohl by s tím něco dělat, vyjednávat, přeplatit je. Pokusil se posadit, ale zase ho někdo brutálně praštil do týla.

Prudce zabočili a začali poskakovat po drsném terénu. Knoxovi se podařilo se trochu zapřít. Zebra měl celá omlácená a odřená. Jeli snad celou věčnost a pak náhle zastavili. Dveře se otevřely. Někdo ho popadl pod pažemi, vytáhl ho ven a hodil na písčitou zem. Kopli ho do zad, něčí nehty zachytily pásku na tváři. Strhli mu ji z očí a s ní vzali i pár řas, že mu v těch místech zbyla hlaďounká kůže. Nad ním stáli tři muži, oblečení v černých svetrech a kuklách, takže se Knoxovi udělalo zle. Snažil se sám sobě namluvit, že by neschovávali tváře, kdyby si nemysleli, že to přežije. Nepomohlo to. Jeden z mužů ho za nohy odtáhl dřevěnému sloupku, zatlučenému do země. Posbíral několik uvolněných proužků ostnatého drátu a omotal mu je kolem kotníků.

Přestože bylo jejich auto zaparkované bokem, Knox dokázal přečíst jeho zadní registrační značku. Vryl si ji do paměti. Druhý muž otevřel kufr, vytáhl klubko lana, které hodil na písek. Na jednom konci uvázal uzel, přehodil ho kolem tažné koule a pevně ho utáhl, aby měl jistotu, že vydrží. Na druhém konci uvázal smyčku, došel ke Knoxovi a přehodil mu ji kolem krku. Utahoval ji, dokud se mu nezařízla do jemné kůže na krku.

Třetího muže ztratil z dohledu. Teď ho zahlédl deset kroků od sebe, jak všechno natáčí na kameru v telefonu. Knoxovi chvíli trvalo, než mu došlo, co to znamená. Filmoval snuff, který pošlou Hasanovi. To také vysvětlovalo ty kukly. Nechtěli, aby byli sami ve filmu, kde páchají vraždu. Tehdy Knoxovi došlo, že zemře. Kopal a zápasil, ale byl přivázaný příliš pevně. Řidič vytočil motor jako mladý motorkář, který se vrhá do závodu. Od zadních kol odletoval písek. Pak auto začalo odjíždět pryč a lano svištělo, jak se odvíjelo. Knox se zapřel; zařval do roubíku. Muž s kamerou v telefonu se přiblížil, aby natočil svůj vrcholný záběr, jak se lano zvedlo, zachvělo a napnulo.

PATNÁCT

I

„Věřím, že pro mě máte dobré zprávy,“ řekl Hasan.

Nesim, i když mluvil do telefonu, zavřel oči, jako kdyby se modlil. „Měli jsme problém, pane.“

„Problém?“

„Jako první ho dostal někdo jiný.“

„Někdo jiný?“

„Ano, pane.“

„Nerozumím.“

„My taky ne, pane. Šel do hotelu. Zase z něj vyšel. Obešel ho dozadu a pak šel dál uličkou. Sledoval ho nějaký další muž. My si toho moc nevšímali, dokud tam nezastavilo nějaké černé auto a jeho nenaložili dozadu.“

„Chcete říct, že jste je nechali, aby si ho prostě odvezli?“

„Byli jsme na druhé straně ulice. Byla tam tramvaj.“

„Tramvaj?“ zeptal se Hasan ledově.

„Ano, pane.“

„Kam jeli?“

„To nevíme, pane. Jak jsem říkal, byla tam tramvaj. Nemohli jsme se tam dostat.“ Ta zatracená věc tam prostě trčela, a jak houkal klaksonem, tlustý řidič tramvaje se na ně šklebil a vychutnával si jejich vztek.

„Kdo to byl? Kdo ho dostal?“

„To nevíme, pane. Teď na tom děláme. Když budeme mít štěstí, je to někdo, kdo se doslechl, co vám provedl, a myslí si, že nám ho bude moct prodat za velké peníze.“

„A co když ne?“

„Podle spisu má spoustu nepřátel. Možná ho vystopoval někdo z nich.“

Ticho. Vteřina. Dvě vteřiny. Tři. „Chci, abyste ho našli,“ řekl Hasan. „Chci, abyste ho našli, protože to je naléhavé. Říkám to jasně?“

Nesim polkl. „Ano, pane. Je to jasné jako facka.“

II

Když Knox běžel na sever za stopami pneumatik v písku, připadal si najednou o hodně starší. Když se lano natáhlo a napnulo, došlo mu, že zemře. To byla kvalitativně jiná věc, když víte, že zemřete, na rozdíl od toho, když se bojíte, že byste mohli zemřít. S člověkem to udělá podivné věci. Donutí vás to přemýšlet jinak o čase a o světě a o vašem místě v něm.

Lano bylo čistě přeříznuté a pak zase slepené instalatérskou páskou. Páska se roztrhla, jakmile se lano napjalo, takže se oba kusy lana od sebe oddělily a Knox upadl do písku. Měchýř mu povolil, srdce mu bušilo jako splašené, ta náhlá milost ho ohromila. Řidič udělal v písku velké kolo a vrátil se pro kamaráda, který tam celou dobu seděl na bobku a filmoval, co Knox udělá, včetně toho, jak se počural. Všichni přitom řvali smíchy, jako kdyby to byla ta nejlegračnější věc, kterou kdy viděli. Jeden z nich vyhodil z okénka obálku a pak odjeli a nechali ho tam připoutaného ke kůlu, s promočenými kalhotami a s krkem spáleným od lana.

Trvalo mu dvě hodiny, než se vyprostil ze všemožných pout. Tou dobou už se třásl po celém těle. Noci v poušti byly chladné. Vysušil si kalhoty, jak nejlépe to šlo, a použil na to několik hrstí jemného písku, a pak došel k obálce. Čistě bílá. Žádný nápis. Když ji otevřel, vypadlo trochu písku. Zátěž, aby neodlétla. Kromě toho obsahovala jen proužek papíru od British Airways, na kterém byla napsána tři slova: „Varovali jsme tě.“

Vyšplhal na malý kopeček. Daleko vepředu se na obě strany pohybovala světélka automobilových reflektorů na frekventované silnici. Šel pomalým, unaveným krokem. Bylo snadné chovat se odvážně tváří v tvář imaginárním hrozbám. Tohle bylo jiné. A musel také myslet na ostatní, zejména na Augustina a Gaille. Nemohl riskovat, že by je nějak ohrozil.

Bylo na čase vypadnout.

III

Nikolas Dragoumis byl od přírody ranní ptáček, ale tohle ráno vstal ještě dříve než obvykle, dychtivý jako děcko o Vánocích. Šel rovnou k laptopu, aby si zkontroloval maily. Byl tam jeden od Gabara Mounima, jak slíbil. Netrpělivě si stáhl filmovou přílohu a dekódoval ji, mezitím si četl zprávu a uznale přikyvoval. Jeho otec vždycky trval na tom, že se Knoxovi nesmí ublížit, a Mounim sdělil svým mužům jasně, aby mu neublížili, ne v žádném skutečném smyslu. Trochu chloroformu, rána do hlavy, nějaký otřes. To se nedalo počítat jako ublížení. Naopak, donutí ho to, aby si daleko víc vážil života.

Nikolas si pustil film poprvé. Knox unesený; Knox v bezvědomí na podlaze auta; Knox tažený do písku v poušti; výraz hrůzy na jeho obličeji, když auto vyrazilo dopředu! Nikolas výskl. Když si jen pomyslel, že tenhle zoufalec kdysi způsobil jemu a jeho otci takové neštěstí! A teď se na něj podívejte! Pochcal se jako osmiletý klučina. Přehrál si to znovu, pak potřetí, při každém rámečku filmu se mu uvolňovala záda. Dobrá noční práce. Velmi dobrá noční prácička, jen co je pravda. Pokud Nikolas odhadl správně jeho charakter, ale o tom nepochyboval, bude tohle poslední chvíle, kdy Knoxe viděl.

IV

Když Knox konečně dorazil na pobřežní silnici, už se rozednívalo, ale provoz byl stále slabý. Přeběhl ji, pak doběhl přes pobřežní duny a přes pláž ke Středozemnímu moři. Stáhl si kalhoty a boxerky, vypral je ve vlnách příboje a co možná nejlépe je vyždímal. Hodil si je přes rameno a šel po pláži, nohama příjemně pleskal v chladném hutném písku.

Vyšlo oranžové slunce a jako ohnivá kometa osvítilo zpěněnou vlnu. Knox došel k obezděnému komplexu prázdninových domků, jehož brána se houpala ve větru. Vypadalo to tam opuštěně. Tyhle komplexy ožívaly jen o víkendech a o dovolených. Většina z nich měla před sebou šňůry na prádlo, některé byly ověšené plavkami, ručníky a šaty. Vešel dovnitř a procházel se mezi nimi, dokud nezahlédl starou krémovou galabíju a roušku na hlavu, které byly trochu navlhlé, ale možná kvůli tomu, že bylo ještě brzy ráno, nebo tím, že bylo tak blízko moře. Nechal tam za ně své kalhoty společně s tolika penězi, kolik si mohl dovolit. Pak je vzal a utekl, než si ho někdo všiml.

Bylo sice hezké, že ho ti muži upozornili, že má utéct, ale potřeboval své bankovní karty, pas a papíry, které nechal u Augustina. A ze všeho nejvíc potřeboval džíp. Trvalo mu hodinu, kdy mával na stop, než mu zastavila trojkolka. Řidič na něj promluvil v chraplavé arabštině. Knox mu odpověděl stejně, aniž by o tom příliš přemýšlel, protože se mu myšlenky toulaly bůhvíkde. Bavili se o fotbalu; muž byl vášnivý fanoušek Ittihádu. Až teprve když Knox vystoupil, uvědomil si, že si ho muž spletl s Egypťanem. Mohlo za to nepochybně jeho beduínské oblečení a geny, navíc byl hodně opálený a neoholený.

Už mu skoro došly peníze, takže jel do Augustinova bytu autobusy a poslední kilometr došel pěšky. Dával si zatracený pozor, když se proplétal přes parkoviště, jinak by si nevšiml dvou mužů v bílém freelanderu. Jeden kouřil ručně balenou cigaretu, druhý byl schovaný ve stínu. Přišel blíž. Zadním okénkem uviděl známou červenou cestovní tašku, černou tašku na laptop a papírovou krabici plnou vlastních věcí z hotelového pokoje na Sinaji. Otočil se na patě a pospíchal pryč. Nedošel daleko, protože si uvědomil, že vlastně nemusel utíkat. Jestli ho Hasan chtěl jako zajatce nebo mrtvého, nepouštěl by ho včera v noci. Tihle muži tu byli jistě proto, aby se ujistili, že skutečně odjel.

Otočil se znovu a odvážně kráčel ke vstupnímu schodišti, zády byl otočený k freelanderu, věřil, že jeho egyptské oblečení poslouží jako neviditelný plášť. Vrátný vytíral červené terakotové dlaždice. Knox obešel mokrý kus, a když čekal na výtah, odvážil se ohlédnout. Muži stále seděli ve freelanderu. Vyjel výtahem do sedmého patra, sešel o poschodí níž, skrčil se pod oknem a vstoupil dovnitř. Po Augustinovi tam nebylo ani stopy. Očividně se bavil někde jinde. Knox si zabalil věci, pak napsal krátký dopis, v němž Augustinovi děkoval za jeho pohostinnost a sděloval mu, že vyrazil pryč, a sliboval, že se brzy ozve. Právě dopisoval, když venku zaslechl kroky, pak klíč, který škrábal v zámku. Strnul hrůzou a sledoval, jak se otočila klika a dveře se otevřely. Dovnitř vešel Nesim s průhlednou taškou s elektronickou výbavou v levé ruce.

ŠESTNÁCT

I

Knox a Nesim na sebe chvíli uhranuté zírali, protože byli oba stejně šokovaní. Nesim se vzpamatoval první a sáhl do kapsy v saku. Když Knox zahlédl jeho podpažní pouzdro, okamžitě zareagoval. Vrhl se na něj a porazil ho. Zbraň odlétla stranou, spadla do schodišťové šachty, šest pater se odrážela a nakonec dopadla dole. Knox vyrazil ke schodišti. Nesim se vyškrábal na nohy. Utíkali dolů, naráz seskakovali jedno rameno schodů, odráželi se od stěn, jak vybírali zatáčky, Nesim byl sotva o délku paže pozadu. Knox seběhl do vestibulu v přízemí, kde byla ještě mokrá podlaha od vytírání. Zpomalil právě natolik, aby se udržel na nohou, ale Nesimovi podjely nohy a narazil na stěnu výtahu, vymkl si kotník a nahlas nadával. Knox vyběhl ze dveří a utíkal k džípu. Odvážil se ohlédnout. Nesim se také objevil venku a těžce kulhal. Sebral zbraň, ale držel ji přitisknutou k boku. Bylo to příliš na veřejnosti. Zakřičel na svého kolegu, který nastartoval freelander a dojel k němu, aby ho vyzvedl.

Knox utíkal k džípu, naskočil a otočil klíčkem v zapalování. Motor naskočil na první pokus. Okamžitě vyjel, vyrazil úzkou uličkou mířící na hlavní ulici, kam zabočil tak ostře, že auta za ním musela brzdit a dostávala smyk, překážela si navzájem a houkala jako pominutá. Knox mrkl do zpětného zrcátka: freelander se s obtížemi snažil prodrat touhle nečekanou dopravní zácpou. Knox toho využil, zabočil doleva, zase doleva, ztratil se v labyrintu uliček, stále koukal do zrcátek, ale po pronásledovatelích nebylo ani stopy. Trochu se uvolnil. Pak se koukl znovu a byli tam. Jak se jim sakra tohle mohlo podařit? Dupl na plyn, ale freelander byl rychlejší a snadněji ovladatelný, takže se k němu nevyhnutelně přibližoval.

Na přejezdu před něj pomalu vjížděl osobní vlak. Doprava zvolnila, aby mohl projet. Knox dupl na plyn a smykem vjel do přijíždějících aut, zuřivě mačkal klakson, aby mu auta uhnula. Vlak stále pomalu přijížděl. Nebylo tam skoro žádné místo, ale plyn tlačil až k podlaze a vyrazil přes koleje. Lokomotiva vlaku mu olízla zadní nárazník, hodila s ním o dřevěnou bránu, ale pak byl za přejezdem a smykem klouzal do svého pruhu a před sebou neměl nic, jen volnou silnici. Kašlal na zdvižené pěsti a vzteklé houkání. Pohlédl do zrcátka. Vlak se úplně zastavil na silnici. Získá tak přinejmenším minutu, nejspíš dvě. Zabočil za roh, zaparkoval.

Nesim v žádném případě nemohl vypátrat jeho trasu. Ne v bludišti, jakým je Alexandrie. Jestli sledovali Augustinův byt, možná našli i jeho džíp. Klekl si na všechny čtyři. Vysílačku měl přilepenou páskou na podvozek. Uvolnil ji a utíkal na ulici, mávl si na taxi a zaplatil řidiči, aby ji dovezl do Sheratonu v zátoce Montáza. Pak doběhl zpátky k džípu a odjel opačným směrem.

Nesim nebyl pitomec. Brzy si uvědomí, že ho obalamutil. Knox musel z tohoto krátkého okénka vytřískat co nejvíc. Ale Alexandrie nebyla jako Londýn se stovkou možných únikových cest. Jeho možnosti byly v podstatě tři: zamířit na jih do Káhiry, na východ do Port Saidu nebo na západ do al Alamajnu. Nesim bude mít pomoc, to bylo jisté. Hasan nepracoval na koleně; na těchto cestách budou hlídky, aby sledovaly, zda se neobjeví starý zelený džíp. Takže by se možná měl držet někde v úkrytu, dokud s tím nepřestanou. Jenže kde? Byl nebezpečný, a tak se neodvažoval uchýlit k žádnému z přátel. Nesim určitě prověří všechny alexandrijské hotely. A nemůže zůstat jen tak na ulici. Kdokoli by si ho mohl všimnout. Potřeboval se dostat do podzemí.

Ten nápad byl zároveň natolik šílený a tak se mu hodil, že se Knox rozesmál a málem naboural do dodávky před sebou.

II

Nikolase Dragoumise čekalo nepříjemné překvapení, když on a jeho bodyguard Bastián dojeli z alexandrijského letiště na místo nekropole. Jediné, co chtěl udělat, bylo okamžitě zvednout sokl a zjistit, co leží pod ním, ale Ibrahím se očividně rozhodl z toho udělat hotovou událost. Archeologové a dělníci utvořili uvítací výbor a všichni si s ním hodlali potřást rukou. Měli tam rozestavené stoly a na bílých ubrusech byly spousty čaje a šálků a odpudivě vyhlížejících krémových koláčků. Očividně se čekalo, že si se všemi těmihle lidmi bude nezávazně povídat. To moc neuměl, chovat se slušně k samým nulám. Ale hrál o vysoké sázky, takže zaskřípal zuby, přestal se mračit a dělal, co mohl.

III

Knox se zastavil u prvního bankomatu a vybral z něj peníze. Hasan stejně věděl, že je v Alexandrii, takže nemělo cenu se snažit to skrývat. Pak šel nakoupit zásoby: velkou vodotěsnou tašku, jídlo, vodu, podvodní baterku, bateriovou lampu, rezervní baterie, knížky ke čtení. V obchodě s motoristickými potřebami si pořídil zelenou plachtu. Pak odjel do ohavné rezidenční oblasti jižně od hlavního vlakového nádraží, zaparkoval a schoval džíp pod plachtou.

Zabalil si všechny ostatní věci do vodotěsné tašky a pevně si ji přivázal k pasu, bouli umístil pod šaty na žaludek, takže vypadal tlustě. Pak pospíchal na lokalitu, mávl propustkou SCA na hlídače u schodiště, který mu bez řečí kývl. Dole v rotundě dva dělníci připevňovali ocelovou bránu nad vchod do makedonské hrobky, dohlížel na ně Mansúr, který vzhlédl, když kolem něj Knox procházel.

Mansúr se zamračil, jak ho napůl poznal. „Vy!“ zavolal. „Pojďte sem.“ Knox přikrčil hlavu a pospíchal hlouběji do nekropole.

„Hej!“ zakřičel Mansůr. „Stůjte!“

Ale Knox šel pořád dál, tlačil se mezi dělníky, kteří vynášeli košíky s lidskými ostatky do rotundy. Kroky za ním ho jen přiměly, aby zrychlil. Několik komor bylo už zcela vyčištěno od artefaktů, světla odnesena a znovu zapojena tam, kde jich bylo zapotřebí. Měl v úmyslu vklouznout do jedné z nich a schovat se tam v prázdném loculu až do setmění. Teď to nešlo.

„Hej!“ křičel za ním Mansúr. „Zastavte toho člověka! Chci s ním mluvit.“

Knox pospíchal dál, seběhl dolů po schodech, dokud nedošel až k hranici vody a dál už cesta nevedla. Protože odstranili pumpu, hladina zase stoupla, takže teď byla tam co na začátku, všechen vzduch byl vytlačen. Neměl čas. Pomalu vstoupil do vody, aby ji moc nezvířil. Bublinky mu stoupaly ze šatů; voděodolný pytel kolem pasu se nafoukl a pokusil se plavat. Pátrači se k němu přiblížili, prohlíželi všechny komory. Nabral si do plic vzduch, přitiskl levou ruku na stěnu a pak potopil hlavu pod černou vodu. Vykročil po chodbě a navigoval po paměti.

Touha nadechnout se stále narůstala. Dorazil do třetí komory a plaval k jejímu vzdálenému rohu a ulevilo se mu, když zjistil, že ho jeho vnitřní kompas nezklamal. Vyletěl z vody a vytáhl se do komory pod rotundou, voděodolné pouzdro plné zásob měl stále u pasu. Stáhl si namočený hábit, rozvázal pytel, osušil se, oblékl si kalhoty a tričko. Nebyl to zrovna Ritz, ale bude tam v bezpečí, přinejmenším na chvíli. Kubický metr vzduchu mu vydrží na větší část hodiny, když se nebude příliš namáhat. Bylo tam asi osmačtyřicet kubických metrů, což znamenalo, že tam bude moct zůstat tuto noc a další den. Pak zamíří zpátky, až dělníci odejdou, schová se přes noc v prázdném loculu a pak půjde s ostatními na oběd. To vše samosebou za předpokladu, že nikdo nepřijde na to, kam zmizel.

Pokusil se udělat si pohodlí, ale nebylo to snadné. Byl sám potmě, obklopený podvodními hroby plnými ostatků lidí a napůl čekal, že někdo každou chvíli přijde, takže nebylo divu, že trpěl úzkostí. Ale jak čas ubíhal, cítil také další emoce. Závist. Vztek. To on přišel na to, že pod soklem něco je. Přesto byl teď tady jako uprchlík, zatímco ostatní byli u jeho zvednutí. A byl tak blízko! Nekropole se koneckonců stáčela ve velké spirále, takže makedonská hrobka byla jen pár metrů od místa, kde byl teď.

Ano, zamračil se. Jenom pár metrů odsud.

Lámání kamene byla strašná práce i za nejlepších podmínek. Bylo to dvakrát těžší, když jediný přístup vedl skrz úzkou šachtu. Díky elektřině bylo snadné zapomenout, jak složitý problém muselo být pro starověké obyvatele osvětlení. Svíčky a lampy na tuk požíraly kyslík, takže různé jednoduché ventilační systémy byly k nezaplacení. Dva přístupové body byly daleko lepší než jen jeden, protože mohli cirkulovat jak dělníci, tak vzduch. Jakmile byla těžba u konce a nejdůležitější začalo být utajení, dávalo by smysl, kdyby natrvalo zapečetili větší přístupové cesty. Třeba tak, že by se přes ně položil kámen a pokryl mozaikou.

Položil si lampu na zem a začal pečlivě prohlížet stěny, klepal do nich držadlem baterky, poslouchal ozvěnu a doufal, že uslyší trochu vyšší tón, který by mohl naznačovat, že je za tím místem dutina. Pracoval od spoda nahoru, pak se posunul o půl metru doleva a začal nanovo. Nic. Zkontroloval podlahy a stropy, pak schodiště. Pořád nic. Zoufale zaskřípal zuby. Vypadalo to tak rozumně. Přesto se zdálo, že se zmýlil.

IV

Nikolas se choval tak slušně, jak to jen zvládl. Popadl Ibrahíma za paži a odtáhl ho stranou. „Možná bychom mohli začít,“ řekl důrazně. „Potřebuju se dostat dneska večer zpátky do Soluně.“

„Ovšem. Ano. Ale je tu ještě jeden člověk, se kterým bych vás chtěl seznámit.“

„Kdo?“ povzdechl si Nikolas.

„Mohamed al Daháb,“ řekl Ibrahím a ukázal na obrovitého muže. „Je to zdejší šéf stavební firmy.“

„A pak budeme moct začít?“

„Ano.“

„Dobrá.“ Došli k němu. „Salám alejkum,“ řekl Nikolas zdvořile.

„Wa alejkum es salám,“ odpověděl Mohamed. „A děkuji. Děkuji.“ Nikolas se zamračil. „Za co?“

„Ta nemocná holčička, o které jsem vám říkal,“ usmál se na něj Ibrahím. „Je to Mohamedova dcera.“

Nikolas se podíval překvapeně z jednoho muže na druhého. „Chcete říct, že ona skutečně existuje nějaká nemocná holčička?“

„Ovšem,“ zamračil se Ibrahím. „Co jste si myslel?“

„Promiňte,“ zasmál se Nikolas. „Jednal jsem s tolika vašimi krajany v Káhiře. Usoudil jsem, že jde o bakšiš.“

„Ne,“ řekl Mohamed důrazně. „Tyhle peníze jsou pro nás nesmírně důležité. Vaše peníze dávají mé dceři šanci. Výsledky se dozvíme dnes večer. Ale ať to dopadne jakkoli, moje rodina je navždy vaším dlužníkem.“

„To nic nebylo,“ řekl Nikolas. „Opravdu.“ Otočil se nazpátek k Ibrahímovi a mrkl na hodinky. „Tak a teď vážně musíme začít,“ řekl.

V

Knox seděl potmě opřený zády o jednu z podpěrných zdí a zoufale si kousal kloub na palci. Vypadalo přece tak rozumně, že tohle místo je spojené se spodní komorou. Přesto zkontroloval každý čtverečný centimetr vnější stěny komory, ke kterému se dokázal dostat, všechno až na ty oblasti zablokované podpěrnými zdmi.

Zamračil se. Nad hlavou musí mít přinejmenším půl metru vápence, a přesto tu jsou podpěrné zdi. Klekl si, dlaně položil na jednu z nich, opřel se o ni tváří, jako by chtěl naslouchat jejímu tajemství. Proč proboha by se s tím někdo namáhal? Takhle komora byla vytesaná v pevné skále. Strop nepotřeboval žádnou oporu. V nekropoli byly tucty komor a další tucty nekropolí byly po celé Alexandrii. V žádné z nich Knox nikdy neviděl opěrné zdi jako tyhle. Takže to možná vůbec nebyly opěrné zdi. Možná měly nějaký jiný účel. Možná něco skrývaly.

Chodil sem a tam a prohlížel si je zblízka. Každá byla sestavená ze šesti sloupů poskládaných ze šesti bloků. Každý blok byl možná třicet centimetrů široký, třicet centimetrů vysoký a metr dlouhý, poskládané byly bokem. Každý přesahoval venkovní stěnu jenom na jednom konci. Kdyby tyhle zdi skutečně něco skrývaly, tak by to našel v tomhle spojení. Stará malta mezi bloky se vydrolila. Zatlačil silou na vrchní blok. Zaskřípěl, ale pomalu se odsunul a odhalil vzadu jenom pevnou zeď. Nechal ho prozatím a šel k druhé zdi. Tentokrát, když zatlačil na vrchní blok, zahlédl v pozadí nějaký prostor. Pokusil se posunout oba dva vrchní bloky zároveň, ale byly příliš těžké. Vylezl po venkovní stěně jako horolezec, který šplhá ve skalním komíně, pak nohama zatlačil na bloky až tak daleko, jak se odvážil, opatrně se vznášel mezi zbývajícími bloky dole a stropem nad sebou. Zase seskočil dolů a šel se podívat na to, co odhalil. Těsná díra v pevném prostoru o velikosti skříně na smetáky, další zeď na jejím vzdáleném konci. Nastrkal si do kapes všechno, co by mohl potřebovat, pak se tam protlačil po hlavě a s heknutím dopadl na ruce.

Rozsvítil baterku, oklepal si prach z dlaní a šel si prohlédnout vzdálenou zeď. Byla postavená z cihel spíš než z bloků, a byly dost malé, aby je jeden člověk zvládnul vcelku snadno. Knox cítil, jak začíná rychleji dýchat, jakmile na ně sáhl. Ať bylo na druhé straně cokoli, muselo to být spojené se soklem, který měl Ibrahím zvednout už každým okamžikem. Přitiskl na ni ucho, ale nic neslyšel. Bylo šílené jen uvažovat o tom, že bude pokračovat. Kdyby ho našli, čekalo by ho dlouhé vězení. Ale byl tak blízko. Jedna cihla určitě nikomu nebude vadit. Ne když bude opatrný.

Odrápal seschlou maltu, pak vytáhl jedinou cihlu a velmi opatrně ji položil na zem. Dychtivě poslouchal půl minuty. Bylo naprosté ticho. Zkusil se podívat skrz, ale díra byla příliš malá, aby se tam vešla zároveň baterka i oči. Místo toho prostrčil otvorem baterku, pak podél paže zašilhal dovnitř, jak nejlépe to šlo. Jenže baterka teď mířila špatným směrem, takže nedokázal rozeznat vůbec nic. Snažil se otočil ruku a přitom mu nechtěně trošičku povolily prsty a baterka mu z nich vyklouzla. Pokusil se ji zachytit, ale padala ve spirálách a se šplouchnutím dopadla do mělké vody. Její paprsek vytvářel duchovité bílé kroužky na protější zdi.

SEDMNÁCT

I

Knox neměl jinou možnost než baterku vylovit. Ibrahím, Mansúr a ostatní se chystali vyzvednout sokl. Kdyby ji našli, určitě by ho objevili. Krom toho měl čas. Bylo stále ticho. Začal rozebírat stěnu cihlu po cihle, pečlivě je odkládal na zem, stará malta na nich stále spočívala, takže bude moci znovu postavit zeď přesně tak, jak ji našel. Když si vytvořil dost prostoru, prostrčil tam hlavu a zachytil smrdutý závan čpavku. Byla to nízká, klenutá chodba s podlahou pod vodou, která vypadala jako nějaká viktoriánská stoka. Její stěny byly dokonce poškrábané linkami, takže se zdálo, jako by je vystavěli z cihel a nevytesávali; možná aby se skryla chodba, kterou tam právě vnikl, ale možná také proto, že starobylí obyvatelé prostě považovali stavbu za prestižnější činnost než těžbu kamene.

Natáhl se pro baterku, ale nedokázal na ni dosáhnout. Aby se mu to povedlo, musel by se položit na stěnu, které tak docela nevěřil, že by udržela jeho váhu. Odstranil další dvě řady cihel, pak překročil to, co zbývalo. Voda ho zastudila do bosých nohou, když tam vkročil a sklonil se, aby zvedl baterku. Napjatě poslouchal. Nic než ticho. Byl tam. Byl by zločin, kdyby se tam rychle neporozhlédl.

Se šploucháním utíkal chodbou, odhrnoval pavučiny a představoval si kolem nahých kotníků úhoře a bubáky. Dorazil do kompaktní komory pod komínovou šachtou, jejíž vchod byl zablokovaný kamenem. Bezpochyby to byl sokl. Vrátil se zpátky druhou stranou a došel k mramorovému portálu s nápisem ve staré řečtině vytesaným do architrávu.

Spolu v životě; spolu ve smrti. Kelonymos.

Kelonymos. To jméno bylo známé, stejně jako Akylos. Ale vzpomínka se mu nevybavila a čas se krátil, takže prošel pod nápisem a dorazil pod široké kamenné schodiště, které se směrem vzhůru rozšiřovalo jako vějíř. A nahoře…

„Ježíši Kriste!“ zamumlal Knox.

II

„Co se děje?“ zeptal se Nikolas, když se velký dav archeologů a dalších hostů vydal po schodech do rotundy.

„Jak to myslíte?“ zamračil se Ibrahím.

„Všichni tihle lidi?“ řekl Nikolas. „Nemůžete je přece pozvat všechny.“

„Jenom aby se dívali. Z předsíně. Tohle je pro nás velký okamžik.“

„Ne,“ řekl Nikolas. „Vy, já, váš archeolog, Elena. To je všechno.“

„Ale já už…“

„Myslím to vážně. Jestli chcete zbytek sponzorských peněz od Dragoumisů, tyhle lidi hned teď vyhodíte.“

„To není tak jednoduché,“ namítal Ibrahím. „Potřebujeme Mohameda, aby zvedl podstavec. Potřebujeme tu dívku, aby fotografovala. Okamžiky jako tenhle nepřicházejí často, víte.“

„Fajn. Tak ti dva. Nikdo další.“

„Ale já…“

„Dál už nikdo,“ řekl Nikolas důrazně. „Tohle není žádný cirkus. Mají to být seriózní vykopávky.“

„Fajn,“ povzdechl si Ibrahím. A smutně se otočil, že musí zklamat dav vzrušených lidí.

III

Knox stál s otevřenou pusou a projížděl baterkou po komoře jako pátracím světlem přes bombardované město. Téměř nevěřil vlastním očím. Napravo od sebe měl terasu, která byla vytesaná ve vápenci. Na obou poličkách stálo šestnáct zlatých larnak nebo pohřebních nádob, takže jich celkem bylo třicet dva. Skleněné misky popadaly na poličky i na podlahu a vysypaly se z nich drahé kameny a polodrahokamy. Na podlaze ležely také nespočetné cenné artefakty: meče a kopí, štíty a amfory ze stříbra a keramiky. Vzdálená zeď byla vykládaná mramorem a i v ní byl vytesán dlouhý nápis, i když byl příliš daleko, než aby Knox dokázal rozeznat, co znamená.

Stěna nalevo Knoxe úplně fascinovala. Byla to obrovská mozaika, navrchu orámovaná tyrkysovou omítkou, která představovala nebe a obklopovala hlavní příběh jako křídový obrys mrtvolu. Bylo tam třiatřicet mužů, očividně vojáků, i když nebyli všichni ozbrojení, kteří se shromáždili do dvou překrývajících se skupinek; jedna byla v popředí, další stála víc vzadu. Vypadali pozoruhodně uvolněně a vesele. Někteří se mezi sebou bavili, drželi se kolem ramen. Další zápasili v písku nebo hráli kostky. Ale vkleče uprostřed se nacházel střed mozaiky a jasný vůdce skupiny: drobný, hezký muž s narudlými vlasy, který shlížel ze zdi s cílevědomým pohledem. Obě ruce měl sepjaté na jílci meče, který byl vetknutý hluboko do písku. Knox zamrkal. Nikdo nemohl studovat řecko-římskou historii, aniž by se nenaučil něco o mozaikách. Přesto nikdy neviděl nic podobného.

Neměl s sebou žádný fotoaparát, jenom ten v mobilu. Od Sinaje ho ještě nezapnul, protože se bál, že by dovedl Hasana přímo k němu, ale neměl šanci, že by v tomhle hlubokém podzemí chytil nějaký signál. Opatrně vešel po špičkách do komory, fotografoval mozaiku, pohřební nádoby, předměty rozházené po podlaze, nápis. Tak se zabral do své činnosti, že až teprve když uslyšel skřípavý hluk vysoko nad sebou, opožděně si uvědomil, že se zvedá sokl.

OSMNÁCT

I

Bastián a tři statní egyptští členové ochranky drželi otrávené pracovníky z dosahu makedonské hrobky a Mohamed a Mansúr se vrhli na sokl stejně jako den předtím. Z jedné strany pod něj zarazili konce pák a začali zvedat. Tentokrát to bylo daleko snazší. Zvedli ho o pár centimetrů, takže právě to stačilo, aby pod něj Ibrahím zasunul hydraulický zvedák. Ten vypumpovali dostatečně vysoko, aby pod něj zajel paletový vozík. Pak to zopakovali na opačném konci a podstavec jednoduše odvezli ke zdi.

V podlaze zela široká černá šachta, přesně jakou Ibrahím zahlédl. Všichni se shromáždili kolem ní. Mansúr dolů zasvítil baterkou. Světlo se zalesklo zhruba pět metrů pod nimi.

„Voda,“ řekl Mansúr. „Půjdu první.“ Otočil se k Mohamedovi. „Uvažte na laně smyčku. Spustíte mě, ano?“

„Ano,“ přikývl Mohamed.

II

Knox neměl čas na nějaké jemnůstky. Přitiskl ruku na baterku, aby ji zastínil, ale přesto viděl na to, co dělá. Pak si svlékl tričko, aby mohl zamést své otisky v prachu, a pozpátku couval z komory a kráčel dolů po schodech. Jenže vtom se už na laně dolů spouštěl Mansúr, svítil baterkou všude kolem sebe i na chodbu, takže se Knox musel přikrčit, aby ho nezahlédl.

„Je tu chodba,“ zakřičel Mansúr, dopadl do mělké vody a vytáhl nohu z oka na laně. „Podívám se tam.“

„Ne!“ zvolal Ibrahím. „Počkejte.“

„Ale já jen…“

„Počkejte na nás.“

Světlo baterky na chvilku zmizelo. Knox se odvážil znovu podívat a viděl, jak se lano zase zvedá vzhůru. Mansúr pak ale znovu osvítil chodbu, a Knox neměl šanci utéct. Dolů se spouštěl někdo další. Byla to Gaille a houpala se na laně sem a tam. Mansúr se otočil, aby jí pomohl dolů. To byla jediná Knoxova šance. Vyrazil chodbou ke své rozebrané zdi a snažil se nedělat vlny.

Jenže Gaille poplašeně vykřikla. „Někdo tu je!“ zvolala.

Knox prolezl dírou ve stěně, zrovna když si Mansúr posvítil baterkou do chodby. „Nikdo tu není,“ zasmál se. „Jak by mohl?“

„Mohla bych na to přísahat,“ řekla Gaille.

„To jen vaše fantazie,“ řekl Mansúr. „Na takovýchhle místech se to stává.“

Knox ho poslouchal jenom na půl ucha, srdce mu stále bušilo a jako šílený znovu stavěl svou zeď zevnitř. Neodvážil se si na to svítit, takže musel pracovat po hmatu a s tím málem světla, které k němu dopadalo od Mansúra, Gaille a ostatních, kteří se tam postupně scházeli. Jenže když byli dole už všichni, zeď měl hotovou jen ze tří čtvrtin.

„Dobrá,“ řekl Ibrahím. „Veďte nás.“

Knox ztuhl. Teď už nemohl nic dělat, jen se vtisknout do stínu a modlit se. Baterky blikaly a svítily a pak začaly být skoro oslepující. Ve stěně stále ještě zela obrovská díra. Museli si jí všimnout. Ale nějak nejdřív jeden a pak i všichni ostatní prošli kolem něj se skloněnými hlavami, dívali se na zem, aby věděli, kam šlapou. Ibrahím, Mansúr, Elena, Gaille a pak kupodivu i Nikolas Dragoumis. Nikolas Dragoumis! Falešná poprava ze včerejší noci měla náhle nového podezřelého.

Zastavili se stejně jako on, aby si posvítili na nápis na architrávu a přečetli si ho. „Podívejte!“ řekla Elena vzrušeně a dloubla do Nikolase. „Kelonymos!“

Její tón a přítomnost Nikolase Dragoumise, to Knoxovi osvěžilo paměť, takže si konečně vzpomněl, proč mu byla jména Kelonymos a Akylos tak známá.

III

Ibrahím vešel do komory první. Stál tam v tichém úžasu, zatímco si ostatní stoupali za něj na spodní schod. Téměř omámené se rozhlížel dokola. Až teprve když se Nikolas chystal vyjít nahoru do komory, vzpamatoval se.

„Stůjte!“ přikázal mu. „Dovnitř nikdo nesmí.“

„Ale…“

„Dovnitř nepůjde nikdo,“ zopakoval Ibrahím a pocítil náhle, že má autoritu. Byl tu jako představitel Nejvyšší rady pro památky a tohle – nikdo o tom nemohl ani na okamžik zapochybovat – byl nález historického významu. Kývl na Mansúra. „Musíme okamžitě informovat Káhiru,“ řekl.

„Káhiru?“ zamrkal Nikolas. „Je to opravdu nutné? Tohle jistě není záležitost pro…“

„Je to záležitost pro toho, koho řeknu.“

„Ale…“

„Vy jste náš sponzor a my si vaší pomoci vážíme. Tohle už ale není záležitost jen pro vás. Je to jasné?“

Nikolas se musel přinutit k úsměvu. „Jak si přejete.“

„Gaille. Budete fotografovat, ano?“

„Jistě.“

„Mansúre. Zůstanete s ní.“

„Ano.“

„Dám instrukce Mohamedovi a lidem z ochranky, aby nikoho dalšího nepustili dolů. Zařídím, aby byla nekropole vyčištěná. Až budete vědět, že Gaille má dost fotografií, vraťte sokl na šachtu. Pak si zkontrolujte, že je lokalita prázdná, a zapečeťte schodiště. Jsem si jistý, že Mohamed něco vymyslí. Uzavřete to pevně, to si pamatujte. Nikdo se nesmí dostat dovnitř ani ven. Jasné?“

„Ano, pane.“

„Řeknu Maze, aby zařídila čtyřiadvacetihodinové hlídání. Nesmíte odejít, dokud nepřijedou. Pak přivezete Gaille ke mně do vily. Odvezete ji sám. A její fotoaparát nespustíte z očí.“

„Ano, pane.“

„A pokud jde o mě, uvědomím Nejvyšší radu, že jsme právě objevili nejdůležitější památku v moderní historii Alexandrie.“

IV

Knox tiše dostavěl zeď, ještě než Ibrahím a ostatní odešli. Gaille a Mansúr však zůstali dole a pořizovali fotografie, takže se neodvažoval pohnout. Děsil se, že by ho prozradil sebeslabší zvuk. Do stehen a lýtek ho začaly chytat bolestivé křeče, dokud Mansúr nebyl konečně spokojený a neodešli.

Neměl času nazbyt. Kdyby se nedostal ven rychle, zůstal by tu zavřený se všemi dalšími mrtvolami. Odstranil z místa stopy po své přítomnosti, protlačil se nazpátek do komory pod rotundou, vrátil zpátky kamenné bloky tam, kde je našel. Svlékl se donaha a všechno nacpal do své tašky, hodil do vody, zhluboka se nadechl a pak se vydal nazpátek ke schodům a tašku táhl přitom za sebou. Měl štěstí. Nikdo tam nečekal. Ve skutečnosti byla nekropole podivně temná a tichá. Otřel se dosucha, natáhl si kalhoty a tričko, nacpal do kapes všechno cenné a zbytek pak uložil hluboko do prázdného loculu. Pak pospíchal do rotundy. Když tam dobíhal, slyšel, jak skřípe a bouchá něco kovového. Vzhlédl a viděl, jak je denní světlo částečně zastíněné spodkem modrého kontejneru a druhý už stojí vedle něj, aby se uzávěra dokončila. Knox vyběhl po schodech, stehna protestovala, a vyskočil po hlavě ven zrovna ve chvíli, kdy se kontejner dostal na své místo. Všichni na něj nevěřícně zírali, když vyskočil na nohy a utíkal k bráně.

„Zastavte ho!“ zaječel Mansúr. „Chyťte ho někdo!“

U východu z lokality mu do cesty vstoupili dva muži z ochranky. Knox se trochu předklonil na jednu stranu, udělal výpad doprava, uskočil doleva, vrazil do jednoho z hlídačů, až se zatočil, a pak vyrazil na ulici a utíkal mezi auty. Uskočil před minibusem, a tak se trochu vzdálil smečce svých pronásledovatelů, kteří křičeli na lidi, aby ho zastavili, a pokřikovali do telefonů. Proletěl nějakou uličkou ke svému džípu a těsně za ním utíkali tři muži. Do cesty mu vběhl prodavač, ale jeho nepříliš energické bránění prorazil a rozhlédl se kolem a viděl, že se ti tři přibližují. Teď se před ním objevili dva vojáci, kteří sahali po zbraních. Tohle vypadalo mizerně, honem, ale bylo už příliš pozdě se zastavovat. Uhnul doleva, v prsou ho bolelo, v boku ho píchalo, nohy mu těžkly, jak trpěly přebytky kyseliny mléčné. Přehoupl se přes zeď, prolezl pod bránou, pak zamířil do tmavé uličky, kde nechal džíp, stáhl z něj plachtu akorát tak daleko, aby se pod ni zasunul, odemkl a otevřel dveře, vlezl dovnitř, natáhl se na přední sedadla, lapal po dechu a usilovně se snažil zůstat potichu, poslouchal šílený dupot, který se ozýval v uličce, a modlil se, aby ho nezahlédli.

DEVATENÁCT

I

Ibrahím netrpělivě uvítal Gaille a Mansúra, když konečně dorazili do jeho vily.

„Na lokalitě byl problém,“ vysvětloval Mansúr. „Vetřelec.“

„Vetřelec?“

„Nedělejte si starosti. Nebyl nikde poblíž té makedonské hrobky.“

„Chytili jste ho?“

„Pořád ho hledají. Nedostane se daleko.“ Zvedl mobil. „Zavolají, až budou mít něco nového.“

„Dobrá. A lokalita?“

„Uzavřená. Stráže jsou také na místě. Prozatím to bude dobré. Co Júsuf?“

„Je na schůzi,“ řekl Ibrahím.

„Na schůzi?“ zamračil se Mansúr. „Copak jste ho nenechal vyvolat?“ Ibrahím se začervenal. „Víte, jaký je. Brzy se ozve.“ Obrátil se ke Gaille. „Mohli bychom se podívat na vaše fotky?“

„Ovšem.“

Přetáhla obrázky do laptopu a jeden po druhém je otevírala. Všichni se postavili kolem kuchyňského stolu, aby se podívali. „Démotické písmo,“ zamumlal Ibrahím zachmuřeně, když mu ukázala nápis. „Proč to jen musí být v démotickém písmu?“

„Gaille ho umí,“ nabídla Elena. „Pracuje na slovníkovém projektu na Sorbonně.“

„Výborně,“ rozzářil se Ibrahím. „Takže to pro nás můžete přeložit?“

Gaille se suše zasmála. Démotické písmo byla hrůza a Ibrahím to musel zatraceně dobře vědět. Když se jí zeptal, jestli by to mohla přeložit, bylo to, jako kdyby se někoho optal, jestli umí anglicky, a pak na něj vypálil něco v drsné anglosaštině.

Starý Egypt měl jenom jeden hlavní mluvený jazyk, jenže tento jazyk se zapisoval ve spoustě různých abeced. První byly hieroglyfy, stylizované piktogramy známé z chrámů, hrobů a hollywoodských filmů. Ty se poprvé objevily kolem roku 3100 před Kristem. První egyptologové soudili, že je jazyk obrázkový, že každý symbol představuje jednu myšlenku. Poté co byla nalezena Rosettská deska s identickým textem zapsaným v hieroglyfech, démotickém písmu a staré řečtině, Thomas Young a pak Jean-Francois Champollion vydedukovali, že tyto piktogramy měly fonetický a zároveň i symbolický význam; že to zkrátka byla písmenka, která se dala kombinovat v mnoha směrech, aby se vytvořila slova a také bohatý slovník. Navíc usoudili, že tento jazyk měl vlastní syntax a gramatiku.

Hieroglyfy sice vypadaly fantasticky na stěnách chrámů a paláců a na formálních dokumentech, ale byly až příliš složité, takže pro každodenní použití byly příliš nepraktické. Téměř od začátku se proto zároveň vyvíjela jednodušší a rychlejší abeceda. Ta byla známá jako hieratická a stala se ve starém Egyptě jazykem literatury, obchodu a administrativy. Proto se většinou nacházela na levnějších materiálech, jako bylo dřevo, papyrus a ostrakony. Pak, kolem roku 600 před Kristem, se vyvinul třetí psaný jazyk, který se jmenoval démotické písmo. V něm se hieratické písmo zredukovalo na sérii tahů, čárek a teček, bylo to něco jako egyptský těsnopis. Aby to bylo ještě horší, neměl ani samohlásky, ani mezery mezi slovy, jeho slovník byl velký a hovorový, jeho abeceda se významně různila podle oblastí a během staletí se bouřlivě rozvíjel, takže to byla ve skutečnosti celá rodina příbuzných jazyků, ne jenom jeden. Naučit se ho vyžadovalo léta dřiny a hromadu slovníků velkou jako Volkswagen Beetle. V závislosti na tom, jak obecný tenhle nápis byl a jaké zdroje bude mít Gaille k dispozici, by jeho rozluštění mohlo trvat hodiny, dny, nebo dokonce týdny. Gaille tohle shrnula a vrhla přitom na Ibrahíma ironický pohled.

„Ano, já vím,“ řekl a měl dost slušnosti, aby se začervenal. „Ale stejně.“

Gaille si povzdechla, i když popravdě ji tenhle úkol vzrušoval. V komoře byla příliš velká tma, takže z nápisu toho předtím mnoho nezahlédla. Fotoaparát měl ale ohromující rozlišení a snímky vyšly jasné i přes prach a pavučiny, takže démotická písmena byla jasně čitelná. Znovu ho zmenšila. Něco na tom nápisu jí vadilo, ale nedokázala přijít na to, co to je.

„No?“ zeptal se Ibrahím.

„Mohla bych být chvilku sama?“

„Ovšem.“ Odvedl všechny ven, aby měla klid.

II

Knox ležel naprosto klidně a nehnutě na předních sedadlech džípu. Smečka pronásledovatelů se shromáždila přímo u něj a teď probírali plány a snažili se popadnout dech. Pot mu chladl po celém těle, takže přestože bylo teplo, začínalo ho mrazit. Džíp se pohnul, jak si někdo sedl na kapotu. Slyšel zaklapání zapalovače, jak si muži zapalovali cigarety, povídali si, dobírali si jeden druhého za to, že je moc pomalý, příliš starý. Džíp zaskučel, jak se o něj opřel někdo další. Kristepane! Jak dlouho jim potrvá, než jednoho z nich napadne podívat se pod plachtu? Knox nemohl dělat nic jiného, než ležet v klidu. Nic, leda si dělat plány.

Ale jaké plány? Hasan, Nesim, Dragoumisové, policie i armáda, ti všichni šli po něm, a pánbůh ví, kdo ještě. Nemohl riskovat a pustit si mobil, aby si prohlédl fotografie, protože by Nesim mohl vystopovat signál. Krom toho by na malinkém monitoru jen stěží něco rozeznal a navíc potřeboval ty fotky co nejrychleji vymazat, protože kdyby je našli, dokázaly by, že byl ve spodní komoře, a to by mu vysloužilo deset let ve vězení. Nejraději by je přesunul do laptopu, jenže ten ležel vzadu v Nesimově freelanderu společně se zbytkem jeho věcí, a stejně neměl USB port, takže jediný způsob, jak dostat ty fotky do něj, bylo poslat si je e-mailem na účet u hotmailu a pak je stáhnout. Když ale ležel v džípu s pronásledovateli opřenými o kapotu, těžko se mohlo něco z toho stát.

Začal se tedy zabývat něčím jiným: jmény Kelonymos a Akylos. Když s Richardem našli v Mallávi ptolemaiovské archivy, bylo tam příliš mnoho dokumentů, které by bylo zapotřebí přeložit, a na to neměli čas. Proto je zakonzervovali, zkatalogizovali a předali SCA, aby je pečlivě uložila k pozdějšímu prostudování. Jejich oblíbená metoda byla posbírat všechny fragmenty určitého papyru dohromady a vyfotografovat je, pak připojit k fragmentům a fotografii jedno jméno souboru, založené na tom, kde byly nalezeny, nebo (když jich na jednom místě našli mnoho) jméno místa nebo osoby z textu. Velmi často se tam objevovala právě dvě jména, Akylos a Kelonymos.

Originály už dávno převzal Júsuf Abbás z SCA, aby je „bezpečně uložil“, takže bůh ví, kde jsou teď, ale Knox měl jejich fotografie na cédéčkách. Bohužel byly také v kufru Nesimova freelanderu, nejspíš pod dohledem kamer na parkovišti nějakého superluxusního alexandrijského hotelu; a on nebyl zrovna v pozici, kdy by si mohl dovolit obcházet hotel za hotelem v naději, že rozbije okénko a ukradne si je. Ne. Potřeboval přijít na něco jiného.

Džíp nadskočil, protože se muž narovnal. Ozvaly se kroky a poté ztichly. Knox počkal ještě pořádnou chvíli a pak vylezl a stáhl plachtu. Neměl času nazbyt. Musel vyřídit telefony.

III

Gaille se sice zuřivě dívala na nápis, ale stejně jí trvalo několik minut, než přišla na to, co jí na něm vadí. Nakonec se jí to podařilo. Spodní řádek textu byl neúplný a byl napsaný zleva doprava. Přesto se démotické písmo stejně jako arabština psalo zprava doleva.

Nápis na makedonské hrobce byl v řečtině. Pár slov textu na malbách v přední komoře bylo řecký. Dedikace na architrávu byla v řečtině. Štítonošové byli řečtí. Bohové, které vzývali, byli řečtí. Tohle vypadalo jako démotické písmo, ale nečetlo se tak, přinejmenším ne zpočátku. Zdálo se bláznivé přecházet do démotického písma jenom kvůli jednomu nápisu. Takže šlo možná o tak citlivý text, že se nedal napsat v obyčejné řečtině. Pisatel místo toho třebas použil démotickou abecedu. Kódy konec konců nebyly pro starověké obyvatele neznámé. Alexandr sám užíval šifrování, aby zatajil důležité zprávy. V jednom ze svitků od Mrtvého moře, který se jmenuje Varování synům rozbřesku, byl pro mimořádně citlivá slova také použit kód. Valerius Probus napsal celé jedno pojednání substitučních číslech. Byly to jednoduché věci, protože lidé věřili, že jsou nerozluštitelné. Ale Gaille ne.

Okopírovala si nápis do bloku a přitom hledala vzorce. Jestli to je jednoduchá transliterační šifra a stejné slovo je tam zakódované víc než jednou, tak pokaždé vytvoří stejnou řadu. Zanedlouho se poprvé trefila, pak podruhé a potřetí. Třetí shodná skupina znaků vypadala obzvlášť dobře: deset písmen dlouhá, a objevila se dokonce čtyřikrát. To určitě musí být jedno slovo. A také důležité. Co by to mohlo znamenat? Snad jméno nějaké osoby. V duchu si projela všechna jména, na která narazili v horní komoře. Akylos, příliš krátké. Stejně tak Kelonymos a Apellés, Bilip i Timoleum. Pak ji napadlo zkusit Alexandra, což ji vzrušilo, jenže to bylo také krátké. Zklamalo ji to. Vstala a chodila po malé místnosti kolem dokola a cítila, že jí něco uniká, mračila se, jak se téměř íyzicky snažila vyburcovat mozek, aby našel odpověď.

Když jí to konečně došlo, tváře jí zrudly a rozhlédla se, protože se lekla, že si někdo všiml její školácké chyby. Alexandr, tedy jméno, pod kterým ho znal svět, bylo ve skutečnosti latinské jméno. Pro Řeky byl Alexandros. Posadila se zase a použila písmena ve jméně Alexandros, aby začala transpoziční abecedu, nahrazovala démotické symboly odpovídajícími řeckými písmeny, kdekoli se objevily v textu. Tak získala dost, aby uhádla slovo hned vedle prvního Alexandra. Makedonie. Jakmile rozluštila polovinu abecedy, zbytek už šel rychle. Stará řečtina pro ni byla hračka; udělala překlad do bloku a byla tak zabraná do svého úkolu, že ztratila pojem o čase a okolí, dokud někdo náhle nevyslovil její jméno a nevrátil ji tak do skutečného světa. Vzhlédla a uviděla Ibrahíma, Nikolase, Mansúra a Elenu, kteří stáli v půlkruhu a s očekáváním na ni hleděli, jako kdyby jí někdo z nich právě položil otázku a čekal na odpověď.

Ibrahím si povzdechl a řekl: „Vysvětloval jsem Nikolasovi, jak těžké může být démotické písmo. Chceme, aby o tom vědělo co nejméně lidí, takže nám opravdu velmi záleží na tom, abyste na tom pracovala sama. Kolik času myslíte, že budete potřebovat? Jeden den? Dva? Týden?“

Tohle byl okamžik, při kterém cítila největší uspokojení za celý svůj profesionální život. „Vlastně,“ řekla zvesela a zvedla blok, „je to už hotové.“

DVACET

I

Nesim probíral ve svém hotelovém pokoji plány s Hosním, Rátibem a Samim. Jejich rozhovoru však chybělo nadšení. Knox jim zmizel z radaru a nic, co zkusili, ho nepomohlo znovu najít.

Bylo už pozdě odpoledne, když konečně zazvonil telefon: Badr, Nesimův kontakt z telefonní společnosti, který čekal, až Knox použije mobil. „Pustil si ho,“ oznámil vzrušeně. „Telefonuje.“

„Komu?“

„Nikomu. Posílá fotky na e-mailový účet.“

„Kde?“

„Poblíž nádraží.“

„Zůstaň na lince,“ řekl Nesim. „Řekni mi, když se pohne.“ Hosní, Rátib a Sami už vstali. Nesim jim kývl. „Máme stopu,“ oznámil jim. „Jdeme na to.“

II

„No?“ zeptal se Ibrahím vzrušeně. „Nenapínejte nás.“

Gaille přikývla. Odkašlala si a začala číst nahlas.

„Já Kelonymos, syn Hermiase, bratr Akyla, stavitel, písař, architekt, sochař, milovník vědění, cestovatel po nejrůznějších zemích, skládám poctu vám, velkým Bohům za to, že jste mi dovolili přivést do tohoto místa pod zemí těchto třicet dva štítonošů, hrdinů Velkého vítěze Alexandra Makedonského, syna Ammónova. Nyní vyplňte mou prosbu svést k sobě na jednom místě těch třiatřicet, kteří zemřeli, když plnili Alexandrovo poslední přání, aby pro něj byla postavena hrobka na dohled od místa jeho otce. A aby toto přání splnili, Akylos a těchto třicet dva postavilo takovou hrobku a vybavili ji věcmi hodnými syna Ammónova.“

Gaille ten text pořádně vnímala až teď, natolik se předtím zabrala do překladu. Když ho četla, uvědomila si, co vlastně obsahuje. Vzhlédla a na všech tvářích viděla stejné ohromení, jaké se zračilo i na její tváři. „Pokračujte,“ vybídla ji Elena nenasytně.

„A aby splnili jeho přání, sebrali jeho tělo z Bílé zdi, aby ho přenesli přes rudou zemi velkého sucha ke vstupu do místa připraveného pod zemí. Poblíž tohoto místa však tyto muže chytil do pasti Ptolemaios, který předstírá, že je Spasitel, takže si raději vzali životy, než aby byli podrobeni jeho mučení. A tak je Ptolemaios na znamení pomsty ukřižoval a nechal je ukřižované, aby se na nich mohli krmit mrchožrouti. Akylos a těch dalších třicet dva položilo své životy, aby uctili přání Alexandra, syna Ammónova, a postavili se Ptolemaiovi, synu nicoty. Já Kelonymos, muž z Makedonie, bratr Akyla, vás prosím, velcí Bohové, abyste uvítali tyto hrdiny ve svém království stejně, jako jste uvítali Alexandra.“

Vzhlédla znovu, aby naznačila, že skončila. Výrazy vzrušení vystřídala jakási ohromená nevíra. Nikdo dobrých pět vteřin nepromluvil.

Až Nikolas nakonec prolomil ticho. „To to…“ začal váhavě. „Znamená to to, co si myslím, že to znamená?“

„Ano,“ přikývl Ibrahím. „Věřím, že ano.“

III

Jakmile byly fotky odeslané, Knox obrázky vymazal z mobilu, vypnul ho a odchvátal v džípu, než bude mít Nesim příležitost se k němu dostat. Ještě jeden telefonát a bude to. Zaparkoval kousek od Pompeiova sloupu, koupil si vstupenku a vešel dovnitř. Byl to obezděný pozemek asi hektar veliký, obklopený hustou bytovou zástavbou. Sloup sám stál na čestném místě na malé vyvýšenině uprostřed, ale ve skutečnosti byl celý ten ohrazený prostor historicky významný, protože tam kdysi stál chrám Serapidův.

Knox vždycky měl Serapida ve velké oblibě, protože to byl laskavý a inteligentní bůh, který mísil egyptské, řecké a asijské náboženské mýty do jediné teologie. Podle jedné teorie se nejprve objevil v řeckém povědomí, když Alexandr umíral v Babylonu. Jeho poselstvo šlo do zdejšího Serapidova chrámu, aby se zeptalo, jestli má být Alexandr přenesen do chrámu, nebo ponechán, kde je. Serapis odpověděl, že by pro něj bylo lepší, kdyby ho nechali, kde je. Delegace poslechla a Alexandr krátce nato zemřel. Ostatní ovšem tvrdili, že Serapidův kult má kořeny v černomořském přístavu Sinope, zatímco další neustále tvrdili, že Serapis byl Egypťan, protože se mu po staletí obětovali býci Apidové a pohřbívali se v obrovských kryptách, které Řekové označovali jako Sarapeion, jako zkratku „Osiris-Apis“ neboli „Mrtvý býk Apis“.

Knox se rychle rozhlédl kolem sebe, aby se ujistil, že se na něj nikdo nedívá, a pak se schoval za sokl Pompeiova sloupu. Podíval se na hodinky, dvakrát se zhluboka nadechl, pustil mobil a začal vytáčet.

IV

„Jak to myslíte, že jste ho ztratili?“ zařval Nesim.

„Vypnul si mobil.“

Nesim bouchl do přístrojové desky tak silně, že si natrhl kůži na kloubu prstu. „Kde byl naposledy?“

„Jak jsem říkal, kousek od nádraží.“

„Zůstaň na lince,“ přikázal Nesim a hnal se ulicemi. „Jestli zase zavolá, chci to vědět hned.“ Bylo to pět minut předtím, než dojeli na nádraží. Nesim chvíli jezdil kolem, ale nebylo tam ani stopy po Knoxovi ani po jeho džípu.

Pak se zase ozval Badr. „Zase ho zapnul. Telefonuje.“

„Kde?“

„Jižně od vás,“ řekl Badr. „Musí být hned vedle Pompeiova sloupu.“

Nesim a jeho muži se přikrčili a dívali se cestou z okének. Když projížděl boční uličkou, zahlédl mramorový sloup, který se tyčil asi kilometr daleko. „Jsme na cestě,“ řekl.

Uháněl ulicí, projel hustým provozem na třídu Šaríja Jusef, pak po širokém bulváru, napravo měl stěnu z hnědého kamene, Pompeiův sloup stál naproti. Otočil se o stoosmdesát stupňů a smykem vjel na chodník. Všichni čtyři muži vyskákali ven a utíkali dovnitř k pokladně.

„Je tohle jediný vchod?“ zeptal se ženy, když jí dával peníze.

„Ano.“

„Zůstaň tady,“ přikázal Hosnímu a s ostatními vešli dovnitř. Pak se zeptal Badra na mobilu: „Je pořád na lince?“

„Ano,“ potvrdil Badr. „Jste přímo u něj.“

„Tak ho máme,“ zajásal Nesim.

DVACET JEDNA

I

Nikolas si vzal Ibrahíma stranou. „Máte nahoře toaletu?“ zeptal se a poplácal se po břiše. „Celé tohle vzrušení mi, jak se zdá, dělá divné věci s trávením.“

„Ovšem,“ řekl Ibrahím a ukázal na schody. „První dveře nalevo.“

„Díky.“ Nikolas vyběhl nahoru a zamkl za sebou dveře. Pak vytáhl mobil, aby zavolal a podal zprávy otci o smršti událostí a sdělil mu obsah nápisu.

„Co jsem ti říkal?“ řekl Dragoumis.

„Měl jsi do puntíku pravdu,“ připustil jeho syn.

„A byla to ta dívka, která to rozluštila? Mitchellova dcera?“

„Ano. O ní jsi měl taky pravdu.“

„Chci se s ní setkat.“

„To zařídím, hned jak skončíme,“ řekl Nikolas.

„Ne. Hned. Dneska večer.“

„Dneska večer. Víš to určitě?“

„Přišla na to, že v makedonské hrobce je spodní komora,“ řekl Dragoumis. „Uvědomila si, že nápis je šifra, a rozluštila ji. To ona přijde na to, po čem jdeme. Cítím to v hloubi duše. Musí být na naší straně, až se to stane. Rozumíš?“

„Ano, otče. Postarám se o to.“ Vzal si další instrukce, pak ukončil hovor a zavolal Gabara Mounima v Káhiře.

„Můj drahý Nikolasi,“ jásal Mounim do telefonu. „Věřím, že jste byl spokojen s…“

„Víc než spokojen,“ řekl Nikolas. „Poslyšte. Potřebuju něco udělat, ale hned teď.“

„Ovšem. Cokoli si přejete.“

„Myslím, že náš přítel u SCA je na nějaké schůzi,“ řekl Nikolas. „Až vyjde, bude mít na stole vzkaz, že má zavolat Ibrahíma Bejumiho v Alexandrii. Pan Bejumi se ho chystá požádat o naléhavou schůzku. Chci, aby náš přítel pozval na tu schůzku třetí stranu a aby byl příznivě nakloněn tomu, o co bude žádat. Jmenuje se Elena Koloktronisová.“ Odhláskoval to. „Můžete našemu příteli sdělit, že dostane velmi šlechetnou odměnu stejně jako vy. Víte, že držím slovo.“

V telefonu se ozvalo uchechtnutí. „To ano, skutečně. Považujte to za vyřízené.“

„Děkuji.“ Vyřídil ještě několik telefonátů, pak spláchl záchod, umyl si ruce a vrátil se dolů.

„Je to lepší?“ zeptal se ho Ibrahím účastně, když ho potkal dole. Nikolas se usmál. „O mnoho lepší, díky.“

„Nikdy byste neuhodl, co se právě stalo. Zavolal mi Júsuf Abbás. Pozval mě do Káhiry na okamžitou schůzku.“

„Co je na tom překvapivého?“ zamračil se Nikolas. „Není to právě to, co jste chtěl?“

„Ano, ale on také pozval Elenu. A nikdo z nás nemůže přijít na to, jak vůbec věděl, že je v Egyptě.“

II

Nesim neviděl nic, co by naznačovalo, že by Knox měl být v Sarapeionu. Ve skutečnosti tam vůbec nebylo moc lidí, až na dva korejské turisty, kteří se fotografovali před Pompeiovým sloupem, a mladou rodinku, která si užívala skromného pikniku. Mávl na Rátiba a Samiho, aby se rozešli a prohledali to tam. Kráčeli pomalu, kontrolovali každou z nejrůznějších děr, cisteren a komor. Došli však k cihlové zdi na vzdáleném konci a nenašli po něm ani stopy.

Badr byl stále na drátě. „Jsi si docela jistý, že je tady?“ zeptal se Nesim ledově.

„Museli jste projít přímo kolem něj. Nechápu to.“

Nesim se podíval na Rátiba a pak na Samiho. Pokrčili rameny a zavrtěli hlavou. Ukázal na sloup a naznačil jim, že se sejdou u jeho paty. Došel tam první. V lehkém větříku se tam hýbal hnědý papírový sáček. Opatrně do něj šťouchl nohou a obezřetně ho otevřel. Uvnitř byl mobil. Zvedl ho a obrátil, zamračil se, přemítal, co to znamená.

V tu chvíli se zpoza zdi ozvalo cinkání rozbitého skla. Až teprve když začal kvílet alarm jeho auta, Nesim si uvědomil, že na tom místě právě nechal svůj freelander se všemi Knoxovými věcmi vzadu. Ozval se řev starého motoru a vzdaloval se, dříve než některý z nich dokázal zareagovat. Nesim zavřel oči a chytil se za hlavu. Nesnášel Knoxe. Nesnášel ho. Ale nemohl si pomoct, musel ho také trochu obdivovat.

III

Nikolas odtáhl Elenu na stranu, aby jí vysvětlil, jak zařídil její setkání s Júsufem Abbásem a co by se měla pokusit při něm docílit. Júsuf byl chamtivý, ale opatrný. Pokud mu Elena dokáže předložit důvod, proč by ji měl nechal bádat v Sivě, a tak si vydělal svou tučnou komisní odměnu, udělá to. Bude to ale muset vypadat zcela oprávněně. Nějaký nízkorozpočtový výzkum písma, například, kterého se zúčastní jenom ona a ta dívka.

„Ta dívka?“ zamračila se Elena. „Můžeme jí věřit?“

„Otec věří, že ano. No? Zvládnete se postarat o Júsufa?“

„Nechte ho na mně.“

Nikolas došel ke Gaille, která přenášela fotografie do Ibrahímova laptopu, aby je mohl ukázat Júsufovi. Když skončila, požádal ji o rozhovor a pak ji odvedl do Ibrahímovy malé zahrádky.

„Můj otec se s vámi chce setkat,“ řekl jí.

„Váš otec?“ Gaille se zatvářila trochu poplašeně. „Nerozumím. Ani pořádně nevím, kdo to je.“

„Je zakladatel a podporovatel Makedonské archeologické nadace,“ vysvětloval Nikolas. „Takže to z něj dělá vašeho šéfa. Byl také tím, kdo navrhl, aby vás Elena zaměstnala.“

„Ale… proč?“

„Znal vašeho otce,“ řekl Nikolas. „A velmi ho obdivoval. A během let dohlížel na vaši kariéru. Když Elena potřebovala náhradu, přirozeně jste ho napadla vy.“

„To bylo… od něj velmi milé.“

„On je to také velmi milý člověk,“ přikývl Nikolas vážně. „A chce, abyste s ním dnes povečeřela.“

Gaille se zamračila. „On je v Alexandrii?“

„Ne. V Soluni.“

„Ale… tomu nerozumím.“

Nikolas se usmál. „Už jste někdy letěla soukromým tryskáčem?“ zeptal se.

DVACET DVA

I

Knox uháněl zadními uličkami Alexandrie a jeho znovunalezené věci ležely na hromadě na vedlejším sedadle. Bylo příjemné obalamutit Nesima. Člověk může utíkat jenom tak dlouho, než dojede na vlastní pýchu. Jel na východ směrem k Abú Kir a vzdaloval se svým pronásledovatelům. Pak zaparkoval, aby zjistil, co vlastně všechno má.

Baterie v laptopu byla stará a měla šťávu jen na hodinu. Prošel fotografická cédéčka, kontroloval si názvy souborů, ale po Akylovi nebo Kelonymovi nemohl najít ani stopy. Zklamaně se zamračil. Buď je Nesim nechal v hotelu, nebo je vyndal z auta. Taková smůla. Za pár minut ho ale napadlo další možné vysvětlení.

Na rohu stála telefonní budka. Neodvážil se zavolat Ricka přímo. Místo toho zavolal společné kamarádce, která pracovala v sousedním centru vodních sportů v Šarmu, a požádal ji, aby ho přivedla.

Rick dorazil k telefonu o minutu později. „Ahoj, kamaráde,“ řekl. „Tos zapomněl moje číslo nebo co?“

„Může bejt napíchnutý.“

„Aha. Hasan, co?“

„Ano. Poslouchej. Nepůjčoval sis nějaké z mých fotografických cédéček?“

„Kriste, kámo, moc mě to mrzí. Jenom jsem si procvičoval řečtinu.“

„Vůbec nic se neděje. Ale potřebuju je. Můžeš mi je nějak dopravit?“

„Bez problémů. Tady chcíp pes. Kde se chceš sejít?“

„V Ras al Sudru?“

„Myslíš tu díru jižně od Suezu?“

„Přesně tu,“ řekl Knox. „Je tam hotel, jmenuje se Beach Inn. Kdy myslíš, že tam zvládneš dojet?“

„Dej mi čtyři hoďky. Možná pět.“

„Výborně. Přijedeš se svým subaru?“

„Pokud není důvod to nedělat.“

„Možná by ses mohl nejdřív kouknout, jestli na něm nemáš vysílačku. A dej si bacha, aby tě nikdo nesledoval. Tihle chlápci to myslí vážně.“

„To já taky, kámo,“ ujistil ho Rick. „To já taky.“

II

Mohamed a Nur se pevně drželi za ruce a čekali na telefonát, který jim oznámí výsledky testů kostní dřeně. Vybrali si soukromou zdravotnickou skupinu s lékařskými centry v Alexandrii, Káhiře, Asijútu a Port Saidu, aby to bylo jednodušší pro vzdálené přátele a příbuzné. Zvlášť pro příbuzné. Kostní dřeň v sobě nese dědičné znaky. Naděje, že se najde vhodný dárce, byla významně vyšší právě u příbuzných. Otestují dalších šedesát sedm lidí a utratí za to veškeré peníze, které jim Ibrahím uvolnil. Doktor Serag Al Din slíbil, že zavolá výsledky, už před hodinou. Čekání, až zazvoní telefon, bylo asi tím nejhroznějším zážitkem Mohamedova života. Nur zamrkala, protože jí stiskl ruku příliš pevně. Omluvil se a pustil ji. Ale potřebovala kontakt stejně zoufale jako on, a během chvilky už se zase drželi za ruce.

Lejla ležela v posteli. Rozhodli se, že jí o celém procesu neřeknou, dokud to nebude hotové. Jenže byla bystré dítě a citlivě vnímala atmosféru. Mohamed měl podezření, že ví až moc dobře, co se děje, že jí brzy sdělí rozsudek smrti či života.

Telefon zazvonil. Podívali se na sebe. Nur se zamračila a rozplakala se. Mohamedovi se rozbušilo srdce a zvedl sluchátko. „Ano?“ ohlásil se. Volala ale jenom Nuřina matka, která se úzkostně ptala, jestli už něco nevědí. Zoufale se kousl do rtu a předal ji. Nur se jí zbavila, když jí slíbila, že zavolají hned, jak se něco dozvědí. Mohamed si překřížil nohy. Připadalo mu, že má průjem, ale neodvážil se jít na záchod.

Telefon zazvonil znovu. Mohamed se zhluboka nadechl, než ho zvedl. Tentokrát to byl doktor Serag Al Din. Řekl: „Pane al Dahábe. Doufám, že se vám i vaší paní vede dobře.“

„Ano, děkuju. Máte ty výsledky?“

„Ovšemže mám vaše výsledky,“ řekl bodře. „Proč jinak myslíte, že bych volal?“

„No?“

„Vydržte chvilku. Ztratil jsem to místo ve vaší kartě.“

Mohamed zavřel oči a sevřel pěsti. No tak, ty hajzle. Řekni něco. Cokoli. „Prosím,“ zaprosil.

Ozývalo se šustění papíru. Doktor Serag Al Din si odkašlal. „Ano,“ řekl. „Tady to máme.“

III

Když Ibrahím a Elena dorazili do Káhiry na schůzku s Júsufem Abbásem, padal soumrak. Velký muž na ně čekal ve zdobené konferenční místnosti a telefonoval. Kysele vzhlédl a pak jim matně mávl, aby se posadili. Ibrahím pustil laptop, zatímco čekal, až Júsuf přestane probírat domácí úkol z matematiky se svým synem. Jednání s nadřízeným mu připadalo strašlivě únavné asi proto, že byl sám pečlivý a elegantní a Júsuf až groteskně ztloustl od chvíle, kdy velel palácovému převratu, při kterém svrhl svého energického, oblíbeného a vysoce váženého předchůdce. Dokonce i sledovat ho, jak se namáhavě zvedá ze židle, byl fascinující pohled, jako kdyby se člověk díval na vyplutí nějaké starobylé válečné lodě. Připravoval se k tomu s hodně velkým předstihem, chystal si na to svaly, celé to působilo, jako když se vítr zachytává do právě rozvinutých plachet, pak zaskřípělo ráhnoví a kotva se zvedla a ano, ano, ano, pohyb! Právě teď jeho předloktí spočívala jako obrovští plži na naleštěném ořechovém stole, ale každou chvíli zvedal prst ke krku, jako by za jeho obezitu mohly jeho žlázy, a ne syté pokrmy, které neustále konzumoval. A když k němu lidé přišli z boku, otočil k nim spíš oči než hlavu, zorničky mu sklouzly až do koutků očí, byla to zkrátka naprostá karikatura pochybného zjevu.

Nakonec ukončil telefonát a otočil se k Ibrahímovi. „Takový spěch,“ podivil se. „Věřím, že to má nějaký důvod.“

„Ano,“ řekl Ibrahím. „Má.“ A otočil laptop, aby ukázal šéfovi fotografie, které udělala Gaille ve spodní komoře, a vysvětloval přitom, jak ji našli.

Júsufovy oči se rozzářily, když uviděl pohřební nádoby. „Ty jsou… zlaté?“ zeptal se.

„Neměli jsme ještě čas na rozbory,“ odpověděl Ibrahím. „Mojí prioritou bylo uzavřít lokalitu a informovat vás.“

„Velmi dobře. Velmi dobře. Udělal jste dobře. Velmi dobře.“ Olízl si rty. „Tohle je mimořádný objev. Vidím, že budu muset dohlížet na vykopávky osobně.“

Elena se naklonila dopředu. Ne moc, jenom dost na to, aby zachytila jeho pohled.

„Ano?“ zeptal se.

„Oba si uvědomujeme naše mimořádné štěstí, že jste si mohl vyšetřit čas mezi svými dalšími povinnostmi na naši schůzku, pane generální sekretáři, protože víme, že jste člověk, na jehož čas jsou kladeny mimořádné nároky.“ Její arabština byla nabubřelá a neohrabaná, jak si Ibrahím všiml, ale její postoj a užívání lichotek byly bezchybné. „Jsme rádi, že vy, stejně jako my, považujete tento nález za historicky významný, a jsme nadšeni, že se zapojíte do jeho dalšího odhalování. Ovšem, sdělit vám tuto vzrušující novinku nebyl jediný důvod, proč jsme pan Bejumi a já tak moc stáli o tuto schůzku. Je totiž ještě něco jiného, co vyžaduje vaši moudrost a naléhavé zvážení.“

„Něco jiného?“ zeptal se Júsuf.

„Nápis,“ odpověděla Elena.

„Nápis? Jaký nápis?“ upřel pohled na Ibrahíma. „Proč jste mi neřekl o tom nápisu?“

„Věřím, že jsem to udělal, pane generální sekretáři.“

„Odporujete mi?“

„Ovšemže ne, pane generální sekretáři. Odpusťte.“ Znovu otevřel fotografii nápisu.

„Aha, tenhle,“ řekljúsuf. „Proč jste mi neřekl, že mluvíte o tomhle?“

„Promiňte, pane generální sekretáři. Chyba je na mojí straně. Všimněte si, že písmena jsou démotická, ale nápis je ve skutečnosti v řečtině.“ Kývl na Elenu. „Kolegyně paní Koloktronisové ho rozluštila. Můžu vám vysvětlit, jak to funguje, pokud vás to zajímá. Jinak, tady je kopie překladu.“

Júsuf pohyboval rty, jak četl text, oči se mu rozšířily, když vstřebal jeho obsah. Nebylo to překvapivé, napadlo Ibrahíma. Memfis byla známá starověkým Egypťanům jako Bílá zeď. Slovo poušť pocházelo původně ze slov Deš Ret: Rudá země. Kelonymos mluvil o Alexandrovi jako o „Synu Ammónově“, takže místo jeho otce, jak nápis pokračoval, bylo Ammónovo orákulum v oáze Siva, kde si podle starých pramenů Alexandr přál být pohřben. Nápis proto tvrdil, že skupina štítonošů ukradla Alexandrovo tělo Ptolemaiovi v Memfidě přímo před nosem a přenesla ho přes Západní poušť do hrobky, kterou vystavěli na dohled od Ammónova orákula v Sivě. Ovšem Ptolemaios je pronásledoval a oni se raději zabili, než aby mu padli do rukou. Všichni až na Kelonyma, Akylova bratra, který unikl zajetí a který později přenesl ostatky všech svých soudruhů nazpátek do Alexandrie na pohřeb, aby splnil svůj slib.

Když Júsuf dočetl, dvakrát zamrkal. „Dá se… dá se tomu věřit?“ zeptal se.

„Překlad je správný,“ odpověděl Ibrahím opatrně. „Sám jsem ho zkontroloval. A věříme, že je také věrný. Konec konců, jak jste viděl z fotografií podzemní komory, tenhle Kelonymos se mimořádně snažil, aby ty muže uctil. Nedělal by to kvůli nějakému drbu.“

„Ale to by bylo šílenství,“ zamračil se Júsuf. „Proč by tihle muži zahazovali své životy kvůli takovému bláznivému podniku?“

„Protože věřili, že Alexandrovo předsmrtné přání bylo být pohřbený v Sivě,“ odpověděla Elena. „Ptolemaios toto přání očividně zradil, když začal stavět hrobku v Alexandrii. Nesmíte zapomínat, že Alexandr byl pro tyhle lidi bůh. Riskovali by cokoli, jen aby splnili jeho příkazy.“

„Prosím vás, nechtějte po mně, abych věřil, že Alexandr je pohřbený v Sivě, paní Koloktronisová,“ povzdechl si Júsuf.

Ibrahím věděl, co jeho šéfovi táhne hlavou. Počátkem devadesátých let dvacátého století jiná řecká archeoložka oznámila světovým médiím, že našla Alexandrovu hrobku v Sivě, ovšem její tvrzení bylo rychle a všeobecně odmítnuto. Siva a Alexandr se v archeologické komunitě staly dobrým vtipem.

„Ne,“ připustila Elena. „Alexandrovo nabalzamované tělo se vystavovalo v Alexandrii stovky let potom, co vytvořili tenhle nápis. Nikdo to nepopírá. Ovšem je jistě možné, že ukradli jeho tělo a vydali se do Sivy, kde měli připravenou hrobku, která na něj čekala.“

Júsuf se opřel na židli a přísně se zadíval na Elenu. „Tak,“ poznamenal, „pravý účel vaší přítomnosti na téhle schůzce začíná být jasný. Nejste tady kvůli zájmu o pořádné vykopání tohoto alexandrijského nálezu. Ach, ne. Jste tady, protože věříte, že někde v Sivě se nachází hrobka vybavená – jak to ta Alexandrova šifra říká? – ano, ‚věcmi hodnými syna Ammónova‘. A vy teď nepochybně chcete moje povolení, abyste je mohla hledat.“

„Alexandr byl nejúspěšnější dobyvatel v dějinách,“ namítla Elena. „Jeden z největších egyptských faraónů. Představte si, co by pro tuto zemi znamenalo najít jeho hrobku. Představte si, jakých poct by se dostalo generálnímu sekretáři, jehož osvícené vedení to umožnilo. Vaše jméno by se právem oslavovalo v jedné řadě s velkými vlastenci tohoto národa.“

„Pokračujte.“

„A nemáte co ztratit. Vím, že naděje, že se tam něco najde, jsou mimořádně malé. Vím, že zdroje Nejvyšší rady jsou neomluvitelně omezené. Ale něco by se mělo udělat. Něco málo. Řekněme nízkoúrovňové epigrafické zkoumání památek, prováděné s povolením od SCA. Jenom já a jedna kolegyně. Cokoli většího jen vyvolá řeči. Víte, jak to je se Sivou a drby.“

Júsuf se zamračil. „Každý kopec v té oáze už prohledali, prohledali a prohledali,“ poznamenal. „Jestli tahle hrobka skutečně existuje, a ležela ukrytá třiadvacet století, opravdu očekáváte, že ji najdete v horizontu několika týdnů? Víte, jak široká je nížina kolem Sivy?“

„Nebude to snadné,“ připustila Elena. „Ale za zkoušku to stojí. Pomyslete na tu druhou možnost. Když pronikne ven obsah Alexandrovy šifry, každý lovec pokladů na světě se zaměří na Sivu. Když tu hrobku najdeme první, můžeme tomu zamezit nebo přinejmenším oznámit, že na tom nic není. Oboje by bylo lepší než nějaká zlatá horečka.“

„Zlatá horečka nastane, jedině když se to dostane ven,“ připomněl jí Júsuf.

„Ale ono se dostane,“ trvala na svém Elena. „Všichni víme, že ano. Tyhle věci takhle prostě fungují.“

Júsuf si sám pro sebe přikývl. „Siva je územím doktora Sajeda,“ řekl kysele, jako by svého kolegu raději neviděl. „A doktor Sajed má své vlastní způsoby. Budete potřebovat i jeho povolení.“

„Ovšem,“ kývla Elena. „Kromě všeho ostatního jsem vyrozuměla, že má vynikající sbírku referenčního materiálu. Možná byste si s ním mohl promluvit sám a požádat ho, aby nám k němu umožnil přístup. Vím samozřejmě, že to bude jedno, pokud jde o vaše rozhodnutí, které uděláte jenom pro větší prospěch Egypta, ale možná byste mohl dát jemu vědět, že lidé, kteří nás podporují, mají připravené velmi významné odměny pro všechny naše konzultanty z SCA včetně vás, přirozeně.“

„Nemůžu souhlasit s expedicí s otevřeným koncem,“ řekl Júsuf. „Siva je malá. Ať je vaše zástěrka jakákoli, lidi si nakonec všimnou, co děláte. Vaše přítomnost způsobí právě to, čemu se snažíte vyhnout.“

„Šest týdnů,“ navrhla Elena. „Nic víc nechceme.“

Júsuf si založil ruce na břiše. Líbilo se mu, když měl ve všem poslední slovo. „Dva týdny,“ prohlásil. „Dva týdny od zítřka. Pak si promluvíme a já se rozhodnu, jestli vám dám dalších čtrnáct dní, nebo ne.“

IV

Nesim chodil sem a tam po hotelovém pokoji a přál si, aby mu zazvonil telefon, protože by to byl jeden z jeho nohsledů se zprávou, že našel Knoxe, než se zase někam ztratí. Potřeboval vhodnou příležitost. Jednoduchý fakt, že se Knox přestal ukrývat, aby dostal zpátky své věci, naznačoval, že po něčem jde, že má nějaký cíl, že je připravený při tom riskovat. Ale i přes tohle všechno vlastně nic konkrétního nečekal. Na Knoxovi bylo něco, co Nesima nutilo, aby si připadal naprosto odevzdaný osudu a neschopný.

Zastavil se uprostřed kroku, protože ho najednou zarazila vidina toho, že bude muset Hasanovi přiznat další selhání. Potřeboval mu ukázat, že něco dělá. Potřeboval demonstrovat, že je aktivní. Až doteď tu honbu dokázal udržet vcelku dobře pod pokličkou. Jenže čas pro diskrétnosti už vypršel. Rozepnul si pás na peníze, přepočítal hotovost a otočil se k Hosnímu, Rátibovi a Samimu.

„Vemte si telefony,“ řekl jim. „Tisíc dolarů tomu, kdo najde Knoxův džíp. Dva, když bude v něm.“

Rátib se zašklebil. „Ale všichni budou vědět, že jsme to byli my,“ namítal. „Když Knox nakonec umře, chci říct.“

„Máš snad lepší nápad?“ odsekl Nesim. „Nebo bys rád řekl Hasanovi tentokrát sám, proč jsme Knoxe ještě nenašli?“

Rátib sklopil oči. „Ne.“

Nesim si povzdechl. Doléhal na něj stres. A Rátib měl pravdu. „Dobrá,“ řekl. „Jenom lidi, kterým věříte. Jeden v každém městě. A řekněte jim, aby nekecali, nebo se budou zodpovídat Hasanovi sami.“

Jeho muži přikývli a sáhli po svých mobilech.

V

Když se toho večera v Soluni dotklo země tryskové letadlo Dragoumis Group, Gaille usoudila, že by si dokázala zvyknout na cestování podobným způsobem, přestože si připadala trochu provinile při pomyšlení na všechny ty uhlíkaté zplodiny z výstředního výletu. Bílá kožená sedadla byla tak pohodlná, že ji nutila doslova příst potěšením, okno velikosti velké televize, číšník, který připravoval jídlo a pití, a pak si s ní zašel pohovořit druhý pilot ohledně jejích plánů na zpáteční let další den ráno. Imigrační úředník ji přišel přivítat až skoro stydlivě (přítel pana Dragoumise, slečno Bonnardová…) a modrý bentley se šoférem ji vmžiku vyvezl nahoru do hor nad Soluní, takže mohla jen pohodlně sedět a kochat se noční oblohou.

Dojeli k obezděnému panství hlídanému strážemi. Dostali pokyn vjet dovnitř a dolů k bílému paláci, osvětlenému jako při představení světlo a zvuk. A pak, jako vrchol všeho, Dragoumis sám vyšel z hlavních dveří, aby ji přivítal, a ruce měl sepjaté za zády.

Po tom všem, jak si ho představovala během cesty, bylo to překvapení a úleva, když viděla, jak je malý a štíhlý. Neholil se; vypadal venkovsky a velmi řecký. Jenom na okamžik se domnívala, že ho zvládne snadno, že na něm není nic, čeho by se měla bát. Pak došla blíž a uvědomila si, jak se mýlila.

DVACET TŘI

I

Knox přejel přes celou zemi, aby se dostal do Ras al Sudru. Jeho cesta vedla přes Tantu, největší město v deltě Nilu. Někdo se mu o něm onehdy zmínil, ale nevzpomínal si, kdo to byl. Až teprve když vyjel druhou stranou, vzpomněl si na Gaillinu drobnou poznámku o jejím recepčním z Tanty. Zastavil na krajnici, aby si to promyslel. Moc nepřemýšlel o Eleniných vykopávkách v deltě. Dělo se toho příliš… ale možná to byla chyba. Zvlášť teď, když se na scéně objevil Nikolas Dragoumis.

Nebylo žádným tajemstvím, že Eleninu Makedonskou archeologickou nadaci sponzoruje Dragoumis Group. A Dragoumisové neměli žádný zájem o Egypt, to Knox věděl, jen o Makedonii. Jestliže financovali vykopávky v deltě, šli tedy po něčem makedonském. A možná právě to bylo nějak spojeno s tím, co našli v Alexandrii. Rozhodně se nemůže nic stát, když toho zjistí víc.

Zamířil nazpátek do města, našel si bar s telefonním seznamem a pak obvolával všechny místní hotely a ptal se po Eleně. Trefil se v pátém z nich.

„Není tady,“ řekl mu noční vrátný. „Je v Alexandrii.“

„A co její tým?“

„S kým chcete mluvit?“

Knox ukončil hovor, poznamenal si adresu hotelu a pospíchal zpátky k džípu.

II

Filip Dragoumis vedl Gaille pod oblouky a po leštěných mozaikových podlahách až do obývacího pokoje s nádhernými oleji a tapiseriemi na stěnách. Udělal malé, nejasné gesto a Gaille zjistila, že sedí na žluté čalouněné židli, aniž si byla příliš jistá proč.

„Nejdřív drink,“ řekl. „Potom se najíme. Červené víno? Je z mého panství.“

„Díky.“ Rozhlédla se kolem, zatímco otevíral láhev a naléval dvě sklenky. Olejový portrét zuřivě vypadajícího muže s černými vousy a zjizvenou tkání kolem levého oka visel na čestném místě nad obrovským krbem. Portrét Filipa II., otce Alexandra Velikého. Její oči přebíhaly sem a tam mezi obrazem a Dragoumisem, a s lehkým leknutím si uvědomila, že záměrně kreslí jakousi paralelu mezi Filipem a sebou; naznačuje to, že mateřské znaménko u levého oka je nějaké stigma, jako kdyby byl Filipovým převtělením.

„Tomu snad opravdu nevěříte?“ vyhrkla, než se stihla zarazit.

Zasmál se nahlas a klidně. „Existuje jedno pořekadlo: když chytrý muž dělá obchody s Číňany, mluví mandarínsky.“

„A když dělá obchody s pověrčivými lidmi…“ navrhla Gaille.

Jeho úsměv se rozšířil. Přikývl na druhý obraz, nádhernou mladou ženu v otrhaných venkovských šatech. „Moje žena,“ řekl. „Namaloval jsem ji sám. Zpaměti.“

Gaille se nejistě usmála. „Urazil jste dlouhou cestu,“ řekla.

„To ano. Moje žena ne.“ Krátce přikývl. „Je pohřbená venku. Milovala výhled z tohohle kopce. Chodívali jsme tam. Proto jsem koupil tento pozemek a postavil si tu dům.“

„To je mi líto.“

„Když jsem byl mladý, vyhledával jsem potíže. Chodíval jsem od vesnice k vesnici a kázal jsem o makedonské kauze. Athénská tajná policie se mnou chtěla mluvit. Dovedete si představit, že já s nimi tu touhu nesdílel. Když mě nemohli najít, došli si místo toho za mou ženou. Chtěli, aby jim řekla, kde jsem. Odmítla. Nalili jí benzin na břicho, prsa a ruce. Nic jim neřekla. Tak ho podpálili. Ona pořád nechtěla mluvit. Polili benzinem našeho malého syna. Nakonec promluvila. Měla hrozné popáleniny, přesto by možná s patřičnou péčí přežila. Ale já na to neměl peníze. Moje žena zemřela, protože jsem si vybral, že budu spíš kázat, než abych pracoval, paní Bonnardová. Den, kdy jsem ji pohřbil, byl dnem, kdy jsem se rozhodl hrát si na politika a stát se bohatým.“

„Je mi to líto,“ řekla Gaille bezmocně.

Dragoumis zabručel, jako by chtěl uznat to, že slova nejsou dostačující. Pak řekl: „Znal jsem vašeho otce.“

„To mi říkal i váš syn. Ale víte, nebyla jsem si s ním moc blízká.“

„Ano, vím. Vždycky jsem si kvůli tomu připadal špatně.“

Gaille se zamračila. „Proč byste si kvůli tomu měl připadat špatně?“ Dragoumis si povzdechl. „Měla jste s ním jet do Mallávi, ne?“

„Ano.“

„Ale pak to odložil?“

„Měl nějakou naléhavou osobní záležitost.“

„Ano,“ souhlasil Dragoumis. „Se mnou.“

„Ne,“ řekla Gaille. „S jedním mladým mužem, který se jmenuje Daniel Knox.“

Dragoumis udělal matné gesto, jako kdyby chtěl naznačit, že to je totéž. „Víte toho hodně o tom Knoxovi?“ zeptal se.

„Ne.“

„Jeho rodiče byli také archeologové. Specialisti na Makedonii. Často jezdili do téhle části světa. Okouzlující pár, nádherná dcera. Pracovali s Elenou, víte. Před deseti lety navštívili jedny z jejích vykopávek v horách. Elenin manžel je vyzvedl na letišti. Bohužel po cestě na lokalitu…“ Gaille na něj němě zírala. „Všichni?“ zeptala se.

Dragoumis přikývl. „Všichni.“

„Ale… co to má společného s mým otcem?“

„Byla to nehoda. Hrozná nehoda. Ale ne všichni tomu věřili.“

„Myslíte… vražda? Nerozumím. Proč by někdo chtěl zabít Knoxovy rodiče?“

„Ne Knoxovy rodiče. Elenina manžela. Pavlose.“

„Ale kdo by ho chtěl zabít?“

Dragoumis se usmál. „Já, paní Bonnardová,“ řekl. „Já.“

III

Ras al Sudr bylo naftařské město, které se snažilo ze sebe udělat také turistickou oblast. Knox se potloukal poblíž parkoviště u Beach Inn, aby si mohl být jistý, že Ricka nikdo nesleduje. Když byl spokojený, vydal se za ním.

„Jsem rád, že tě zase vidím, kámo,“ ušklíbl se Rick.

„Já taky.“

„Zajímavý časy, co?“ Kývl k blízkému baru. „Nechceš se napít? Můžeš mi všechno říct.“

„Jasně.“ Posadili se ke stolu ve stínu, kde mu Knox odvyprávěl všechno, co se seběhlo od chvíle, kdy utekl se Šarmu.

„Já tomu nevěřím,“ řekl Rick. „Ten parchant Hasan ti dal oprátku kolem krku? Já ho zabiju.“

„Ve skutečnosti,“ odpověděl Knox, „si nemyslím, že to byl Hasan. Hasan by neměl to lano přeříznuté.“

„Tak kdo?“

„Už jsem ti někdy vyprávěl o tom, co se stalo v Řecku?“

„Myslíš s tvýma rodičema? Jenom jsi mi říkal, že došlo k nějaké dopravní nehodě. Nikdy jsi neříkal, že k ní patří taky nějakej příběh.“

„Serpentina, staré auto, mlhavá noc v horách. Taková ta tragédie, která se děje pořád, jasný? Jediný problém byl, že řidič byl člověk, co se jmenoval Pavlos. Manžel té Eleny, o které jsem ti vyprávěl. Novinář. Velmi otevřený. Odhaloval špínu. Vedl kampaň proti jedné hodně mocné a bohaté rodině, co se jmenují Dragoumisové, žádal vyšetřování jejich obchodů, takové věci.“

„A tys přišel na to, že ho zabili, aby ho umlčeli?“

„Tenkrát ano,“ přikývl Knox.

„Tak co jsi s tím udělal?“

IV

Gaille se zděšeně zadívala na Filipa Dragoumise. „Vy jste Pavlose zavraždil?“

„Ne,“ ujistil ji. „Přísahám vám při hrobu své ženy, že jsem s jeho smrtí neměl nic společného, ani se smrtí členů Knoxovy rodiny. Jediné, co jsem tím chtěl říct, bylo, že jistí lidé věřili, že jsem měl motiv to udělat.“

„Proč? Jaký motiv?“

„Musíte něco pochopit, paní Bonnardová. Jsem makedonský vlastenec. Tahle oblast celá bývala Makedonií. Pak ji odřízla Bukurešťská smlouva a rozdělila se mezi Srbsko, Bulharsko a Řecko. Já z toho udělal svou celoživotní práci – odčinit tuhle obrovskou nespravedlnost. Ale ostatní, lidé jako Pavlos věří, že tato oblast právem patří Řecku. Snaží se mě zastavit. Pavlos uměl dokonale pracovat s pomluvami. Chtěl, aby vyšetřovali můj život a obchody ne proto, že si myslel, že jsem zkorumpovaný, ale protože věděl, že to zanechá nesmazatelnou špínu. Když zemřel, volání po vyšetřování odumřelo s ním. Takže dovedete pochopit, proč lidé věřili, že jsem za to byl zodpovědný. Ale nebyl jsem, to vás ujištuji. Nikdy jsem ani nepovažoval Pavlose za svého nepřítele, jen za soupeře, a mezi tím je nesmírně velký rozdíl. I kdybych byl násilník, což nejsem, nikdy bych násilí neuplatnil proti Pavlosovi. A pravda je, nepotřeboval jsem to.“ Naklonil se blíž. „Můžu věřit, že nikdy neřeknete Eleně, co se vám chystám svěřit?“

„Ano.“

„Dobrá. Tedy Pavlos byl indiskrétní. Měl jsem o tom nezvratné důkazy. Kdyby se tahle informace dostala ven, bylo by to pro něj… problematické. Mluvili jsme o tom spolu. Ujišťuju vás, že už pro mě neznamenal žádné nebezpečí.“

„To tvrdíte vy.“

„Ano. Tak to tvrdím.“ V jeho chování se objevila stopa netrpělivosti. „Povězte mi něco, paní Bonnardová. Poslední tři týdny jste pracovala vedle Eleny Koloktronisové. Opravdu si myslíte, že by pracovala pro mě, kdyby si myslela, že jsem se provinil vraždou jejího manžela?“ Gaille o tom chvíli přemýšlela, ale existovala jen jediná odpověď. „Ne.“

„A musíte pochopit, paní Bonnardová, že Pavlos pro Elenu znamenal vše. Věřte mi: kdyby věřila, že jsem za jeho smrt zodpovědný, zajistila by, aby se o tom dověděl celý svět.“

„Promluvila by?“

„Ach, ne,“ zabručel Dragoumis. „Zabila by mě.“ Usmál se, když Gaille zareagovala překvapeně. „To je fakt,“ řekl prostě. „Byla by to krevní msta. To je v této oblasti pořád mocná síla. Ale když uvážíte, jak naprosto ho milovala…“ zavrtěl hlavou. „Napůl jsem se obával, že něco udělá. Tolik smutku potřebuje ven. Ale, vidíte, znala pravdu. Její manžel byl nezkrotný a nepozorný řidič, který nikdy nedával svoje auto do servisu. Ne. Elena měla zlomené srdce, ale to nebyl její problém. Její problém byl mladý přítel vašeho otce Knox.“

„Knox? Jakým způsobem?“

„Věřil, že jsem mu povraždil celou rodinu, jen abych umlčel Pavlose,“ řekl Dragoumis. „Myslel si, že mi to nesmí projít. Není těžké jeho stanovisko pochopit. Takže se ujal Pavlosovy kampaně sám. Donekonečna psal místním politikům, do novin, do televize. Demonstroval před vládními budovami a policejními stanicemi. Před mou hlavní kanceláří napsal sprejem obřími písmeny ‚Dragoumisovo vyšetřování‘. Vytiskl to na nafukovací balónky, rozhazoval letáky z vysokých budov, natahoval transparenty na mantinely při sportovních utkáních, které vysílala televize, volal do rozhlasu a…“

„Knox? Knox že tohle všechno dělal?“

„Ach, ano,“ přikývl Dragoumis. „Bylo to ohromující, zvlášť když uvážíte, že věřil, že jsem schopný vraždy. A také to bylo dost škodlivé. Hrál na city, dokázal lidi přimět, aby se rozmluvili. Žádal jsem ho, aby přestal. Odmítl. Schválně se snažil mě dohnat k tomu, abych provedl něco drsného, jako kdyby to prokázalo, že má pravdu. Měl jsem o něj starost. Dělal to jenom proto, že byl nemocný smutkem. A pak existovali lidé, kteří sympatizovali s mou kauzou, kteří ho chtěli umlčet. Došlo to do stadia, když už jsem mu nedokázal zajistit bezpečí. A kdyby se mu cokoli stalo… dovedete si to představit. Potřeboval jsem, aby byl pryč, ale odmítl mě poslouchat. Tak jsem hledal někoho, koho by si poslechl.“

„Můj otec,“ řekla Gaille tupě.

„Byl to blízký přítel Knoxových. A já ho také znal. Požádal jsem ho, aby přijel. Nejdřív váhal. Jak víte, právě se mělo začít kopat v Mallávi, ale ujistil jsem ho, že to je otázka života a smrti. Přiletěl sem. Dohodli jsme se. Odveze Knoxe pryč a přiměje ho k mlčení. Já rozhlásím, že se Knoxe nikdo nesmí dotknout. Váš otec navštívil Knoxův hotel. Knox mu očividně udělal přednášku o tom, jak bojuje s tyrany. Váš otec ho slušně vyslechl a tajně mu nakapal uspávací kapky do retsiny. Když se Knox probudil, byli oba na pomalé lodi do Port Saidu, a váš otec měl čas, aby mu to všechno rozumně vymluvil. A to, paní Bonnardová, je důvod, proč si připadám špatně kvůli vašemu rozkolu s otcem. Nikdy by se to nestalo, víte, kdybych ho nepožádal o intervenci.“

V

V baru v Ras al Sudru Rick pomalu přikývl, jak zpracovával Knoxovo vyprávění o jeho boji s Dragoumisovými, a jak přijel do Egypta s Richardem Mitchellem.

„No a já vážně myslel, že jsi jenom další tichej Brit,“ řekl. „Máš v patách ještě další mezinárodní gangstery, nebo je tohleto už všechno?“

„Tohle je všechno. Aspoň teda pokud vím. Ale hádej, koho jsem viděl dneska odpoledne?“

„Toho Dragoumise?“

„Jeho syna. Nikolase.“

„A on je stejnej darebák?“

„Horší. Daleko horší. Nemám moc rád otce, ale člověk musí obdivovat to, čeho dosáhl. A taky má zásady. Když dá slovo, dodrží ho. Jeho syn je prostě hajzl s dědictvím, víš?“

„Až moc dobře. Takže si představuješ, že tohle lynčování v poušti bylo, že si syn chtěl něco vysloužit?“

„Nejspíš.“

„A ty se nechystáš to přečkat někde v zákopu, že ne?“

„Ne.“

Rick se zašklebil. „Super. Tak jakej máme plán?“

„My?“

„No tak, kamaráde. Jsi přehlasovanej. Bude se ti hodit pomoc. A Šarm je mrtvej, jak říkám.“

Knox přikývl. „Jestli to myslíš vážně, bylo by to skvělý.“

„Super. Tak jakej je náš první tah?“

„Zamíříme do Tanty.“

„Do Tanty?“

„Jo,“ řekl Knox a podíval se na hodinky. „A máme trochu málo času, takže co kdybych ti to vysvětlil po cestě?“

VI

Dragoumis vedl Gaille do jídelny. Byla to veliká rozlehlá místnost, s dlouhým stolem z ořechového dřeva, který stál uprostřed. Na jednom konci bylo prostřeno pro dvě osoby, místa osvětlovaly svíčky. S vozíkem tam čekal sluha, aby jim naservíroval jídlo, tmavé a syté dušené maso, které bylo okořeněné neznámým kořením.

„Omluvte moje jednoduché chutě,“ řekl Dragoumis. „Nikdy jsem si nevytříbil patro. Jestli si potrpíte na jídlo, musíte pojíst s mým synem.“

„Jsem si jistá, že to bude vynikající,“ řekla Gaille a nejistě do toho hrábla vidličkou. „Promiňte, pane Dragoumisi, ale jsem zvědavá. To jste mě sem nechal dovézt letadlem celou tu dalekou cestu, jenom abyste mi vyprávěl o otci?“

„Ne,“ řekl Dragoumis. „Nechal jsem si vás sem přivézt letadlem, abych vás požádal o pomoc.“

„O pomoc?“ zamračila se. „S čím?“

Dragoumis se naklonil kupředu. Světlo svící mu dopadlo šikmo na oči, takže jeho tmavě hnědé duhovky vypadaly jako poseté zlatem. „Alexandrova šifra mluví o hrobce v Sivě, naplněné věcmi vhodnými pro syna Ammónova.“

„Vy o tom víte?“

„Samozřejmě že vím,“ řekl Dragoumis netrpělivě. „Také říká, že se štítonošové zabili, než měl Ptolemaios příležitost… zjistit od nich, kde ta hrobka je.“

„Ano.“

„Už jste někdy slyšela o takové hrobce? O hrobce v Sivě plné věcí vhodných pro muže, jakým byl Alexandr?“

„Ne.“

„Takže zbývá ji nalézt.“

„Pokud vůbec kdy existovala.“

„Existovala,“ prohlásil Dragoumis. „Existuje. Povězte mi, paní Bonnardová: nebylo by to skvělé ji objevit? Dovedete si představit, jaké věci by mohly být považovány za vhodné pro takového muže, největšího dobyvatele v dějinách? Zbraně, které dostal z trojských válek? Jeho osobní exemplář Homéra, opoznámkovaný od Aristotela? Buďte upřímná: copak vy netoužíte být tou, kdo ji najde? Po slávě. Bohatství. Obdivu. Nikdy byste se nepotřebovala sama sebe ptát, jaký smysl má váš život vezdejší.“

„Nerozumíte tomu, jak tyhle věci fungují,“ řekla Gaille. „Ibrahím Bejumi oznamuje všechno tohle generálnímu sekretáři SCA. Co se bude dít dál, to bude na nich. A nebude to zahrnovat mě.“

„Možná jste to neslyšela. Elena byla také na téhle schůzi.“

„Ano, ale…“

„A přesvědčila generálního sekretáře, že je nejvhodnější osobou, která toto pátrání má vést.“

„Co? Ale… jak?“

„Elena je zručná ve vyjednávání, to mi věřte. Ovšem není tak zručná v jiných aspektech archeologie. Proto jsem vás sem pozval. Chci, abyste jela do Sivy s Elenou. Chci, abyste tu hrobku našla pro mě.“

„Já?“

„Ano. Máte nadání jako váš otec.“

„Vy přeceňujete moje…“

„Objevila jste dolní komoru, ne?“

„To bylo ve skutečnosti…“

„A dešifrovala jste ten nápis.“

„Dešifroval by ho někdo jiný…“

„Pokora na mě nedělá žádný dojem, paní Bonnardová,“ řekl. „Dojem na mě dělá úspěch. Elena má mnoho ctností, ale postrádá představivost, empatii. Tohle je váš dar. Je to dar, který naše kauza potřebuje.“

„Vaše kauza.“

„Myslíte si, že je staromódní mít kauzu?“

„Myslím, že ‚kauza‘ je slovo politiků pro krveprolití,“ řekla Gaille. „Myslím, že by se archeologie neměla zaměřovat na kauzy. Myslím, že by měla hledat pravdu.“

„Velmi dobře,“ přikývl Dragoumis. „A co třeba tahle pravda? Mí dědové se oba narodili ve Velké Makedonii. Když dospěli, jeden z nich byl Srb, druhý Řek. Pro lidi, jako jste vy, lidi bez kauz, by to mohlo vypadat jako skvělá věc, že rodiny, jako je moje, se mohou roztrhnout a jedná se s nimi jako s otroky. Ale jedna skupina lidí cítí, že tohle dobré není. Můžete hádat, kdo ti lidé jsou?“

„Představuju si, že myslíte ty lidi, kteří si říkají Makedonci,“ odpověděla Gaille slabě.

„Ale nehodlám měnit vaše názory, paní Bonnardová,“ řekl Dragoumis. „Prostě se vás zeptám na tohle: kdo po pravdě by měl rozhodovat, kdo nějaký člověk je? On sám, nebo někdo jiný?“ odmlčel se, aby jí dal příležitost odpovědět, ale zjistila, že na to nemá co říct. „Věřím, že existuje legitimní národ Velké Makedonie,“ pokračoval. „Věřím, že tento národ byl ilegálně rozdělen mezi Bulharsko, Srbsko a Řecko. Věřím, že Makedonci byli celá staletí nespravedlivě utlačováni, že trpěli celá desetiletí etnickými čistkami, že jsou i nyní pronásledováni, protože nemají žádný hlas, žádnou moc. Stovky tisíc lidí v této oblasti se mnou souhlasí, stejně jako další miliony po celém světě. Sdílejí kulturu, historii, náboženství a jazyk mezi sebou, ne se státy, k nimž byli přiděleni. Říkají si Makedonci bez ohledu na světový názor, co jim říká, jak se mají nazývat. Věřím, že tito lidé si zaslouží stejná práva na svobodu, náboženství, sebeurčení a spravedlnost, která vy vnímáte jako samozřejmost. Tihle lidé jsou moje kauza. Kvůli nim žádám o vaši pomoc.“

Obrátil k ní pohled. V jeho očích bylo něco téměř vítězného, jeho sebejistota. Snažila se mu nedívat do očí, ale nedokázala si pomoct.

„A vy mi ji poskytnete,“ řekl.

DVACET ČTYŘI

I

Knox chtěl uklidit džíp někam, kde ho Nesim jen tak nenajde. Sjel na úzkou venkovskou silničku kousek jižně od Tanty, Rick jel za ním ve svém subaru. Pak jeli v konvoji asi čtvrt hodiny, dokud v měsíčním světle neuviděli řadu pobořených farmářských stavení na přerostlém poli, používanou jako skladiště. Dokonalé. Vyrazil po nezpevněné silnici na dvůr z rozbitého betonu. Podél protější strany stály hospodářské budovy, nechráněné před povětrnostními vlivy, jejich podlahy byly pokryté blátem, kouty plné větrem navátých odpadků, u vchodu byla naskládaná hromada žlabů, částečně plných dešťové vody. Nalevo stála nízká, ošklivá budova z betonových bloků s širokými ocelovými vraty, která zaskřípala na betonu, když je otevřeli. Uvnitř bylo prázdno, až na čpavý zápach rozlité nafty a moči a bílé cákance netopýřího a ptačího trusu na podlaze. Knox tam zaparkoval, vzal si všechno, co by mohl potřebovat do subaru, a pak přetáhl přes džíp plachtu.

„Chceš mi to teda všechno vysvětlit?“ napověděl mu Rick, když zamířili do Tanty.

„Jistě,“ odpověděl Knox. „Vyprávěl jsem ti někdy o vykopávkách v Mallávi?“

Rick si odfrkl. „Přestal jsi někdy?“

„Pak si budeš pamatovat základní věci,“ řekl Knox, otevřel laptop a zkontroloval si během hovoru cédéčka, která mu Rick přinesl. „Richard Mitchell a já jsme našli archiv ptolemaiovských papyrů. Předali jsme je do opatrování Júsufu Abbásovi, nynějšímu generálnímu sekretáři SCA. Líbilo se mu, co viděl, a to natolik, že převzal celé vykopávky.“

„A pak jsi zahlédl nějaké papyry na černém trhu.“

„Přesně tak. No, pro ptolemaiovské papyry není moc široký trh, i když mají dobrý původ. Ale pro ukradené papyry? Chci říct, většina obvyklých kupujících jsou akademické instituce. Ty by nekoupily nic pochybného. Ale Filip Dragoumis se zajímá o všechno makedonské, zejména když to má něco společného s Alexandrem.“

„A ty myslíš, že tyhle papyry mají?“

„Horní hrobka v Alexandrii byla postavená pro štítonoše v Alexandrově armádě, který se jmenoval Akylos,“ řekl Knox. „Spodní komora byla věnovaná člověku, který se jmenoval Kelonymos. Obě tahle jména se vyskytla na stejném souboru mallávských papyrů. Ofotografovali jsme je a měli jsme je na jednom z cédéček, co sis půjčil. Hele.“ Otočil laptop, aby Rick viděl seznam souborů, kterým dominovala jména Akylos a Kelonymos. „A Nikolas a Elena včera poznali Kelonymovo jméno. Na to bych přísahal.“

„Dobře. Takže existuje spojení mezi mallávskými papyry a tou alexandrijskou hrobkou. Ale to nevysvětluje, co děláme v Tantě.“

„Dragoumis Group financuje vykopávky kousek odtud. Nejsou to lidi, kteří by sponzorovali kopání jen tak, ne v cizině. Něco hledají.“ Dojeli do hotelu MAF, zaparkovali přes ulici, aby viděli na vchod. „Myslím, že to všechno patří k tomu něčemu, co přivedlo Nikolase do Alexandrie, což znamená, že to musí být důležité. Chci vědět, co to je. Ale nemůžu se tam jen tak ukázat a zeptat se. Všichni z týmu vykopávek podepsali důvěrné dohody, takže nikdo nebude mluvit, hlavně ne se mnou.“

„Aha,“ řekl Rick a kývl k hotelu. „Ale bydlí tady, co?“

„Přesně tak. Asi tak za hodinu se vydají do práce. A my je budeme sledovat.“

II

Elena se probudila brzy, sluneční světlo se linulo dovnitř otevřeným oknem Augustinova bytu, zespoda k nim doléhaly různé zvuky: startující auta, bouchající dveře, hádající se rodiny. Když se včera pozdě v noci vrátila do Alexandrie, byla plná odhodlání se s Augustinem rozejít, než se z jejich románku stane něco vážnějšího. Ale pak se objevil u ní v hotelu, aby ji vyvedl na večeři, a usmál se na ni tím svým úsměvem a ji na okamžik sevřela hotová křeč, takže jí okamžitě došlo, že se snaží obelhat sama sebe.

Ležela tam a zamilovaně se na něj dívala. Bylo to podivné – a naprosto nefér –, jak muži dokážou vypadat nádherně, i když jsou totálně neupravení. Vlasy měl jako Medúza, spadaly mu jako štíhlí hadi po celém obličeji. Tenký proužek slin mu vytékal z koutku úst a dělal tmavou skvrnu na polštáři. Přesto po něm toužila. Poprvé za desetiletí se cítila bezmocná vášnivou touhou. Navíc odpoledne s Gaille vyrážejí do Sivy! Jejich zbývající společný čas musela proto využít co nejlépe.

Stáhla bavlněnou pokrývku, aby se na něj mohla podívat lépe. Natáhla se dolů a začala mu zlehka mu přejíždět po vnitřní straně stehna, začala těsně nad kolenem a posouvala se až nahom k šourku. Penis mu zbytněl, rozvinul se a opřel se mu o břicho. Po tváři mu přeběhl lišácký úšklebek, i když měl stále zavřené oči. Nepadlo mezi nimi ani slovo. Políbila ho na čelo. Pak na nos, na tvář, na ústa. Dech měl nakyslý, ale vůbec ne nepříjemný. Jejich objetí se stala intimnějšími. Byli oba příliš hladoví, než aby čekali. Otočil se na bok, zašátral na nočním stolku po kondomu, který roztrhl zuby a šikovně rozbalil jednou rukou. Zašklebil se, když do ní pronikl, opíral se o ruce a trochu se přitom nadzvedával. Napůl z ní vyklouzl, chechtal se a škádlil ji, takže po něm toužila přímo bolestně, a přitáhla si ho zase k sobě. Našli společný rytmus. Natáhla krk, aby se mohla podívat, jak jsou spojeni, na ten dlouhý tvrdý temný stín, který se z ní vysouval a pomalu se zase tlačil nazpátek dovnitř. Zapomněla, jaký úžasný pohled může soulož skýtat, tak brutálně zvířecký, tak odlišný od všech zastaralých rituálů milostného dobrodružství, které znala. Zatlačil ji pod sebe a upřeně si zírali do očí, dokud to na ni nezačalo být příliš. Pak se otočila a vykřikla, když dospěla k vyvrcholení, a nakonec se společně skutáleli na zem. Leželi tam asi půl minuty propletení, usmívali se, lapali po dechu.

Zlehka vyskočil. „Kafe?“ zeptal se.

„Čokoládu.“

Nahý odkráčel do kuchyně a odhodil kondom do přeplněného odpadkového koše. Z penisu mu visel perleťový proužek. Otřel si ho kuchyňským ručníkem a nakoukl do ledničky.

„Merde!“ Zamračil se. „Došlo mlíko.“

„Pojď zpátky do postele,“ zafňukala. „Za chvíli musím dojet vyzvednout Gaille na letiště.“

„Potřebuju kafe,“ namítal. „Potřebuju croissanty.“ Natáhl si včerejší kalhoty a košili. „Bude to jen minutka, slibuju.“

Dívala se, jak vychází ze dveří. V prsou se jí rozlilo cosi jako štěstí. Celé ty roky, kdy uspokojovala své touhy s mladíčky a hejsky. Kristepane, to bylo příjemné mít v životě skutečného chlapa.

III

Bylo těžké zůstat vzhůru. Rick právě sobě a Knoxovi koupil dva šálky blátivé kávy v první kavárně, která zvedla rolety, a po hotelových schodech sešli čtyři muži a tři ženy v turistických botách, bavlněných kalhotách a tričkách s rozhalenkou, všichni zívali a nesli ruksaky. Připojila se k nim spousta Egypťanů, kteří se tam během posledních dvaceti minut scházeli. Podle egyptských zákonů musely každé vykopávky zaměstnávat místní lidi. Všichni nalezli do dvou náklaďáků, nacpali se dopředu nebo se natáhli vzadu. Jeden z mužů rychle spočítal hlavy a pak odkodrcali po silnici k Zagazigu.

Rick jim dal dvacet vteřin, pak zamířil za nimi. Sledovat lidi bylo v Egyptě snadné. Bylo tam tak málo silnic, že si člověk mohl dovolit zůstat hodně pozadu. Zabočili k Ziftě a odbočili na polní cestu. Rick počkal, dokud z nich nebylo vidět nic než oblak prachu, a pak vyrazil za nimi. Jeb další dva nebo tři kilometry a pak uviděb jeden náklaďák zaparkovaný a nikdo nebyl v dohledu.

„Musíme se odsud dostat, než si nás někdo všimne,“ navrhl Knox.

Rick se obrátil a odjeli. „Kam teď?“

„Já nevím jak ty,“ zívnul Knox. „Ale já nespal už dva dny. Jsem pro to, abychom si našli nějaký hotel.“

IV

Mohamedu al Dahábovi ubíhal den děsivě pomalu, ale už bylo pozdě odpoledne a čas téměř vypršel. Chodil sem a tam před oddělením rakoviny v alexandrijském institutu pro lékařský výzkum. Čas od času nabíral velké loky vzduchu do plic; jindy dýchal tak rychle a mělce, že byl přesvědčený, že omdlí. Čekat na telefon s výsledky testů, to bylo dost hrozné, ale tomuhle se to nevyrovnalo. Došel k oknu, slepě se zadíval přes večerní město a přístav. ToHk milionů lidí, a nikdo, na kom by mu záleželo. Ať si je Alláh vezme všechny, ale nechá mu Lejlu.

Doktor Serag-Al-Din jim předal dobré zprávy. Našel vhodného dárce. Bašíra. Třetího bratrance Nuřiny matky, která sama málem zemřela, když před lety spadl její káhirský činžák. Mohamed o tom tehdy nijak nepřemýšlel, život nebo smrt mu byly úplně lhostejné. Ale kdyby byla zemřela… zavřel oči a zvedl pěst ke rtům. Nemohl na to vůbec pomyslet.

Ale shoda v testech sama o sobě nic neznamenala. Byla důležitá, jedině pokud profesor Rafaj Lejle přislíbí transplantaci kostní dřeně. Mohamed tam přišel zjistit, jak se rozhodl.

„Inša‘ Alláh, inša‘ Alláh“ mumlal Mohamed pořád dokola. Mantra mu dělala jen pramálo dobře. Kdyby tu jen byla Nur, někdo, kdo rozumí. Nur tomu ale nebyla schopná čelit. Byla doma a pečovala o Leilu a byla ještě vyděšenější než on. „Inša‘ Alláh,“ zamumlal. „Inša‘ Alláh.“

Dveře onkologie se prudce otevřely. Ven vyšla boubelatá mladá sestřička s obrovskýma hnědýma očima. Mohamed se snažil něco vyčíst z jejího výrazu, ale nevyznal se v něm.

„Půjdete se mnou, prosím?“ řekla.

DVACET PĚT

I

Karím Barak měl odřené nohy a bolely ho. Moc chození po těch rozbitých cestách v těsných botách s děravými podrážkami. Proklel sám sebe za to, že odpověděl na Abdulláhovu výzvu, a za to, že souhlasil s jeho podmínkami. Sto dolarů tomu, kdo najde ten zatracený džíp! Vypadalo to až příliš dobře, než aby to byla pravda. Ale když jim Abdulláh přiděloval oblasti, které měli prohledat, dal mu tuhle bohem zapomenutou část polí. Jak se ti ostatní ušklíbali! Jako kdyby tady někdo zaparkoval auto! Nevěděl proč, ale prostě se nevzdal. Ty dolary ho ale lákaly; ne to, že Abdulláh nabízel stodolarovou odměnu, on se o sebe prostě musel dokázat postarat, což znamenalo, že když se naskyda nějaká příležitost, musel se jí pořádně chopit a využít jí. Nejdřív ale potřeboval trochu štěstí.

Když uviděl polní cestu a rozpadající se budovy asi dvě stě metrů od ní, začínalo se už smrákat. Podle toho, jak ho pálily nohy, to mohlo klidně být dvě stě kilometrů daleko. Najednou pocítil ohromnou touhu po velké misce tetina kušarí s extra smaženými cibulkami, posypané velkými kusy ajs baladí a pak po vřelém objetí jeho matrace. Tam ten džíp nemohl být ani náhodou. Dost! Zamračil se a otočil a utrápeně se belhal zpět stejnou cestou, kterou přišel. Ale když ušel sotva dvacet kroků, projel kolem něj minibus se školačkami. Jedna zachytila jeho pohled a stydlivě se na něj usmála. Měla dobrou pleť a obrovské hnědé oči a smyslné rudé rty. Když se po ní ohlížel, úplně pustil z hlavy kušarí, postel i bolavé nohy. Tohle bylo to, co opravdu chtěl: krásnou stydlivou dívku, o které by mohl říkat, že mu patří. Přes všechny své romantické sny byl dostatečný realista, aby věděl, že žádnou nebude mít, dokud si nevydělá pořádné peníze.

Otočil se a zoufale klopýtal po cestě k farmě.

II

Mohamedovi připadalo obtížné i chodit, když kráčel za sestřičkou. Musel si připomenout, jak se to dělá, jedna noha a pak druhá. Vedla ho do velké kanceláře ordinace, kde profesor Rafaj listoval záložkami v bílé kartotéční skříni. Mohamed ho často vídával na obchůzkách, ale nikdy ještě neměl čest dostat soukromou konzultaci. Mohamed nevěděl, jak si to vyložit. Někteří lidé si vychutnávali, že mohou předávat dobré zprávy; jiní považovali za svou povinnost předávat ty špatné.

Rafaj se k Mohamedovi otočil s prázdným, profesionálním úsměvem, který nic neprozrazoval. „Posaďte se, posaďte se,“ řekl a ukázal na malý kulatý stolek. Vytáhl hnědou složku a přišel se k němu připojit. „Doufám, že jste nečekal dlouho.“

Mohamed polkl. Skutečně to Rafaj nepochopil? Přesto najednou Mohamed chtěl jediné – vrátit se ven a ještě si chvíli počkat. Když naděje byla to jediné, co člověk má, bojoval, seč mohl, aby si ji udržel.

Rafaj otevřel hnědou složku a zamžoural přes půlkruhové brýle na papír uvnitř. Zamračil se, jako kdyby si právě přečetl něco, o čem dřív nevěděl. „Víte, že půjde o transplantaci kostní dřeně?“ zeptal se, aniž vzhlédl. „Chápete, co chcete, abych provedl vaší dceři?“

Byl to tupý pocit, katastrofa. Mohameda mrazilo a bylo mu zle od žaludku, ale zároveň si připadal nekonečně klidný. Matně přemítal, jak tohleto poví Nur, jestli Lejla pochopí, co to znamená.

Rafaj nemilosrdně pokračoval: „Této proceduře říkáme transplantace kostní dřeně, ale to je zavádějící. V obyčejné chemoterapii se zaměřujeme jenom na rakovinné, rychle se dělící buňky; ale v této proceduře záměrně otrávíme člověku celý systém, abychom zničili všechny rychle se dělící buňky, rakovinné nebo ne. To zahrnuje i kostní dřeň. Transplantace není léčba. Transplantace je nutná, protože poté, co zlikvidujeme všechny rychle se dělící buňky, pacient by bez nové dřeně zemřel. Je to traumatizující a nesmírně bolestivá záležitost bez záruky na úspěch. Dochází k odmítnutí, i když máme dokonalou shodu s dárcem. A i když se nová kostní dřeň ujme, rekonvalescence je dlouhá. Testy, testy, pořád testy. Tohle není léčba na několik dní. Jizvy zůstávají do konce života. A pak přichází neplodnost, oční zákaly a slepota, druhotná rakovina, komplikace v játrech, ledvinách, plicích, srdci…“

Mohamedovi to došlo. Rafaj tu nebyl proto, že to byl obtížný úkol; byl tu, protože si užíval moc. Mohamed se natáhl dopředu, aby sklonil Rafajovu složku.

„Řekněte, co máte říct,“ požádal ho. „Řekněte to rovnou. Podívejte se mi do očí.“

Rafaj si povzdechl. „Musíte pochopit, že nemůžeme dělat transplantaci kostní dřeně každému pacientovi, který ji potřebuje. Rozdělujeme své zdroje na základě klinických zkoušek, a to na ty, kdo z toho budou mít nejspíš největší prospěch. Obávám se, že u vaší dcery lymfom pokročil tak daleko…“

„Protože jste nechtěli udělat testy včas!“ vykřikl Mohamed. „Protože jste neudělali testy!“

„Musíte pochopit, že všichni tady milují vaši…“

Mohamed vstal. „Kdy jste tohle rozhodl? Rozhodl jste se, než jsme udělali ty testy? Udělal jste to tak, co? Proč jste nám to neřekl? Proč jste nás nechal, abychom si prošli tím vším?“

„Mýlíte se,“ řekl Rafaj. „Neudělali jsme konečné…“

„Můžu něco udělat?“ prosil Mohamed. „Cokoli? Prosím vás. Prosím. Tohle nemůžete udělat.“

„Je mi líto,“ usmál se Rafaj matně. Rozhovor byl u konce.

Mohamed nikdy předtím nechápal neúspěšné sebevraždy, ty, které se obecně popisují jako volání o pomoc. Ale ve chvíli prozření si uvědomil, že některé rozhovory jsou prostě příliš obtížné, nedají se zvládnout, člověk prostě musí něco udělat, co by ukázalo, o jaké pocity přitom jde. Nedokázal přijít s touto zprávou za Nur a Lejlou. Bylo to na něj příliš. Tak místo toho popadl Rafaje za klopy saka a udeřil s ním o stěnu ordinace.

III

Cesta do Sivy připravila Gaille jen málo na samotnou oázu. Byla to sedmihodinová jízda po plochém, ošuntělém, zastavěném středomořském pobřeží, pak na jih přes plochou a prázdnou poušť, tam nebylo nic celé míle, jen občasné pumpy nebo stáda divokých velbloudů. Ale pak přejeli návrší a nekonečnou prázdnotu najednou rozbila lesknoucí se bílá solná jezera a sady stříbřité zeleně. Dojeli na tržní náměstí v Sivě přesně v okamžiku, kdy muezzin začal svolávat věřící k modlitbě a slunce zmizelo za tmavými růžovými ruinami staré pevnosti Sáli.

Gaille stočila okénko a zhluboka se nadechla. Hned měla lepší náladu. Ulice tu byly široké, prostorné a prašné. Bylo tu několik aut či náklaďáků. Lidé chodili, jeli na kolech nebo se vozili na vozících tažených osly. Po ruchu v Alexandrii to tu vypadalo nádherně poklidně a spokojeně. Siva byla skutečně na konci cesty. Za ní už nebylo nic, jen velké moře písku. Oáza neměla žádný účel, jen sebe samu.

Vzali si pokoje v jednom hotelu v sadu s datlovými palmami. Jejich pokoje byly čerstvě vymalované, čisté a naleštěné, s lesknoucími se okny a zářivě čistými koupelnami. Gaille se osprchovala a převlékla a pak jí Elena zaklepala na dveře a vydaly se na návštěvu k doktoru Aly Sajedovi, sivskému představiteli Nejvyšší rady pro památky.

IV

Knox a Rick se skrčili na předních sedadlech subaru, když jeden z náklaďáků odjel do noci a jeho reflektory přebíhaly přes hlouček stromů, kde se ukryli. Knox měl po pořádném denním spánku dobité baterky, stejně jako jeho laptop. Znovu ho otevřel, jen co auto odjelo, a znovu se vrátil ke své studii mallávských papyrů.

„Hádám, že ten druhej musel už taky odjet,“ řekl Rick. „Nemůžou přeci kopat potmě.“

„Dáme tomu ještě deset minut. Jen pro jistotu.“

Rick protáhl obličej, ale nechal to být. „Jak pokračuješ?“ zeptal se. „Docela to jde.“ Obrazovka na Knoxově laptopu byla stará a zamlžená. Fotografie dělali pro katalogizační účely, ne pro dešifrování. Osvětlení bylo proměnlivé, a to mírně řečeno. Většina papyrů byla zcela nečitelná. Přesto dokázal rozeznat občas nějaká slova, a dokonce i věty. Často byly nejasné téměř záměrně, jako „a pak se stala ta věc, která mě přivedla do Mallávi“. Jinde autor znovu a znovu odkazoval na „osvícení“, na „nositele pravdy“, „mudrce“, „nositele tajemství“. A na dalších místech… „Nevím, kdo tohleto napsal,“ řekl Knox Rickovi, „ale neměl moc úcty.“

„Jak to myslíš?“

„Ptolemaiovští faraóni se všichni nazývali Ptolemaios, takže se roz-lišovali podle svých kultovních titulů. Například první Ptolemaios byl známý jako Sótér, což je řecký spasitel. Ale tady se o něm mluví jako o Sotadesovi.“

„Sotades?“

„Vulgární alexandrovský řecký básník a dramatik. Napsal hodně homoerotických veršů, vynalezl palindrom, pak se dostal do malém za to, že si dělal legraci z Ptolemaia II. Filadelfa, že se oženil s vlastní sestrou. Když už je o tom řeč, Filadelfos skutečně znamená ‚sestřin milenec‘, ale tady se o něm mluví jako o ‚milovníku hříchu‘. Ptolemaios Euergetés, ‚dobrodinec‘ je ‚zloduch‘, Filopatór – ‚milovník otce‘, je ‚Tvůrce lží‘. Z Epifana, ‚projeveného boha‘, je ‚projevený zločin‘. Chápeš?“

„Nebyl to zrovna nejlepší světový satirik, co?“

„Ne. Ale dokonce jen mluvit o Ptolemaiovcích takhle…“

Rick se předklonil na sedadle a mžoural předním oknem do noci ozářené měsíčním světlem, byl netrpělivý, aby už vyrazili. „Teď už musejí být pryč,“ zamumlal a nastartoval. „Pojedeme.“

„Ještě pět minut.“

„Dobrá,“ zabrblal Rick a zase vypnul motor. Naklonil se, aby se podíval do laptopu. „Co ještě jsi našel?“

„Spoustu místních jmen. Tanis, Buto, Busiris, Mendes. Všechno jsou důležitá města v deltě. Ale místo, které se zatím objevuje nejčastěji, je Lykopolis.“

„Lykopolis. Město vlků, že jo?“

„Bylo to řecké jméno pro starověký Asjut,“ přikývl Knox. Asyut ležel asi padesát mil jižně od Mallávi, kde byly nalezeny papyry, takže to vypadalo docela rozumně. Ale něco mu vrtalo v paměti, a nebyl to Asyut.

Po polní cestě vyrazil další pár reflektorů. Oba se zase skrčili. „Vypadá to, žes měl pravdu,“ ušklíbl se Rick a zuby mu bíle zasvítily. Druhý náklaďák se úplně zastavil, když dojel k silnici, protože čekal, až projede nějaké auto. Slyšeli, jak mu cvaká blinkr, a unavený hovor dělníků vzadu, kteří byli rádi, že je konec dlouhého dne. Pak auto vyjelo na silnici do Tanty a bylo pryč.

„Dobrá,“ řekl Rick a zase nastartoval. „Tak to provedeme, jo?“

„Jo.“

Měsíc svítil dost jasně, aby jeli jen s rozsvícenými obrysovými světly, protože nechtěli dávat najevo svou přítomnost, ale také nechtěli vypadat nepřiměřeně kradmo. Dojeli k řadě stromů, kde předtím parkoval náklaďák. V zemi tam byla zatlučená cedule, která v arabštině a v angličtině oznamovala, že tohle je uzavřená oblast, vyhrazená pro Nejvyšší radu pro starožitnosti v partnerství s Makedonskou archeologickou nadací. Trochu se stáhli dozadu, schovali subaru v křoví a pak se vydali pátrat.

Rick šel nakupovat, zatímco Knox spal, a teď mu podal baterku, i když bylo ještě dost světla na to, aby ji potřebovali. Ve větvích povíval chladivý větřík. Zahoukal nějaký pták. Viděli nehybné nažloutlé osvětlení vzdálené osady a žluté reflektory, které přejížděly silnici. Boty se jim olepily hlínou, jen co vkročili na pole. V jeho vzdáleném rohu našli lokalitu uprostřed vykopávek, vypadalo to jako obří včelí plást z místeček obehnaných provazy. Byly to jámy čtyři na čtyři metry rozdělené stěnami, pak uviděli řadu vyprázdněných hrobů, z nichž každý byl hluboký asi metr, ale obsah už byl pryč, dna se skrývala ve stínu od šikmého měsíčního světla, vedle hrobů se vršila čerstvě vykopaná zem. Trvalo jim asi čtvrt hodiny, než to všechno prohlédli.

„Není to tak úplně Údolí králů. Co?“ zamumlal Rick.

„Nemůžeš čekat, že…“

„Pšt!“ ozval se Rick najednou a skrčil se s prstem na rtech. Knox se otočil, aby se podíval, co padlo Rickovi do oka. O několik vteřin později to uviděl: malé oranžové světélko mezi stromy. „Dva lidi,“ zašeptal Rick. „Dělí se o cigaretu.“ Posunul se k prázdnému hrobu, nohu v temnotě. Knox přikývl.

Slezli dolů a dívali se přes okraj, jak se blíží dva muži v tmavě zelených uniformách a čepicích: soukromá bezpečnostní hlídka spíš než armáda nebo policie, ale i tak měli na opascích černá pouzdra na zbraně. Jeden z nich držel na vodítku velkého německého ovčáka, který vrčel a cenil tesáky, jako kdyby chytil něčí pach, ale nebyl si ještě docela jistý, komu patří. Jeho společník byl dost zvědavý, takže rozsvítil baterku, kterou projížděl kolem. Zatímco se s kolegou blížili, probírali nějaký televizní film, který oba viděli.

Rick si napadal hlínu na ruce a zezadu na krk a kývl na Knoxe, aby udělal totéž. Pak si bez hnutí lehli obličeji dolů do hrobu. Strážní zamířili přímo k nim a německý ovčák už byl pořádně vzrušený, ale stáhli ho zpátky a vynadali mu. O dno hrobu se otřel paprsek světla z baterky a hned zase zmizel. Zbytek cigarety, který ještě hořel, dopadl u Knoxovy tváře. Jeden z mužů mluvil s kolegou a mezitím si rozepl kalhoty a vymočil se na zem nahoře, cákance se rozlétly všude kolem nich. Druhý trousil lechtivé poznámky o nějaké herečce, která se mu líbila. Pak se oba muži otočili a vyrazili dál, rozrušeného psa táhli s sebou.

Rick se pohnul první. „Sakra, to bylo jen tak tak,“ zamumlal.

„Měli bychom odsud vypadnout,“ souhlasil Knox.

„Blbost,“ opáčil Rick. „Dva chlapi s vlčákem, a hlídají prázdný pole? Chci vidět, co skutečně chrání.“

„Měli zbraně, kamaráde,“ řekl Knox.

„Přesně tak,“ ušklíbl se Rick. „Začíná to bejt zajímavý.“

„Nedovolím, aby sis ublížil,“ řekl Knox. „Ne kvůli mně.“

„Sem na to. Takovouhle zábavu jsem neměl celý roky.“ A vydal se ven, než se Knox zmohl na hádku. Držel se přikrčený při zemi, používal svou zkušenost, aby našel nejkradmější pěšinu. Knox ho následoval a byl vděčný, že má takového kamaráda.

Měsíc vytvářel mezi stromy duchovité stíny a oni šplhali na mírný ale dlouhý kopeček. Knox před sebou zahlédl něco šedého a ukázal na to. Rick přikývl a mávl na Knoxe, aby zůstal, kde je. Zmizel a vzápětí se zase vynořil ze tmy.

„Dva baráky,“ zašeptal. „Jeden velkej, jeden malej. Z betonovejch bloků. Bez oken. Ocelový dveře. Visací zámky. Ale oba hlídači jsou před tím malým. Tam se musíme dostat.“

„Myslel jsem, žes říkal, že to je betonová budova bez oken. Jak se sakra máme dostat dovnitř?“

Rick se ušklíbl. „Uvidíš.“

V

Doktor Aly Sajed bydlel v ohromujícím dvoupatrovém domě na konci úzké uličky lemované stromy. Venku seděl tmavý muž se sněhobílými vlasy, obočím a zastřiženou bradkou, v jedné ruce měl sklenku, buclaté plnicí pero v druhé, na stole byly samé papíry.

„Hola!“ zvolal vesele. „Musíte být přátelé mého generálního sekretáře.“

Položil si sklenku na papíry, aby je neodfoukl vítr, pak k nim vykročil. Siva ležela na starověké otrokářské stezce a on měl v sobě černošskou i arabskou krev, kterou ještě záměrně zdůrazňoval otevřenými sandály, khaki šortkami a košilí s krátkým rukávem v barvě šarlatu a zlata.

„Vy musíte být paní Koloktronisová,“ řekl Eleně a potřásl si s ní rukou. „A Gaille Bonnardová,“ řekl, když se otočil k ní. „Ano! Máte otcovy oči.“

Gaille byla šokovaná. „Prosím?“

„Nejste snad dcera Richarda Mitchella?“

„Ano, ale…“

„Dobře! Když mi Júsuf řekl, že mám čekat Elenu Koloktronisovou a Gaille Bonnardovou, řekl jsem si, aha, ano, to jméno poznávám! Když váš otec zemřel po tom hrozném pádu, poslal jsem vám, myslím, velký balíček papírů a jeho věcí. Dostala jste to, doufám?“

„To jste byl vy? Ano. Děkuju vám.“

Aly přikývl. „Váš otec byl můj velmi dobrý přítel. Často se mnou pobýval. Ale vy jste vítaná sama za sebe, samozřejmě. Ale dcera tak dobrého muže je tisíckrát vítaná.“

„Děkuji.“

„I když musím říct, že mě překvapilo, že vás Júsuf Abbás tak vřele poslal ke mně.“ Pozvedl obočí. „Nemohlo by to být tak, že on neví, kdo byl váš otec, ne?“

„Nevím,“ začervenala se Gaille.

„Možná bych mu to měl říct sám, až spolu budeme příště mluvit,“ přemítal. Ale pak uviděl její výraz a položil jí ruku na loket. „Ovšemže si dělám legraci. Nikdy bych nic takového neudělal. Máte mé slovo. Tak pojďte dál. Poctíte a zkrášlíte můj skromný domov. Vstupte! Vstupte!“

Gaille a Elena si vyměnily pohled, když za ním vyrazily. Nečekaly tak vřelé uvítání.

Plácl rukou na hrubou, žlutou vnější zeď. „Charšíf,“ oznámil. „Bláto a sůl. Je to pevné jako skála, ale má jednu slabinu. Když prší, udělá se z toho zase bláto!“ Založil si ruce v bok a hlasitě se zachechtal. „Naštěstí tady v Sivě tak často neprší. Ne od roku 1985! Teď je celá Siva z betonu.“ Udeřil se do prsou. „Já, já to mám rád postám.“

Vstupní dveře vedly do dlouhé chodby. Všude na stěnách se tlačily zarámované fotografie. Další byly naskládané na podlaze. Vybledlé skvrny po předchozích obrazech naznačovaly, že je často převěšuje. Jisté bylo, že se nestydí před fotoaparátem. Objevoval se na jednom obrázku za druhým: probíral záležitosti ohledně vykopávek; venku na lovu s jakýmsi vysoce postaveným vojákem, s bílou gazelou se střelnou ránou v hlavě v rukou; s horolezeckou výbavou v půli cesty nahoru na nějaký útes; na prohlídce Paříže, St. Louis, Granady a dalších měst, která Gaille nedokázala zařadit; jak si potřásá rukama s pohlaváry, celebritami a specialisty na Egypt. To nebyla jen ego-zeď, ale celý ego-dům.

Došli do kuchyně, kde byl velký krb otevřený k nočnímu nebi. Obrovská stará žloutnoucí lednička cvakla a začala hlasitě rachotit, jen co vešli. Aly do ní kopl a rachot se ztišil.

„Dáte si něco k pití?“ navrhl. „Možná nevíte, ale v Sivě není žádný alkohol. Naši mladí muži si až moc oblíbili labgi, alkohol, který vyrábíme z datlí; a z labgi si užívají sebe navzájem až moc, takže – žádný alkohol! V tomto smyslu je ovšem můj dům hotová oáza!“

Gaille jeho veselá a dobrá nálada zneklidňovala, jako kdyby se jim potají vysmíval. Otevřel ledničku a předvedl jim hotovou džungli z čerstvého ovoce a zeleniny, řady lahví s pivem a bílé víno. Zamával prstem na Gaille.

„Váš otec mě naučil samé zlozvyky. A jednu hroznou věc, lásku k alkoholu. Pokaždé, když mi dojde, si musím vymyslet nějaké záležitosti pro SCA v Káhiře. A já Káhiru nenávidím. Znamená to, že se musím chovat uctivě ke svému generálnímu sekretáři a – věřte mi – to je privilegium, které si uchovává svou velikost jedině díky tomu, jak je vzácné.“

Nalil jim pití, vyvedl je zpátky do chodby, odemkl modré dveře, otevřel je, rozsvítil a ustoupil stranou. Ven vyvanula vlna úžasného chladného vzduchu. Místnost byla veliká a krásně vybavená koberci. Pod zabedněnými okny se zavřenými okenicemi stála jediná těžká samostatná klimatizační jednotka a syčela. Na dvou archivních stolcích vedle tří šedých ocelových registračních skříní spočíval počítač, plochý scanner a barevná tiskárna a dál tam byly bíle natřené police plné knih a zamčené kabinety se skleněnými dvířky. Gaille si povšimla rovných čar na stěnách. V tomto pokoji přinejmenším rozhodně nehrozilo, že by se roztekl na bláto.

„Vyrozuměl jsem, že jste sem přijely zkoumat naše staré lokality?“ mávl Aly rukou. „Moje sbírka je vám k službám. Jestli bylo něco pub-likováno o Sivě a Západní poušti, je to tady. A jestli to nebylo publikováno, je to tu taky.“

„Jste hrozně hodný,“ řekla Elena.

Mávl nad jejími díky rukou. „Jsme tady všichni archeologové. Proč bychom před sebou něco tajili?“

„Máte fotografie?“

„Ovšem.“ Otevřel vrchní zásuvku registračky, vytáhl velkou mapu a rozložil ji. Od severu na jih a od východu na západ po ní vedly rastry, takže každý čtvereček měl unikátní referenční číslo, které odpovídalo oindexované složce v registraturách, obsahujících zrnité, černobílé letecké fotografie a také občas barevné snímky lokalit pořízené ze země.

Zatímco svůj systém vysvětloval Eleně, Gaille se procházela kolem poliček a probírala se hromadami výstřižků z novin o zlatých mumiích z Bahríji, dějinami Chargy, Dakhly a Faráfry, o geologii pouště. Dvě celé řady byly věnované Sivě, poličky byly nacpané natolik, že musela vší silou zatáhnout, aby dostala ven první vydání Qibellovy A Visit to Siwa. Pak obracela zažloutlé rozpadající se stránky s velkou něhou. Milovala atmosféru podobných knih, než věda docílila, že atmosféra přestala být v módě.

„Znáte je?“ zamumlal Aly, který se zničehonic objevil vedle ní.

„Ne všechny,“ připustila. „Vlastně…“

Zasmál se, ale na jeho smíchu teď bylo něco jemnějšího, hodnějšího, autentičtějšího. Sklonil se, aby odemkl závoru a otevřel nízký kabinet. Uvnitř byly drátěné poličky plné šedých a hnědých složek volných papírů. V oddělených hromádkách byly naskládané deníky a záznamníky. Našel a vyndal tlustou zelenou složku a podal jí ji. „Znáte Sivanský rukopis? Historii naší oázy, kterou udržovali muslimové od…“ mávl rukou, aby naznačil, že odjakživa. „Tyhle červeně psané poznámky jsou moje. Uvidíte, že pro vás budou cenné, myslím.“ Položil složku a vrátil se ke knihám. „Ach! Ano! Ahmed Fakrí. Skvělý člověk. Můj učitel a můj velmi dobrý přítel. Četla jste jeho práce?“

„Ano.“ Bylo to jediné studium, které zatím zvládla.

„Výborně. Ach! A tohle: Travels in Africa, Egypt and Syria from the Year 1792 to 1798 od W. G. Brownea. První Evropan, který navštívil Sivu – nebo o tom přinejmenším napsal. Považoval nás za ohavné, špinavé lidi. Házeli jsme po něm kameny, protože předstíral, že je věřící. Jak daleko ten svět došel! Tady je Balzoni, všeobecně oblíbený cirkusový silák. A Frederick Hornemann. Němec, jak jinak, ale psal anglicky. Jeho cestu sponzorovala Londýnská africká společnost v roce, momentík, kouknu se, ano, v roce 1798.“

„Není tu nic modernějšího?“

„Ovšem, ovšem. Mnoho knih. Kopie zápisů ze všech vykopávek. Ale věřte mi, když nás tihle staří lidé navštívili, naše památky a hrobky byly v daleko lepším stavu. Teď z mnohých z nich nezbývá než prach a písek. ‚Jmenuju se Ozymandias, král králů‘,“ povzdechl si a smutně potřásl hlavou. „Tolik toho je ztraceno. Čtete německy, ano?“

„Ano.“

„Dobře. Člověk teď už nikdy neví. I vážené univerzity zjevně vydávají doktoráty lidem, kteří sotva mluví vlastním jazykem. Tady je Siwa: Die Oase des Sonnengottes in der Libyschen Wüste J. C. Ewalda Fallse. Cailliaudova Voyage a Meroe, to si musíte přečíst. A ten zločinec Drovetti! Musel jsem jet až do Turína, abych Uděl Canon of Kings. Do Turína! To je ještě horší než Káhira! Snažili se mě tam zabít těmi svými tramvajemi!“

„Kdy můžeme začít?“ zeptala se Elena.

„Kdy byste rády?“

„Dneska večer.“

„Dneska večer!“ zasmál se Aly. „Vy nikdy neodpočíváte?“

„Máme jen dva týdny.“

„Dneska večer ne, bohužel,“ řekl Aly. „Mám nějaké plány. Ale vstávám brzy. Jste tady vítány kdykoli od sedmé.“

„Díky.“

VI

Rick a Knox kroužili proti větm, aby jejich pach nezachytil ten německý ovčák. Trvalo další hodinu a půl, než se strážní vydali zase na obchůzku. Ve chvíli, kdy byli pryč, Rick přeběhl přes mýtinu k menší budově. Prozkoumal dva bytelné visací zámky, vytáhl zahnutý kus silného ocelového drátu z kapsy a pak je rychle oba odemkl.

„Kde ses to sakra naučil?“ zamumlal Knox.

„Australský speciální jednotky, kamaráde,“ ušklíbl se Rick, strčil si zámky do kapsy a tlačil ho dovnitř. „Tam se neučí pletení.“ V podlaze byla hluboká díra, ke stěně tam byl přivázaný dřevěný žebřík. „Na druhou lokalitu mají šestnáct minut,“ řekl Rick. „Stopnul jsem si to. Šestnáct minut zase nazpátek, to celkem dělá třicet dva. Musíme odsud vypadnout přesně za pětadvacet. Jasný?“

„Tak si radši pospíšíme,“ přikývl Knox a adrenalin mu stoupal, když se vydal dolů jako první. Žebřík skřípěl, ale vydržel, a brzy šlapal po úlomcích kamene. Rick se k němu připojil o chvilku později. Bok po boku kráčeli úzkou chodbou, Rick baterkou posvítil na nástěnnou malbu. „Ježíši!“ zamumlal. „Myslel jsem, že Wolverine byla v komiksech Marvel.“

„Ne Wolverine,“ opravil ho Knox. „Vlčí bůh. Vepvavet.“

Rick se na něj divně podíval. „Co je?“ zeptal se. „Viděl jsi snad ducha?“

„Ne tak docela.“

„Tak co je? Přišel jsi na to, kde jsme, nebo tak něco?“

„Myslím, že ano. Jo.“

„Tak do toho, kamaráde. Povídej.“

Knox se zamračil. „Co víš o Rosettské desce?“ zeptal se.

DVACET ŠEST

I

„Šéfe! Šéfe!“

Nesim se mračil na Rátiba. Od chvíle, co nabídli tisícidolarovou odměnu, se telefony netrhly. Knoxův džíp zahlédli všude od Marsa Matruh až po Asuán, stejně jako samotného Knoxe. Nesim toužil po výsledku, i kdyby jen proto, aby mohli tohle zatracené pátrání odvolat a mít trochu klidu. Ale čím víc času uběhlo, tím menší měl naději. „Ano?“ zeptal se.

„To je Abdulláh, šéfe,“ řekl Rátib. „Víte. Z Tanty. Říká, že někdo z jeho lidí našel džíp.“

„Kde?“

Rátib zavrtěl hlavou. „Ten kluk to nepoví, dokud nedostane prachy. A chce víc. Chce tisícovku. A Abdulláh taky.“

Nesim se zamračil. Peníze samy o sobě ho nijak netrápily. Byly konec konců Hasanovy. Ale být jako rukojmí, to ano. Jestli to byla pravda… zkontroloval si pás na peníze, aby zjistil, kolik u sebe má. „Řekni mu, že chceme důkaz,“ přikázal. „Pověz mu, aby poslal fotky. Jestli je to ono, každý může dostat sedm set padesát.“

Rátib opět zavrtěl hlavou. „Ten kluk odmítá jít zpátky,“ řekl. „Myslí si, že Abdulláh ho nechá sledovat a pak nedostane nic.“

Nesim vyštěkl smíchy. Setkal se s Abdulláhem sám dvakrát a při obou příležitostech si potom instinktivně osahal kapsy, aby se ujistil, že má pořád náprsní tašku. „Požádej ho, aby přesně popsal, co viděl.“

Rátib přikývl a poslechl. „Říká, že byl zakrytý zelenou plachtou,“ ohlásil. „Říká, že se koukl dovnitř. Říká, že viděl krabici s cédéčky a knihami.“

Nesim vytrhl Rátibovi mobil. „Jaké knihy to byly?“

„Nevím,“ odpověděl chlapec. Mluvil hrozně vyděšeně. „Byly v cizím písmu.“

Rychlá vzpomínka na Knoxův hotelový pokoj, na knihy o archeologii, které odnesli. „Měly obrázky?“

„Ano.“

„Jaké?“

„Rozvaliny,“ řekl chlapec. „A ty lidi, co kopou v poušti.“

Nesim sevřel ruku v pěst. „Zůstaneš přesně tam, kde jsi,“ řekl mu. „Jedeme.“

II

„Rosettská deska?“ zamračil se Rick a udělal digitálem pár záběrů malby a pak šli dál. „Vím, co bys čekal, že vím. Proč?“

„A to je?“

Rick pokrčil rameny. „Je to velký kus monumentální stély. Černý bazalt, něco takovýho.“

„Je to křemenitá hornina,“ opravil ho Knox. „Ve skutečnosti by měl být leskle šedý s růžovým žilkováním. Černý je kvůli hromadám vosku a londýnské špíny.“

„Je popsaný ve třech jazycích,“ řekl Rick. „V hieroglyfech, démotickým písmem a řecký. A našli ho Napoleonovi vojáci v Rosettě. V roce 1799, ne?“

„Ano.“

Došli k druhé malbě, podobné té první. Rick si udělal dva obrázky, blesk byl ve tmě oslepující. „Uvědomili si, že by v ní mohl být klíč k dešifrování hieroglyfů, tak se hnali za dalšími fragmenty. Vyvažovali je diamanty, jak někdo vyprávěl.“ Zamžoural na Knoxe. „Po tomhle jdeme? Po ztracených kusech Rosettské desky?“

„Ne.“

„Nic nenašli; ale ten kámen stejně nebyl původně z Rosetty; jenom ho tam převezli jako stavební materiál.“ Stěny začaly být černé od sazí; spálenou hlínu hyzdily hluboké jizvy. „Ohnivý peklo,“ zamumlal Rick, zatímco fotil.

„Vyprávěl jsi mi o Rosettské desce,“ řekl Knox.

„Ano. Udělaly se kopie. Došlo k honičce, kdo to rozluští. Konečný průlom zaznamenal Jean-Francois Champollion. Oznámil své výsledky někdy ve dvacátých letech devatenáctého století.“

„V roce 1822.“ V pátek, sedmadvacátého září, abychom byli přesní. Mnozí toto datum považují za den zrodu moderní egyptologie.

Rick pokrčil rameny. „To je asi tak všechno.“

„To není špatné,“ řekl Knox. „Ale víš, co jsi ještě neřekl?“

„Co?“

„Ten nápis sám. Co se v něm říká.“

Rick se jízlivě zasmál. „Máš pravdu. Tak co?“

„Nejsi sám. Tak velká památka, taková ikona, a skoro nikdo neví, co se tam píše.“

„A o čem se tam píše?“

Knox bleskl baterkou před sebe. Zasvítil tam bílý mramor portálu a po obou stranách leželi duchovití vlci. „Je to známé jako memfidský dekret,“ řekl, zatímco šli dál. „Byl napsaný, aby oslavil nástup Ptolemaia V. na trůn v roce 196 před Kristem. Tou dobou byl samozřejmě zlatý věk Ptolemaiovců už dávno pryč kvůli Ptolemaiovi IV.“

„Zvíře jedno,“ přikývl Rick a skrčil se, aby si mohl vyfotografovat vlky. „Přesně tak. Selenkovec Antiochos III. soudil, že je akorát zralý na to, aby ho oškubal. Uchvátil Tyros, Ptolemaidu a většinu egyptského loďstva.“

„Ušetři mě podrobností,“ zaprosil Rick. „Máme málo času, jasný?“

„Dobrá,“ řekl Knox, zatímco šli dál. „Došlo k velké bitvě u Rafie. Egypťani vyhráli. V zemi byl zase nastolen mír. Měla to být dobrá zpráva.“

„Ale?“

„Daně byly už předtím hrozivé. Ptolemaios je musel ještě zvednout, aby financoval svou válku a oslavy vítězství. Nespokojenost se šířila. Lidi opouštěli své farmy. Po celém Egyptě docházelo k masovým nepokojům. Ptolemaios byl zavražděn a jeho následník Ptolemaios Pátý Epifanes byl teprve dítě. Skupina vzbouřenců napadla vojenské posty a chrámy v deltě Nilu. Epifanovi muži po nich šli. Našli útočiště v jedné citadele.“

„To je pravda,“ řekl Rick a luskl prsty. „Mysleli si, že budou v bezpečí. Spletli se.“

„Velmi se spletli,“ souhlasil Knox a sešel po dvou schodech k druhým dveřím. „Podle Rosettské desky ji Epifanovi muži vzali útokem a všechny pobodali.“

„Okouzlující.“

„Víš, kde se to všechno seběhlo? V místě, které se jmenuje Lykopolis, v provincii Busiris.“

„V provincii Busiris? Není to skoro přesně tam, kde jsme teď?“

„Přesně,“ přikývl Knox, když došli k portálu. „Vítej v citadele starověké Lykopole.“

Rick prošel první a baterku držel daleko před sebou. „Ach, Ježíši,“ zamumlal, když uviděl, co je uvnitř. A otočil se a zadíval se na druhou stranu, jako by mu bylo zle.

III

„Pojďte,“ usmál se Aly Sajed. „Tohle není večer, který by se měl marnit v knihovně.“

Gaille a Elena ho následovaly ke stolu venku. Větřík ochladil večer. Ptáci cvrlikali v dálce. Gaille poslouchala, jak Elena přátelsky klábosí s Alym, probírají kontakty, společné přátele, tajemná místa, která oba navštívili.

Po chvíli se obrátil ke Gaille. „Chudák váš otec,“ řekl. „Často na něj myslím. Můj vážený generální sekretář ho neměl v příliš velké vážnosti, jak možná víte. To já, já pracuju jenom s lidmi, kterých si vážím. Nikdo nemiloval tuhle zemi víc.“

„Děkuju.“

Usmál se a obrátil se nazpátek k Eleně. „Tak mi povězte, co děláte v Sivě. Júsuf tajemně naznačoval, že jste našla něco zajímavého v Alexandrii.“

„To mi povídejte.“

„A má to nějaký vztah k Sivě?“

„Ano.“ Elena vzala sadu Gailliných fotografií z tašky. „Promiňte, ale Júsuf trval na tom, že vás musím přimět, abyste slíbil, že neřeknete ani slovo.“

„Ovšem,“ přikývl Aly. „Moje rty jsou zapečetěné.“

„Děkuji.“ Podala mu snímky, vysvětlila, jak je našli, co znamenají, pak přečetla překlad Alexandrovy šifry.

„Hrobka vhodná pro Alexandra,“ zamumlal Aly, když se probíral fotografiemi. „A vy doufáte, že ji najdete za čtrnáct dní?“

„Doufáme, že za dva týdny dosáhneme pokroku,“ řekla Elena. „Dost, abychom si vysloužily další dva.“

„Jak?“

„Text dává několik nápověd.“ Vypočítala je na prstech. „Tvrdí se tam, že hrobka byla na dohled Ammónova orákula; že byla v kopci, že její ústí bylo pod pískem; že byla vykopána v tajnosti. Zítra ráno, s vaším dovolením, uděláme seznam všech kopců v dohledu od orákula. Pak je navštívíme.“

Zvedl obočí. „Víte, kolik lokalit to bude?“

„Několik můžeme vyřadit. Tohle místo bylo postavené v tajnosti; to vyřazuje všechno poblíž starověkých osídlení nebo obchodních cest. A dolování je žíznivá práce. Potřebovali čerstvou vodu.“

„Tohle je oáza s tisícovkou pramenů.“

„Ano. Ale spousta z nich je slaných a ve většině z těch sladkovodních žijí lidé.“

„Mohli si vykopat vlastní studnu.“

„A my ji budeme hledat,“ přikývla Elena. „Máme seznam prvků, které budeme hledat. Například, jak dobře víte, můžete rozeznat vytěžený kámen podle rýh, které tam zanechaly těžební nástroje. Jakékoli významné množství takové skály bude zajímavé. Kopání v poušti je hrozná práce. Písek je tak jemný a suchý, že se pohybuje jako tekutina. Makedonští vojáci byli zkušení inženýři. Možná používali ochrannou hráz. Vaše letecké snímky by nám mohly pomoct najít jeho hranice. Také si nechávám poslat nějaké vybavení na dálkové průzkumy. Ceziový magnetometr; letadlo na dálkové ovládání pro další letecké fotografie.“

Aly stále probíral fotky. Gaille ho líně pozorovala, když vtom se jeho výraz prudce změnil. Téměř okamžitě se ovládl, rozhlédl se kolem, pokusil se zatvářit nonšalantně a pak rychle prohlédl ostatní fotky a vrátil je. „No,“ řekl, „přeju vám hodně štěstí.“

Mezi kmeny datlových palem probleskovala jasná světla. Na příjezdovou cestu dojel náklaďák zakrytý plachtou a se zakvílením brzd zastavil. Aly vstal.

„Júsuf naznačil, že byste potřebovaly průvodce,“ řekl. „Tak jsem řekl Mustafovi a Zajnovi. Jsou nejlepší v celé Sivě. Znají tu všechno.“

„Děkuju,“ řekla Elena. „To nám ohromně pomůže.“

„Žádný problém. Musíme pracovat společně, ne?“ Dveře auta se otevřely a ven vyskočili dva muži. Aly se otočil ke Gaille a řekl: „Napadli mě ve chvíli, kdy mi Júsuf řekl vaše jméno.“

Gaille se zamračila. „Proč?“

„Protože oni dělali průvodce vašemu otci v ten hrozný den, jak jinak.“ A jen na chvilku z jeho výrazu zmizela veškerá vřelost. Zadíval se na ni s téměř klinickou odtažitostí, zvědavý na její reakci. Ale pak se znovu ovládl a úsměv se mu vrátil a byl to zase ten dokonalý hostitel, překypující energií, který každému naznačuje, jak je vítaný.

IV

Knox posvítil baterkou kolem, aby viděl, co Ricka tak vzalo. Všude na podlaze ležely kostry, některé byly drobné, mnoho mělo na sobě stále ještě otrhané kousky oblečení a také šperky a amulety.

„Páni, člověče,“ zašklebil se Rick. „Co se tu sakra stalo?“

„Nezapomněls, obléhání?“ řekl Knox klidněji, než jak se cítil. „Muži bojovali. Ženy, děti a staří utekli. Podzemní chrám vypadal dokonale. Dokud se tu nenechali zavřít a někdo nezapálil oheň mezi nimi a jediným možným východem.“

„Kristepane! Taková hrozná smrt.“

Knox přikývl sobě stejně jako Rickovi, protože mu to silně připomnělo způsob dobývání Alexandra Velikého. Samaří povstalo, Alexandr zničil město a popravil každého povstalce, kterého našel, a pak ještě pronásledoval dvě stovky ostatních do pouštní jeskyně. Místo aby tam šel za nimi, rozdělal v ústí jeskyně oheň a všechny nechal udusit. Jejich ostatky našli přednedávnem, společně s pečetěmi a právními dokumenty, považovalo se to za nejstarší úkryt svitků od Mrtvého moře, jaký byl kdy nalezen. Knox této události nikdy nevěnoval zvláštní pozornost, byla to téměř nedůležitá odbočka Alexandrových tažení. Ale najednou pocítil silný smutek kvůli všem těm lidem, kteří se připletli do cesty Alexandrových slavných eskapád.

Rick ho poplácal po paži. „Není čas na snění, kámo. Máme už jen deset minut.“

Knox odtrhl pohled od skrčených mrtvol, aby se rozhlédl po zbytku místnosti. Rozhodně to byl podzemní řecký chrám, jónské sloupy byly vsazené do venkovních zdí a před pronaos. Na betonových blocích byla postavená dřevěná cestička, aby po ní mohli chodit archeologové rychle sem a tam a nenapáchat škody. Knox vstoupil do pronáu, jeho stěny byly ozdobené vysochanými pastorálními scénami, břečťanem, ovocem a zvířaty, pak do náosu, kterému dominovala bílá mramorová socha Alexandra na vzpínajícím se koni.

„Hele,“ řekl Rick a ukázal do vzdáleného kouta. „Schody.“

Vedly dolů do krypty, u protější zdi stál sarkofág a na boku měl řecký nápis. „‚Kelonymos‘,“ přečetl Knox. „‚Nositel tajemství, zakladatel víry.‘“

„Kelonymos?“ zamračil se Rick. „To je ten tvůj kamarád z papyrů, že jo?“

„A z Alexandrie,“ přikývl Knox. Podél stěn byly rozestavěné kamenné nádoby, naplněné vápencem a keramickými ostrakony. Knox jednu vyndal a s přimhouřenýma očima si prohlédl vybledlý nápis. „Prosba k bohům,“ řekl.

„Takže tohle je chrám? Chrám Kelonyma?“

Knox zavrtěl hlavou. „Alexandrův. Nahoře je jeho kultovní socha. Ale Kelonymos musel být zakladatel nebo velekněz nebo tak něco.“ Skrčil se do dřepu. „Takže co máme?“ položil si řečnickou otázku. „Nějaký starý muž v Mallávi píše o svém dětství v Lykopoli. Vzývá Alexandra, Akyla a Kelonyma. Nesnáší Ptolemaiovce, mluví o nich jako o lhářích a zlodějích. A proč byli Epifanovi muži tak nemilosrdní, když vtrhli do citadely? Všechny povraždili nebo odvlekli na popravu.“ Krátce se podíval na Ricka. „Copak tohleto nevypadá na víc než obyčejné povstání? Totiž, jižní povstalci dostali amnestii. Tak proč museli všichni tihle lidé zemřít?“

„Něco věděli,“ navrhl Rick. „Bylo potřeba zavřít jim pusu.“

„Nositel tajemství,“ přikývl Knox. „Tady muselo být nějaké pořádné tajemství.“

„Napadá tě něco?“

Knox se zamračil, jak ho napadla možná odpověď. „Ptolemaiovci nikdy skutečně nepřirostli Egypťanům k srdci,“ řekl. „Jenom je tu tolerovali, protože pocházeli přímo od Alexandra. Proto se s ním tak vší silou snažili spojovat. Rozšiřovali historky o tom, že Ptolemaios I. byl Alexandrův bratr, a postavili pro něj a sebe sama mauzoleum, aby tam leželi spolu. Představ si, co by se stalo, kdyby se začala zpochybňovat legitimnost tohohle následnictví.“

„To si budu představovat pozdějc, jestli ti to nevadí,“ řekl Rick a poklepal na hodinky. „Musíme padat.“

Knox přikývl. Pospíchali po schodech, pak zpátky po můstcích a chodbou k dřevěnému žebříku. Rick vyšplhal první, šel rychle a na hluk se moc neohlížel, Knox se ho s obtížemi držel.

„Dobrý,“ zamumlal Rick, když doběhli nahoru. „Tak do toho.“ Otevřel ocelové dveře, dal Knoxovi přednost, zamkl za sebou. Nalevo se objevil záblesk světla z baterky a zavrčel pes. „Perfektní načasování,“ ušklíbl se Rick.

Ale pak druhý hlídač vystoupil zpoza stromu přímo před nimi a zapínal si zip. Všichni se polekaně dívali jeden na druhého.

„Utíkej!“ zařval Rick. „Utíkej!“

DVACET SEDM

I

Knox a Rick prchali zběsile mezi stromy, paže měli zdvižené, aby si chránili tváře před bušícími větvemi.

„Stůjte!“ vykřikl hlídač. „Stát, nebo střelím!“ Ozval se výstřel. „Stát!“ zopakoval.

Ale oni utíkali dál, razili si cestu mezi stromy, dokud nedoběhli na neobdělané pole a běželi přes něj přibližně směrem k subaru, nohy se jim bořily hluboko do mokré půdy, boty měli čím dál těžší od nabalené hlíny. Za nimi bez sebe vzrušením štěkal německý ovčák. Knoxe začalo píchat v boku. Nebyl tak zdatný jako Rick, a začal odpadávat. Rychle se ohlédl dozadu. Na své pronásledovatele měli slušný náskok, ale ten zatracený pes měl jejich stopu.

„Pořád utíkej,“ zavolal Rick zepředu, protože cítil, jak Knox odpadá. „Auto už není daleko.“

Utíkali další minutu, než se zase ohlédl. Noc začala být zatažená, ale tak akorát na nízkém hřebeni rozeznal siluety hlídačů. Jeden z nich se zastavil, aby namířil na Knoxe, vypálil pár výstřelů, které prolétly kolem, takže na těžké půdě klopýtl, jeho stehna protestovala, když se zvedal, a běh byl teď opravdu dřina. Bojoval o každý nádech, hrozně ho bodalo v boku, Rick byl stále dál a dál před ním.

Hlídači si museli uvědomit, že je sami nechytí, a tak pustili psa z vodítka a pak jen stáli a křičeli na něj. Poskakoval po měkké půdě, těžce funěl, jak za nimi utíkal, vrčel a chňapal Knoxe po noze. Otočil se, aby psa odkopl, ale klopýtl a upadl, a pes po něm okamžitě skočil, šel mu rovnou po krku, sliny mu kapaly, jak ho zoufale držel dál, jak mu ostré zuby cvakaly jen kousek od obličeje. Oba hlídači se blížili a po dlouhém pronásledování ztěžka funěli. Knoxe napadlo, že je po všem, ale pak uslyšel řev motoru a rozsvítila se světla a subaru si to přisvištělo k němu. Rick vyskočil a s řevem se vrhl na zdivočelého psa, který seskočil z Knoxe a stáhnul se zpátky právě na tak dlouho, aby se oba muži vyškrábali zpátky do auta. Pes se rychle vzpamatoval, vrhal se na Knoxovy dveře a zuřivě štěkal. Hlídači už byli téměř u nich. Rick prudce zařadil zpátečku a dupl na plyn. Jeli dozadu, v půlkruhu se otočili na pole, pak zařadil jedničku a přeřazoval stále výš a výš. Bouchla střelná rána. Knoxovo boční okénko se zatřáslo a přední sklo přestalo být průhledné. Rick si v něm prorazil díru, aby viděl ven, a uháněl nazpátek na silnici a pak k silnici do Tanty. Knox se rozhlédl, ale jejich pronásledovatelé konečně zmizeli v temnotách. Lidé ze soukromé ochranky, co střílejí, by se jen zřídkakdy chtěli setkat s policií, ale možná měli kolegy, kteří začnou pátrat po subaru.

„Měli bychom radši jet pro džíp,“ vydechl Knox.

„Myslíš, že to je rozumný? Neměli bychom se na čas schovat?“ Knox zavrtěl hlavou. „O Kelonymovi se pořád mluvilo jako o strážci tajemství. Chci vědět, co to tajemství je. Vsaď se, že odpověď je v tom zatraceném nápisu v dolní komoře v Alexandrii. V tom v démotickém písmu.“

„Ale já myslel, že ho neumíš.“

„To ne,“ připustil Knox. „A proto musíme za jedním kamarádem.“

„Aha! A kde je, teda?“

„Byl jsi někdy ve Faráfre?“

„Faráfra!“ ohradil se Rick. „Ale to je přes půlku Egypta daleko.“

„Tak to nemáme času nazbyt, ne?“

II

Karím vyvalil oči, když Nesim rozepnul zip na pásu s penězi a vytáhl svazek padesátidolarovek. Nikdy neviděl tak velkou hotovost. Nikdy v životě si nepředstavoval, že to je možné. Sledoval jako v transu, když Nesim odpočítal patnáct bankovek pro Abdulláha a pak dalších patnáct, které svůdně držel v natažené mce před Karímem.

„Doveď nás k džípu,“ řekl.

Karím vylezl dozadu do freelandera, jehož zadní okénko bylo rozbité a zalepené igelitem. Začalo pršet, takže Karím to měl těžší, když chtěl udávat souvislé pokyny v neznámé krajině. Nikdy v životě se necítil tak vyděšený, ani tak vzrušený. Byl vyděšený, že někde udělal obrovskou chybu, nebo že se majitel džípu pro auto mohl vrátit během uplynulé hodiny A nešlo jen o to, že by mohl přijít o odměnu, to věděl. Jeden pohled stačil, aby věděl, že Nesim a jeho muži budou chtít někoho, na kom by si vylili vztek.

Dojeli na silnici a po ní do dvora. Zaparkovali a přešli blátem k ocelovým dveřím hospodářského stavení a pak je otevřeli. Na okamžik Karím uvnitř nic neviděl a srdce se mu bláznivě rozbušilo, ale pak zahlédl džíp a úlevně polkl.

Jeden z mužů zvedl plachtu, aby si zkontroloval registrační značku. „Je jeho, dobrý,“ oznámil.

„Dobrá.“ Nesim si zase rozepnul pás a odpočítal Karímovu hotovost. „Tak a teď odsud vypadni,“ nabádal ho. „A nevracej se.“

Karím dychtivě přikývl. Sevřel pevně bankovky a rázoval si to pryč, jako by mu za patami hořelo. Jednou se ohlédl a viděl, jak Nesim rozdává baterky a pistole, a pak ještě jednou, a to ho viděl, jak připravuje freelander a své muže na přepadení. Někdo se evidentně octl ve smrtelném nebezpečí, ale Karímovi to bylo jedno. Cítil se rozjařené, konečně mu začínal pravý život.

III

Začalo pršet. Kapky stékaly dovnitř rozbitými okénky a proděravělým předním oknem a Knox a Rick přijížděli k Tantě.

„Chceš to někde přečkat?“ zeptal se Knox.

„Ne,“ odpověděl Rick a mžoural před sebe. „Nemělo by to trvat dlouho.“ Evidentně znal počasí, protože přeháňka rychle ustala. Pustili si topení naplno, takže jim příjemně zahřívalo promáčené kalhoty. Projeli jižní částí Tanty a odbočili z hlavní silnice.

„Kde to sakra je?“ mumlal Rick, jak hledali rozbořenou farmu.

„Prostě před náma,“ řekl Knox s větší sebejistotou, než jakou cítil. Z temnoty před nimi se nečekaně vynořil nějaký mladík a zíral na ně s otevřenou pusou a vyvalenýma očima. Pod zataženým nebem byla taková tma, že přejeli cestu a museli se trochu vrátit, aby na ni najeli. Dešťová voda naplnila výmoly, do kterých neustále zapadávali, skřípalo jim pérování, reflektory tančily po stromech a křovinách. Rick se nahrbil nad volantem a soustředěně koukal kupředu, jel krokem.

Knox se na kamaráda podíval. „Co je, kámo?“ zeptal se.

„Ten kluk, co jsme ho minuli,“ zamumlal Rick. „Mám z něj špatnej pocit.“

„Chceš to otočit?“

Zavrtěl hlavou. „S takovýmhle předním sklem neujedeme víc než deset mil, teda ne na hlavní silnici.“

„Tak jeď pomalu.“

„A co si sakra myslíš, že dělám?“

S nervy napjatými k prasknutí a vytřeštěnýma očima se plahočili po cestě k farmě. Dešťová voda nadělala na betonu mělké louže a jejich světla se v nich jasně zrcadlila. Před sebou měli kus bláta. Oba zároveň v něm zahlédli čerstvé stopy. „Do prdele!!“ zaklel Rick. Dupl na plyn a prudce se otočil. Pneumatiky skřípěly a Knox vlétl na dvířka.

Zpoza stromů vyrazil Nesimův freelander, reflektory se rozsvítily naplno a oba oslepily. Rick se pokusil kolem něj prosmýknout, ale v mokru mu to uklouzlo a místo toho do něj narazil přímo, kapoty se bortily, sklo rozbíjelo, vystřelily jim airbagy a připíchly je do sedadel. Knoxovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval; byla to právě ta chvíle, kterou neměl. Dveře na jeho straně se otevřely, něco ho praštilo do spánku a omráčilo. Vytáhli ho za límec, hlava nehlava ho vlekli po betonu. Byl ale tak omámený, že nedokázal klást odpor, v uších mu hučelo jako ve zvonici. Pak se ocitl uvnitř budovy společně s Rickem a ocelová vrata se za nimi zavřela jako past. Vedle něj si stoupl Nesim, kopl ho do zad a mířil mu na prsa.

„Kdo je tvůj přítel?“ zeptal se a ukázal baterkou na Ricka, který bručel a mnul si čelo, takže si vtíral pramínek krve do vlasů. Snažil se vzepřít na kolena, ale okamžitě zase upadl a začal zvracet, což u Egypťanů vzbudilo vlnu veselí.

„Není to přítel,“ zamumlal Knox, který pořád zápasil s beznadějným pocitem dezorientace. „Řidič. Nic o tom neví. Pusťte ho.“

„To určitě,“ odfrkl si Nesim.

„Přísahám,“ řekl Knox. „Neví nic.“

„Tak to má smolnej den, co?“

Knox se podepřel loktem, jeho otřesené smysly už zase začínaly fungovat. „Dobrý prachy, co,“ zeptal se, „dělat pro al Asjutiho?“

Na Nesimových tvářích na okamžik zaplály rudé skvrny. „Nevíte nic o mém životě,“ řekl.

„A vy víte dost o tom mém, abyste ho ukončil, co?“

„Přivolal jste si to na sebe,“ vyprskl Nesim. „Musel jste vědět, co se stane.“

Rickovi se tentokrát už konečně vedlo se posadit. „Co se děje?“ zamumlal nejasně. „Co je to za lidi?“

„Nedělej si s tím hlavu,“ uklidňoval ho Knox.

„Mají pistole,“ řekl Rick a mluvil vyděšeně a zmateně. „Proč mají pistole?“

Knox se na kamaráda zamračil. Jeho tón mu připadal dost divný. Možná to byl jen otřes mozku, nebo se možná snažil ukolébat Nesima a ostatní, aby ho brali na lehkou váhu. Konec konců o něm vůbec nic nevěděli. Jestli to tak bylo, tak bylo na Knoxovi, aby pro něj získal nějaký čas. Čas a možná tmu. Jediné světlo tu pocházelo od různých baterek, a kdyby se mu podařilo je přimět, aby je všichni namířili na něj…

Zadíval se nahoru na Nesima. „Slyšel jsem, jak jste říkal té holce v Šarmu, že jste patřil k výsadkářům,“ začal. „Ty zatracenej lháři.“

„To nebyla lež.“

„Výsadkáři mají čest,“ ušklíbl se Knox. „Čestní muži se neprodávají násilníkům a vrahům.“

Nesim práskl Knoxe po tváři hlavní pistole, až po té ráně upadl na zem. „Ctnostní muži neodmítají povinnosti jenom proto, že se jim nelíbí,“ pronesl důrazně.

„Čest!“ zavrčel Knox a zase si klekl. „Ty ani nevíš, co to slovo znamená. Jsi jenom děvka, prodáváš se za…“

Tentokrát Nesim Knoxe udeřil ještě silněji, takže omráčeně upadl na zem, tvář si odřel jako o drsný beton. A když tam ležel, omámené sledoval, jak se Rick pustil do akce. Jediná rána srazila k zemi prvního muže. Po úderu loktem se zlomil v pase druhý, Rick mu při pádu vykroutil zbraň, třetího střelil do stehna a nakonec otočil zbraň proti Nesimovi, který pořád ještě ztuhle stál nad Knoxem.

„Pusť to,“ zařval Rick. „Sakra, pusť to!“ Nesimova pistole i baterka dopadly na beton. „Na kolena,“ přikázal. „Všichni. Do prdele, klekněte si! Hned!“

Egypťani poslechli, dokonce i zraněný muž, který zoufale kňoural a krémové kalhoty se mu barvily krví.

„Ruce za hlavu!“ zařval Rick, kterého částečně rozlítilo to, jak se chovali ke Knoxovi, ale spíš to, že se musel bát o život. Egypťani určitě v jeho výrazu vyčetli, že to myslí smrtelně vážně. Zbledli. Nesim sám se zatvářil vzdorovitě, když mu Rick namířil na kořen nosu.

Knox si vzpomněl, jak se Nesim zastyděl, když ho Knox obvinil z nedostatku cti. „Ne,“ řekl a popadl Ricka za paži těsně předtím, než stiskl spoušť. „Nejsme takoví.“

„Ty možná ne,“ opáčil Rick a snažil se ho setřást. „Ale já jo.“

„Prosím tě, kamaráde,“ řekl Knox.

„Sakra, a co navrhuješ, abychom udělali?“ zaječel Rick. „Nechali je jít? To půjdou rovnou po nás. Tohle je do prdele sebeobrana, člověče. Nic víc.“

Knox se znovu podíval na Nesima. Jeho výraz nic neprozrazoval, přesto si byl Knox jistý, že se Rick mýlí. Když ho pustí, jeho osobní kodex cti mu nedovolí, aby jim šel po krku. Ale pokud jde o ostatní… Sklonil se, aby zvedl Nesimovu pistoli, a rozhlédl se, jestli ho něco nenapadne. Budova byla malá, bez oken a postavená z betonových bloků. Dveře byly z pevně oceli se silnými panty. Popadl plachtu z džípu, hodil ji na podlahu před Nesima a pak mu namířil na prsa. „Sundej si šaty,“ přikázal.

„Ne,“ zamračil se Nesim.

„Udělej to,“ řekl Knox. „Když ne pro sebe, tak pro svoje muže.“

Nesimovi ztuhla brada, ale rozhlédl se po svých mužích a vypadal, že trochu povolil. Váhavě si začal rozepínat košili a mávl na ostatní, aby udělali totéž; odložené šaty házeli na plachtu. Když byli ve spodkách, Knox je prohlédl, aby měl jistotu, že nikde nic neschovávají, pak udělal z plachty balík a hodil ho dozadu do džípu.

„Zvládneš je sám?“ zeptal se.

Rick si odfrkl. „Copak ses nedíval?“

Knox dojel v džípu k subaru a freelanderu. Subaru bylo vyřízené, ale freelander naskočil na třetí pokus, i když se z motoru ozývaly zvuky, které naznačovaly, že už dlouho nevydrží. S námahou zařadil zpátečku a dokodrcal se k budově. Z ní vyšel pozadu Rick, nohou přibouchl vrata a uhnul Knoxovi, aby mohl dojet až těsně k nim, kde zatáhl ruční brzdu. Není to možná dokonalé, ale mělo by je to na pár hodin zadržet, a tou dobou Knox a Rick budou už na druhém konci Egypta.

Pospíchali k džípu. Rick se chopil volantu a vyrazil zbytečně rychle, jako by chtěl spálit zbývající vztek, na Knoxe se ani jednou nepodíval. Pokud jde o Knoxe, zíral z předního okna a připadal si silně otřesený, že jeho kamarád se chystal ty muže pozabíjet. Ticho už začalo být velmi nepříjemné, a tak se Knox začal bát, že jejich vztah už možná nikdy nebude takový jako předtím.

Nakonec první promluvil Rick. „Myslel jsem, že jsi říkal, že ti chlapi to myslí vážně,“ zamumlal.

„Co ti na to mám říct, kamaráde?“ ušklíbl se Knox. „Myslel jsem si to.“

DVACET OSM

I

Gaille a Elena vzaly Alyho za slovo a dojely k jeho domu přesně v sedm a zjistily, že už pracuje venku, papíry má zatížené konvicí sivanského čaje a nějakými šálky, jako kdyby je očekával. Přivítal je vřele a pak je doprovodil do knihovny a nechal je, ať pracují.

Elena začala s leteckými fotografiemi, Gaille s knihami. Když vytáhla první svazek, šel ven snadněji než předchozího večera, jako kdyby byla polička méně plná. Podívala se pořádně. Ano. Rozhodně si vzpomínala na knihu vázanou v červené kůži, od které se umazala. Vytáhla ven moderní akademický text a porovnala si bibliografii s jeho knihovnou. Scházely dva standardní tituly o Sivě. Přesto to měla být úplná sbírka. Pak si vybavila ten zvláštní výraz v jeho tváři večer předtím, když si prohlížel její fotografie.

„Eleno,“ zamumlala váhavě.

Elena přísně vzhlédla. „Ano?“

„Nic,“ řekla Gaille. „Promiňte.“

Jak znala Elenu, šla by rovnou ven udeřit na Alyho a jejich spolupráce by skončila. Místo toho si poznamenala chybějící knihy. Zavolá hned při první příležitosti Ibrahímovi a požádá ho, aby jí je poslal přímo do hotelu.

II

Knox tvrdě spal na sedadle spolujezdce v džípu a Rick s ním zatřásl, aby ho probudil.

„Co?“ zeptal se zmateně.

„Kontrolní stanoviště,“ zamumlal Rick.

„Sakra,“ ulevil si Knox. Kontrolní stanoviště se v Alexandrii a v deltě Nilu nacházela tak zřídka, že si kvůli nim přestal dělat hlavu. Ale ve Středním a Jižním Egyptě a v oblastech pouště byla naprosto běžná. Pomalu zastavili. Zamířili k nim dva vojáci, kteří vypadali unaveně a byli oblečení do teplých uniforem chránících před ranním chladem. Jeden zaklepal na okénko džípu.

„Pasy,“ řekl anglicky, když Rick stočil okénko, protože je očividně oba považoval za cizince. Knox měl stále ještě Augustinovy papíry na Omara Malika, ale kdyby je použil teď, jenom by tím vzbudil pozornost a podezření. Vytáhl tedy svůj britský pas a podal ho. Voják zívnul a odnesl si ho s Rickovým pasem do kabiny ke kontrole.

Druhý voják mezitím zůstal stát vedle džípu. Zapálil si cigaretu, chvíli podupával a pak se podíval do zadního okénka. Až příliš pozdě si Knox vzpomněl na balík v plachtě se šaty a dalšími věcmi Nesima a jeho mužů, včetně jejich pistolí.

Voják otevřel zadní dvířka a naklonil se dovnitř. „Co je to?“ zeptal se a položil ruku na balík.

„Jenom nějaké šaty,“ odpověděl Knox a snažil se, seč mohl, aby to vyznělo uvolněně.

Voják odtáhl cípy, aby se pohrabal uvnitř. Vytáhl sako, podržel si ho na sobě, aby se podíval na svůj odraz ve skle, pak ho hodil zpátky a vytáhl místo toho pár košil, pak kalhoty, které prošacoval a vytáhl drahý mobil a nevděčně se ušklíbl na Knoxe, jako by chtěl naznačit, že by se hodil nějaký dáreček. Knoxovi vyschlo v ústech. Jestli tenhle čurák najde některou ze zbraní, budou mít toho hodně co vysvětlovat.

Řekl: „Promiňte, ale tohle je naše.“

Voják naštvaně zabručel a hodil kalhoty i telefon zpátky do plachty, pak práskl dveřmi daleko silněji, než bylo zapotřebí. Jeho kolega v kabině ukončil hovor a vycházel ven. Knoxovi divoce bušilo srdce strachem, ale voják jim podal pasy bez mrknutí oka a mávl jim, aby projeli. Vydrželi se nechechtat, dokud nebyli pořádný kus cesty daleko. „Co ty víš?“ řekl Rick. „Možná to s tebou Hasan vzdal.“

„To pochybuju, člověče,“ řekl Knox. „Myslím, že jenom nechce, aby úřady věděly, že je na lovu.“

„Tak to je aspoň něco.“

„Jo,“ souhlasil Knox. „To je.“ Ohlédl se na balík vzadu. „Ale hádám, že bychom měli tohle haraburdí zahodit, než nás dostane do maléru. Co ty na to?“

„Myslím, že máš pravdu,“ přikývl Rick.

III

Nikolas dorazil do Ibrahímovy kanceláře a hodlal s ním probrat delikátní záležitost. Jeho otec ho pověřil, aby získal jisté artefakty z makedonské hrobky pro svou soukromou sbírku: přinejmenším jednu zlatou pohřební nádobu a dále různé zbraně. Bylo to jistě možné, zvlášť když Júsuf nad tím teď převzal osobní kontrolu. Byla to jen otázka toho, vytvořit přesvědčivé repliky a zařídit záměnu. Ibrahím se ale stále ještě zabýval vykopávkami, a bude potřeba to s ním vyřídit, protože Júsuf trval na tom, aby měl na místě vhodného obětního beránka, kdyby se jejich záměna odhalila.

„Neruším vás, že ne?“ zeptal se.

„Nemám nic, co by nemohlo počkat,“ usmál se Ibrahím. „Jenom posílám nějaké knihy do Sivy pro Gaille. I když nemůžu uvěřit, že by doktor Sajed neměl svoje výtisky.“

Nikolas se usadil u rohového stolku. „Jsem si jistý, že musíte vědět, jak nás v Dragoumis Group těší výsledky našeho partnerství,“ začal.

„My jsme také rádi.“

Nikolas přikývl a vytáhl z kapsy saka tlustou obálku. „Moje rodina má ve zvyku odměňovat úspěch.“ Položil obálku na stůl mezi ně a usmál se na Ibrahíma, aby naznačil, že by si ji měl vzít.

Ibrahím se zamračil na svazek bankovek uvnitř. „Pro mě?“ zeptal se.

„Jako odměna za vaši péči a šlechetnost.“

Ibrahím podezíravě zašilhal. „A co byste za ty peníze chtěl?“

„Nic. Jenom pokračování našeho partnerství.“ Nikolas měl na hrudi ve skutečnosti miniaturní kameru, jejíž čočku maskoval druhý knoflík odshora. Všichni v SCA přijímali úplatky, ale nebylo to dovolené. Kdyby si Ibrahím vzal svůj bakšiš jako hodný chlapeček, film by se použil, aby jím manipulovali, krůček za krůčkem, dokud by nebyl zcela zkompromitován. Kdyby to neudělal, Nikolas měl mnoho dalších cest, které mohl probrat a využít.

Ibrahím váhal, pak obálku postrčil zpátky přes stůl. „Jestli chcete dál přispívat k našemu partnerství,“ řekl, „máme pro tyto účely zřízený bankovní účet, ale jsem si jistý, že to už dávno víte.“

Nikolas se sevřeně usmál a vzal si peníze zpátky. „Když myslíte, že to je takhle nejlepší.“

„Máte ještě něco? Nebo se můžu vrátit…“

Zvenku se ozval hluk. Dveře se rozlétly a dovnitř vběhl Mohamed. „Promiňte, pane,“ řekla Maha, která mu statečně visela na paži. „Nedokázala jsem ho zastavit.“

„To je v pořádku, Maho,“ řekl Ibrahím. Zamračil se na Mohameda. „Co tímhle myslíte?“

„Jde o Lejlu,“ řekl Mohamed a slzy mu stékaly po tvářích. „Řekli ne. Řekli ne. Nebudou ji léčit.“

„Můj drahý příteli,“ zachvěl se Ibrahím a neohrabaně si stoupl. „To je mi moc líto.“

„Nepotřebuje soucit. Potřebuje pomoc.“

„Je mi to líto. Nevidím, co bych ještě mohl udělat.“

„Prosím. Už jsem se ptal všech ostatních. Vy jste její poslední naděje.“

Nikolas vstal a couvl. Hovory o chorobách pro něj byly vždycky nepříjemné. Knihy, které Ibrahím připravil pro Gaille, ležely na rohu jeho stolu. Jednu vzal a líně listoval jejími stránkami.

„Myslím, že bych se mohl asi poptat,“ říkal Ibrahím. „Ale neznám v té nemocnici nikoho.“

„Prosím vás. Musíte něco udělat.“

Kniha byla plná černobílých skic. Nikolas dolistoval k obrázku kopce a jezera, které se jmenovalo Bir al Hamam. Bylo mu na něm něco podivně povědomého. Vrátil knihu nazpátek a vzal si další. V ní byl také obrázek Bir al Hamamu, tentokrát fotografie. Zíral na ni dál a dál a nakonec si uvědomil, proč jsou mu ty obrázky povědomé, a projelo jím orgastické zachvění.

„Nikolasi! Nikolasi?“ zeptal se Ibrahím úzkostně. „Není vám nic?“

Nikolas se otřásl a přišel k sobě. Ibrahím se na něj divně díval. Usmál se a řekl. „Promiňte. Byl jsem kilometry daleko, nic jiného.“ Podíval se kolem a zjistil, že Mohamed zmizel. „Kde je váš přítel?“ zeptal se.

„Musel odejít,“ řekl Ibrahím. „Jeho žena je zřejmě v hrozném stavu. Slíbil jsem, že udělám, co můžu. Ale co můžu udělat? Chudinka holčička!“

Nikolas se zamyšleně zamračil. „Kdyby jí mohl pomoci, byl byste vděčný, viďte?“

„Ovšem,“ řekl Ibrahím. „Ale skutečně…“

„Dobrá,“ řekl Nikolas a zastrčil si Gailliny knihy pod paži. „Tak pojďte se mnou. Podíváme se, co můžeme zařídit.“

DVACET DEVĚT

I

Ammónovo orákulum se ukázalo být hromadou kamení asi čtyři kilometry od města Sivy. Přes jeho dávnou slávu tu nebylo žádné parkoviště, žádný stánek, žádné vstupné. Když tam dalšího dne ráno dorazili Gaille, Elena a jejich průvodci, byli tam sami až na seschlého staříka, který seděl a opíral se o zeď naproti jeho základům a napřahoval třesoucí se ruku v naději na almužnu. Gaille začala sahat po peněžence.

„Jenom je nalákáte,“ varovala ji Elena. Gaille zaváhala a pak mu i tak dala nějakou bankovku. Vděčně se usmál.

Přišly k nim dvě malé dívky s černými vlasy do pasu, spletenými do copů, a ukazovaly jim předloktí ovinuté podomácku vyráběnými náramky. Zajn se na ně zamračil a ony s chichotáním utekly.

Gaille si nejdřív nebyla Mustafou a Zajnem tak úplně jistá. Ale rychle se k nim začala chovat vřeleji. To, co věděli o Sivě, bylo ohromující. A na jejich přátelství bylo něco dojemného: stará tradice homosexuálního manželství byla v Sivě nezničitelná; místní písně a poezie podobné vztahy oslavovaly i nyní. Nedokázala si pomoct, ale žasla.

Mustafa byl velký, měl drsnou pleť, která vypadala jako kůra stromů, byla tmavá od slunce a od přírody, což bylo znát podle světlejších proužků kolem krku a pod páskem na hodinky. Byl absurdně zdravý, i přesto že bez ustání kouřil. Měl také zvláštní vztah ke svému starému a temperamentnímu náklaďáku. Už v něm nefungovaly žádné páčky nebo ukazatele, všechny ozdobné prvky byly dávno pryč, od koule na řadicí páce po gumu na pedálech a na koberečku pod ním.

Zajn byl šlachovitý, nebylo mu víc než čtyřicet, i když vlasy i vousy měl protkané stříbrem. Když Mustafa řídil, Zajn téměř neuroticky pořád olejoval a leštil nůž s tenkou čepelí a rukojetí vykládanou slonovinou, který uchovával složený pod hábitem. Pokaždé, když ho odložil, hladká a zcela čistá čepel se dotkla pochvy, takže okamžitě potřebovala zase vyčistit; když ji vytáhl a prohlédl, mumlal si sivanské obscénnosti.

Pod překladem vedlo nahoru do hlavní části orákula strmé schodiště, z budovy se dochovalo jen torzo stěn jako nějaká dřevěná loď, která shnila v bahně v ústí řeky a pak vyschla. Gaille tam stála a na okamžik ji zachvátilo tiché ohromení. Na světě není mnoho míst, kde si člověk může být jistý, že v tomtéž prostoru kdysi pobýval sám Alexandr. Tohle bylo jedno z nich. Orákulum bylo za Alexandra uznávané po celém Středomoří; soupeřilo s Delfami, možná je dokonce i předčilo. Podle legendy je navštívil Héraklés a Alexandr prohlašoval Hérakla za svého přímého předka. Také se tam prý vydal Perseus a ten byl spojován s Perskou říší, kterou Alexandr prohlásil za svou vlastní. Athénský generál Kimón do Sivy s velkou slávou vyslal poselstvo, aby se zeptal, jestli uspěje jeho obléhání Kypru. Orákulum odmítlo odpovědět, pouze sdělilo, že osoba, která položila otázku, už je s ním. A když se emisarové vrátili k loďstvu, zjistili, že přesně toho dne Kimón zemřel. Pindar napsal hymnus, v němž oslavoval orákulum; a když se ho zeptal na největší štěstí, které může lidi potkat, zanedlouho zemřel. Událost, která měla snad největší dopad, byla invaze do Egypta, kterou podnikl perský král Kambýses. Vyslal tři armády: jednu do Etiopie, druhou do Kartága a třetí přes poušť do Sivy. Tato třetí armáda zmizela beze stopy a orákulum si vysloužilo jistou ustrašenou úctu.

„Tady přicházeli dolů kněží?“ zeptala se Gaille.

„Velekněz přivítal Alexandra jako o pai dios,“ přikývla Elena. „Syna Božího. Věděla jste, že Plutarchos navrhl, že řekl místo toho o pai dion? Cha! To by musel být zatraceně odvážný kněz, aby Alexandra oslovil ‚můj chlapče‘.“

„Pokud nemluvil jménem Dia samotného.“

„Ano. To asi ano.“

„Jak orákulum fungovalo?“

„Kněží nosili ztvárnění Dia-Ammóna na zlaté lodi ozdobené drahými kameny a k tomu jim zpívaly mladé panny,“ řekla Elena. „Velekněz pak přečetl otázky prosebníků a Ammón na ně odpovídal tím, že tančil dopředu nebo dozadu. Bohužel Alexandr získal soukromou audienci, takže nevíme jistě, na co se ptal nebo co se dověděl.“

„Myslela jsem, že se ptal na vrahy svého otce?“

„To je jedna tradice,“ připustila Elena. „Podle toho příběhu se zeptal, jestli jsou vyřízeni všichni vrahové jeho otce, a že orákulum odpovědělo, že je tato otázka nesmyslná, protože jeho otec byl Bůh, a proto nemohl být zavražděn; ale všichni vrahové Filipa II. byli patřičně potrestáni, jestli otázka znamenala tohle. Je to nejspíš apokryf. Jistě víme jedině to, že Ammón se stal Alexandrovým oblíbeným bohem, že sem vyslal posly, když zemřel Héfaistión, a že také požádal, aby ho tady pohřbili.“ Zvedla špetku půdy, chvilku si ji prohlížela a pak ji odhodila.

„To musela být hrozná rána pro kněze u orákula,“ řekla Gaille, „když si mysleli, že získají Alexandrovo tělo. A pak se dověděli, že půjde do Alexandrie.“

Elena přikývla. „Ptolemaios jejich bolest utišil. Podle Pausaniáse jim poslal na omluvu stélu a úžasné dary.“

Gaille vyšplhala co nejvýše, jak to bylo bezpečné, a pak se rozhlédla všude kolem. Krajina zde nevypadala jako v Evropě, kde byly kopce a hory vytlačeny nahoru geologickými tlaky a časem. Celá tato oblast byla kdysi dávno vysoko položená pískovcová pláň, ale většina z ní se propadla. Kopce, které zůstaly, vypadaly prostě jako poslední stojící vojáci. Natočila se na sever, po pravici ležel Al-Dakrúr, velké slané jezero a město Siva po levici. Před sebou měla tak čistý vzduch, že dalekohledem viděla tmavé linie hor, vzdálené mnoho kilometrů. Písek mezi tím byl tečkovaný skupinkami tmavě hnědých skal, z nichž některé byly jen o málo větší než malá auta, jiné jako věžáky.

„Kde začneme?“ zvolala.

„Všechny velké úkoly jsou jen velká řada malých úkolů,“ poznamenala Elena upjatě. Rozložila si na plochou zem nákres a rohy zatížila kameny. Pak rozložila stativ, našroubovala na něj fotoaparát s teleobjektivem a začala jej pečlivě studovat, jela od sivanského Kopce mrtvých, posunula záběr na horizont a pak zase zpátky a pak si ho nastavila o kousíček doprava. Pokaždé, když našla nový kopec nebo skálu, vyfotografovala je a poté vyzvala Mustafu a Zajna, aby si je přes objektiv prohlédli. Chvíli se dohadovali a nakonec se usnesli na nějakém jménu a to pak vyznačili do mapy. Každá značka bude znamenat návštěvu a prozkoumání.

Gaille seděla na hromádce kamení a dívala se do pouště, větřík jí ovíval záda a shazoval jí pramínky vlasů do očí. Vtom si uvědomila, a skoro ji to překvapilo, že je šťastná.

II

Nikolas požádal Ibrahíma, aby ho dovezl do své vily. Potřeboval nějaké soukromí, aby si udělal základnu pro operace, a jeho hotel na to nebyl vhodný.

„Nemohl byste mě omluvit na pár minut?“ zeptal se, když dorazili. „Mám nějaké… citlivé telefonáty a musím je vyřídit.“

„Ovšem.“

Jako vždy zavolal nejdřív otci. Byl na schůzi. Nikolas si ho nechal vyvolat. „No?“ zeptal se Dragoumis.

„Našel jsem to.“

„Určitě?“

„Jsem si jistý, že jsem to místo našel. Jestli je něco uvnitř…“ Vysvět-lil, co se stalo, jak viděl obrázky v knihách, které si u Ibrahíma objednala Gaille.

„Říkal jsem ti, že to bude ona,“ ozval se Dragoumis.

„Ano, otče, říkal.“

„No? Jaký máme plán?“

Nikolas otci popsal, kam až se dostal. Probrali a doladili jeho nápady, dohodli se na týmu, na vybavení, které budou potřebovat, na zbraních a logistických otázkách. „Já to budu řídit, to je jasné,“ řekl Nikolas. „Ne,“ odporoval mu Dragoumis. „To udělám já.“

„Jsi si jistý?“ zeptal se Nikolas úzkostně. „Víš, že nemůžeme zajistit tvou bezpečnost mimo…“

„Myslíš, že bych si to nechal ujít?“ zeptal se Dragoumis. „Celý život jsem se o to snažil.“

„Jak si přeješ.“

„A dobrá práce, Nikolasi. Tohle se ti podařilo. Udělal jsi to moc dobře.“

„Díky.“ Nikolas si musel otřít oči. Jeho otec mu negratuloval příliš často, a tak bylo ještě zvláštnější, když to udělal. Ukončil hovor a celý zrudlý se posadil. Pak prudce potřásl hlavou, aby se znovu soustředil. Na povalování nebyla vhodná doba. Nic se ještě nepodařilo dokončit, a nestane se to, pokud na tom nezačne pracovat. Zavolal pak Gabaru Mounimovi do Káhiry.

„Ano?“ zeptal se Mounim. „Doufám, že všechno jde k vaší spokojenosti.“

„Jako vždycky,“ souhlasil Nikolas. „Ale ještě bych rád, abyste pro mě udělal něco jiného. Dvě věci, vlastně.“

„S radostí.“

„Jde o našeho společného přítele. Rád bych, aby povolal svého kolegu doktora Alyho Sajeda z oázy Siva na naléhavou schůzku.“ Nikolas si nemohl pomoci, ale musel prostě mít podezření, že doktor Sajed záměrně schoval knihy před Gaille, naznačovalo to, že mu to spojení muselo také dojít, což znamenalo, že ho potřebují odstranit ze Sivy, až se tam pustí do práce.

„Jak naléhavou přesně?“

„Zítra, pokud možno.“

Mounim se prudce nadechl. „Nebude to snadné, ale uvidím, co zmůžu. A to druhé?“

„Nepředpokládám, že máte nějaký vliv v alexandrijském Institutu pro výzkum medicíny, že ne?“

III

Elena řídila na cestě zpátky do města a Nikolas jí do toho zavolal na mobil. „Potřebujeme se sejít,“ řekl. „Jak rychle se můžete dostat do Alexandrie?“

„Šetřete dechem, Nikolasi, právě jsem sem přijela.“

„Tohle nemůže počkat, Eleno. Něco se stalo. Můj otec to s vámi chce probrat.“

„Váš otec? On přijede do Alexandrie?“

„Ano.“

Elena se zhluboka nadechla. Filip Dragoumis neopouštěl severní Řecko jen tak. Jestli se sem chystá přijet, muselo to znamenat skutečně něco významného.

„Výborně,“ řekla. „Kde?“

„V Ibrahímově vile.“

„Kdy?“

„Zítra ráno. V devět.“

„Budu tam.“ Zaklapla telefon a už si to mezitím plánovala. Kdyby odjela hned, mohla by tam dojet včas a stihnout noc s Augustinem. „Potřebují mě zpátky v Alexandrii,“ oznámila Gaille.

„V Alexandrii?“ zamračila se Gaille. „Budete pryč… dlouho?“

„Jak to mám asi vědět?“

„Chcete, abych s chlapy začala hledat?“

Elena se zamračila. Gaille měla zneklidňující zvyk nacházet věci bez její pomoci. „Ne,“ řekla. „Nedělejte nic, dokud se nevrátím.“

„Jak si přejete.“

IV

„Chcete mi říct, že vám Knox znova utekl?“ zeptal se Hasan nevěřícně, když Nesim dokončil zprávu.

„Měl s sebou kamaráda,“ řekl Nesim.

„Kamaráda?“

„Najdeme je,“ prohlásil Nesim a snažil se mluvit víc optimisticky, než jak se cítil.

Jeho sebejistota byla naprosto otřesená tím, co se stalo. To, že nad ním tak náhle získal vrch, to by člověku stačilo, stejně jako noc strávená pokusy o útěk z hospodářského stavení na venkově nebo to, že musel napůl nahý jít přes pole se zraněným kamarádem. Ale k Nesimově překvapení ho na celém fiasku nejhlouběji ranila Knoxova slova o jeho nedostatku cti. Nesim byl dost starý a dost moudrý na to, aby věděl, že urážky nehodnou, pokud se netrefí do živého, a teď se nedokázal ubránit palčivým otázkám, které kladl sám sobě: Jak k tomuhle došlo? Co dělal, že pracuje pro člověka, jako je Hasan? Jsou pro něj peníze skutečně tak důležité?

„Budeme sledovat všechny jeho přátele a společníky,“ řekl. „Vyhlásíme další odměnu. Je to jen otázka času, než ho zase najdeme.“

„Tak to říkáte pořád,“ namítl Hasan.

„Promiňte,“ omlouval se Nesim. „Je prostě lepší, než jsme si mysleli. Ale teď už to víme. Teď jsme připraveni. Příště ho dostaneme.“

„Příště? Jak si můžu být jistý, že bude ještě nějaké příště?“

„Další týden. Nic víc nechci.“

„Můžete mi dát jeden dobrý důvod, proč bych vás neměl vyhodit a nenajmout si místo vás jeho?“

„To byste ho musel nejdřív najít,“ zamumlal Nesim tiše.

„Co jste říkal?“

„Nic.“

Rozhostilo se hrobové ticho. Pak: „Myslím, že je na čase, abychom to probrali tváří v tvář, nemyslíte?“

„Tváří v tvář?“ zeptal se Nesim matně.

„Ano,“ prohlásil Hasan. „Tváří v tvář.“

V

Mohamed byl šokovaný, když viděl, jak profesor Rafaj vystoupil z taxíku a zabouchl za sebou dvířka. Nečekal, že Lejlina onkologa ještě uvidí; rozhodně ne na staveništi.

„Je tu někde možné mít trochu soukromí?“ zeptal se Rafaj, který se celý třásl vzteky.

„Soukromí?“

„Abychom si promluvili.“

Mohamed se užasle zamračil. „Teď?“

„Ovšemže teď! Myslíte si, že si tu s vámi domlouvám schůzku?“ Mohamed pokrčil rameny a vedl Rafaje do své kanceláře v boudě. „Já nechápu, jak tohle děláte,“ zařval Rafaj, jakmile se zavřely dveře. Sundal si brýle s polokruhovými obroučkami a jako skalpelem jimi šermoval Mohamedovi před obličejem. „Kdo si vůbec myslíte, že jste? Já zakládám svá rozhodnutí na klinických důkazech. Na klinických důkazech! Vy si myslíte, že mě můžete donutit, abych změnil názor?“

„Je mi líto, jak jsem se zachoval ve vaší ordinaci,“ zamračil se Mohamed, „ale už jsem se vám za to omluvil. Byl jsem pod hrozným tlakem. Nevím, co ještě…“

„Vy si myslíte, že jsem sem přijel kvůli tomu?“ vykřikl Rafaj. „O tohle to teď vůbec nejde.“

„Tak o co tedy jde?“

„Jenom vaše dcera!“ řval Rafaj. „Pořád dokola jenom vaše dcera! Vy si snad myslíte, že je to jediná nemocná. Mladík, který se jmenuje Sád Gama, taky čeká na kostní dřeň. Je to skutečný odborník na islám. Chcete mu snad vysvětlovat, že musíme odložit jeho léčbu, protože vy máte vlivnější přátele? Chcete říct jeho rodičům, že musí zemřít, aby vaše dcera mohla žít? Myslíte si, že jim na něm nezáleží?“

„Pane profesore, ve jménu Alláha, o čem to mluvíte?“

„Nepopírejte to! Neurážejte mě tím, že byste to popíral! Vím, že jste to udělal, i když jak máte moc… no, já vám to tedy povím: na vašich rukou ulpívá Sádova krev! Na vašich, ne na mých!“

Mohamed ztuhnul. Omámené se zeptal. „Co to povídáte? Chcete snad říct, že Lejle uděláte tu transplantaci?“

Rafaj ho zuřivě probodl pohledem: „Říkám, že kvůli tomu nebudu své oddělení vystavovat riziku.“

„Ale co ta její transplantace?“ trval na svém Mohamed. „Lejla bude mít transplantaci?“

„Povězte svým přátelům v Káhiře, aby se ode mě a od mých lidí drželi stranou. Jestli něco selže, neponeseme za to odpovědnost, slyšíte? Vyřiďte to těm svým lidem. Povězte jim to.“ A vydusal z kanceláře.

Mohamedovi se třásly mce, jako kdyby ho právě ranila mrtvice, takže ani nedokázal pořádně udržet telefonní sluchátko, když se pokoušel vytočit Nuřino číslo.

VI

Nikolas právě telefonoval se svým bodyguardem Bastiánem, když na dveře zaklepal Ibrahím a vešel, v mce nesl šálek kávy a talíř koláčků, které postavil na roh stolu. Nikolas se nenamáhal přestat mluvit, ale přešel do narážek a otočil se k němu zády.

„Koupil jsi to?“

„Vasileios tam letí s vaším otcem. Dostal zprávu o tom, co potřebujeme.“

„A kdy budeš ve vile?“

„Teď jsem na cestě. Nemělo by mi to trvat déle než čtvrt hodiny.“

„Dobrá. A ujisti se, že…“ Ibrahím za ním lehce zalapal po dechu. Nikolas se otočil a uviděl, jak drží otevřenou jednu z Gailliných knih a šokované hledí na obrázek Bir al Hamamu. Nikolas zavřel oči, jak se sám na sebe rozzlobil. „Musíš to zvládnout za deset minut,“ přikázal Bastiánovi nejhrubší řečtinou, „máme problém.“ Ukončil hovor a vytáhl knihu Ibrahímovi z rukou. „Musím vám něco říct,“ začal.

„Co? Ale viděl jste ten obrázek…“

„Rychle,“ řekl Nikolas a popadl Ibrahíma za paži a hnal ho do kuchyně.

„Co je?“ zeptal se Ibrahím zmateně. „Co se děje?“

Nikolas pootevíral a pozavíral všechny zásuvky, až nakonec našel to, co hledal. Zvedl to tak, že se dvaceticentimetrová čepel té věci ostře zaleskla.

Ibrahím zbledl. „Co… co s tím chcete dělat?“

Nikolas měl nůž v levé ruce a rozmáchl se, takže Ibrahímovy oči sledovaly jeho lesknoucí se hrozivou cestu. Pak ho udeřil pravačkou a srazil ho na záda. Klekl si a přitiskl mu ostrou ocel na krk, než se vzpamatoval. „Můj kolega Bastián je na cestě,“ řekl. „Budete hodný a budete potichu, dokud nedorazí, že ano?“

„Ano,“ souhlasil Ibrahím.

VII

Knox převzal řízení a Rick doháněl spánek. Když dorazil do Faráfry, uběhla polovina odpoledne a tam dloubl do Ricka, aby ho probudil.

„Jsme tady, kamaráde.“

„Vždycky je to takhle,“ bručel Rick naštvaně. „Sakra, měl jsem ten nejkrásnější sen.“

Knox nebyl u Išaka doma několik let, ale Kasr al Faráfra bylo malé městečko a nebylo těžké najít cestu. Těšil se, že starého přítele zase uvidí. Prožili toho spolu spoustu při jejich první sezóně v Mallávi. Išak, malý a zvláštním způsobem inteligentní muž strávil většinu volného času ve visutém lůžku, kdy líně upíral pohled na nebe. Když mu ale dali na překlad něco napsaného démotickým písmem, lepšího odborníka by v Egyptě nikdo nenašel.

Bohužel když zaparkovali před jeho domem, všechno bylo pozavírané. Zabouchali na vchodové dveře, ale nic se nestalo. Zašli tedy o pár domů dál do informačního centra, které mu sloužilo také jako kancelář, ale tam také nikdo nebyl.

„Musí být venku na vykopávkách,“ řekl Knox, když se podíval na hodinky. „Brzo se vrátí.“

„Tak se koukneme na ty zatracený obrázky, no,“ zamumlal Rick.

„Já je nemám.“

„Cože?“

Knox se na něj podíval. „Snad si vážně nemyslíš, že jsem takový pitomec, abych jezdil přes půlku Egypta a měl v laptopu inkriminující důkazy, za který bych mohl dostat deset let natvrdo?“

„Tak jak je sakra teda ten tvůj kámoš má překládat?“

„Jsou na internetu, člověče. Išak je připojenej na síti.“

Sedli si do stínu datlové palmy, aby počkali. Padla na ně malátnost. Když si na ně sedaly mouchy, neměli ani dost energie, aby je odháněli.

Váhavě se k nim přiblížil mladý chlapec v hábitu, který tlačil staré kolo, jež na něj bylo příliš veliké. „Hledáte Išaka?“ zeptal se jich. „Ano. Proč? Víš, kde je?“

„Odjet do Káhira. Schůzka. Velká schůze. Všichni archeologové z pouště tam muset.“

„Říkal, kdy se vrátí?“

„Zítra,“ pokrčil chlapec rameny. „Den potom.“

„Blbost,“ zamumlal Rick. „Co teď?“

„Nevím,“ řekl Knox. „Nech mě přemejšlet.“

„Nevěřím tomu hajzlovi Kelonymovi. Všechno ostatní bylo v řečtině. Proč by sakra musel přecházet do démotickýho písma kvůli tomu zatracenýmu nápisu?“

Knoxovi spadla brada; otočil se a podíval se na přítele.

„Co?“ zeptal se Rick. „Co jsem řekl?“

„Myslím, žes to prostě rozluštil,“ řekl Knox.

TŘICET

I

Mohamed byl stále ještě omráčený ze samého štěstí, když mu zazvonil telefon.

„Ano?“ zeptal se.

„Tady je Nikolas Dragoumis. Vzpomínáte si, pomáhal jsem financovat testy pro…“

„Samozřejmě že si vzpomínám, pane Dragoumisi. Co pro vás můžu udělat?“

„Jsem přesvědčený, že byste měl slyšet jednu dobrou zprávu.“

„To jste byl vy? Jste můj přítel v Káhiře.“

„Ano.“

„Děkuju vám! Děkuju! Jsem vaším dlužníkem, pane Dragoumisi. Navždycky jsem vaším dlužníkem. Přísahám, kdybyste cokoli potřeboval…“

„Cokoli?“ zeptal se Nikolas suše. „Opravdu to myslíte vážně?“

„Přísahám na svůj život.“

„Doufám, že tak daleko to nezajde,“ řekl Nikolas. „Ale povězte mi: máte na svém staveništi bagr?“

II

Gaille neměla to odpoledne moc věcí na práci. Přestože si s Elenou na dalších čtrnáct dní najaly Mustafu a Zajna, dala jim volno, a pak odešla do Alyho domu, protože doufala, že bude dál trochu bádat, ale jen zjistila, že je zamčeno, a na dveřích visela cedulka, že ho odvolali do Káhiry. Vrátila se do hotelu a líně se odpoledne povalovala ve visutém lůžku, pak se probrala k životu pod studenou sprchou a najala si rozhrkané kolo, na kterém teď šlapala k místnímu sladkovodnímu pramenu. Krátký kousek jela na volnoběh a minula vůz tažený oslíkem, na kterém se vezly tři sivanské manželky, zabalené jako mumie do vyšívaného bavlněného tmavomodrého hábitu, zvaného tarfottet. Jedna si zvedla kapuci a vrhla na Gaille stydlivý, ale přesto zářivý úsměv. Nemohlo jí být víc než čtrnáct.

Pneumatiky na kole byly poloprázdné. Po silnici šlo šlapat ztuha, protože povrch byl rozměklý a lepkavý, jak na něj hřálo slunce. Ulevilo se jí, když před sebou uviděla pramen, malý, hluboký rybníček obklopený kamenným válem; voda byla čistá, takže bylo vidět našedlé kameny a vznášely se v ní shluky ohavných zelených řas. Kolem vody sedělo několik zaggalah, tedy dělníků, jejichž práce na datlových palmách pro ten den už skončila a kteří na ni hleděli s jasným zájmem. Těšila se na to, že si zaplave, ale nedokázala čelit jejich pohledům, a tak místo toho zamířila do sadu, aby se podělila o šálek hořkého sivanského čaje s mladým kustodem.

Za velkým slaným jezerem a kopci v pozadí zapadlo slunce, horizont zářil oranžově a fialově, až pak barvy vybledly a další den byl pryč. Vzpomněla si na mladou sivanskou dívku na vozíku s oslem, provdanou na počátku puberty, kterou čeká to, že stráví zbytek života schovaná před světem, její vidění bude omezené jen na ty nejužší štěrbiny pro oči, a Gaille měla pocit prozření; naprosto živě pochopila změnu, která se v ní odehrála během posledních několika týdnů. V tu chvíli věděla, že už nikdy nemůže utéct od svého života do fyzického a intelektuálního pohodlí na Sorbonně a sestavovat tam tajemné slovníky mrtvých jazyků. Taková práce byla neuvěřitelně cenná, ale byla trochu příliš vzdálená od reality; do stínů na zdi. Nebyla akademik. Byla archeoložka, byla dcerou svého otce.

Byl čas najít v sobě vnitřní mír.

III

Rick a Knox našli hotel s moderní zásuvkou, kde stáhli fotografie ze spodní komory. Dešifrování ovšem nebylo Knoxovou silnou stránkou, a šlo mu to jen pomalu. Mezitím si Rick prohlížel další fotografie ze spodní komory.

Když se dostal k mozaice, zamračil se a řekl: „Neviděli jsme tohle už dřív?“

„Jak to myslíš?“

Přinesl vlastní digitální fotoaparát, prolistoval snímky až k malbě Vepvaveta, který držel Alexandrovu vojenskou standartu. Knox to uviděl hned. Obloha na mozaice a na malbě vypadala stejně. Na mozaice obklopovala siluety dvou skupin vojáků. Na obraze lemovala Vepvaveta a jeho šedšed. Když Knox uviděl Alexandrovu tvář, dalo mu to impulz, který potřeboval, aby rozluštil šifru. Když byl hotový, naškrábal text a pak ho přeložil Rickovi.

„Hrob plný věcí hodných Alexandra,“ zamumlal Rick. „Ježíši!“

„Není divu, že po tom Dragoumisové jdou,“ přikývl Knox. „A taky mají náskok. Musíme se přesunout.“

„Kam?“

„K Ammónovi, k Alexandrovu otci. Do Sivy.“

„Do Sivy!“ zachechtal se Rick. „To jsem si mohl myslet, krucinál.“ Ale byl stejně vzrušený jako Knox, když viděl, jak pokročili.

Podívali se do průvodce z džípu. Siva neležela vzdušnou čarou příliš daleko, ale bylo to přes nemilosrdnou poušť. Dojet tam po normálních silnicích znamenalo vážit celou cestu nahoru do Alexandrie, pak podél pobřeží do Marsa Matruh a zase na jih. Tři strany čtverce, možná celkem čtrnáct set kilometrů. Místo toho mohli jet po staré karavanní stezce. Ušetřilo by jim to celých tisíc kilometrů, ale také to znamenalo daleko nebezpečnější jízdu.

„Co myslíš?“ zeptal se Rick.

„Poušť,“ odpověděl Knox bez váhání. „Přinejmenším nás nebudou moct najít Nesim a jeho lidi.“

Rick se ušklíbl. „Doufal jsem, že to řekneš.“

První úkol byl dostat povolení. Všude po poušti byla armádní stanoviště, kde neměli co na práci, jenom buzerovat těch pár tvrdých neohrožených turistů, kteří se odvážili projet. Vydat se na cestu bez patřičného povolení bylo jako říkat si o malér. Ale teď když Knoxův pas už přijali na jednom kontrolním stanovišti, byla to jen otázka bakšiše a času.

Místní velitel armády si vyžádal pár hodin, než vyřídí papírování. Knox a Rick toho využili, aby si opatřili zásoby: balíky vody a koše jídla, ještě jednu rezervní pneumatiku, kanystry benzinu a oleje. Pak vyrazili, aby co nejvíc využili nočního chladu, dokud trvá.

IV

Augustin otevřel vchodové dveře v poskvrněném bílém prostěradle, které měl omotané jako sárong kolem pasu. Podle toho, jak se mu protáhl obličej, to Elena poznala okamžitě. Když se kolem něj protlačila do ložnice, pocítila neuvěřitelný klid. Dívka měla světlé vlasy natužené do bodců a ve spodním rtu mosazný kroužek. Z plochých ňader čněly velké bradavky a ukazovala vyholený rozkrok.

„Ty jsi teda jeho žena?“ zeptala se a natáhla se pro měkkou krabičku lehkých marlborek a plastový zapalovač.

Elena se otočila. Augustin chtěl něco říct, ale když zahlédl, jak se tváří, rozmyslel si to. Pospíchala dolů po schodech, rychle došla k autu. Nebylo jí líto, že ho neupozornila, že se chystá přijet na návštěvu. Když šlo o to vědět, nebo nevědět, pokaždé volila vědět. Ale s každým krokem byla čím dál rozzlobenější. U semaforu jí začal zvonit telefon. Poznala Augustinovo číslo. Stočila okénko a vyhodila telefon ven, dívala se, jak jiskří a poskakuje po kamenech. Provoz byl hustý. Sevřela volant a zaječela, až přitáhla zaujaté pohledy z chodníku. Udělala myšku tiráku, vyrazila na silnici do Káhiry. Neměla v hlavě žádný cíl. Chtěla jen hnát auto, dokud se nerozpadne.

Tady nešlo o Augustina. Augustin nebyl nic, jak si teď uvědomila, byl vlastně pouhou obrazovkou, na kterou si promítala vzpomínky na Pavlose. Pavlos byl její muž, jediný muž, kterého kdy opravdu milovala. Deset let toužila být s ním. Deset let její život nestál za nic.

Na protější straně dvouproudé silnice se k ní rychle blížila nějaká dodávka s přívěsem. Ruce jí na volantu zasvrběly a vyrazila k autu. Narazila na střední dělicí pás, vylétla do vzduchu, musela se úplně otočit kolem volantu. Řidič dodávky zahrozil pěstí a varovně přitlačil na klakson. Ne teď. Ještě ne. Ztratila víc než manžela, když přišla o Pavlose. Ztratila čest. Dragoumis letěl do Egypta. Bude mimo domovskou půdu. Bude zranitelný. Říká se, že se v bočních uličkách v Káhiře dá koupit všechno. Káhira byla jen dvě hodiny jízdy na jih. Bylo na čase vyzkoušet si staré motto.

Elena musela splatit krevní dluh.

TŘICET JEDNA

I

V noci pršelo. Silnice byly kluzké a černé. Slabý provoz zvedal kapičky vody, které se na Mohamedových reflektorech třpytily jako diamanty. Ještě než vůbec dojel na předměstí Alexandrie, z napětí měl záda celá zkroucená. Hrbil se nad volantem, díval se na hodinky a tachometr. Neodvažoval se předjet náklaďák jedoucí přes sedmdesát kilometrů za hodinu, ale zároveň se neodvažoval přijet pozdě. Nikolas naprosto jasně řekl, že do Sivy musí dorazit do soumraku.

Už dávno nejel s tak velkým a těžkým nákladem, ale vybavilo se mu to dost rychle, hlavně jakmile vyjel na dálnici na Marsa Matmh, kde byla široká silnice, přímá a snadná. Vytáhl z náprsní tašky Lejlinu fotku a položil si ji na přístrojovou desku, aby si připomněl, proč to dělá. Ve zpětném zrcátku zahlédl policejní auto. Zpomalilo, když dojelo na jeho úroveň. Mohamed upíral oči na silnici před sebou a auto nakonec přidalo a odjelo. Srdce se mu uklidnilo.

Dotkl se Lejlina obrázku. Když všechno půjde dobře, její intenzivní chemoterapie a radioterapeutická příprava začnou zítra. Její stav byl vážný, nebyl čas. Doktor Rafaj a jeho lékařský tým budou cíleně a systematicky do jejího těla pumpovat jedy. Během zhruba čtrnácti dnů, pokud Alláh bude chtít, odeberou kostní dřeň z Bešírovy pánve, odstraní kousky krve a kosti a injekčně ji vpraví Lejle. Jestli to zafunguje, Lejla začne měsíce testů, léčby, rehabilitace. Bude to trvat nejméně rok, než si budou moci být jisti. Do té doby nemá jinou možnost než dělat, co chce Nikolas; protože Nikolas mu sdělil zcela jasně, že to, co mu věnoval, může klidně zase sebrat.

Mohamed měl na staveništi jeden bagr, ale najít nákladní vůz, na který by se dal naložit, to byl problém. Všichni jeho obvyklí dodavatelé nic neměli, ale nehnul se od telefonu, obvolával přátele a přátele přátel, dokud nakonec jeden nesehnal. Pak zbývalo vyplnit papíry, vyzvednout ho a dovézt na staveniště, sám musel bagr naložit a zabezpečit, protože Nikolas trval na tom, že nikdo jiný se nesmí dovědět, co dělá.

A celou dobu Mohamed přemítal, proč Nikolas potřebuje mít takové vybavení v Sivě. Po žádné z odpovědí se necítil o nic lépe. Stoupající slunce vykreslilo na černé dálnici dlouhý stín, který se táhl daleko před něj. Mohamed po něm jel jako po hrozivé předtuše.

II

Knox zíral ven okénkem džípu na písky, které se před ním rozkládaly. Poušť byla nejkrásnější brzy ráno a pozdě odpoledne, když sklon slunečních paprsků vytvářel šerosvitné stíny na zlatých dunách a horko bylo menší. Ale během dne, když bylo slunce nahoře, krajinu odbarvovalo a zplošťovalo, až na oblasti pokryté vrstvou slaných krystalů z nějakého dávno zmizelého moře, kde bylo tak oslepující, že musel mhouřit oči, aby ho světlo tolik nebodalo.

Cesta, po které jel, se používala už od starověku, byla to stará karavanní stezka od Nilu do Sivy. Po obou stranách se povalovaly velbloudí kosti, prázdné kanystry od benzinu, propíchané pneumatiky, odhozené láhve od vody. Možná tady byly týden, možná desetiletí. Západní poušť se nerecyklovala jako jiná místa. Zamrzla jako časová smyčka. Rty mu praskaly od dehydratace, jazyk se mu neustále lepil na patro. Dal si další doušek z láhve s vodou, kterou svíral mezi nohama, a než ji polkl, vykloktal si s ní trochu. Během několika vteřin ale měl zase takové sucho v ústech jako předtím. Mrkl přes rameno, aby se ujistil, že mají dostatečné zásoby.

Na jednom z výletů s Richardem, když pátrali po stopách badatelů ze Zerzura Clubu, kteří mapovali Západní poušť a Gilf Kabír, narazil Knox na ostatky muže v beduínském oděvu, který seděl vedle popela z ohniště v dunovém údolí a očividně zemřel náhle na infarkt; a jeho přivázaný velbloud ležel poblíž; zahynul s ním, protože se nemohl pohnout.

„Co je to?“ zamračil se Rick a ukázal dopředu.

Přední sklo džípu bylo tak špinavé, že Knox musel vyklonit hlavu z okénka, aby viděl jasně. Na horizontu se vznášel nízký stín, jako déšť, jenže na nebi nebyly žádné mraky a déšť na Západní poušti skutečně nikomu nehrozil.

„Potíže,“ zamumlal Knox.

III

Elena byla v zuřivé náladě, když dojela do Ibrahímovy vily čerstvě po svém výletu do Káhiry.

„Jdete pozdě,“ řekl jí Nikolas vztekle a vedl ji do kuchyně, kde u stolu Filip Dragoumis diskutoval o plánech s Kostisem, svým dlouholetým šéfem ochranky, a dalšími několika muži z jeho týmu, veterány ošlehanými mnoha bitvami z nejrůznějších balkánských konfliktů. „Říkal jsem vám, že máte přijet v devět.“

Eleně stačilo uvidět Dragoumise, a už jí kabelka ztěžkla na rameni. V tuhle chvíli to ale ještě nemělo být.

„Měla jsem nějakou práci,“ odpověděla. „Nač vůbec takový spěch?“

„Potřebujeme být v Sivě do noci.“

„V Sivě!“ namítala. „Vy jste mě donutili jet celou tu cestu sem, jenom abych zase hned jela nazpátek?“

„Je to pro vaše dobro,“ řekl Nikolas a kývl na monitor bezpečnostní kamery. „Jste tu natočená, jak přijíždíte. Zítra večer vás nafilmují, jak odjíždíte. A Ibrahím bude přísahat, že jste celou dobu mezitím byla tady.“

„Tak jak…“

„Je tu zadní brána,“ řekl Nikolas. „Otočili jsme tamní kameru, takže neukazuje vůbec nic.“ Mrkl na hodinky. „Ale potřebujeme vyrazit. Můžu si vzít váš mobil, prosím?“

„Proč?“

„Protože jestli použijete svůj mobil, až budeme cestovat, můžou vás vystopovat,“ vysvětloval s přehnanou trpělivostí. „Nemá moc cenu dělat si alibi, když byste ho měla vyhodit do vzduchu jedním telefonátem.“

„A jak spolu budeme mluvit?“

„Máme mobily v autech,“ řekl Nikolas. „Tak mi ho prosím dejte.“

„Nemám ho,“ přiznala Elena, trochu provinile. „Zahodila jsem ho.“ Zamračil se. „Vy jste ho zahodila? Proč?“

„Je to nějak důležité? O co tady vůbec jde? Mělo by to stát za to.“

„Myslím, že zjistíte, že to za to stojí,“ zavrčel Dragoumis. Zamračila se na něj. Pokynul jí, aby si k němu přisedla ke stolu. Otevřel dvě knihy o Sivě, aby se podívala, a položil je vedle fotografie mozaiky. „Kristepane,“ zamumlala Elena.

„Ano. Konečně jsme to našli. Teď to jenom potřebujeme dovézt domů.“

Zděšeně se na něj podívala. Přes všechno, jak celým srdcem sympatizovala s makedonskou kauzou, byla zároveň archeoložka. Lokality a artefakty pro ni byly posvátné. „Dovézt domů?“

„Ovšem. Na čem jiném si myslíte, že pracujeme?“

„Ale… to je šílené. Nikdy se s tím nedostanete pryč.“

„Proč ne?“

„Z jednoho důvodu: třeba to tam ani není.“

„Když není, tak není,“ pokrčil rameny Dragoumis. „Ale ono je. Vím, že to tam je.“

„Ale takovéhle vykopávky mohou trvat celé měsíce. Roky.“

„My máme jednu noc,“ ušklíbl se Nikolas. „Dnešní noc. Bude tam na nás čekat bagr. Eneas a Vasileios přivezou další vybavení a kamion s kontejnerem. Jedna z našich lodí míří do Alexandrie. Do rána přistane, takže bude mít spoustu času naložit to, co najdeme. Věřte mi, naši kapitáni jsou se zapečetěnými kontejnery zruční jako skořápkáři. Během několika dnů budou zpátky v Soluni a pak to můžeme vyhlásit.“

„Vyhlásit? To nemůžete! Všichni budou vědět, že jsme to ukradli.“

„Tak? Ale nebudou to moct dokázat. Zvlášť jakmile vy prohlásíte, že MAF tenhle objev udělala v makedonských horách. Jste vážená archeoložka, lidé budou vaše tvrzení akceptovat.“

„Tomu nevěřím,“ namítala Elena. „To bude mezinárodní vtip.“

„Nechápu proč,“ řekl Nikolas. „Jestli je to možné, že Alexandr měl pro sebe připravenou hrobku v Sivě, proč ne v Makedonii?“

„Pro Sivu máme vysvětlení. Alexandrovu šifru.“

„Ano,“ řekl Dragoumis. „A co se tam přesně říká? Že štítonoši připravili hrobku pro Alexandra na místě jeho otce; a že přešli přes poušť, aby ho tam donesli. To jistě odpovídá Sivě. Ammón byl Alexandrův božský otec a Siva leží za Západní pouští. Ale také se to hodí na Makedonii. Filip byl Alexandrův smrtelný otec. A štítonoši by museli překročit Sinajskou poušť, aby se tam dostali.“

Elena otevřela ústa. Nemohla tuto logiku napadnout, ale i tak byla zděšená. „Ale lidi budou vědět,“ namítla chabě.

„To jistě doufáme,“ ušklíbl se Nikolas.

„Jak to myslíte?“

„Jakou reakci si představujete, až se nám to pokusí ukrást Athény, k čemuž je bude nutit mezinárodní tlak? Dokážete si představit ten poprask? Makedonie to tak nenechá.“

„Bude válka,“ řekla Elena tupě.

„Ano,“ souhlasil Nikolas.

Elena se obrátila k Dragoumisovi. „Myslela jsem, že jste zastánce mim,“ řekla.

„A to taky jsem,“ přikývl. „Ale každý národ má právo se bránit. A my nejsme jiní.“

IV

Místo, kde se smrtelně zranil Gaillin otec, bylo na východním okraji sivské prolákliny, asi tři hodiny jízdy od města Siva. Vydali se na větší část sto kilometrů po bahríjské silnici, pak zabočili na sever. Bylo to nádherné, i když trochu děsivé místo. Z obrovského Moře písku čněly vysoké útesy. Nerostla tam žádná zeleň. Po strmé duně se od nich odplazil nějaký bílý had. Krom toho tam Gaille nezahlédla jedinou známku života, ani ptáčka.

Zaparkovali na úpatí skaliska a museli pět minut šplhat nahoru. Přesné místo označovala hromádka kamení. Na vrchním kameni bylo vyryto jeho celé jméno, Richard Josiah Mitchell. Nesnášel, když mu někdo říkal Josiah. Jeho nejbližší přátelé – protože to věděli – si z něj kvůli tomu nemilosrdně utahovali. Zvedla ho a zeptala se svých průvodců, jestli to udělali oni. Zavrtěli hlavami a naznačili, že to musel být Knox. Vrátila kámen tam, kde ho našla, a nebyla si jistá, co si má myslet.

Jak tam stála, Mustafa vysvětlil, jak on a Knox utíkali dolů, ale našli jejího otce už vychladlého, krev byla všude; jak nabízeli Knoxovi, že vezmou jeho mrtvolu zpátky do auta; jak je odehnal.

Rozhlédla se tam, kde zaparkovali. „Myslíte tohle auto?“ zeptala se.

„Ano.“

Udělalo se jí trochu slabo. „Tělo mého otce bylo ve vašem náklaďáku?“

Mustafa se zatvářil trochu nejistě. Řekl jí, jak si on i Zajn jejího otce vážili, jaká to byla tragédie, jak zbytečná. Když mluvil, Gaille se dívala vzhůru. Skála se tyčila vysoko a strmě nad nimi. Brnělo ji z toho v prstech u nohou. Cítila, že se jí motá hlava, a trochu se jí zvedal žaludek. Výšky jí nikdy nedělaly moc dobře. Ukročila zpátky, zakopla a málem by byla upadla, kdyby ji Zajn nechytil za paži a nenarovnal.

Závrať měla dál, i když s Mustafou lezla na skálu. Zajn se rozhodl, že zůstane u auta, kvůli lupičům. Gaille si trochu odfrkla, když to slyšela. Lupiči! Padesát mil kolem žádný nebyl. Ale nemohla ho obviňovat. Narůstající horko a sklon skály způsobily, že výstup byl daleko těžší, než původně čekala. Nebyla tam žádná pěšina, jenom řada prudkých kamenných polic, na kterých bylo příliš mnoho písku, než aby se na nich dalo bezpečně stát. Mustafa šel první, tančil vzhůru ve svých odrbaných sandálech, tlustý bílý hábit a těžký batoh, který byl pětkrát větší než ten její, mu nevadily. Pokaždé, když se dostal dostatečně napřed, dřepl si jako žába na ochoz a vykouřil si jednu ze smrdutých cigaret a laskavě sledoval, jak se ho namáhavě snaží dohnat. Začínala pociťovat čím dál větší pobouření. Copak neví, že muži v jeho věku by neměli být schopni konzumovat tak neúnavně samý dehet, a přesto být fit? Copak si neuvědomuje, že by z něj už dávno měla být fyzická troska? Zamračila se na něj nahoru. Vesele jí zamával. Nohy ji bolely i přesto, že měla kožené pevné boty; lýtka a stehna se jí třásla námahou, rty měla slepené žízní.

Nakonec ho dohnala, sesunula se k zemi, vytáhla láhev s vodou, polkla lok a naříkavě se zeptala: „Už tam budeme?“

„Za deset minut.“

Podezíravě na něj zamžourala. Tohle říkal pokaždé.

V

Písečná bouře udeřila zpočátku zlehka. Rick se opřel na sedadle a s úlevou se usmál. „Tohle není tak špatný,“ řekl.

„Jestli se to nezhorší.“

Venku bylo stále ještě dost světlo, aby Knox viděl silnici, přes písek, který se mu hnal na dveře a okénko. Písečné bouře se vesměs dělí na dvě velké kategorie. Jedna je prostá prachová bouře, stovky stop vysoká, která zakrývá slunce a dezorientuje lidi, ale není nijak zvlášť prudká. Ta druhá – jako tahleta – je skutečná písečná bouře, zuřivý vítr, který zvedá zrníčka písku z dun a pálí jimi jako náboji.

Rick zanedlouho už litoval svého klidu; vítr se do nich opíral tak silně, že se na pásech houpali sem a tam, do kapoty a oken neustále bušila hlasitá a divoká palba, takže to vypadalo, že určitě staré křehké sklo prorazí. Viditelnost se zmenšila natolik, že Knox už téměř neviděl silnici. Stále sjížděl stranou a bořil se do měkkého písku, který jim ujížděl pod pneumatikami, nebo přejížděl osamělé ostré kameny, jež jim ohrožovaly pneumatiky, takže musel jet na jedničku a zpomalit, až se téměř plazil.

„Neměli bychom zastavit?“ zeptal se Rick.

Knox zavrtěl hlavou. Kdyby zastavili i třeba jen na minutu, vítr by odvál písek pod jejich koly, takže by zapadli do vytvořených děr, až by uvízli. Pak by jim vítr navál písek na bok auta, a oni by byli zcela pohřbení a nemohli by otevřít dveře; zcela by záviseli na tom, až je někdo zachrání. A na to tady neměli moc naději.

Vítr začal nepopsatelně zuřit. Nebezpečně se kolébali sem a tam. Levá kola najednou zapadla po jednom obzvlášť prudkém poryvu, takže to na chvíli vypadalo, jako by je vichr měl překotit.

„Kristepane!“ zamumlal Rick a svíral držadlo u dveří, když se prudce posadili zase na všechna čtyři kola. „Už jsi někdy něco takovýho zažil?“

„Jednou,“ odpověděl Knox.

„Jak dlouho to trvalo?“

„Sedm dní.“

„To si děláš srandu.“

Knox si dopřál lehký úsměv. Nebylo to často, kdy mohl vidět Ricka otřeseného. „Máš pravdu,“ připustil. „Bylo to spíš sedm a půl.“

VI

Závan tabákového kouře Gaille zaškrábal v krku a donutil ji ke kašli. Mustafa zvedl omluvně ruku a pak oharek zatlačil sandálem do prachu. Gaille si nakapala vodu na dlaň, přejela si jí přes čelo a váhavě vstala.

„Jak daleko ještě?“ zeptala se.

Mustafa nadšeně přikývl. „Deset minut,“ řekl.

Pevně stiskla rty. Ať ji vezme čert, jestli mu dopřeje, že bude prosit o další čas na zotavenou. Unaveně ho následovala průrvou ve stěně skály. Po chvíli najednou skála ustoupila, takže viděla na desítky kilometrů přes zlatou poušť. Vypadala nekonečně.

„Vidíte,“ řekl Mustafa s mávnutím ruky, jako by byl nějaký impresário. „Deset minut.“

Panebože, to byla ale výška. Gaille se přisunula blíž ke kraji. Skála spadala přímo dolů, kde čněla světle hnědá skaliska s černými stíny mezi sebou. Nad srázem vedla římsa, která se zase vracela do bezpečí v průrvě. Jenže byla směšně úzká, spíš to byly jen kameny, na něž se dalo šlápnout, žádná pěšina.

„Vy jste tohle přešel?“ zeptala se.

Mustafa pokrčil rameny. Odhodil sandály a rychle se tam vydal, levou rukou se opíral o stěnu, chodidla pevně kladl na malé plošinky. Uvolnil kamínek. Gaille se opřela o skálu a vyklonila se, aby se podívala, jak padá. Narazil do skály a odrazil se od ní. Pořád padal. A pořád. Skoro neviděla mohylu hluboko dole.

Mustafa došel na vzdálený konec. „Vidíte,“ zašklebil se. „Nic to není.“

Zavrtěla hlavou. Tohle v žádném případě nemohla udělat. Neměla smysl pro rovnováhu; kotníky měla unavené. Bylo by to dost těžké udělat to dole. Ale v téhle výšce…

Mustafa znovu pokrčil rameny a vrátil se. Gaille chytaly křeče do prstů u nohou, jen se na to dívala. Položil jí ruku na záda, aby jí dodal odvahy. Váhavě šlápla levou nohou na první malý výčnělek, pravou přitáhla. Celou věčnost se dívala na místo, kam potřebovala položit nohu dál. Udělala ten krok křečovitě a pak další. Svět se zmenšil a přestala ho vnímat. Vzdaloval se od ní a zároveň se jí valil do tváře. Chtěla se vrátit, ale nedokázala se pohnout. Zavřela oči, zády se přitiskla ke skalní stěně, rozpřáhla ruce, aby získala rovnováhu. Prsty na rukou a nohou jí připadaly bez krve a slabé; kolena se jí začínala třást. Právě tehdy pochopila, co se stalo jejímu otci a jakou v tom hrál Knox úlohu. Do očí jí vyhrkly slzy, když si uvědomila, jak se v něm pletla, jak všechno chápala špatně.

„Nemůžu to udělat,“ řekla. „Nemůžu…“

Mustafa ji popadl za ruku, stáhl ji do bezpečí. „Vidíte,“ ušklíbl se. „Tohle jediné musel Knox udělat.“

Zavrtěla hlavu, ztěžka dýchala a skácela se do prohlubně plné kamení, ze které nemohla spadnout. Otočila se na záda, zakryla si oči rukou a otírala si slzy z tváří. Životní pojistka jejího otce zahrnovala tučnou prémii za smrt způsobenou nehodou, Gaille to stačilo na koupi bytu. Bytu! Cítila se hrozně. S námahou se postavila a po slabých, gumových nohou následovala Mustafu na dlouhou, mlčenlivou cestu dolů.

TŘICET DVA

I

Knox a Rick jeli písečnou bouří a vypadalo to, že jedou hodinu za hodinou. Kvílení a skřípání a řev doléhaly na oba, zuřivé harpyje se zakusovaly do kovu na džípu, snažily se dostat k nim. Motor byl také čím dál tím unavenější, z chladiče se ozývalo zneklidňující chrochtání a skytání. Nakonec ale bouře začala opadat; a pak za krátkou chvilku vítr odumřel úplně a měli to za sebou, kolem nich byla jen a jen otevřená poušť.

Nějakou dobu předtím sjeli ze silnice a nebyla po ní žádná stopa, ani nikde nebyly žádné orientační body, kterými by se mohli řídit. Neměli ani GPS, ani pořádnou mapu, podle níž by mohli jet.

„Víš, kde jsme?“ zeptal se Rick.

„Ne.“

„Tak co teda sakra teď budeme dělat?“

„Nedělej si starosti,“ řekl Knox. Vylezl na kapotu auta a dalekohledem si prohlížel obzor. Lidi si o poušti mysleli, že to je jednolitá plocha, která postrádá osobitost a rozpoznatelné rysy. Tak to ale rozhodně nebylo, ne pokud jste tam byli několikrát. Každá oblast měla svou vlastní osobitost a vzhled. Některé části se podobaly americkým solným jezerům, kde se lámou rychlostní rekordy. Jiné vypadaly jako rozbouřené vlny zmrazené do dun; i když se písky přesouvaly, základní tvary samy byly nesmrtelné a neměnné. A také tam byla řada skal a útesů, z nichž mnohé Knox zlezl.

Vzduch byl stále zamžený, ale daleko na severu zahlédl známý sráz. Půl hodiny cesty a budou zase zpátky.

„Měli bychom se najíst,“ řekl Rickovi: „Aby si motor odpočinul.“

Sedli si do stínu u auta a studenou rýži se zeleninou zapili vodou, motor mezitím skřípal a skučel, jak chladl. Když dojedli, dolili chladič a zase se vydali na cestu, dojeli na silnici tam, kde Knox věděl, že je, pak po ní jeli po zdánlivě nekonečné poušti. Jenže ona nebyla nekonečná. Ve skutečnosti hned krátce pó soumraku dojeli na zpevněnou cestu a pak pokračovali rychleji. Během další hodiny stáli na hlavním náměstí v Sivě.

„Vraždil bych kvůli studenýmu pití,“ zamumlal Rick.

„Ne, jestli ho uvidím první,“ odpověděl Knox.

II

Mohamed nabral benzin padesát kilometrů severně od Sivy a pak jel půl hodiny s mobilem na vedlejším sedadle a čekal, až najde signál. Když se tak nakonec stalo, sjel ze silnice, aby zavolal Nur. Udělalo mu dobře, jen když slyšel její hlas. Jeho tušení ohledně vlastního osudu sílilo s každou uběhlou minutou. Ale pak Nur řekla Lejlino jméno a Mohamed vyhrkl najednou, jak moc je obě miluje, a kdyby se něco stalo a neviděla ho už…

„Nemluv takhle!“ polekal ho neklid v Nuřině hlasu.

Nadechl se, aby se uklidnil, ujistil ji, že je v pořádku, že ji uvidí další den večer. Zavěsil, vypnul mobil, než stihla zavolat zpátky, podíval se na hodinky. Měl výborný čas. Skočil dolů, došel dozadu po krajnici, přidřepl si. Nabral hrst písku a nechal ho padat pryč, díval se na vrcholky, které mu zůstávaly na prstech, údolí mezi nimi. Písek byl ze dne plného pražícího slunce tak horký, že mu zčervenala kůže. Nabral další hrst, jako kdyby věřil, že když se bude nyní trestat, může se vyhnout daleko horšímu trestu později.

Nějaký beduín v zaprášeném bílém náklaďáku zahoukal na klakson a vyklonil se z okénka, aby se ho vesele zeptal, jestli nepotřebuje pomoc. Mohamed mu poděkoval a mávl na něj, že může jet. Byl unavený, připadalo mu, že čas utíká poloviční rychlostí. Slunce kleslo k obzoru a nakonec zapadlo. Setmělo se rychle. Pořád se díval sem a tam po silnici k pobřeží. Byla tak rovná a plochá, Římanům by se to líbilo.

Když uviděl, jak se blíží dva terénní vozy s náhonem na všechna čtyři kola a kamion s kontejnerem, vstal, oprášil si písek z kalhot, vlezl zpátky do kabiny. Vozidla zpomalila, jakmile ho dojela. V prvním autě se rozsvítilo. Nikolas se vyklonil z okénka a mávl na Mohameda, aby se k nim přidal. Ukázal mu zvednutý palec a odjel. Sledoval konvoj ještě dalších pár kilometrů po silnici do Sivy, pak přes písek a hluboko do pouště.

III

Gaille se procházela a zahlédla Knoxe ještě s jedním mužem, jak hltají vodu z chlazených láhví pod markýzou jedné kavárny. Zaváhala a vydala se k nim. Vzhlédl a zatvářil se překvapeně, když ji uviděl.

„Gaille,“ řekl nešikovně.

„Danieli,“ přikývla.

„Tohle je Rick,“ řekl Knox a kývl na svého společníka.

„Těší mě.“

„Nápodobně.“

Obrátila se ke Knoxovi. „Můžeme si promluvit? Sami?“

„Jistě.“ Ukázal na cestu. „Chceš se projít?“ Když přikývla, obrátil se k Rickovi. „Nevadí ti to, viď, kamaráde?“

„Nepospíchej. Seženu si něco k jídlu.“

Knox a Gaille odešli bok po boku. „No?“ zeptal se.

„Dneska jsem tam jela.“

„Kam?“

„Tam, kde umřel táta. Mustafa a Zajn mě tam vzali.“

„Aha.“

Obrátila se k němu čelem. „Chci vědět, co se stalo, Danieli. Chci pravdu.“

„Jsem si jistý, že ti řekli pravdu.“

„Jsem si jistá, že mi řekli, co viděli,“ odpověděla a zase vykročila. „Ale to není tak docela totéž, ne?“

Po straně se na ni podíval. „Co to má jako znamenat?“

„Zůstal jsi s mým tátou, když to neudělal nikdo jiný. Neudělal bys to, kdyby ti na něm nezáleželo. Tak proč jsi ho nechal spadnout?“

„To jsem neudělal.“

„Ale ano. A musel jsi pro to mít nějaký důvod. Myslím, že vím, co to bylo. Už umíral, že?“

„Nevím, o čem to mluvíš.“

„Co to bylo? AIDS?“

„Byla to nehoda,“ řekl Knox.

Zavrtěla hlavou. „Mustafa a Zajn mi řekli, že jsi na ně vyjel, když nabízeli, že ti pomůžou s jeho tělem. Všechna ta krev. Proto mě napadlo AIDS.“

„Byla to nehoda.“

„A pak jsi ho ovšem nechal rychle spálit.“

„Říkal jsem ti, byla to nehoda.“

„Musíš to tak říkat, protože jinak z tebe bude spoluviník v pojistném podvodu.“ Knox otevřel ústa, aby něco řekl, ale nic se neozvalo. Ve tmě postranní uličky bylo těžké z jeho výrazu něco vyčíst. Ale stejně pokračovala dál. „Donutil tě, abys mu slíbil, že mi napíšeš, viď? Abys mi řekl, že na mě myslel? Prosím. Jenom to potřebuju vědět.“ Knox chvíli mlčel. „Ano.“

Několikrát přikývla. I když to v hloubi duše věděla, pořád to nemohla strávit. „Pověz mi,“ řekla, „pověz mi všechno.“

„Nebylo to jen AIDS,“ povzdechl si Knox. „Odcházelo mu všechno. Měl rakovinu. Selhávaly mu orgány. Byla to jen otázka času. Času a bolesti. Nebyl nikdy mužem, který chce skončit v nemocnici, na obtíž. To bys měla vědět. Chtěl zemřít po svém, na místě, které miloval. A chtěl udělat něco pro tebe, aby ti vynahradil to, jaký byl špatný otec.“

„Špatný otec?“ zeptala se Gaille zastřeně. „Tak to řekl?“

„Ano.“

„A tys ho prostě nechal… aby to udělal?“

„Nedal mi možnost volby. Přinejmenším moje volba byla být tam, nebo tam nebýt. Byl to můj přítel. Rozhodl jsem se, že tam budu.“ Pak dodal tvrdohlavě: „Mrzí mě, jestli si myslíš, že to byla chyba.“

„Ne,“ řekla. „Jenom si přeju, abych tam mohla taky být.“

„Měla jsi svou příležitost.“

„Ano,“ souhlasila. „Nemusíš mi říkat, že jsem se chovala špatně. Vím to. A je mi to líto.“

Obešli kruh. Rick je viděl a zamával jim. Připojili se k němu. „Skvělý kuře a brambůrky,“ řekl. „Takže vy jste ta slavná Gaille, jo?“

„Gaille, ano,“ přiznala. „O slávě nic nevím.“

„Pro mě jste slavná. Ten váš Knox o vás mluví v jednom kuse.“

„Sklapni, Ricku,“ řekl Knox.

Rick se zasmál. „Tak jak pokračujete se svým výzkumem?“

„S jakým výzkumem?“

„Ale no tak, zlato. Věci vhodné pro syna Ammónova.“

Podívala se z jednoho na druhého. „Jak o tom vy dva víte?“

Knox pokrčil rameny a usmál se. „Nejsi jediná, kdo se choval špatně.“

„Jak to myslíš?“

„Pamatuješ se, jak ses nechala spustit pod ten sokl?“ Protáhl obličej a ohavně napodobil její hlas. „Někdo tam je!“

Vytřeštila oči. „Tos byl ty!“ zasmála se. „Danieli, to je hrozné!“

„Já vím,“ ušklíbl se. „Podařilo se ti něco?“

„Nemůžu o tom mluvit. Dala jsem slovo.“

„Komu?“ ušklíbl se Knox. „Eleně? Nikolasi Dragoumisovi?“

„Ne. Jůsufu Abbásovi.“

Knox se nahlas zachechtal. „Tomu podvodníkovi? Ten chlap je zkorumpovanej, Gaille.“

„Je to šéf SCA.“

„Zničil tvého otce.“

„Já nevím,“ povzdechla si Gaille a položila si ruce na hlavu. „Nevím, komu můžu věřit.“

„Můžeš věřit mně,“ řekl Knox. „Tvůj táta mi věřil. Nebo jestli si chceš promluvit s někým z vedení, zkus doktora Sajeda. Tomu můžeš svěřit vlastní život.“

„Víš to určitě?“

„Jak to myslíš?“

Zaváhala a pak řekla: „Viděl něco na mých fotkách dolní komory. Přísahám, že ano. A pak mu z poliček zmizely nějaké knihy.“

Knox se zamračil. „A ty si myslíš, že je sebral, abys nemohla něco poznat?“

„Možná.“

„Věř mi, Gaille, jestli to tak je, neudělal to, aby zastavil tebe. Ale aby zastavil Júsufa. Půjdeme za ním.“

Zavrtěla hlavou. „Není tady. Odvolali ho do Káhiry. A jeho dům je zamčený.“

„Tak to je jen dobře, že máme Ricka,“ ušklíbl se Knox. „Má nadání, které se nám bude hodit.“

TŘICET TŘI

I

Ibrahím neměl nikdy zvlášť pevné nervy, ale úplně ho zklamaly od chvíle, co mu Nikolas přitiskl tu ostrou čepel na krk. Odvaha se lépe předváděla v denním snění. Nechal se donutit, aby oznámil, že je nemocný, a sepsal a podepsal povolení pro SCA kopat v Západní poušti, přestože tato oblast patřila pod pravomoc někoho jiného. Od té chvíle byl nucen zůstat u telefonu, kdyby Nikolase kontrolovali a zavolali mu, aby ověřili jeho podpis.

Nebyl tam sám. Byli s ním Manolis a Sofronio, Nikolasův pilot a druhý pilot. Pozamykali všechny venkovní dveře a okna, klíče si strčili do kapes a sebrali mu mobil. Teď ho sledovali všude, do ložnice, a dokonce i na záchod. Sofronio mluvil natolik dobře arabsky, že poslouchal jeho rozhovory, kdykoli mu zazvonil telefon, a byl připravený zamáčknout tlačítko, kdyby si Ibrahím náhodou chtěl něco zkusit.

Nikolas a jeho muži jasně hodlali ukrást ze Sivy nedocenitelný historický poklad. Ibrahím věnoval svůj život egyptskému dědictví, a přesto teď pomáhal těmto gangsterům, aby ho vyplenili. Náhle se otočil a šel ke kanceláři. Manolis mu byl v patách.

„Jenom si donesu práci,“ povzdechl si Ibrahím. Manolis s ním šel i tak. Ibrahím vytáhl nějaké papíry z horní zásuvky a podíval se na zámek, když odcházel. Klíč byl uvnitř, jak si myslel. Vyšel ven s Manolisem a pak mlaskl. „Pero,“ řekl.

Manolis čekal, když se Ibrahím vrátil do pracovny, vzal tlusté červené plnicí pero ze stolu a ukázal ho Manolisovi. Srdce začalo bít Ibrahímovi nezdravě rychle a v ústech mu vyschlo. Jeho sedavý život způsobil, že mu beznadějně scházela kondice. Sáhl na dveře kanceláře a řekl si, že to je ta pravá chvíle. Rozum ho nutil prásknout dveřmi a otočit klíčem, koupit si nějaký čas, dovolit si vykoupit se… ale ruka neposlouchala. Povolily mu nervy a vyšel ven. Srdce zase zpomalilo. Adrenalin opadl. Pocítil silné nutkání se jít vymočit. Sklonil hlavu studem nad pravdou o sobě samém. Srab, slaboch, nicka. Lidský život byl Alláhův dar: a on promrhal ten svůj.

II

Bir al Hamam. Dva vrcholky spojené nízkým skalnatým hřebenem. Strmé svahy z písku, které spadaly na všech stranách dolů jako pyramida. U jižní paty sladkovodní jezero, obklopené skalisky a vegetací. Na vodách zčeřených od hmyzu a ryb, které jej lovily, se odrážel dorůstající měsíc. Netopýři pištěli, jak opouštěli své jeskyně v omšelém vápenci, aby se nakrmili v blízkých sadech.

Nikolas rozestavil své vozy do půlkruhu kolem paty kopce tak, aby skryl jejich činnost. Ne že by bylo pravděpodobné, že by tam někdo procházel. Byli konec konců deset kilometrů od Sivy a tři od nejbližší silnice nebo osady. Dohlížel na vykládání vybavení, rozdávání lopat, baterek a zbraní. Přikázal Leonidasovi, aby si vzal jeden samopal AK-47, vylezl na kamion a hlídkoval.

Měsíční záře skýtala Mohamedovi dost světla, aby se při něm dalo pracovat. Vyhrabával bagrem velké hroudy a házel je za sebe, jeho vozidlo se postupně překlánělo dopředu, takže musel vycouvat a pak si vyhrabat přístupový příkop. Kopec byl jako ledovec, většina jeho hmoty byla skrytá pod pískem. Po třech hodinách vězel bagr celý v jámě, kterou vytvořil. Ale stále nic nenacházel.

Nikolas a jeho muži to zpočátku sledovali se zájmem, ale jak ubíhaly bezúspěšné hodiny, jejich nadšení opadlo. Nikolas co chvíli Mohameda požádal, aby přestal, a pak se šel podívat na nově odhalenou skálu. Mohamed se během těchto přestávek rozhlížel kolem. Duny byly tak studené a bílé, že by se daly považovat za sníh. Leonidas sešel z hlídky na kapotě auta a naříkal, jaká je zima. Nikdo nešel nahoru ho vystřídat. Muži pokrčili rameny a schovali cigarety do dlaní.

Mohamed nabral další várku a hodil ji za sebe. Písek se sunul dolů; znělo to jako déšť. Mysl mu bloudila a měl ji zamlženou únavou. Byl teď tak hluboko v jámě, že si nedokázal pomoci a představoval si, jak si vykopává cestu do pekel. Nikolas zvedl ruku, aby ho požádal, aby zase vypnul motor, a pak si šel dopředu s otcem prohlédnout pískovec. Zklamaně zavrtěl hlavou a naštvaně kopl do skály. Mohamed se snažil, aby se netvářil radostně. Nejlepší, co mohl udělat, bylo poslouchat příkazy a nic nenajít. Nikolas vykráčel z jámy a došel k němu. Mohamed stáhl okénko.

„Dost,“ řekl Nikolas. „Nic tu není. Musíme pryč.“

Mohamed přikývl na rozlehlou jámu, kterou udělal. „Mám to zaplnit?“

Nikolas zavrtěl hlavou. „První vítr se o to postará za nás.“

„Jak si přejete.“ Mohamed se podíval přes rameno, aby vycouval. Byl tak unavený, že zapomněl přehodit řadicí páku a místo toho skočil dopředu, lžící přitom nabral skálu. Vrstva ztuhlého písku praskla a odpadla. Znechuceně zavrtěl hlavou, přeřadil a vycouval.

Ozval se výkřik nadšení a pak celý sbor. Řekové se všichni natlačili kolem skály a svítili baterkami. Mohamed vstal. Dokázal pouze rozeznat hladký kus růžového mramoru velikosti roztažené dlaně. Píchlo ho u srdce. Ať tady hledali ti muži cokoli, právě to objevil.

III

V Alyho domě byla tma a ticho. Okna měla zavřené okenice a přední dveře byly zamčené. Rick vytáhl ocelový drát a zanedlouho stáli uvnitř.

„Nelíbí se mi to,“ řekla Gaille nervózně.

„Věř mi. Aly je přítel. Pochopí to. Jenom najdeme ty knihy.“

Našel je Rick, pod Alyho matrací. Bylo tam pět svazků, všechny. Každý vzali jeden a listovali jimi. Gaille si všimla kresby Bir al Hamamu.

„Podívejte!“ řekla a položila knihu na postel. „Silueta těch kopců. Je to totéž jako na té mozaice.“

„A na Vepvavetově malbě j“ řekl Knox.

Gaille na něj překvapeně hleděla. „Tys tam byl taky?“

„My jsme byli všude, zlato,“ ušklíbl se Rick.

„Nositel tajemství,“ zamumlal Knox. „Takže teď víme, co to bylo: místo hrobky, kterou postavili štítonoši pro Alexandra, se všemi těmi pohřebními věcmi pořád ještě uvnitř.“

„Přesné umístění,“ dodal Rick a ukázal na dvě skály, které se tyčily přímo mezi Akylovými roztaženými koleny a Vepvavetovýma rozkročenýma nohama, a mezi nimiž stály meče a standarta.

Gaille se úzkostně nadechla. Knox na ni zamžoural. „Co?“ zeptal se. „Já jen, požádala jsem Ibrahíma, aby mi ty knihy poslal. A pak odvolali Elenu do Káhiry. A Alyho taky do Káhiry. Nemyslíš, že někdo… něco zkouší, že ne?“

„Nevím,“ řekl Knox pochmurně. „Ale myslím, že bychom si to měli ověřit.“

TŘICET ČTYŘI

I

Bylo nad ránem, a tak to Knox vzal džípem pomalu, dokud nevyjeli z města, ale pak na rozježděné pouštní silnici nabral rychlost. Jak nadskakovali, závěsy kol vrčely a skřípaly. Mezerami ve dveřích a prázdnými otvory pro větrání foukal ledový vzduch. Rick seděl vzadu, nakláněl se mezi předními sedadly a Gaille si zasunula ruce do podpaží.

„Musíme být šílení!“ třásla se. „Proč se tam nevrátíme ráno?“

„Nemůžeme to riskovat.“

„Co riskovat?“ zabručela. „I když lidi vědí o hrobce, nemůžou ji jen tak vykrást.“

„Věř mi: Dragoumisové tohle přesně udělají, jestli to má dost velkou cenu.“

„Ale je dost velká? Totiž, určitě na ně přijdou. Skutečně by riskovali mezinárodní odsouzení a doživotí ve vězení jenom pro nějaké věci hodné Alexandra?“

„Možná že po tom nejdou. Možná jde o víc.“

„Jako o co?“ zeptal se Rick.

„Je jediná věc, pro kterou by riskovali všechno.“

„Do toho, kámo, povídej.“

„Dragoumis chce nezávislou Makedonii. To se stane jedině díky otevřené válce. To ví. Ale národy nejdou do války jen tak pro nic za nic. Potřebují příčinu. Něco většího, než jsou samy, v co mohou všichni věřit. Židi šli do bitvy za Archou úmluvy. Křesťani následovali Pravý kříž. Kdybys byl Makedonec, za čím bys šel?“

„Za Alexandrovým tělem,“ řekla Gaille tupě.

„Nesmrtelný, neporazitelný pán světa,“ souhlasil Knox.

„Ale to není možné,“ namítal Rick. „Alexandra vystavovali v Alexandrii ještě stovky let potom, co všichni ti štítonoši zemřeli.“

„Opravdu?“

„Ovšem,“ řekla Gaille. „Navštívil ho Julius Caesar. Augustus. Caracalla.“

Knox mávl netrpělivě rukou. „Díky za lekci dějepisu, lidi,“ řekl, „ale přemýšlejte o tom chvilku z jiné perspektivy. Představte si, že jste Ptolemaios, právě se usazujete v Egyptě. Přijdou zprávy, že ti zatracení štítonoši utekli s Alexandrovým tělem. Vy to tělo potřebujete. Je to jediná věc, která dodává legitimnost vaší vládě. Tak se za nimi vydáte. Ale když je chytnete, není tam ani stopy po Alexandrovi a štítonoši se všichni zasebevraždili. Co sakra uděláte?“

„Dvojníka?“ zamračil se Rick. „Naznačuješ, že použil dvojníka?“

„Je to přece možné, ne? Totiž, Ptolemaios už jednou použil lest, aby poslal Perdikkáse špatným směrem. Tohle ho jistojistě přinejmenším napadlo.“

„Ale Alexandr měl nejslavnější tvář ve starověku,“ namítala Gaille. „Ptolemaios nemohl jen tak nabalzamovat náhradníka a doufat, že si toho nikdo nevšimne.“

„Proč ne? Neexistovala žádná televize, nezapomínejte. Žádná fotografie. Byla paměť a bylo umění, všechno idealizované. Poslyšte, Ptolemaios měl Alexandra v Memfidě třicet nebo čtyřicet let, než ho přestěhoval do Alexandrie. To celá desetiletí mátlo archeology. Skutečně věříte, že trvalo tak dlouho, než postavili vhodnou hrobku? Nebo že Ptolemaios zdržoval převoz záměrně, aby měl velkolepou státní událost k následnictví svého syna? Blbost. Možná tohle je ten důvod. Možná Ptolemaios nemohl riskovat, že přiveze tělo do řeckého města, protože to vůbec nebyl Alexandr, a musel čekat, dokud všichni, kdo Alexandra znali, nebudou buď mrtví nebo natolik mimo, aby si nepamatovali, jak vypadal.“

„Ty sníš.“

„Jo? Ukázalas mi tu malbu sama.“

„Jakou malbu?“

„V přední komoře té makedonské hrobky s Akylem a Apellem z Kósu. Pověz mi jedno: proč by Alexandrův osobní portrétista mařil čas na obyčejném štítonošovi? Mohlo by to být proto, že Akylos seděl jako model pro Alexandra? V Alexandrii jsme totiž nikdy nenašli jeho tělo, že ne? A vidělas tu mozaiku. Akylos byl malý a sporý s nazrzlými vlasy. Teď popiš Alexandra.“

„Ne,“ řekla Gaille slabě. „To nemůže být pravda.“ Ale mrazilo ji. Knox jí to vyčetl z tváře. „Co?“ zeptal se. „Pověz mi to.“

„Já jen,“ začala, „vždycky vypadalo divně, že Kelonymos pohřbil štítonoše v Královské čtvrti. To bylo naprosté srdce Ptolemaiovy moci. Vzít je tam by byla sebevražda.“

„Pokud?“

„Kelonymos napsal v Alexandrově šifře, že chce znovu spojit těch třiatřicet ve smrti stejně jako v životě. Jestli máš pravdu, tedy jestli to skutečně byl Akylos, pohřbený jako Alexandr v Alexandrii, tak by nekropole byla nejbližší místo, kam by Kelonymos mohl dostat k němu ostatní štítonoše. To byla ta jeho snaha je znovu sjednotit.“

Knox dupl na plyn. Hnali se po písku.

II

Elena uchváceně sledovala, jak Mohamed čistí mramorovou desku od písku. Pak vsunul zuby lopaty bagru mezi hranu mramoru a vápencové podloží a pak ji vyvrátil. Když deska spadla, zamrkala, jak její profesionální oko vyděsil ten vandalismus, ale písek byl jemný, a tak deska zůstala celá. Stále lpěla jako předtím na své krevní mstě, ale zároveň se musela podívat, co leží uvnitř. Tohle byl vrchol její kariéry v každém slova smyslu.

Všichni si vzali baterky a posvítili s nimi do černého otvoru. Pod šikmou stěnou z písku leželo schodiště a vedlo dolů do hrubě vytesané chodby, vysoké a široké právě tak, aby se tam vešli dva muži vedle sebe. Elena sledovala Nikolase a Filipa Dragoumise, jak ušli padesát kroků do kopce, kde pak chodba vyústila do jeskyně. Když si nedočkavě posvítili kolem, brzy zjistili, že je prázdná, až na prach a suť: tu rozbitá nádoba na pití; kameninová amfora; rukojeť dýky; kosti a peří nějakého ptáka, který se tady zřejmě před staletími chytil do pasti. Jenom stěny jim trochu oplácely námahu, kterou museli vynaložit, aby to tu našli: hrubý pískovec byl krásně opracovaný, vypadalo to jako zastavení na křížové cestě – reliéfy se scénami z Alexandrova života, opatřené opravdovými původními artefakty.

V prvním, po jejich levici, byl Alexandr jako broukající miminko v kolébce, škrtil hady jako Herkules – a evidentně tu kdysi byli skuteční hadi, i když se časem rozpadli a zůstaly po nich jenom průsvitné kůže, tenké jako oplatka, jež stále svíral v dlaních. Na druhém obraze odváděl svého slavného koně Bucefala od vlastního stínu, aby ho lépe zkrotil. Třetí ho ukazoval s ostatními mladíky u nohou postaršího muže, možná samotného Aristotela, který četl z toho, co byl kdysi svitek pergamenů, ale co se už dávno rozpadlo na úlomky, jež ležely u jeho nohou. Čtvrté stání ukazovalo Alexandra, jak na koni vede své muže do bitvy. Na pátém dřevěným oštěpem probodával hruď perského vojáka ozbrojeného bronzovou sekyrou. Pak přišel slavný gordický uzel. Podle legendy se slibovala nadvláda nad celou Asií člověku, který ho dokáže rozvázat, i když rozvázat ho nebylo možné; a rébus, který Alexandr rozluštil se svou obvyklou přímočarostí tak, že lano přesekl, tady byl zpodobněn pomocí vyřezaného dřevěného kmene. Jeden jeho konec tvořil smyčku kolem železného oje vozu, druhý byl ukotven v otvoru v kamenné zdi. V další scéně byl zobrazen, jak se ptá Ammónova orákula a velekněz ho ujišťuje o jeho božskosti. A tak to šlo dál, jeho vítězství, porážky a jeho smrtelná postel, všechno krásně zaznamenané. Poslední scéna zobrazovala výstup jeho duše po hoře, aby se připojil k ostatním bohům, kteří ho vítali jako sobě rovného.

Mezi těmito ohromujícími sochami poskakovala jejich světla, tvořila stíny, které se natahovaly a tančily, krčily se a vířily jako živé po více než dvou tisícovkách let naprosté nehybnosti. Nikdo se neodvážil promluvit. Přestože to byl pozoruhodný nález, nebyla to ta věc, pro kterou sem přijeli a kterou potřebovali. Buď sem štítonoši s Alexandrovým tělem nikdy nedošli, nebo tu už někdo byl před nimi.

„Nevěřím tomu,“ mumlal Nikolas a svíral ruku v pěst. „Krucinál, já tomu nevěřím. Celá naše práce! Celá naše práce!“ vykřikl zklamáním a kopl do zdi.

Elena si toho nevšímala a místo toho si podřepla u úpatí hory, po níž vystupovala Alexandrova duše. „Tady je nápis,“ řekla Dragoumisovi.

„Co se tam píše?“

Otřela prach, nastavila si baterku do úhlu, aby zdůraznila stíny a lépe viděla. „‚Jdi nahoru do tajných nebes, Alexandře,‘“ přeložila nahlas, „‚zatímco tví lidé tady truchlí.‘“

„Tady je ještě jeden,“ řekl Kostis a ukázal baterkou na spodek reliéfu malého Alexandra škrtícího hady.

Dragoumis ho přeložil sám. „‚Neznáš svou sílu, Alexandře. Nevíš, co nebo kdo jsi.‘“ Pochybovačně se podíval po Eleně. „Znamená to něco pro vás?“

„To je z Íliady?“

Dragoumis přikývl. „Oboje je z ní. Ale proč to tady je?“

Elena se skrčila u třetí scény, popisu zuřivého boje. „‚Štít naráží na štít, kopí na kopí. Křik byl mocný, jak zem zčervenala krví.‘“

Dragoumis stál u gordického uzlu, on a Kostis pracovali s baterkami v tandemu, aby lépe viděli. „‚Kdokoli rozváže uzel, který drží tento oj, bude pánem vší Asie.‘“

„‚Nehovoř o útěku, ani o strachu,‘“ řekla Elena, „‚protože já neznám ani jedno.‘“

Obešli stěny a četli nápisy. Když byli hotovi, Elena se podívala na Dragoumise. „Co si myslíte?“

„Myslím, že potřebujeme víc…“

V tu chvíli otřásla chodbou silná rána zvenčí. Podlaha se zachvěla; prach se sesypal ze stěn. Nikolas se rozhlédl, pak vztekle zavřel oči, protože mu došlo, co to bylo.

„Mohamed,“ zamumlal.

III

Příležitost Mohameda překvapila. Řekové – všichni do jednoho – vešli do kopce. Zvědavost byla silnější. Počkal pár minut, jak napůl předpokládal, že si některý s nich uvědomí svou chybu a vyjde zase ven. Když to neudělali, jeho odvaha začala narůstat. Kdyby je dokázal zablokovat uvnitř, mohl by odjet do Sivy a přivést policii. Všichni by šli do vězení na celá léta, nemohli by nic provést Lejle nebo se nějak pomstít.

Nejdřív ho napadlo ucpat ústí průchodu jedním z vozidel, ale ani jedno nemělo vhodný tvar. Místo toho se rozhodl znovu uzavřít chodbu mramorovou deskou a pak ji zasypat pískem. Zasunul pod ni lopatu a pokusil se ji zvednout. Byla příliš těžká, zadní kola bagru se zvedla ze země, hydraulický mechanismus zaskřípal a zastavil se, deska sklouzla bokem a hlasitě bouchla do písku. Proklel se. Museli to slyšet. Zevnitř se ozývaly poplašené výkřiky. Zastavit se a vrátit už bylo pozdě. Trochu si couvnul, pak přidal plyn dopředu, využil setrvačnosti, aby nabral mramor. Jeden Řek dorazil ke vchodu zrovna ve chvíli, když deska zapadla na své místo. Mohamed jásal a sypal na ni další a další písek. Růžový mramor rychle zmizel a uvěznil je všechny uvnitř. Nedokázal uvěřit, jak to bylo snadné. Nur měla pravdu; vždycky říkala, že když se člověk postaví svým démonům, dokáže porazit kohokoli…

Zdušený výstřel. Další výstřel. Mohamed tupě sledoval, jak se před ním v písku objevuje trychtýř, jak se rozšiřuje a prohlubuje. Objevila se malá černá dírka. Nějaký muž vylezl ven. Mohamed proti němu otočil lžíci, ale on se jí snadno vyhnul, pak prostě namířil Mohamedovi do tváře samopal. Mohamed sundal ruce z pák a tupě je zvedl. Ven vylezl druhý muž, pak třetí. Vzpomněl si na Lejlu, co se jí teď stane, a začal si zoufat. Vylezli další Řekové jako krysy. Kostis otevřel dvířka jeho kabiny a vytáhl klíček ze zapalování, klíčky sebral.

Objevil se Nikolas, otíral si rukávy a kalhoty oprašoval. Řekl: „Kdyby někdo z mých lidí věděl, jak se pracuje s tímhle strojem, byl byste už mrtvý. Rozumíte?“

„Ano.“

„Máte dceru,“ připomněl mu. „Její život závisí na vaší dobré vůli. Rozumíte?“

„Ano.“

„Budete spolupracovat?“

„Ano.“

Kývl na Kostise, který se vrátil s želízky. Jedno pouto zavřel kolem volantu, druhé kolem Mohamedova levého zápěstí, dovolil mu jen takový pohyb, aby ovládal bagr, ale ne dost na útěk. Klíč si pověsil na kroužek u opasku. Pak se zamračil a podíval se přes rameno na duny.

Za okamžik i Mohamed uslyšel, co ho rozptýlilo: slabé bručení motoru, přijíždějícího od Sivy. Kostis se rychle podíval na Nikolase, který zvedl ruku, aby bylo ticho. Hluk na chvilku odumřel a pak se ozval ještě hlasitěji. Nikolas se zašklebil s neblahým tušením. Bylo těsně nad ránem. Nikdo by neměl jezdit po poušti, ne pokud pro to nemá nějaký přesný důvod.

„Chcete, abychom to zkontrolovali?“ zeptal se Kostis.

„Ano,“ řekl Nikolas.

Kostis mávl na Leonidase, Bastiána, Vasileiose a Dimitrise, aby šli s ním. Popadli zbraně a utíkali k autům.

TŘICET PĚT

I

V písku byly staré koleje a stopy pneumatik. Knox je používal jako vodní lyžař používá vlny, nadhodil je všechny tři, takže nadskočili na sedadlech. Gaille si zakládala na tom, že mlčela, i když se pás na sedadle spolujezdce rozbil už před léty a Knox musel pokaždé mávnout paží, aby ji udržel na sedadle. Staré pérování džípu skřípalo, kvičelo a bouchalo. Knox podřadil, zabočil a s řevem vyjel na dunu, na posledních pár metrů ždímal starý motor, co to šlo. Když přejeli přes vrcholek, Gaille před sebou zahlédla teď už známou siluetu Bir al Hamamu. Pak začali sjíždět ze svahu, jeli tak šikmo, že se pravá kola zvedla a zůstala viset ve vzduchu. Knox připíchl Gaille do sedadla a nakonec se prudce vrátili na čtyři kola. Ušklíbla se na něj. Ale pak se podíval do zpětného zrcátka a zamračil se, něco mu očividně dělalo starost. Otočila se a viděla terénní vozidlo, které jelo rychle za nimi se zhasnutými světlomety, evidentně se nechtělo prozradit.

„Co to sakra je?“ mumlal Rick.

„To jsou ti zatracení Řekové,“ řekl Knox. Uháněl dolů po duně, nabral rychlost, aby vyjel na její protější stranu. Přelétli přes vršek, dopadli na druhé straně a po pevném písku v údolí uháněli dál.

„Tady je druhý,“ řekl Rick, když se na duně po jejich levici objevil druhý teréňák, sjížděl dolů a nutil Knoxe do únikového manévm. Zpod kol jim vylétaly spousty písku, což je téměř zastavilo. Knox prohrábl rychlosti, otočil se zpátky směrem, kterým přijeli, ale džíp se terénním vozům nemohl vyrovnat. Soustavně je doháněly, jely s nimi bok po boku, blížily se k němu, aby ho zastavily. Knox se prudce otočil a vjel doleva, nutil řidiče, aby dupl na brzdy, takže na chvíli se objevil rudý písek, jak se zadek vozidla zatočil. Vyjel s řevem na další dunu, ale byla strmá, písek jemný a jejich ojeté pneumatiky začaly klouzat a prohrabávat.

Knox přestal bojovat, nechal na gravitaci, aby je stáhla zase nazpátek, pak džíp prudce otočil dokola. Jeden teréňák předkem narazil do jejich pravého boku, takže se jim obě dvě kola vznesla nahoru. Zase do nich strčil, tentokrát s větší silou, překotil je na bok, vyryl krátkou brázdu a dopadl jim na střechu. Gaille zaječela a vzpažila, aby si chránila hlavu, jak se ji Knox snažil udržet na sedadle, ale rychlost na něj byla moc silná, takže Gaille prudce narazila na přední sklo.

Zastavili se. Gaille se motala hlava a bylo jí zle od žaludku. Dveře na její straně se otevřely. Nad ní stál muž a mířil jí do obličeje samopalem. Tupě vzhlédla. Mávl na ni, aby vystoupila. Pokusila se poslechnout, ale končetiny nefungovaly. Popadl ji za vlasy a zlomyslně ji vytáhl ven, nevšímal si jejích bolestivých výkřiků. Knox vylezl za ní, odhodlával se po muži skočit, ale další Řek už čekal v záloze a praštil Knoxe do týlu pažbou, takže tváří dopadl do písku.

Další vylezl Rick, s rukama nad hlavou, vypadal vystrašeně. Ale byla to jen hra. První ranou srazil prvního Řeka na záda. Vykroutil mu samopal, otočil ho proti druhému muži, prstem už mačkal spoušt. Ale nestihl to. Z hlavně druhého muže vyšlehl žlutý plamen, ozval se rachot automatu a Rickova hruď se pokryla červení a on spadl dozadu do písku. Samopal mu vyklouzl z rukou.

„Ricku!“ vykřikl Knox a plazil se ke kamarádovi. „Ach, kristepane, Ricku!“

„Ježíši, kamaráde,“ zamumlal Rick nezřetelně a snažil se zvednout hlavu. „Co to sakra…“

„Nemluv,“ prosil ho Knox. „Jenom vydrž.“

Ale bylo už pozdě, jeho zranění byla příliš vážná. Hrdlo se mu křečovitě sevřelo a hlava mu klesla bez života.

Knox se obrátil s nenávistí v srdci a odhodláním v očích. Řecký střelec ho ale sledoval s dokonalou sebejistotou. Lhostejně si odplivl do písku, jako kdyby chtěl naznačit, že Rickova smrt pro něj nic víc neznamenala, pak namířil na prsa Knoxovi.

„Ruce za hlavu,“ řekl. „Nebo ty i ta holka skončíte stejně.“

Knox na něj zíral, ale nemohl nic dělat. Dal si mlčenlivý slib, že nenechá Ricka nepomstěného; pak si sepjal ruce za hlavou, zatímco další Řek mu svazoval ruce a nohy.

II

Ibrahím nemohl spát. Ležel vzhůru a přemýšlel celé hodiny. Pokaždé, kdy se mu podařilo se ukolébat do relativního klidu, padla na něj další křeč studu. Celý svůj život věnoval studiu starověkého Egypta. Jeho spoluúčast na znesvěcení hrobky – a jaké hrobky! – by očernila jméno Bejumi navždycky. Nemohl si dovolit svou čest takhle poskvrnit. Nemohl. Přesto pokaždé, když se posadil plný odhodlání něco udělat, nervy ho zradily. Nebyl takový typ člověka. Nebyl vlastně vůbec žádný typ člověka. A čeho by mohl dosáhnout? Sebrali mu mobil, jeho telefon u postele, jeho připojení k modemu. Zamkli mu dveře a okna, sebrali mu klíče. Zase vstal, došel ke dveřím ložnice a zastavil se tam s rukou na klice. Vrátil se pro župan. Třikrát se zhluboka nadechl, aby si dodal odvahy, otevřel dveře.

Manolis spal na matraci v chodbě venku. Ibrahím stál tiše, čekal, až mu přestane bušit srdce. Levou nohu natáhl přes Manolise. Pod kobercem zapraskalo prkno. Ibrahím ztuhl.

Manolis otevřel oči. Ibrahím viděl zářivé bílé kroužky kolem jeho duhovek. „Co to děláte?“ zabručel.

„Žaludek,“ řekl Ibrahím. „Potřebuju léky.“

„Počkejte. Jdu s vámi.“

„To je v pořádku. Já…“

„Jdu s vámi.“

III

Před Nikolasem zastavily oba terénní vozy se zaskřípěním brzd a písek jim odletoval od kol. Bastián prudce otevřel zadní dveře prvního a nich a vyhodil dvě postavy do písku. První byl cizinec bez života s rozstřílenou hrudí, zabalený do hadru, změť krve a úlomků kostí. Pak ta dívka, Gaille, omámená a bledá, zápěstí a kotníky měla svázané provazem. Rozhlédla se, evidentně byla vyděšená, a oči upřela na někoho, kdo stál za ním.

„Eleno!“ vykřikla prosebně. „Jak jste mohla?“

„Protože je vlastenka,“ opáčil Nikolas ledově, když Elena mlčela. Ze zadního sedadla druhého vozu táhl Kostis dalšího muže. Ze země na ně hleděl Knox! Nikolasovi se najednou trochu zvedl žaludek, jako kdyby snědl něco, co mu neudělalo dobře. Na tom muži bylo cosi, co ho přimělo, že si připadal poněkud bezmocně.

Knoxův pohled sjel za Nikolase, kde stál jeho otec. „Tak!“ pronesl opovržlivě. „Obyčejný vykradač hrobů.“

„Sotva obyčejný vykradač hrobů,“ opáčil Dragoumis nevzrušeně, „jak předpokládám, že až moc dobře víte.“

„Našli jste ho teda?“ neodolal Knox.

„Ještě ne,“ připustil Dragoumis.

„Ještě ne?“ zamračil se Nikolas. „Jak to myslíte, ještě ne? Nic tam není.“

Dragoumis se kysele podíval na syna. „Copak jste o tom Kelonymovi nic nezjistili?“ zeptal se netrpělivě. „Skutečně věříte, že je takový, že by vyjevil své největší tajemství při prvním útoku?“ Ukázal na Gaille a pak řekl svým mužům: „Ona rozumí jeho mysli lépe než kdokoli jiný. Přiveďte ji dovnitř.“

„Nedělej to, Gaille,“ řekl Knox ztěžka. „Neříkej jim nic.“ Dragoumis se k němu otočil. „Vy víte, že držím slovo. Tak mi dovolte, abych vám udělal nabídku. Když mi vy dva pomůžete najít to, co tu hledáme, přísahám, že vás oba nechám jít.“

„Jistě!“ odsekl Knox. „Po tom všem, co jsme viděli!“

„Věřte mi, Danieli, jestli najdeme to, co hledáme, čím víc vy dva budete mluvit, tím lépe to pro nás bude.“

„A když odmítneme?“

Dragoumis trochu smutně pokrčil rameny. „Skutečně to chcete zkoušet?“

Nikolas se dál díval na Knoxe, jak přemýšlel, co odpoví. Bylo jasné, že stále ještě vře vzteky za to, co právě provedli jeho kamarádovi, jenom čeká na příležitost, aby se mohl pomstít. Otočil se, aby varoval otce, ale ten ho umlčel s pronikavým pohledem, jako kdyby byl už dávno pět kroků napřed. Pokrčil tedy rameny a otočil se zpátky ke Knoxovi. Muž se sebou stále bojoval, se svým svědomím; ale pak se rychle podíval na Gaille, její obličej byl popelavý strachem a pokreslený stužkami slz, tiše ho prosila, aby neudělal nic špatného, a tak zamrkal, povzdechl si a odložil prozatím svou nenávist.

„Dobrá,“ řekl. „Uděláme, co budeme moct.“

„Dobře,“ přikývl Dragoumis. Otočil se ke Kostisovi. „Rozvažte jim nohy. Ale ne ruce. A pořádně ho hlídejte,“ dodal a ukázal na Knoxe. „Je nebezpečnější, než vypadá.“

Kostis přikývl. „Já vím,“ řekl.

IV

Ibrahím a Manolis šli dolů společně. Koberec byl hustý, ale Ibrahíma zábla chodidla. Mrkl se dolů. Skoro totiž čekal, že budou modrobílé jako diamanty. Sofronio chrápal na gauči. Když Manolis rozsvítil, sedl si, byl zmatený, jak spal, pak řecký proklel Manolise, zakryl si rukou ústa a dlouze zívl.

Ibrahím teatrálně prohledával kuchyňské skříňky, bouchal zásuvkami, mumlal. Slyšel, že se oba Řekové domlouvají. Jejich řečtina byla tak hrdelní, že jim nerozuměl ani slovo, ale podle toho, jak se na něj podezíravě dívali…

„Nejsou tady,“ řekl zvesela. „Musím je mít ve stole.“ Rychle zamířil k pracovně. Sofronio a Manolis si stále povídali. Bylo to teď, nebo nikdy. Ibrahím napřel váhu kupředu a rozběhl se.

V

„Pohni, zatraceně,“ řekl Kostis a důrazně dloubl Knoxe do zad hlavní samopalu.

Knox se zadíval přes rameno. „Za to, co jsi provedl Rickovi, zaplatíš,“ slíbil.

Ale Kostis jenom zavrčel a dloubl ho ještě silněji. Knox skutečně nebyl v situaci, kdy by si mohl dovolit vyhrožovat. Šel po tmavé chodbě do srdce kopce, s blikáním a září světel baterek všude kolem, každou chvíli se musel sklonit, aby si neodřel hlavu o nízký strop, byl si jistý, že nejde jenom do Alexandrovy hrobky, ale do své vlastní, i Gailliny, pokud se mu nějak nepovede tuhle situaci vyřešit.

Chodba se náhle otevřela. Řekové tu evidentně byli už předtím, protože se nad nádhernými sochami podél stěn netvářili nijak překvapeně. Ale pro Knoxe byly tak pozoruhodné, že na chvíli téměř zapomněl na své obavy. Zápěstí měl stále svázaná, ale ruce měl před tělem. Vzal si baterku od jednoho Řeka, poté přešel k soše Alexandra vedoucího vojsko. Gaille se k němu připojila a pak dorazila Elena a Dragoumis. Tvořili surrealistický tým čtyř akademiků na konferenci, kteří probírají nějaký zajímavý a tajemný artefakt.

Gaille se sklonila, aby přeložila nápis. „‚Pak mu Pallas Minerva dodala odvahu, že by mohl překonat všechny ostatní. Z jeho štítu a helmy svítil oheň jako letní slunce.‘“ Otočila se k Eleně. „Shoduju se s tím, co jste z toho vyrozuměla vy?“ zeptala se.

„Docela ano,“ souhlasila Elena. Pak trochu nejistě dodala: „Je to z Íliady, že?“

„Ano,“ souhlasila Gaille. „Trochu pozměněné, ale ano.“

Elena přikývla sebejistěji. „Rozhodně má rád svého Homéra,“ řekla. „Všechny nápisy jsou z Íliady.“

„Ne všechny,“ opravil ji Dragoumis. Kývl k protější stěně. „Gordický uzel v Íliadě nebyl.“

„Ne,“ přikývl Knox. Došel k němu, sklonil se a přečetl si nápis. „‚Kdokoli rozváže uzel na tomto oji, stane se pánem vší Asie.‘“ Odfrkl si a podíval se na Dragoumise. „Dal jste nám svoje slovo?“ zeptal se.

„Ano,“ řekl Dragoumis.

„Dobrá,“ řekl Knox. Došel k obrazu, kde Alexandr probodával Peršana kopím, a popadl do obou rukou bronzovou sekyru. Byla na dotek chladná a překvapivě těžká.

„Zastavte ho!“ vykřikl Nikolas.

„Buď ticho,“ řekl Dragoumis podrážděně.

Knox vzal sekyru ke gordickému uzlu a vší silou ťal a vysekl ze dřeva pár třísek. Sekl podruhé a pak potřetí, rány mu vibrovaly v prstech a dlaních. Tupé ostří pořád fungovalo, protože se staré dřevo zachvělo a rozpadlo. Jeden konec ležel klidně; druhý se pohnul a smýknul sebou a jako prchající had se zatáhl do kamenné zdi, protože ho z druhé strany táhlo nějaké závaží. Ozval se hluboký skřípavý zvuk, pak ticho. Čekali, ale vteřiny ubíhaly a nic víc se nedělo.

„Je to ono?“ ušklíbl se Nikolas. „Doufám, že si nemyslíte, že…“

A pak to začalo, hluboké hučení ve skále nad jejich hlavami, které bylo hlasitější a hlasitější, setřásalo prach ze stropu, jemně vibrovalo podlahou. Všichni vzhlédli a pak se podívali s obavami jeden na druhého, přemítali, co to bylo. Hluk ustal. Znovu se rozhostilo ticho. Všichni se otřásli, začali se uklidňovat a pak…

Stěna po Knoxově pravici náhle vybuchla, kusy skály létaly na všechny strany. Neměl prakticky vůbec čas, aby nějak zareagoval. Upustil sekyru a vrhl se k zemi, strhl s sebou i Gaille a přitiskl si ji obličejem na prsa, zatímco úlomky kamení dopadaly a narážely na jeho nohy a záda, odrážely se mu od hlavy, takže mu začala téct krev.

Bylo to pryč, ještě než si stihli pořádně uvědomit, že se to vůbec děje. Vodopád úlomků kamene se usadil, hromový hluk utichl a jim jen zvonilo v uších. Lidi začali mumlat a kašlat a dusit se od prachu a rozdrceného pískovce, opatrně si kontrolovali, jestli nejsou zranění. Jeden z Řeků nadával, neutrpěl nic vážného, nejspíš si vykloubil zápěstí nebo vymkl kotník. Kromě toho a pár řezných ran a pohmožděnin se zdálo, že měli štěstí. Knoxovi chvíli trvalo, než si uvědomil, jakou mají s Gaille teď příležitost, aby se osvobodili. Ale když se rozhlédl, hned uviděl, jak se Kostis vědoucně šklebí a míří na něj.

Knox se posbíral, pomohl také vstát Gaille. Někdo zvedl baterku a posvítil tam, kde dřív byla zeď. Ve zdi tam nyní zela obrovská díra. Za ní se rozkládala temnota, naznačující ještě větší prostor, a bylo vidět odlesky kovových předmětů ležících na podlaze. Přistoupili blíž, opatrně šlapali na rozdrobený pískovec posypaný fragmenty tvrdšího kamene podobného mramom, které jim křupaly pod nohama.

Knox vzhlédl do kruhové šachty, která vedla téměř svisle nad ním do kopce a pak mizela v temnotách. Přeseknutí gordického uzlu muselo způsobit sesuv. Vzápětí už byl na druhé straně a jeho pozornost si vyžádaly jiné věci. Chodba vedla cik cak nalevo a napravo, takže byla uchráněná před údery padajících kamenů. Pak se začala rozšiřovat. Do stěn tam byly vysekané niky a v nich stály polychromované alabastrové sochy nymf a satyrů v životní velikosti, vzpínající se kůň, Dionýsos na pohovce se zakloněnou hlavou, pijící z kalichu, obklopený úponky popínavých rostlin břečťanu a tlustými svazky fialových hroznů vína. Prošli také kolem jiných předmětů. Atické vázy z hnědé, červené a černé keramiky pomalované scénami z Alexandrova života, příliš hrubé, než aby byly Kelonymovým dílem, možná to byly osobní dary od samotných štítonošů. Dřevěný model vozu. Nepříliš jemně opracované kameninové figurky. Stříbrný džbán na víno a podobné nádoby na pití. Bronzový kodík. Zlatá mísa obsahující nebroušené drahé kameny a polodrahokamy: rubíny, tyrkys, lapis lazuli, ametyst, diamant, safír. Zlatý pohár se šestnácticípou hvězdou a vedle něj zlatý zvonek, který Knoxovi bolestně připomněl Ricka. A pak u stěny napravo vyobrazení Alexandra na jeho voze, třímajícího zlaté žezlo, a také vlys, který Diodoros Siculus popsal jako součást pohřebního katafalku, což Knoxovi umožnilo konečně odpovědět na otázku, jak Kelonymos a štítonošové financovali veškerou svou snahu. Měli ten katafalk. Štítonošové byli možná právě tou jednotkou, kterou Ptolemaios pověřil, aby Alexandra přenesla zpátky do Egypta, a jenom změnili plány, jakmile si uvědomili, že zradil Alexandrovo poslední přání.

Kostis zase dloubl Knoxe do zad. Šli dál. Teď obcházeli a míjeli to, co by bylo možné popsat jedině jako starověkou knihovnu: svitky svázané slonovinovými kroužky a naskládané v loculech vysekaných do pískovcových stěn a knihy v otevřených stříbrných a zlatých nádobách; na žlutém pergamenu a papyru bylo stále ještě vidět rukopis, stejně jako kresby bylin, květin a zvířat.

„Panebože!“ mumlala Gaille, dívala se na Knoxe šíleným pohledem, příliš si uvědomovala uměleckou a historickou hodnotu tohoto nálezu.

Chodba zase vyústila dál. Přišli do velké klenuté komory, dvakrát větší než ta předchozí, jejíž podlaha se leskla jako posetá rozházeným křemenem, jak tam ležely kovové artefakty. Její stěny a strop byly ozdobené zlatými listy, takže se svit jejich baterek odrážel ze všech stran. A nalézaly se tam cenné věci, spočívaly na dvanácti oltářích – prsteny a náhrdelníky a amfory a mince a nádoby. Zbraně: štít, meč, helma, prsní plát, helma s chocholem. A uprostřed komory, mezi všemi těmi oltáři, v ohnisku svitu jejich baterek stála vysoká pyramida, vypadala jako stoupající schody, na jejímž vrcholku spočívala nádherná rakev.

Nikdo teď nemohl ani v nejmenším pochybovat o tom, co nalezli.

TŘICET ŠEST

I

Ibrahím prudce zabouchl dveře pracovny a otočil klíčem v zámku právě v okamžiku, kdy do dveří narazil Sofronio ramenem. Ibrahím odskočil a vykřikl, jak se desky ve dveřích vyboulily a rám se otřásl. Ale dveře vydržely. Sofronio narazil znovu. Pořád držely. Ibrahím získal na sebejistotě. Kráčel ke stolu, zvedl telefon a vytočil 112. Dvakrát to zazvonilo a pak ho někdo zvedl. Udal své jméno a adresu, začal vysvětlovat svou situaci, když linka náhle umlkla. Očima vystopoval bílý drát až k místu, kde procházel zdí ven dovnitř domu. Tupě na něj zíral. U dveří se začaly ozývat jiné údery, ostré a hlasité; bota, ne rameno; dva muži, kteří se střídali. Rám dveří u pantů se nakonec začal poddávat.

Ibrahím upustil sluchátko, ukročil dozadu, s nevolí sledoval, jak se dřevo začíná lámat. Neměl, kam by se schoval. Dveře do hlavní místnosti byly jediná cesta ven až na okna, jenže ta byla zamčená a klíče měl Manolis. Na stole ležel nůž na papír a těžítko. Nůž byl ostrý a ocelový, ale v hloubi duše věděl, že nemá nervy na to, aby ho ve vzteku použil. Místo toho prohodil oknem těžítko a pak vyskočil na stůl. Rám dveří nakonec povolil, ze závěsů zbyl jen žlutý proužek pod nánosem laku. Dva muži vrazili dovnitř. Ibrahím se vrhl k otevřenému středu rozbitého okna, ale Sofronio ho chytil za kotník, zastavil ho, takže dopadl dolů na dlouhý, roztřepený úlomek dřeva. Byl to podivně tupý pocit, spíš rána než bodnutí. Z končetin mu zmizela veškerá síla. Táhli ho zpátky do pokoje, bradou narážel na stůl a koberec. Cítil, jak se mu otevřela břišní stěna, když ho točili na záda, a s jistou perverzní pýchou uviděl, jak se Manolo vyděsil, jak mu přitiskl ruce z obou stran na břicho v marné snaze zachytit vnitřnosti. Sofronio prostě zavřel oči.

Ibrahím tam ležel, zatímco oba muži probírali, co by měli udělat. Manolis shazoval knihy z poliček, zatímco Sofronio odešel a vrátil se s velkou průhlednou lahví bílého alkoholu, kterou vylil na papíry, koberec a dřevěný stůl. Sklonil se, aby to podpálil plastovým žlutým zapalovačem, a pak oba utekli.

Ibrahím si vzpomněl na Prorokovo učení, že muslim by měl zachovat neposkvrněnost své krve, majetku a cti. Téměř se mu povedlo se nad tím v duchu zasmát, přijít o všechno zároveň takhle teatrálně. Prsty na rukou a na nohou ho začaly brnět jako po velké námaze. Už dlouho ho nepříjemně fascinoval mechanismus smrti – jestli zapomnění bude následovat okamžitě po zástavě srdce, nebo jestli jeho mysl vymizí jako přerušené spojení. Oheň zaplnil pokoj dusivými oblaky kouře. Pálily ho oči. Slyšel sirény, skřípot a ránu do kovu, střelbu a pak dovnitř vběhli muži v maskách a uniformách a klekli si u něj. Ale příliš pozdě, příliš pozdě. Ke svému překvapení pocítil lehkou, ale narůstající euforii. Naprosto neomluvitelně zneuctil své jméno, rodinu a město; přinejmenším ale budou lidé říkat, že obětoval všechno, co mohl, aby to napravil.

II

V komoře uvnitř kopce šplhali Knox, Gaille a všichni Řekové po pyramidě k jejímu vrcholku. Jakmile si stoupli kolem rakve, stojící v úrovni pasu na bílém mramorovém podstavci, rozhostilo se ohromené ticho. Víko rakve nádherně zdobené loveckými a bojovými scénami. Knox otřel hranou ruky vrstvu písku a prachu, která se tam za staletí usadila. Dalo se rozeznat zlato od bronzu, protože bronz za léta ztmavl. Tohle bylo zlato.

Dragoumis na rakev položil ruce jako velekněz. „Otevřete ji,“ přikázal.

Víko bylo tak těžké, že ho museli vzpírat všichni, aby ho zvedli a posunuli na stranu a pak položili na zem vedle rakve. Všichni se dychtivě zahleděli dovnitř, tlačili se a natahovali jeden přes druhého, aby lépe viděli. Uvnitř pohodlně leželo mužské tělo, spočívalo hluboko v prachu a ve zbytcích po okvětních plátcích a koření, na čele obrovský rubínový diadém, paže založené na prsou, meč po jedné straně, zlaté žezlo na druhé. Evidentně bylo kdysi pokryté zlatými lístky, ale ty se místy oloupaly, a tak byla vidět zčernalá pergamenová kůže a vyschlé končetiny. Černá a zlatá, barvy tolika nejnebezpečnějších stvoření.

V pohybujícím se svědě Knox hledal poznávací jizvy na těle. Ano. I po všech těch staletích bylo možné rozeznat slabé stopy po říznutí do krku od Kýropole, probodnutém rameni od obléhání Gazy, po probodnuté bradavce od šípu u Multanu a rozříznutém stehně od Issu. Naskočila mu husí kůže. Cítil slabost. Nebylo pochyb.

„Je to on,“ zamumlal. „Je to Alexandr.“

Dragoumis měl zavlhlé oči, když se rozhlédl. „Tak je na čase převézt ho domů,“ řekl.

III

Vynést ke kamionu víko rakve bylo docela snadné. To byla jen otázka námahy a času. Rakev sama, to byla úplně jiná záležitost. Byla příliš těžká, než aby ji zvedli, takže kolem ní protáhli lana, aby ji opatrně spustili z pyramidy, na schodech a na podlaze chodby použili písek jako zvlhčovadlo, táhli ji za sebou, všichni táhli naráz, dokonce i Knox a Gaille, ale i tak ji s každým záběrem popotáhli jen asi o čtvrt metru. Nakonec ji dovlekli k ústí chodby, která už byla upravená jako rampa, protože tam Mohamed nahrnul písek. Na terénní vůz přivázali tlusté lano a pokusili se vyjet, ale jeho kola se beznadějně protáčela. Vzali tedy i druhý vůz, obě auta táhla dohromady a podařilo se jim rakev naložit na nákladní auto.

Dostat ji do kontejneru bylo ještě složitější. Mohamed se ji pokusil zvednout hydraulickým ramenem bagru, ale jenom se překotil dopředu.

Nakonec právě Dragoumis navrhl řešení. Mohamed vyhrabal v písku před rakví koryto. Do něj nacouval kamion, takže byl kontejner pod rakví. Pak zacpali mezeru pískem a přetáhli rakev dolů a dovnitř, dokud se nepřehoupla přes přední hranu a nebyla co nejvíc v rovnováze.

Nikolas si navýsost spokojeně otřel čelo a podíval se na otce, aby se mu dostalo nějakého ocenění. Ale jeho otec jen mávl k východu, kde už začínalo na obzoru vycházet slunce. Nikolas přikývl. Možná se jednoho dne budou moct vrátit pro všechny ostatní poklady uvnitř kopce. Prozatím měli to, co potřebovali, a nevyplatilo by se, kdyby byli příliš chamtiví.

IV

Nikdo si nevšiml, když se Elena vytratila od kontejneru a došla k terénnímu vozu, aby si vzala kabelku. Koupila si zbraň minulou noc a bylo to docela jednoduché. Mávla na první taxík, který v Káhiře uviděla, a cpala jeho řidiči hotovost, až si uvědomil, že to myslí vážně, a začal vytáčet telefonní čísla. O dvě hodiny později jí jeden překupník ukázal svou sbírku. Poznala, který bude chtít, ještě než ho vůbec vzala do ruky. Byl černý a robustní, a jenom když se na něj podívala, už se cítila sebejistá. Když na něj ukázala, nadšeně přikývl. Chytrá volba, vykládal nadšeně. Walther P99. Poloautomatický se dvěma zásobníky. Začal vysvětlovat, jakou má konstrukci. Řekla mu, ať se nenamáhá. Místo toho ji vzal ven do uliček ve Městě mrtvých a ukázal jí, jak funguje pojistka. Nasázela čtyři kulky do jedné zdi. V břiše se jí rozlilo teplo. Stejné teplo se jí rozlilo po těle teď, když vzala zbraň do ruky.

Tři životy, které musí vzít. Potom bude její krevní msta konečně vykonaná.

Otočila se. Mohamed znovu zahrabával ústí hrobky pod písek. Knoxe a Gaille právě Nikolas, Leonidas a Bastián odváděli k terénnímu vozu. Ostatní Řekové seděli vzadu na kontejneru a kouřili zasloužené cigarety. Kostis a Dragoumis stáli spolu a klidně to sledovali. Kostis měl samopal přehozený přes rameno, ale vypadal uvolněně, nečekal potíže. Elena si nemohla přát lepší příležitost. Přešla k nim, walthera měla schovaného za zády. Muži se otočili, když ji viděli přicházet. Dragoumis se zamračil, jako by ho její výraz zmátl.

„Ano?“ zeptal se.

Kostise zabila jako prvního, stiskla spoušť, ještě když zvedala zbraň. Rozstřílelo mu to žebra. Zpětný náraz ji kopl do ruky, takže se mu druhá dávka trefila do horní části hmdi pod krkem a srazila ho na záda. Její smysl pro čas a prostor se změnil. Muži po její levici panicky ječeli a sahali po zbraních. Nevšímala si jich. Cítila se podivně nezranitelná, chráněná osudem. Kostis vydával divné, vysoké kňouravé zvuky. Zvedl hlavu, aby se podíval na svou prostřílenou hruď, pak se pokusil ochránit se rukama. Překročila ho, zamířila mu na nos a ještě jednou vypálila. Kulka mu prolétla skrz nadočnicový oblouk. Hlava mu bez života klesla do písku.

Otočila se k Dragoumisovi. Tvář měl bílou. Vypadal jako zmrazený. Došla k němu a přitiskla mu hlaveň na srdce.

„Řekni svým mužům, aby se nehýbali,“ řekla. Dragoumis mlčel. Zvedla zbraň a přitiskla mu ji na čelo. Když uviděla, že se třese, pocítila obrovskou radost. Pak si uvědomila, že se netřese strachy, ale vzteky.

„Nezabil jsem Pavlose,“ řekl bezvýrazně.

„Ale ano, zabil.“

Zavrtěl hlavou. „Máte moje slovo: ta srážka byla nehoda.“

„Nebyla to nehoda,“ ujistila ho. „Věřte mi. Vím všechno. Vím, že jste si najal děvku, aby Pavlose svedla. Vím, že jste je nechal nafilmovat, že jste mu tu nahrávku ukázal. Vím, že jste vyhrožoval, že mi pošlete kopii, pokud nepřestane žádat vyšetřování.“

„Tak to taky víte, že jsem neměl potřebu ho zabíjet.“

Elena cítila, jak ji do tváří štípou slzy. „Vy jste skutečně věřil, že dokážete Pavlose ovládat? Neměl jste šanci. Vy ne. Ani já. Nikdo. Přišel za mnou. Přiznal se ke všemu. Proto vím, že jste za to byl zodpovědný.“

Na Dragoumisově spánku zacukal sval. „Dávám vám svoje slovo,“ řekl. „Přísahám na Makedonii. Na Alexandrovo tělo. Na smrt mé manželky. Nikdy jsem nepřikázal, aby byl Pavlos zabit.“

„Ne,“ řekla Elena. „Ale já ano. Nechala jsem ho zabít kvůli tomu vašemu zasranému filmu.“

Usmála se, když to Dragoumis trávil, zpracovával, podíval se na ni a poprvé si uvědomil, že zemře; a když to viděla, užívala si to, střelila ho jednou do čela, a po písku rozptýlila kousky jeho mozku a kostí jako kukuřici. Pak zavzpomínala na Pavlose, toužila po něm, nacpala si horkou hlaveň do úst, opřela o patro, zavřela oči, pronesla jeho jméno a naposledy stiskla spoušť.

TŘICET SEDM

I

Nikolas Dragoumis se zapotácel a zavřel oči zlomek vteřiny předtím, než Elena zabila jeho otce a pak sebe. Když je zase otevřel, otec ležel na boku, jednu paži nataženou, druhou nešikovně zkroucenou pod tělem, nohy pokrčené jako dvě ramena svastiky. Nikolas si uvědomil, že jen zírá a zírá, není schopen vstřebat to, co vidí. Není možné, že takový člověk může být tak rychle a naprosto vymazán z povrchu zemského. Nejistě překročil Eleninu nataženou mrtvolu, aby si vedle něj stoupl a čekal, že se pohne, vstane, otře si špínu, vydá rozkazy.

Nadskočil, když mu někdo sáhl na loket. Otočil se a viděl, že na něj mluví Leonidas. Viděl, jak se mu pohybují rty, ale nedokázal pochopit to, co říká. Znovu se podíval dolů. Pomalu se začal vzpamatovávat. Všichni lidé zemřeli, ale jejich poslání žilo dál. Poslání jeho otce žilo dál. Bylo na něm, aby ho dokončil. Ta myšlenka Nikolase posílila. Znovu se rozhlédl kolem. Slunce už opustilo obzor. Ústí hrobky zmizelo pod pískem. Jeho muži na něj vyčkávavě hleděli.

„Vykopejte jámu,“ řekl. „Pohřbíme Kostise a Elenu tady.“ Klid a autorita jeho hlasu ho překvapila. Ale proč by vlastně měla? Jeho otec byl reinkarnací Filipa II., otce Alexandra Velikého. A co to tedy dělalo z něj? Co to znamenalo pro něj?

„A váš otec?“ zamračil se Leonidas.

„Myslíte si snad, že ho nechám tady?“ odsekl Nikolas. „Vezmeme ho s sebou. Musí být pohřben se všemi poctami.“

„A co tihle dva?“ zeptal se Leonidas a kývl ke Gaille a Knoxovi, které Bastián strkal dozadu do jednoho z terénních aut.

Nikolas znovu pocítil sílu svého vzteku a možnost ho ventilovat. Stiskl čelisti. Sehnul se, aby vytáhl walthera z Elenina uvolněného sevření. Zkontroloval zásobník. Pět nábojů pryč. Čtyři zbývají. Došel k terénnímu vozu.

„Vytáhněte Knoxe,“ přikázal.

Bastián vytáhl Knoxe za paži, hodil ho do písku. Nikolas mu namířil na prsa. Dívka vykřikla, prosila o smilování. Bastián ji udeřil do spánku, takže v bezvědomí spadla na zadní sedadla.

Nikolas zíral dolů na Knoxe. „Nikdo nemůže říct, že jsme vám nedali férové varování,“ řekl.

„Váš otec nám dal své slovo, že nás nechá jít, když vám pomůžeme najít Alexandra.“

„Můj otec je mrtvý,“ řekl Nikolas.

„Ano, ale…“ Dál se nedostal, protože ho Bastián praštil rukojetí své zbraně do týla a on tváří upadl do písku.

„Díky,“ řekl Nikolas. Usmál se, když namířil Knoxovi do týla a sevřel prst na spoušti.

II

Mohamed si zamnul levé zápěstí, kam se mu zařezávalo tvrdé ocelové pouto. Nepoznal muže, kterého se Nikolas chystal zastřelit, ale poznal Gaille, která na něj byla vždycky příjemná při vykopávkách v nekropoli, vyptávala se na Lejlu a přála jim všem štěstí; a také poznal vraždu a že v ní je namočený.

Myslel si, že Lejlin život má jakoukoli cenu. Nyní si uvědomil, že se mýlil.

Pouto bylo příliš těsné, takže nemohl vytáhnout ruku. A přestože byl dost silný, nestačilo to na to, aby vytrhl volant. Ale klíč od želízek visel na řetízku na Kostisově pásku. To mu přinejmenším dávalo šanci bojovat. Nastartoval bagr, zařadil rychlost, přidal a vyrazil kupředu.

Jeho náhlý výpad Řeky překvapil. Nikolas se otočil a dvakrát vystřelil, ale Mohamed použil lopatu jako štít a kulky se od ní odrazily a odlétly s kvílením pryč. Mířil na Nikolase, takže ten se musel vrhnout stranou a válel se pořád dál. Kulky létaly kolem. Mohamed se přikrčil, jak ovládal páčky, aby nabral Kostise. Pak se otočil dolů po svahu, využil gravitace a sklonu, aby mu to pomohlo odjet rychle pryč, přes rameno se ohlížel a viděl, jak Řekové utíkají za ním pěšky i vyrážejí v autech. Bagr na něco najel a nadskočil. Na lopatě visel Kostis, ale nespadl.

Mohamed dojel na plošší terén a shodil Kostise do písku, pak zastavil vedle něj, nastavil si bagr mezi sebe a Řeky. Otevřel dveře kabiny a natáhl se ven. Nedokázal na Kostise dosáhnout. Otočil volant co nejvíc a zkusil to znovu. Pořád nic, jen se ho dotkl konečky prstů, i když se sebevíc natahoval. Řekové ječeli, jak se k němu hnali, stříleli nazdařbůh, vytáčeli motory svých vozů. Zahákl pravou nohu pod Kostisovu hlavu, zvedl ho natolik, že zachytil pramen vlasů. Popadl ho za bradu, za límec, za pásek, řetízek, kolečko s klíči. Čtyři klíče. Na dvou byl znáček BMW. Ostatní byly malé, neoznačené.

Aby dosáhl prvním klíčem k poutům, musel Kostise úplně zvednout. Klíč nepasoval. Zkoušel druhý, když vtom mu za uchem něco vybuchlo a svět kolem něj zčernal.

III

Nikolas cítil, jak mu v prsou ječí démoni, ale nějak se mu podařilo je zkrotit uvnitř.

„Nový plán,“ řekl pevně, když dorazil a našel Mohameda v bezvědomí, krev mu vytékala z řezné rány ve vlasech. „Těla naložte na náklaďák. Hoďte ho i s bagrem do jezera.“

Vasileios u něj zastavil v druhém terénním voze. Kývl na zadní sedadlo. „A ta holka?“

Nikolas nakoukl dovnitř. Gaille ležela v bezvědomí na zadním sedadle. Najednou si uvědomil, že v tom chaosu zapomněl na Knoxe, a přepadl ho náhlý záblesk neblahého tušení. Rozhlédl se. Všichni jeho muži tu s ním byli, všichni do jednoho. Bez Kostise nebo jeho otce, kteří by je vedli, se stali nedisciplinovaným hloučkem.

„Kde je Knox?“ zeptal se, i když v hloubi duše odpověď už znal. „Kdo sakra hlídá Knoxe?“

Nikdo se neozval. Jejich oči se nesetkaly s pohledem, který na ně upíral. Sevřel pěsti a pohlédl tam, kde před chvílí ležel Knox. Nebylo tam po něm ani stopy, až na – aspoň – lana, kterými byl svázaný a která ležela v písku. Zavřel na chvíli oči, aby počkal, dokud nepřejde nával vzteku. Někdy to skoro vypadalo, jako by Bůh nebyl na jejich straně.

Naskočil do terénního vozu s Vasileiosem a Bastiánem, jel zpátky. Byla tam spousta stop, ale nebylo možné se v nich vyznat. Knox mohl zmizet kamkoli. Mohl se schovat pod pískem, vyšplhat na kopec, být teď už na druhé straně skály. Slunce neustále stoupalo. Denní světlo nebylo bezpečné. Za jasného dne bylo v poušti vidět do strašné dálky. Jejich vozy by vyčnívaly jako bóje. Turisti a pozorovatelé ptáků už opouštějí hotely. V kasárnách se ozývá budíček. Museli odjet.

Nikolas napůl vytáhl Gaille ze zadního sedadla a přitiskl jí hlaveň walthera ke spánku. „Poslouchej,“ zařval. „Ta holka umře, jestli nám budeš dělat potíže. Slyšíš? Jakýkoli problémy a dcera tvýho starýho kamaráda umře.“

Jeho hlas se ozvěnou odrážel od kopce a pak utichl.

TŘICET OSM

I

Knox sledoval ze skalní římsy, jak Nikolas a několik mužů odjelo na sever v nákladním voze s kontejnerem a jedním terénním autem, ostatní nechali za sebou, aby naložili Ricka, Elenu a Kostise na náklaďák, se kterým pak vjeli do jezera. Jak plul, zvedla se velká bílá vlna, pak se překotil na bok, vypustil vzduch a potopil se. Knox pocítil vlnu nevole, když sledoval, jak je tělo jeho starého přítele Ricka tak bezohledně svrženo do hlubin; také si připadal provinile, protože tam Rick přijel, jen aby mu pomohl. Ale teď nebyl čas na lítost nebo truchlení či odplatu. To všechno přijde později. Teď měl práci.

Řecký řidič plaval línými záběry zpátky ke břehu. Otřásl se, došel k bagru, nastartoval a zopakoval s ním totéž. Řidič vylezl z okénka, když se kabina ponořila pod hladinu. Byl na půl cesty nazpátek ke břehu, když za ním voda vystříkla a velký Egypťan se s kašlem a prskáním vynořil. Obživnutí trvalo jen chvilku, než ho bagr stáhl zpátky pod hladinu, protože byl pořád připoutaný k volantu. Jeden z Řeků si z toho dělal legraci. Všichni se smáli, ještě když nasedali do druhého terénního vozu a vydali se za ostatními.

Knox počkal, dokud nebyli mimo dohled, pak sešplhal z útesu a seskákal po písečných dunách k jezeru, po cestě se svlékal.

II

Když se Mohamed začal dusit, vzpamatoval se a probral k vědomí, ale jen proto, jak se zdálo, aby mohl zažít hrůzu. Bagr ho nemilosrdně táhl dolů. Podařilo se mu se naposledy zoufale nadechnout, než ho bagr stáhl do špinavé vody. Motor se zastavil. Dveře byly otevřené, celý vůz se nebezpečně nakláněl, jako kdyby se mohl na měkkém jezerním dně překotit. Vtáhl se dovnitř. Pod vyboulenou střechou kabiny se zachytilo trochu vzduchu. Nadechl se, hmatal a rozsvítil stropní světlo. Šířila se z něj kola odražené žluté záře ve zvířené vodě a bylo vidět, jak málo vzduchu tam ještě zbývá. Skrčil se zase dolů. Snažil se vytáhnout ruku z pouta, ale překážel mu palec. Zkusil vykroutit volant. Nic. Námahou jenom spaloval svou minimální zásobu kyslíku. Klíč byl ještě v zapalování. Otočil jím, ale motor neodpověděl. Vyplaval, aby se znovu nadechl. Bagr se pohnul a dál se naklonil. Drahocenné bublinky vzduchu zase utekly. Vzpomněl si na to, jak četl o nějakém horolezci, který si uřezal ruku zavíracím nožem, aby se uvolnil ze závalu pod kameny. Ano. Tohle by mohl udělat pro Lejlu. Nadechl se, skrčil se, šátral po podlaze po střepech, které zbyly po výstřelech, ale našel jen kousky nerozbitného skla. Vrátil se nahoru.

Vír vody, zatahání za rukáv. Skoro umřel leknutím, když vedle něj vykoukla mužská hlava. Byl to ten muž, kterého Nikolas chtěl zabít.

„Kde je klíč?“ zeptal se stručně.

„U mrtvého Řeka,“ zalapal Mohamed po dechu. „Na pásku.“

Muž přikývl, skrčil se a zmizel.

Bylo tam tak málo vzduchu, že už to začínalo být špatné. Přitiskl tvář ke kovové střeše a snažil se zůstat v klidu. Zdálo se, že uběhla celá věčnost. Vzduch začal zapáchat. V hlavě mu vířilo. Mezi očima mu začala bušit bolest. Modlil se za Lejlu, aby se nějak z toho dostala, aby její život byl dobrý, až bude mít za sebou tu hroznou nemoc. Co by ji pak mohlo zastavit? Všichni otcové byli pyšní na své dcery, ale ne každý z nich měl takový důvod.

Kabina se zase pohnula. Unikl mu drobný výkřik, jak utekly další vzduchové bublinky. To byla ta potíž s nadějí; přišla za cenu intenzivního strachu. Musel si přitáhnout připoutané zápěstí co nejvíc, aby dosáhl na zbývající vzduch. Smrděl, otravoval ho, musel dýchat silněji a rychleji, aby z něj vůbec dostal nějaký kyslík. Kabina se pohnula a nemilosrdně se překotila na bok. Poslední zbytek vzduchu odplul pryč. Držel si ruku na ústech, jak nejdéle vydržel, ale pak už nemohl bojovat s potřebou svých plic, musel je otevřít. Natekla mu do nich voda. Jednou se zakuckal, ale pak se zase napil a tekutina mu tekla do krku. Vír náhodných, ale uklidňujících barev, vzorů, pocitů, vůní; koupal se ve vřelé lásce Nur a Lejly, a pak záblesk jasného bílého světla.

III

Nikolas zavolal do Ibrahímovy vily a vedl svůj malý konvoj na sever po silnici do Marsa Matruh. Nikdo to nezvedl. Zavolal Manolise na mobil a pak Sofronia. Ani jeden z nich mu to nezvedl. Něco bylo špatně. Žaludek se mu začal svírat úzkostí. Krátce se podíval na Vasileiose.

„Co je?“ zeptal se Vasileios.

„Nevím.“

Ohlédl se na kamion hned za nimi. Byl zatížený vzácným nákladem a jen taktak docílil a udržoval sedmdesát kilometrů za hodinu. Při takovéhle rychlosti jim cesta do Alexandrie potrvá přinejmenším deset hodin. Deset hodin. Kristepane! Kdo věděl, co se za tu dobu může seběhnout, zvlášť s Knoxem, který je na svobodě? A on si myslel, že všechno půjde tak hladce! Vzal mobil a měl v úmyslu znovu zkusit zavolat Ibrahímovi a mužům, jenom ale viděl, jak mu mizí signál, až nakonec zmizel úplně. Jestli usuzoval správně, neobjeví se znovu, dokud se nepřiblíží k Marsa Matruh a pobřeží.

Nedalo se nic dělat, jen vydržet.

IV

Proudy uvolněného vzduchu a plyny z jezerního dna vířily hladinu jezera. Pramínky oleje a řasy a odpad tvořily překrývající se kruhy. Knox plaval od jednoho k druhému a nořil se do větší hloubky. Náklaďák dojel dál do jezera než bagr. Voda, obyčejně tak čistá, byla plná bahna. Knox musel jít po hmatu. Plíce měl skoro vyřízené, když konečně nahmatal něco kovového. Vyplaval na hladinu, aby nabral vzduch, a pak se zase ponořil, protáhl se otevřeným okénkem do kabiny náklaďáku. Hledal rukama.

První mrtvola, kterou našel, patřila Rickovi. Zase se ozvala ta nevolnost. Zapudil ji.

Druhé tělo mělo dlouhé vlasy. Žena. Elena. Odstrčil ji stranou a popadl místo toho nohu, sledoval ji nahoru po nohavici kalhot až k pásku. Hmatal po něm, našel kroužek s klíči. Rozepnul pásek, stáhnul z něj klíče.

Svíral je pevně a vytáhl se z kabiny, kopnutím se odrazil k hladině, prudce se nadechoval a pak plaval zpátky, dokud neusoudil, že je nad bagrem. Nabral si do plic vzduch a vrhl se dolů. Oči měl bolavé a pálily ho. Bagr se překotil na bok. Protáhl se dovnitř rozbitým okénkem. Všechen vzduch byl pryč. Mohamed tam ležel zhroucený a bez života. Knox samým spěchem upustil klíče. Když je našel a zase zvedl, tlak už nemilosrdně narůstal i v jeho plicích, mozek zoufale toužil po vzduchu. Popadl Mohameda za zápěstí. První klíč nepasoval a druhý také ne. V panice a nevíře klíče zkusil znovu. Pořád nic. Chtělo se mu řvát. Potřeboval vzduch. Druhé pouto bylo zamčené kolem volantu. Zkusil na něm první klíč, pak druhý. Tentokrát pasoval. Otočil ho, pouto se otevřelo, popadl velkého muže za límec, táhl ho k oknu, ven a na hladinu, pak plaval jednou paží na mělčinu, druhou za sebou vlekl Mohameda, vytáhl ho na břeh.

Položil mu jednu ruku na prsa, druhou na krk. Velkému muži přestalo bít srdce. Sakra, jasně že přestalo tlouct. Poslední tři minuty nedýchal nic než vodu. Knox si vzpomněl na kurz o tonutí a blížícím se utonutí, který navštěvoval jako potápěčský instruktor. Když voda vstoupí do dýchacích cest, lidé automaticky zakusí laryngospasmus; což znamená, že se jejich hrdlo stáhne, aby se vdechnutá voda odvedla do žaludku. Ale po srdeční zástavě se dýchací cesty často zase uvolní, a tak umožní vodě vstoupit do plic. Kurt, Rakušan s vousy až do půli prsou, je učil kardiopulmonární resuscitaci přímo z knihy; ale bokem poznamenal, že kdyby na tom závisel jeho život, nejdřív by chtěl Heimlichův hmat bez ohledu na to, jaké je současné smýšlení, protože jestliže máte zablokované dýchací cesty, máte stejně v háji i mozek. Knox natáhl obě paže kolem pasu velkého muže, na pravé ruce sevřel prsty v pěst, přitiskl palec pod jeho žebra, stiskl mu břicho a prudce škubl vzhůru. Z úst a nosu mu začala ve vlnách vytékat zpěněná tmavá voda, jako krev. Pumpoval, až už nic nevytékalo, pak mu zaklonil hlavu, aby mu otevřel dýchací cesty, stiskl mu nos a dvakrát ho prodýchl. Zkontroloval mu tep, nic nenahmatal. Dál pumpoval a dýchal, pumpoval a dýchal, dokud se najednou velký muž neotřásl v prudké křeči, zakašlal, zalapal po dechu, vychrchlal z úst a z krku ještě trochu vody, až nakonec začal znovu dýchat. Knox se zhroutil do blátivého písku vedle něj, nahý a vyčerpaný a třásl se.

Pak si s unavenou hrůzou vzpomněl, že Nikolas má Gaille. Ať je naživu. Panebože, prosím tě, ať je naživu.

Zvedl se, posbíral si šaty. Nohy měl slabé a jako z gumy. I tak se donutil běžet přes duny, aby zjistil, jestli může zachránit džíp.

TŘICET DEVĚT

I

Nikolas se vyklonil z okénka, aby nasměroval tirák, kterým měl sjet ke straně silnice. Potřeboval nabrat benzin a vyřídit telefonáty, ale nemohl jen tak dojet k pumpě, když mu na zadních sedadlech ležela Gaille. Jeho muži otevřeli zadní dveře kontejneru. Slunce bylo stále ještě dost nízko, takže se uvnitř kontejner nerozehřál.

Počkali, dokud nebyla silnice prázdná v obou směrech, pak vtáhli Gaille dovnitř, zacpali jí ústa a přivázali ji k ocelovému madlu na konci kabiny. Pak přikázal Eneášovi, aby s ní zůstal uvnitř, aby se ujistil, že se Gaille o nic nepokusí.

Vrátil se do terénního vozu a vyrazili kupředu. Silnice byla rovná a přímá a nebyli tam žádní policisté. Vasileios pustil rádio a hledal nějakou hudbu. Nikolas ho zase vypnul. Nakonec dojeli k čerpací stanici, pár náklaďáků bylo zaparkovaných venku, na cestě do Sivy nebo z ní. Vasileios tankoval a Nikolas telefonoval. Ibrahím, Sofronio ani Manolis nebrali telefon. Co se to sakra děje?

Zavolal do své kanceláře v Soluni a přikázal Kateřině, aby na to dohlédla. Ale jeho obavy se neustále zhoršovaly. Nasedl zpátky do terénního vozu.

II

Knoxův džíp pořád ležel na střeše ze třetiny v duně. Tlačil a tlačil, auto se trochu pohnulo, ale nedokázal ho dotlačit až do bodu, odkud by se překotilo samo. Vykopal písek zpod střechy holýma rukama, aby zvětšil úhel, pak to zkusil znovu. Auto se zaduněním spadlo na bok a pak téměř na kola, chvíli se kolébalo a pak málem přepadlo nazpátek. Knox se k němu vrhl, nohy mu klouzaly a ujížděly na měkkém písku, ale nechtěl se poddat, a nakonec zvítězil a auto dopadlo na čtyři kola, od kterých se zvedla oblaka prachu a písku.

Klíček vězel stále v zapalování. Se zachvěním jím otočil, ale naskočilo hned napoprvé. Do očí mu vhrkly slzy vděku. Jak nádherné, úžasné auto. Uháněl zpátky k jezeru. Mohamed dýchal mělce, ale pravidelně, i když nenabyl vědomí. Ačkoli si dělal starosti o Gaille, Knox ho tam nemohl jen tak nechat. Ten chlap snad vážil tunu. Knox ho dokázal naložit jen dozadu. Pak se vydal zpátky do Sivy a její všeobecné nemocnice, po cestě spřádal plány.

III

Bylo pozdě dopoledne, když se Nikolas dostal dost blízko k pobřeží, aby na mobilu chytil signál. Zavolal okamžitě Ibrahímovi domů, pak Manolisovi a Sofroniovi. Pořád nic. Zavolal do Soluně, jenže teď to nebrala už ani Kateřina. V břiše měl palčivé jezírko strachu. Manolis a Sofronio byli jeho pilot a druhý pilot – bez nich budou trčet tady v té díře. Alexandrie byla pořád šest hodin daleko, ale musel vědět, co se děje, aby dokázal vymyslet náhradní plán. Zavolal druhý terénní vůz na mobil. Zvedl to Bastián. Přikázal jim, aby jeli napřed a vyšetřili to.

IV

Knox zastavil před všeobecnou nemocnicí v Sivě a zuřivě mačkal klakson. Vyšel ošetřovatel a stínil si oči před ranním sluncem. Knox prudce otevřel zadní dvířka, ukázal mu Mohameda, který měl stále ještě pouta připevněná k zápěstí.

„Co se stalo?“ zeptal se ošetřovatel a už začal dělat vyšetření. „Zastavilo se mu srdce,“ odpověděl Knox, „málem se utopil.“ Ošetřovatel utíkal zpátky dovnitř a o chvilku později se znovu objevil s lékařem a vozíkem. „Policie si s vámi bude chtít promluvit,“ řekl lékař.

„Jistě.“

Opatrně naložili Mohameda a odvezli ho dovnitř.

„Pojďte s námi,“ řekl lékař. „Raději byste měl počkat vevnitř.“

„Za okamžik,“ odpověděl Knox. „Potřebuju něco z džípu.“ Vyšel zase ven. Na policii kašle. Nešlo jen o Nikolasovo varování, co udělá, když narazí na nějaké potíže. Egypťani byli notoricky známí, že střílejí jak zběsilí, když jde o rukojmí, a on se rozhodně nechystal svěřit Gaille do jejich péče. Kdekoli jinde na světě by neměl naději, že chytí Nikolase poté, jaký náskok už má. Ale tady to nebylo kdekoli jinde. Tohle byla Siva a Siva byla unikátní. Neexistovala žádná jiná cesta, kudy by kamion mohl přejet poušť. To znamenalo, že odtamtud měli jen jednu jedinou možnou trasu. Na sever k pobřeží a pak na východ do Alexandrie. Jakmile budou v Alexandrii, otevře se jim celý Egypt, ale to bylo ještě hodně hodin daleko.

Položil ruku na přístrojovou desku. „Jenom ještě jednu cestu,“ zaprosil. „Jenom jednu.“ Pak vyrazil pryč.

V

Nikolasovi zazvonil mobil, když projížděl kolem al Alamejnu. „Prosím?“

„Tady Bastián. Jsme ve vile.“

„A?“

„Je vypálená. Po chlapech ani stopy. Ale všude jsou uniformy. Hasiči. Poldové. Doktoři.“

Nikolas zmlkl, když si uvědomil dosah této katastrofy. Alibi, která je měla ochránit, je teď dovedou pod oprátku. Všechny je natočily bezpečnostní kamery, jak vcházejí do vily. A i kdyby nějakým zázrakem oheň zničil pásku, pronajatá auta venku stále neomylně dovedou policii na letiště, k jejich imigračním detailům, k jejich letadlu. Jet pro něj teď by bylo jako vrhat se do pasti. Přikázal Bastiánovi, aby zamířil nazpátek a sešel se s nimi před Alexandrií. Pak opět zavolal Kateřině do Soluně. Tentokrát telefon zvedla, ale sotva řekl jedno slovo, už mu skočila do řeči a chladně mu sdělila, že nemá právo probírat firemní politiku v téhle záležitosti, ale že by mohla sehnat někoho… „Je tam s vámi někdo?“

„Ano.“

„Policie?“

„Ano.“

„Poslouchají nás?“

„Ne.“

„Nahrávají telefonáty?“

„Ještě ne.“

„Můžete se někam dostat a zavolat mi zpátky?“

„Ne hned, pane.“

„Udělejte to co nejdřív.“

Nikolas si hryzal klouby na ruce a čekal. Trvalo to dvacet minut, než zavolala zpátky.

„Nezlobte se, pane,“ řekla bez dechu. „Je tam všude policie. Mají zatykače. Očividně je Egypťani požádali, aby…“

„Ozvali se vám Manolis a Sofronio?“

„Ne přímo, pane. Ale zaslechla jsem policistu. Myslím, že došlo k potyčce s egyptskou policií. Myslím, že Manolis je zraněný. Musel do nemocnice. Pane, oni říkají, že zabil nějakého muže. Co se děje? Obviňují nás všechny z hrozných věcí. Všechno je vzhůru nohama. Lidi jsou vyděšení. Prohledávají naše záznamy. Zmrazují nám účty. Slyšela jsem, jak dva z nich mluví o tom, že přikážou našim lodím, aby se vrátily do přístavu.“

„To nemůžou udělat,“ namítal Nikolas. „Svěřte to Mandovi.“

„To jsem už udělala. Říká, že mu bude trvat pár dní, než…“

„Já nemám pár dní,“ zařval Nikolas. „Vyřiďte to hned.“

„Ano, pane.“

„A zavolejte mi. Zavolejte mi, jen jak se něco dozvíte.“

„Ano, pane.“

„A potřebuju zase telefonní číslo Gabara Mounima. Co nejiychlejc.“

„Ano, pane.“

VI

V Knoxovi narůstalo zoufalství. Hnal se ve svém ubohém džípu už sedm hodin, a pořád ještě nedohnal kamion a do Alexandrie už zbývalo jen třicet kilometrů. Bylo možné, že si to špatně spočítal? Bylo možné, že se tam Nikolas už dostal, nebo že našel jinou cestu pryč? Nějaké letadlo z Marsa Matruh? Přes hranice do Libye? Ne. Oboje by byla šílenost, natožpak to zorganizovat takhle narychlo. Tohle musela být jejich trasa. Musel jenom jet dál.

Pět kilometrů před první křižovatkou hlavních silnic před sebou něco zahlédl. Zrychlil. Ano. A jedno z terénních vozidel před ním. Okamžitě sundal nohu z plynu, vrátil se do diskrétního odstupu a jel za nimi dál.

ČTYŘICET

I

Ve chvíli, kdy se Bastián a jeho posádka vrátili ze své alexandrijské bojové akce, Nikolas všem přikázal, aby sjeli ze silnice. Odbočili na písčitou cestu k okraji jezera, od jehož vod se zvedala mlha, otrhaní rybáři pluli na otlučených pramicích po úzkých kanálech mezi ostrůvky porostlými rákosím. Zamýšlel jim všem vysvětlit, jaká je situace, probrat jejich nápady, plány, ale nervy měli tak napjaté strachem, protože si uvědomili, v jaké jsou tísni, že se začali okamžitě překřikovat, hádat, obviňovat jeden druhého. Právě v tuto chvíli mu zavolala Kateřina, takže se všichni mohli trochu uklidnit.

Měla pro Nikolase číslo Gabara Mounima. Okamžitě mu zavolal. Vzala to nějaká žena. Požádal ji, zda by mohl mluvit s Mounimem, a představil se. Na nic se ho nezeptala a slušně mu oznámila, že pan Mounim právě teď k telefonu nemůže. Poprosil ji důrazněji. Zopakovala tutéž odpověď. Zařval na ni. Odříkala mu to ještě jednou, zcela klidně. Nikolas se zhluboka nadechl a požádal co nejslušněji, kdy by mu pan Mounim asi tak mohl zavolat. Pan Mounim je celý týden velmi zaneprázdněný. Možná další týden nebo týden nato.

Nikolas zavěsil, protože se najednou lekl, že by ho mohli vystopovat. Zprávy o lepře v jeho světě cestovaly tak rychle, že zcela popíraly Einsteina. Práskl hranou ruky o stěnu kontejneru. Tupě to zadunělo. Jejich letadlo bylo poskvrněné, jejich loď také. Jejich jména, popisy, čísla pasů a registrační značky aut se už šíří na všechny strany. Zavřel oči. Zoufalství se změnilo ve vztek.

Knox. To mohl být jedině Knox. Knox promluvil.

Zamířil dozadu ke kontejneru. Trest za vměšování mu oznámil jasně. Nebyla to teď jeho chyba. Když chcete, aby vás lidi v tomhle světě brali vážně, musíte být připraveni své hrozby vyplnit. Dveře kontejneru byly otevřené. Uvnitř bylo stále horko a dusno. Dívka ležela s roubíkem na podlaze, zápěstí měla přivázaná k vnitřnímu madlu, rty suché a popraskané. Nikolas ji rozvázal a za kotník vytáhl ke dveřím. Slabě s ním zápasila, byla zesláblá od dehydratace. Hodil ji na písčitou zem. Nadbytečné zavazadlo. Nebezpečné zavazadlo. Zavazadlo s ústy.

Nechal walther v autě. Napřáhl ruku k Leonidasovi. „Samopal, prosím.“

Leonidas zamrkal. „Je to jen holka.“

„Zbláznil ses?“ zařval Nikolas. „Viděla všechno. Chceš strávit zbytek života v base, sakra?“

Dívka vyplivla roubík, takže jí visel jako smyčka kolem krku. „Prosím,“ vzlykala. „Prosím.“ Obličej měla znetvořený, jak jí po něm stékaly slzy a hleny. Nikolas se na ni už nemohl dál dívat. „Nezabíjejte mě,“ zakňourala zase a sunula se k němu po kolenou. „Ach, panebože, nebudu mluvit. Přísahám. Nezabíjejte mě. Prosím, nezabíjejte mě. Nechci umřít. Nechci umřít.“

„Váš otec odmítal násilí,“ řekl Leonidas. „Váš otec…“

„Můj otec je mrtvý,“ odsekl Nikolas a ruka se mu třásla. Když teď povolí, bude jen k smíchu. „Dejte mi tu zatracenou zbraň.“ Vyrval ji Leonidasovi z rukou. Leonidas se zatvářil, jako by se mu udělalo zle, a otočil se zády. Bylo to dobré, také aby zjistil, kdo má žaludek na těžké úkoly.

Dívka stále kňučela a držela se ho za kalhoty. Udeřil ji pažbou, ukročil zpátky a zvedl samopal na rameno. Nikdy ještě nikoho nezabil. Dával rozkazy, to jistě. Nahoru do hor přivezli pár mrtvol z márnic. Probodávat lidské maso pomohlo člověka zocelit, i když bylo mrtvé. Téměř si začal užívat pocit, když zanořil bajonet do břicha. Museli jste se do toho dát s odhodláním, jinak se bodák vrátil zpátky, než aby prošel kůží. Ale tohle bylo jiné. Pomyslel si, že to bude příjemný čistý a ostrý pocit, zabíjet. Popravdě mu to připadalo nečisté a znetvořené.

Klečela, objímala a líbala mu nohy. Bylo to lepší, když jí neviděl do obličeje. Zadíval se jí na tmavé vlasy v týle. Zase zvedla obličej. Znovu zaváhal. Kdyby ji střelil do očí nebo do čela, to by si připadal rozhodně nepříjemně. Proč prostě nemůže držet ten ksicht dole? Copak nemá žádné ohledy? Znovu jí pohrozil samopalem. Spadla na záda a naříkala. Tvář měla popelavou a zbrázděnou hrůzou. Mávl na ni, aby se otočila na břicho. Neudělala to. Ležela tam, zvrhle kňučela, jako kdyby věděla o tom zmateném víru, do kterého ho tlačí. Zaskřípal zuby. Tohle byla cena za vedení. Tohle byla cena za makedonské osvobození. Zocelil se tím, že si představil všechny pocty a slávu, která mu bude příslušet. Pak si přitiskl pažbu k rameni a znovu se jí podíval do tváře.

II

Knox sledoval konvoj ze silnice v bezpečné vzdálenosti, schoval džíp za skalnatý výběžek a pak pozoroval, jak se Řekové hádají a panikaří. Přestože stál příliš daleko, takže nemohl slyšet, co přesně říkají, bylo z jejich postojů jasné, že se jim plány vážně zhatily a že mají strach.

Nikolas energicky vstoupil do kontejneru. O chvilku později vytáhl Gaille ven a pak si od jednoho ze svých mužů vyžádal samopal. Knox to s hrůzou sledoval, ale nemohl nic dělat. Neměl žádný mobil, aby povolal policii nebo armádu. A byl neozbrojený a sám. Pokoušet se ji teď zachránit by byla jasná sebevražda. Jeho jediná rozumná možnost byla dojít pro pomoc. Nakonec udělal, co mohl. Teď už to bylo na někom jiném. Nikdo by ho neobviňoval.

Skrčil se, dolezl zpátky k džípu a nastartoval motor. Hluk provozu na dálnici byl dostatečný, aby ten zvuk maskoval. Pak tam jen chvíli seděl, protože v hloubi duše věděl, že když odjede pro pomoc, bude to znamenat, že odsuzuje Gaille k jisté smrti. A to nemohl připustit. Prostě nemohl. Nebylo to jen tím dluhem, který měl vůči jejímu otci, i když to k tomu také patřilo. Šlo o Gaille samotnou. Bylo to tím, co k ní začínal cítit.

Když si uvědomil, co se chystá udělat, leknutím mu naskočila husí kůže. Nebuď idiot, řekl si. Nepomohlo to. Zhluboka se nadechl a zavřel oči, skoro jako by se modlil. Pak přitiskl nohu k podlaze, jako nějaký starý rytíř, který cválá na svém věrném oři, a vyrazil.

III

Za Nikolasem zaburácel nějaký motor. Prudce se otočil a uviděl, jak se přímo na něj žene starý džíp. Knox! Když Leonidas popadl samopal a vystřelil na kapotu džípu, zůstal stát a tvářil se nevěřícně. Kryt motom odskočil; z motom vytryskly gejzíry páry a olízly ho plameny. Slyšel, jak Knox marně řadí zpátečku, ale džíp se před nimi pomalu zastavil. Kapota zase spadla dolů. Knox otevřel dveře a utíkal, ale výstřel ho trefil do nohy a on vykřikl bolestí a upadl a o chvilku později po něm skočili Bastián a Eneas.

Nikolas zase vyrval Leonidasovi zbraň. Zabít tu holku byla jedna věc. Zabít Knoxe jiná. Došel k němu, položil si samopal na rameno a zamířil.

„Počkej!“ vykřikl Knox zoufale, otočil se na záda a zvedl paže, jako by ho to mohlo ochránit. „Poslouchej! Můžu tě dostat ven. Můžu tě dostat pryč z Egypta.“

„Jistěže můžeš,“ vysmíval se mu Nikolas s prstem na spoušti. „Můžeš roztáhnout křídla a odletět s námi, to určitě.“

Ale Leonidas sklonil hlaveň Nikolasova samopalu. „Jak?“ zeptal se.

„Já tady budu dávat otázky,“ odsekl Nikolas. Otočil se zpátky ke Knoxovi a zase zvedl pušku. Najednou si připadal směšně. „Jak?“ zeptal se.

„Znám různé lidi,“ odpověděl Knox.

„Aha, ty znáš lidi?“ zavrčel Nikolas. „Všichni známe nějaký lidi.“

„Znám Hasana al Asjutiho,“ řekl Knox.

Nikolas se zamračil. „Toho špeditéra?“

„Zachránil jsem mu život,“ přikývl Knox. „Při nehodě při potápění. Dával jsem mu dýchání z úst do úst. Řekl, že kdybych někdy potřeboval laskavost…“

Nikolas na něj zamžoural. „Lžeš.“

„Vezměte mě k němu. Je v Suezu. Zeptejte se ho sami. Poví vám to.“

„Vzít tě k němu?“ odfrkl si Nikolas. „Je to tvůj nejlepší přítel, sakra, a ty ani nevíš, jaký má telefonní číslo?“

„Ještě nikdy jsem mu nemusel volat kvůli laskavosti.“

Nikolas zaváhal. Knox se k něčemu chystal. Tím si byl jistý. Ale kdyby na jeho tvrzení byla jen špetka pravdy… otevřel znovu mobil, zavolal Kateřinu, požádal ji, aby našla číslo na al Asjutiho. Chodil v kruzích, jak čekal, až zavolá zpátky, podupával. Když konečně zavolala, vytočil ho sám. Nevěřil Knoxovi ani za mák. Požádal o Hasana al Asjutiho, řekli mu, ať počká. Celou dobu nespouštěl z Knoxe oči, čekal, že se pohne, couvne, připustí, že to byla blbost. Ozvala se nějaká žena a snažila se ho odbýt vycvičeným povídáním o tom, jak je Hasan na nějaké schůzi a jestli by nemohla vzít vzkaz, že by se postarala, aby ho dostal, jen co…

„Potřebuju s ním mluvit hned,“ řekl Nikolas. „Povězte mu, že jde o Daniela Knoxe.“

„Daniela Knoxe?“ očividně ji to zarazilo. „Aha. Ano. Dobře. Já… Hned vás přepojím.“

Nikolas nedokázal skrýt své ohromení. Držel telefon tak, aby Knox mohl mluvit, ale tak, aby to zároveň slyšel i on sám. Ozval se Hasan. „Knoxi?“ zeptal se. „Jste to fakt vy?“

„Přesně tak,“ řekl Knox rychle. „Poslyšte, chci vás navštívit.“ Nastalo ticho. Pak se Hasan nevěřícně zeptal. „Vy mě chcete navštívit?“

„Přesně tak. Potřebuju něco vyvézt z Egypta. Když vás navštívím, postaráte se mi o to?“

Další ticho. „Přijedete vy? Osobně?“

„Jestli souhlasíte, že mi pomůžete dostat tuhle zásilku pryč.“

„Jakou zásilku? Kam má namířeno?“

„To vám povím, až se uvidíme.“

„Výborně. Můžete se dostat do Suezu?“

„Jistě. Dejte mi šest hodin.“

„Tak tedy šest hodin. U mého nákladního terminálu.“ Odříkal instrukce, které si Nikolas rychle poznamenal. Linka utichla. Nikolas zavřel telefon.

„No?“ zeptal se Leonidas.

„Souhlasil, že pomůže,“ připustil Nikolas váhavě. Něco v tom smrdělo, i když mu nebylo stále jasné, co to přesně bylo. Ale byla to naděje na záchranu a on neměl jinou možnost, než se jí chytit. „Zůstanete v kontejneru až do Suezu,“ řekl Knoxovi. „Stačí jedno slovo a jste mrtvý. Rozumíte?“

„Ano.“

„Když nás dostanete z Egypta, vy i ta holka budete volní. Máte mé slovo.“ Přitom se usmál a podíval se Knoxovi přímo do očí. Nemohl připustit, aby si uvědomil, že v žádném případě nedovolí dvěma svědkům celé té hrůzy, aby zůstali na svobodě.

ČTYŘICET JEDNA

I

Knox a Gaille leželi svázaní a s roubíky v ústech připoutaní k madlu v kontejneru u kabiny. Jeden z Řeků, statný muž, kterému říkali Eneas, dostal světlici a příkaz je hlídat. Knoxovo stehno bolestivě cukalo po střelné ráně; ale podle rychlé prohlídky, kterou mu povolili, to vypadalo hůře, než jaké to bylo, střela mu vyryla hlubokou brázdu v kůži, ale vyhnula se svalům a kosti.

V kontejneru po zavření dveří panovalo děsivé vedro a také dusno, zejména když si Eneas zapálil cigaretu. Když ji zamáčkl, dal si několik velkých doušků z lahve s vodou, pak si marnivě nacákal vodu na vlasy a čelo. Jenom to poslouchat bylo hotové mučení. Knox zavřel oči a snil o vodopádech a drceném ledu.

Rakev a víko byly tak těžké, že tiráku skřípaly brzdy, když zpomalili, aby nabrali benzin. Eneas si stoupl nad Knoxe a vyhrožoval mu pažbou samopalu, dokud zase nevyrazili. Tirák se slabě zakymácel. Rychlosti klapaly a motor kvílel, jak ztěžka nabírali rychlost. Ještě že Egypt je taková placka.

Gaille se pod roubíkem rozvzlykala. Už prožila dva nebo tři takové záchvaty, prostřídané dlouhými údobími klidu. Hrůza byla tak intenzivní, že ji nemohla snést. Knox měl také dva okamžiky ledového třasu, kdy se mu košile promáčela potem a tím ještě zhoršila jeho dehydrataci. Mezitím měl však mysl jasnou a vymýšlel způsob, jak zachránit sebe i Gaille před těmi zoufalými vyhlídkami. Nic ho ale nenapadalo.

Přestal na to tlačit. Zkušenosti ho naučily, že odpovědi často přicházejí, když si člověk dovolí myslet na něco jiného. Jejich hlídač si zapálil další cigaretu a plamínek zapalovače ze žlutočerveně odrazil od Alexandrovy rakve. Knox zjistil, že na ni upírá pohled. Jaký konec pro takového muže, pěšáka v nikdy nekončící hře politiky a osobního postupu. Mělo to v sobě ale také cosi patřičného. Alexandrův život také skončil v Babylóně antiklimaxem, který možná už začal během hrůz v Bálučistánu, do níž zavedl čtyřicet tisíc mužů a z níž přivedl nazpátek pouhých patnáct tisíc. Smrt visela ve vzduchu. K Alexandrovi se při jeho taženích připojil jeden postarší indický filozof, který se jmenoval Kalanos, a onemocněl. Nechtěl uhnít, a tak se místo toho zapálil zaživa a ujišťoval Alexandra, že se brzy setkají. Při soutěži v pití na oslavu jeho života zemřelo jednačtyřicet Makedonců včetně vítěze. Pak zemřel také Alexandrův nejbližší přítel Héfaistón, což byla nejtěžší rána ze všech. A pak se odehrála Alexandrova návštěva u hrobu Kýra Velikého v Pasargadách. Kýros byl největší dobyvatel a císař před Alexandrem, polobožská postava vzývaná po celé Persii. Přesto Alexandr zjistil, že lupiči rozházeli všude po zemi jeho kosti, když se neúspěšně pokusili ukrást jeho zlatý sarkofág. Nápis na Kýrově hrobě zněl: „Ó člověče, kdokoli jsi a odkudkoli přicházíš – neboť já vím, že přijdeš –, jsem Kýros, který vybojoval Peršanům jejich říši. Proto nenarušuj tenhle kousek země, který zakrývá moje tělo.“ Ovšem jeho přání zůstalo nevyslyšeno.

Řekli to, když Alexandr ležel na smrtelné posteli v Babylonu, když si uvědomoval, že ho čeká smrt, snažil se odplazit dolů k řece, která protékala kolem paláce, aby jeho umírající tělo odplavily vody, aby svět mohl věřit, že přešel na své zasloužené místo nahoře mezi bohy. Možná také nechtěl dát svým následníkům příležitost, aby se postarali o jeho smrtelné ostatky bez patřičné úcty, podobně jako se to stalo Kýrovi. Takový možná byl osud, jaký si Alexandr přál pro svou mrtvolu. Ne Siva, ani Alexandrie, ani Makedonie, ale zapomnění ve vodě.

Zapomnění ve vodě. Ano. Knox nakonec přišel na zárodek myšlenky.

Připadalo jim to jako věčnost, než náklaďák příště zastavil. Zadní část kontejneru zaskřípala a otevřela se. Knox zaklonil hlavu a opřel ji o ocelovou stěnu. Strach mu sevřel hruď jako korálky z růžence. Hvězdy ležely nízko nad obzorem. Den byl pryč. Možná jeho poslední.

Dovnitř vlezl Nikolas. Vlasy z jedné strany hlavy měl rozcuchané a nadzvednuté, jako kdyby si zdříml opřený o okénko. Namířil waltherem na Knoxe. „Jsme v Suezu,“ řekl, když Eneas rozvázal Knoxova pouta a vytáhl mu roubík. Knox sevřel a rozevřel prsty, aby se mu do nich vrátila krev a rozproudila se. Nejistě vstal a promnul si stehno.

Nikolas mávl na Knoxe, aby šel ke dveřím kontejneru. Knox si ho nevšímal. Sebral Eneášovu láhev s vodou. Zbývalo v ní ještě pár doušků. Sundal Gaille roubík, přidržel jí láhev u úst, obrátil ji dnem vzhůru a počkal, dokud ji nevypila. Pak ji políbil na čelo.

„Udělám, co budu moct,“ slíbil jí.

„Já vím.“

„Pohyb,“ přikázal Nikolas a dloubl ho hlavní walthera.

Knox se dobelhal ke dveřím a předstíral, že je jeho zranění vážnější, než bylo, a doufal, že o tom Nikolase přesvědčí. Nešikovně slezl dolů na asfalt, při dopadu tiše vykřikl a pak několikrát poposkočil na zdravé noze. Stáli v rohu obrovského, prázdného parkoviště. Páchlo to tam po zvětralém benzinu a spálené gumě. Od vzdálené benzinové pumpy bylo slyšet arabskou hudbu. Přes stěnu stromů zářilo oranžové nebe.

„Bude to takhle,“ řekl Nikolas. „Vy a Leonidas půjdete za al Asjutim. Vyjednáte nám bezpečnou cestu zpátky do Řecka. Až bude Leonidas spokojený, zavolá mi a…“

„Na to kašlu,“ opáčil Knox. „Neudělám nic, dokud nebude Gaille v bezpečí.“

Nikolas po něm vrhl upjatý úsměv. „Když bude Leonidas spokojený, zavolá mi a vy oba, i ta dívka můžete jít.“

„Na to zapomeňte. Pusťte Gaille teď a já se pro vás vynasnažím. Máte moje slovo.“

Nikolas si povzdechl. „Ta holka je naše pojistka. Nemůžete čekat, že ji propustíme.“

„A Hasan je moje pojistka,“ odsekl Knox. „Nebudu s ním jednat, dokud ta dívka nebude v bezpečí.“

Na hlavní silnici zakvílela siréna. Blikající rudá a modrá světla. Všichni se co nejnonšalantněji otočili a snažili se dát najevo co nejmenší leknutí. Byla to jen sanitka. Počkali, dokud nezmizela z dohledu.

„Tu holku si necháme,“ řekl Nikolas. „O tom se nebudu bavit.“ Knox pokrčil rameny. „Tak co třeba tohle,“ navrhl. „Půjdu za Hasanem, jak chcete. A vezmu si s sebou jednoho vašeho muže. Ale Gaille půjde taky.“

Nikolas si odfrkl. „To mě máte za blázna?“

„Chcete se dostat z Egypta, ne? Já chci, jenom aby to skončilo, nadobro. Můžeme tam jít všichni, když mi nevěříte.“

„To určitě!“ zasmál se Nikolas. „Rovnou do vaší pasti.“

„Do jaké pasti? Jak bych proboha mohl nastražit past? Krom toho, stejně se budete muset v nějakou chvíli svěřit al Asjutimu.“

Nikolas ho chvíli propichoval pohledem, snažil se vyčíst, k čemu se chystá. Ale pak zavrtěl hlavou a mávl na Leonidase a Bastiána, aby s ním šli. Všichni tři poodešli kousek dál, naléhavě, ale tiše se bavili. Když skončili, Nikolas se vrátil.

„Půjdeme tam všichni,“ řekl, jako kdyby to byl jeho nápad. „Ale ta holka zůstane v kontejnem s Eneášem.“ Zvedl mobil. „Zkuste si něco – jestli budu jenom cítit nějakou past –, tak je po ní. Jasné?“

Knox se mu podíval do očí. Ďábel a temně modré moře, Skylla a Charybda. Míchá dusík s glycerinem a doufá, že se ze vzniklého kráteru vyhrabe, to nebyla zrovna nejlepší strategie, jenže jinou možnost neměl.

„Ano,“ řekl.

Nikolas mávl rukou k terénnímu vozu. „Dobrá. Tak pojďte se mnou.“

„Jestli je Gaille v náklaďáku, tak budu taky v náklaďáku.“

„Velmi dobře,“ zamračil se Nikolas. „Pojedeme napřed s Bastiánem.“

II

Knoxovi se zabodly do očí blížící se reflektory. Seděl mezi dvěma Řeky ve vysoké kabině tiráku s kontejnerem. Adrenalin dodal lesk inkoustově modrému nočnímu nebi a on měl dojem, že jeho vnímání je až nepřirozeně zostřené. Bastián řídil úzkostlivě, drtil spojku, mumlal si a nadával, možná se mu nejelo dobře s takovým těžkým nákladem anebo to bylo situací, ve které se nacházel. Nikolas nepřiměřeně pevně tiskl hlaveň walthera ke Knoxovým žebrům a zároveň dával Bastiánovi instrukce, kudy má jet.

Sjeli z hlavní silnice na průmyslové pozemky plné skladů a rozbitého betonu. Nic jiného tam nejezdilo. Všechny kanceláře byly zavřené. Každých zhruba dvacet metrů vytvářela světla lamp žlutá jezírka v moři černoty. Linie vysokých jeřábů značila břeh. Podél vysokého plotu stála řada cedulí s nápisem „Soukromý pozemek. Nevstupovat!“ a s logem firmy al Asjuti Trading.

Bastián se podíval do bočních zrcátek a zpomalil, protože se blížili ke vjezdu. Brzdy začaly skřípět. Uvolnil je, aby zvuk ustal. Když se otočil, aby zajel dovnitř, předními koly najel prudce na obrubník. Zastavili u dřevěné stěny. Bastián stočil okénko, aby přivolal postaršího strážného, který tam v prosklené budce hrál sám se sebou dámu, přičemž ho pečlivě sledoval dobrman přivázaný na vodítku. Muž si povzdechl, přibelhal se blíž, zamžoural nahoru na Bastiána a arabsky se zeptal, co chce. Bastián pokrčil rameny a podíval se na Knoxe a Nikolase, aby mu pomohli.

„Já jsem Daniel Knox,“ řekl Knox. „Pan al Asjuti mě čeká.“

„Vás všechny?“ zeptal se muž.

„Ano.“

V dálce se ozvala lodní siréna. Strážný pokrčil rameny a zavrtěl hlavou, pak se vrátil do boudy a někam zatelefonoval. Otevřeným oknem vanul dovnitř studený noční vzduch, nesl s sebou zápach nafty, soli a hnijících ryb. Bezpečnostní kamera se otočila a zaostřila. Závora se zvedla. Bastián projel dovnitř, ale rozjel se jen s obtížemi. Kancelářské budovy se nacházely na vzdáleném konci terminálu. Všude stály hromady barevných kontejnerů a vypadaly jako obrovská dětská stavebnice. Nikdo v dohledu, žádní navigátoři, žádní řidiči zvedacích vozíků, žádní řidiči kamionů, žádná obsluha jeřábů. Jen prázdnota a ticho. Terénní vozy vyrazily jako doprovod po obou bocích kamionu. Po kanálu se pomalu sunula obrovská loď. Světla z můstku a paluby se odrážela ve vodě a Knox měl jakýsi odtělesněný a zároveň nesmírně silný pocit, že minulé desetiletí jeho života právě vrcholí. Smrt jeho rodičů a sestry, jeho konflikt s Dragoumisovými, jeho léta s Richardem, pátrání po Alexandrovi. A Gaille také. Ze všeho nejvíc Gaille.

Jako kdyby mu Nikolas četl myšlenky, vyťukal číslo na mobilu. O chvíli později Knox slyšel, jak vyzvání uvnitř kontejneru za nimi. Když se ozval Eneas, Nikolas telefon zvedl, aby Knox viděl.

„Udělám to,“ varoval ho. „Nechám ji zabít, jestli si něco zkusíš. Přísahám, že to udělám.“

V těch slovech bylo něco, co Knoxe přimělo, aby se zamračil. Nečekaně se mu vynořila vzpomínka na Elenu, jak stála před Dragoumisem v té chvíli, než ho zastřelila, a slova, která pronesla, aby to vysvětlila.

„Elena nezabila Pavlose,“ zamumlal. „Nechala ho zabít. To řekla vašemu otci.“

Nikolas se zamračil. „No?“

„Elena byla normální archeoložka, žádná mafiánská manželka. Jak by si mohla objednat něčí vraždu?“

„Jak to sakra mám vědět?“ V Nikolasově hlase se ozvala stopa úzkosti.

„Jak dlouho pro vás Kostis pracoval?“ zeptal se Knox, protože si byl jistý, že na to právě přišel.

„Držte hubu!“

„Vsadím se, že pro vás dělal už tenkrát, co? Znala ho Elena?“

„Kde jste sebral tyhle voloviny?“ namítl Nikolas ostře.

„Elena šla ke Kostisovi,“ prohlásil Knox. „Najala si ho, aby zabil Pavlose.“

„Přestaň!“

„A proto ho Elena zastřelila. Ne proto, že stál vedle vašeho otce, ale proto, že to on ve skutečnosti nastražil tu nehodu.“

„Řekl jsem dost!“

„A Kostise jste platil vy.“

„Říkám vám: tohle je poslední varování.“

„On by nikdy nepřijal takovouhle práci, kdyby to s vámi neměl pořádně vyjasněné už napřed.“

Nikolas udeřil Knoxe do spánku hlavní walthera. „Já jsem tě varoval,“ zařval.

„Věděl jste, že moje rodina bude v tom autě?“ zeptal se Knox.

„Do hajzlu! Drž zobák, jo?“

„Věděl jste, že v něm bude moje sestra?“

„Drž už tu zatracenou hubu!“

„Bylo jí šestnáct,“ řekl Knox. „Bylo jí teprve šestnáct.“

„Tohle je válka!“ zaječel Nikolas. „Copak to nechápeš? Válka! Musejí se přinášet oběti!“

Rozhostilo se šokované ticho, jako kdyby ani jeden z nich nemohl tomu přiznání tak docela uvěřit. Nikolas namířil walther Knoxovi na čelo a ruka se mu třásla studem a strachem, prst měl na spoušti, byl připravený ho zavraždit spíš proto, aby se vyhnul jeho výčitkám. Pak ale začaly kvílet brzdy tiráku, když Bastián zastavil před kancelářskou budovou. Ztemnělými dvoukřídlými dveřmi prošel nějaký muž a nechal je za sebou zavřít.

„Kdo je to?“ zamumlal Nikolas. „To je Hasan?“

Knox zavrtěl hlavou. „To je Nesim.“

„Nesim?“

„Hasanův šéf ochranky.“

„Ochranky?“ Nikolasův tón zněl kategoricky, jak na něj dolehlo neblahé tušení.

Nesim počkal, dokud všechna vozidla nezastavila. Pak dal nějaké znamení a všude kolem nich, i na střechách kontejnerů, se objevili muži ozbrojení automatickými zbraněmi, mířili dolů na ně, připravení pálit. Ve všech kancelářích vylétly žaluzie na oknech a ven vykoukly další hlavně.

„Jste zcela obklíčeni,“ zakřičel Nesim a přiložil si přitom dlaně k ústům. „Zhasněte motory. Odložte zbraně. Položte si ruce na hlavu. Pomalu otevřete dveře. Pak po jednom vystupte. Nikdo nemusí zemřít.“

Nikolas probodával Knoxe pohledem plným naprostého znechucení. Zvedl mobil. „Je to past,“ zavrčel. „Zabij tu…“

Knox Nikolasovi vyrazil telefon z ruky, ještě než stihl dokončit příkaz. Ale Nikolas pořád svíral walther, obrátil ho proti Knoxovi a mezitím stihl stisknout spoušť. Knox cukl hlavou dozadu, takže mu kulka jen škrábla tvář a pak prorazila okénko na straně řidiče. Bylo to, jako když vystřelí startovací pistole, všichni vyrazili. Z terénního vozidla, které měli po levici, létaly oranžové salvy. Z kontejnerů a kancelářských oken na oplátku vystřelily ohnivé koule, takže z terénního vozu bylo okamžitě řešeto, kulky bouchaly, hvízdaly a svištěly, jak prorážely kov a odrážely se od asfaltu. Knox popadl Nikolase za zápěstí a kroutil ho, dokud neupustil pistoli. Bastián vší silou zařadil zpátečku a vytáčel motor v zoufalé snaze rozjet se rychle. Všude kolem se ozýval jekot, výkřiky bolesti, lidé utíkali, střelba neustávala, ale kamion nějakým zázrakem zůstával nedotčený. Druhý terénní vůz se otočil v kruhu, z okénka pálily samopaly. Soustředila se na něj ohnivá bouře, tříštila kov i sklo, které létalo všude kolem. Otevřely se zadní dveře a ven vyskočil nějaký muž. Udělal pět kroků, přitom pálil poslepu za sebe, ale pak ho sestřelili a svezl se na zem.

Kamion konečně nabral rychlost. Nikolas a Knox se prali o walther, který klouzal po podlaze kabiny pod sedadly. Stačila jediná kulka a přední sklo vypadalo jako pavučina. Bastián zabručel a s dírkou uprostřed čela se zhroutil dozadu. Pak se převrátil dopředu a na zádech mu bylo vidět obrovskou zející ránu. Okamžitě začali zpomalovat. Nikolas chytil walther a namířil na Knoxe. Knox mu dal hlavičku do kořene nosu, pak ho popadl za zápěstí a opakovaně mu s rukou bušil o přístrojovou desku, dokud Nikolas zbraň neupustil. Odsunul Bastiána stranou a natáhl nohu, aby dosáhl na plyn. Zase zrychlili. Otočil volant dokola, takže se obrátili ke kanálu. Nikolas zase zvedl walther a opět jím namířil na Knoxe, zrovna když zadní kola vozu sklouzla z okraje přístavní hráze a podvozek se otřel a se skřípotem sjížděl po stěně kanálu. Díky váze zlata v kontejneru zapůsobila přístavní hráz jako otočný bod páky, takže kabina vylétla vysoko do vzduchu. Když mířili vzhůru, Nikolas zaječel a pak se ponořil do vody. Při dopadu se vůz zachvěl a pak ještě jednou, to když gravitace vrhla Alexandrovou zlatou rakví a jejím víkem jako dvěma beranidly do zadních dveří, vyrvala je z pantů a potom se všechno vysypalo do kanálu a zajelo do vody.

Kamion se dvakrát zhoupl a pak se překotil na podvozek. Bez zátěže v podobě zlaté rakve v něm bylo dost vzduchu, aby plul. Nikolas se pokoušel otevřít dvířka, aby se dostal ven, ale váha vody je tlačila zpět. Místo toho stočil okénko a vpustil dovnitř vodu z kanálu, zpěněnou a stříbřitou. Pokusil se vylézt ven, ale Knox ho chytl za kotník a pak vytočil okno zase nahoru a Nikolase jím přiskřípl v pase. Kabina se naklonila na bok a Nikolas uvízl v pasti pod vodou. Kopal a kopal ve snaze uvolnit se, ale Knox si připomněl svou sestru, rodiče a Ricka a obrnil se. Připadalo mu, že uplynula celá věčnost, než Nikolas nakonec znehybněl. Knox vylezl druhým okénkem, kontejner měl stále mezi sebou a střelci, kteří teď obklopovali hráz. Oči ho brzy začaly pálit od špinavé vody, takže se musel pohybovat po hmatu. Když je ale na chvilku otevřel, zamlženě mžoural a na okamžik zahlédl oční jamky v lebce, která se na něj podívala, pak se otočila na stranu a vyběhly z ní bublinky, které vypadaly jako poslední výdech, načež se se zavířením ponořila do hlubin.

Zavrtěl hlavou, aby si ji pročistil. Nechť mrtví pohřbí mrtvé. Musel zachránit Gaille. Zadní dveře kontejneru byly utržené. Vtáhl se dovnitř. Voda tam sahala už do dvou třetin a dál rychle natékala. Všechno se vysypalo, když auto spadlo do vody, všechno až na Gaille, kterou zachránila pouta z lana kolem madla, v což doufal. Vodu už měla až ke krku, zakláněla hlavu a natahovala se vzhůru po vzduchu.

Knox se ponořil, aby našel a pak rozvázal pouta, ale mokré uzly se utáhly a hladina neustále stoupala, už ji měla nad bradou, přes ústa, přes nos. Pořád pracoval na laně, dokud konečně neucítil, že trochu povolilo, dost na to, aby tam vrazil nehet a pak špičku prstu, a najednou se uzly rozvázaly a Gaille uvolnila ruce, otočila se a s Knoxem plavala ke dveřím kontejneru. Vynořili se z něj společně, lapali po dechu a ohlédli se, aby se podívali, jak kontejner mizí pod vodou s poslední velkou bublinou uvolněného vzduchu.

Podél břehu stála řada mužů se zvednutými a namířenými puškami. Nesim popošel dopředu a ukázal jim na schody v hrázi, které vedly ven z vody. Souboj, který Knoxe udržoval na nohou, skončil. Věděl, že to pro něj už také skončilo. Mohl teď doufat jedině v to, že dá šanci Gaille. Unaveně k ní doplaval a chytil ji za loket, aby jí pomohl ven. Vzala ho za ruku. Snažil se jí vytrhnout, vzdálit se od ní, ale uvědomila si, k čemu se chystá, a odmítla se ho pustit. Vylezli po schodech společně mlčky, pořád se drželi za ruce, dodávali tak jeden druhému odvahu.

„Pojďte za mnou,“ přikázal Nesim.

Knoxovi zase začala krvácet noha. Tepala v ní bolest, takže prostě musel kulhat. Hasanovi muži tahali mrtvoly z terénního vozu. Otevřely se zadní dveře a ven vypadla Vasileiosova hlava a na zemi zarachotil samopal. Za hlukem se okamžitě otočily zbraně, zacvakaly pojistky. Pak si uvědomili, že nehrozí žádné nebezpečí, a někdo si z toho začal dělat legraci a všichni se začali smát, jak se jim ulevilo z nervového vypětí boje.

Knoxovy promáčené šaty byly stále ledovější a ledovější. Položil paži kolem Gaille, stiskl jí rameno, políbil ji na spánek. Statečně se na něj usmála. V očích ho pálila špinavá voda, takže mu po tvářích stékaly slzy. Otřel si je. Pořád myslel na tu chvíli, kdy se Nikolas zachvěl a zemřel, na tu bránu mezi životem a smrtí, která teď byla před nimi. Měl sice strach, ale necítil nutkání utíkat. Už na tom nemohl nic změnit; porota odešla. Nesim jim ukázal, že mají vejít do nenápadné kanceláře s velkou vycpanou rybou ve skleněné skříni a potrhanými obrazy sladkovodních a mořských ryb na stěně. Na chvilku odešel a vrátil se se dvěma špinavými ručníky na ruce, které jim hodil. Otřeli si obličeje a paže. Knox se posadil a zavázal si ručníkem nohu. „Co se bude dít teď?“ zeptal se.

„Počkáme,“ řekl Nesim.

„Na co?“

„Když jste volal, pan al Asjuti byl v Šarmu. Bude tu každou chvíli.“

„Tohle nemá nic společného s touhle slečnou,“ řekl Knox. „Pusťte ji.“

„Počkáme na pana al Asjutiho,“ opáčil Nesim.

„Prosím,“ žadonil Knox. „Nechal jsem vás a vaše muže jít v Tantě. Dlužíte mi to. Pusťte ji.“

Ale Nesim jen zavrtěl hlavou. Knox unaveně zavřel oči, bál se a byl zoufalý. Došlo mu, že ze všech lidí bude al Asjuti tím, kdo z toho něco vytěží. Bez problémů vytáhne sarkofág a víko z bahna a špíny na dně kanálu, a jakmile to udělá, vyláme drahé kameny a roztaví zlato, takže navždycky zničí jeden z velkých nálezů moderní archeologie. A kdo mohl vědět s určitostí, že se nedostane také ke zbytku sivského pokladu; on nebo Júsuf Abbás nebo oba dva dohromady? Jen z pomyšlení na to, že natolik zkorumpovaní lidé použijí tak nádherný nález ke svému vlastnímu obohacení, se mu dělalo fyzicky nanic.

Knox celý svůj život hledal takové předměty, ne pro jejich skutečnou hodnotu, ale kvůli informaci, kterou v sobě nesly; přesto tím, že nejprve přeťal gordický uzel a pak převrátil kontejner do kanálu, úmyslně hrál svou vlastní hru, jenom aby sobě a Gaille dal šanci žít, když už to na žádnou šanci nevypadalo. A dokonce to ani nefungovalo. Pak se podíval vedle sebe na ni, jak tam seděla, a pocítil jakýsi mír; protože si byl jistý, že kdyby to měl všechno udělat znovu, i kdyby věděl to, co ví teď, neváhal by. Vzal ji zase za ruku, propletl si s ní prsty, trochu ji stiskl, aby ji uklidnil. Usmála se a oplatila mu to, pohladila mu ruku palcem.

Uběhla čtvrthodina; za oknem se objevily reflektory auta. Knoxovi se rozbušilo srdce. Znovu se krátce podíval na Gaille, která vypadala stejně vyděšeně, jak se on cítil. Ozvaly se hlasité kroky. Nesim otevřel dveře a dovnitř vešel Hasan al Asjuti s rukama sepjatýma za zády. Vypadal větší, než jak si ho Knox pamatoval. Oko a bradu měl oteklé a ušklíbal se, když šel, jako kdyby pořád cítil rány, které utržil. „Pusťte tu dívku,“ řekl Knox okamžitě. „Nic o tom neví.“

Hasan se usmál jako vlk, ukázal záblesk zlata, kde bylo předtím jen bílo. „Vás je vážně těžké najít, pane Knoxi. Mí muži prohledávali celý Egypt.“

„Měli jsme dohodu,“ řekl Knox. „Řekl jsem, že se na vás přijdu podívat. Vy jste řekl, že pro mě zařídíte odvoz. Ona je ta zásilka. Dodržte slovo. Dostaňte ji ven.“

„Nemyslíte, že jste porušil podmínky právě téhle dohody? Nemyslíte si, že tři vozy plné ozbrojených a nepřátelských mužů mi dovolují, abych…“

„Prosím,“ řekl Knox. „Já vás prosím. Udělejte si se mnou, co chcete, ale tu dívku nechte odejít.“

„Co? Aby odsud mohla rovnou jít za novináři a prodat jim celý příběh?“

„Neudělá to. Pověz jim to, Gaille. Dej jim svoje slovo.“

„Seru na něj,“ řekla Gaille skrz cvakající zuby. „Zůstanu s tebou.“ Hasan vyštěkl smíchy, pobavení a obdiv se v něm mísily. „Koukám, že u svých žen dáváte přednost vzhledu před inteligencí.“

„Tohle vám neprojde.“

„Neprojde mi co?“ zvedl Hasan ramena. „Zatím jsem udělal jen to, že jsem vás zachránil z mimořádně nebezpečné situace. Měl byste mi děkovat. A pokud jde o to, co se chystám udělat…“

„Ano?“ zeptal se Knox.

„Vy jste mě ponížil v Šarmu, pane Knoxi,“ řekl Hasan a šlachy se mu na krku napjaly. „Lidi se mi vysmívali. Mně, pane Knoxi. Mně. Jsem si jistý, že uznáte, že nemůžu dovolit, aby se takové věci staly… bez odplaty.“ Postoupil o krok blíž, naklonil se dolů, takže se špičkou nosu téměř dotýkal Knoxova. Jeho dech Knoxovi páchl kysele. „Je to prostá otázka úcty.“

„Úcty!“ zavrčel Knox. „Vy jste znásilňoval dívku!“

Hasanovy oči se zúžily. Zase se narovnal a sevřel pěsti. Knox se opanoval a čekal na ránu, ale Hasan se ovládl, dokonce se mu i podařilo vyloudit napjatý úsměv. „Skoro jsem se vzdal naděje, že vás najdu,“ řekl. „Ale pak jste dneska odpoledne z ničeho nic zatelefonoval. Myslel jsem si nejdřív, že to je nějaký vtip. Myslel jsem, že se mi vysmíváte. Musel jste si být vědom, co vám provedu. Pak se ale začala šířit neuvěřitelná novina. Nějaký muž, který se zotavuje v sivské nemocnici, začal vyprávět o objevení hrobky7 Alexandra Velikého a o zlatých rakvích a o spiknutí Řeků, a jak ho zachránil mladý muž, co se jmenuje Knox. A najednou váš telefonát začal dávat trochu smysl. Co jiného by mohla být ta vaše zásilka než ti odrodilí Řekové a tenhle ukradený poklad?“

„To jste ale musel mít radost,“ řekl Knox zahořkle. „Když jste si to ode mě nechal dovézt až ke dveřím! Copak nemáte dost zlata?“

„Člověk nikdy nemůže mít dost zlata, pane Knoxi,“ opáčil Hasan. „A přesto máte do jisté míry pravdu. Peníze pro mě nikdy nebyly problém. Jsou ovšem jiné věci, které pro mě bylo obtížnější získat. Chápete, kam mířím, pane Knoxi?“

„Hádal bych vězení na doživotí.“

Hasan se zasmál. „Nemůžete se víc mýlit. Tohle není nějaká hrubá loupež. Tohle je oficiální operace. Tedy přinejmenším napůl oficiální. Ti muži venku jsou výsadkáři, nejlepší v Egyptě, Nesimovi staří kamarádi. To si snad o mně nemyslíte, že bych měl třicet ozbrojených ostřelovačů, které bych mohl povolat takhle narychlo, nebo ano? A proč si myslíte, že na váš konvoj nikdo nezaútočil už při vašem příjezdu do Suezu? A proč si myslíte, že nikdo nestřílel na váš kontejner, jedině když se váš řidič snažil ujet?“

„Nechápu to,“ namítala Gaille. „O čem to mluví?“

„Mluvím o tom, jak byste vy dva mohli odsud odejít živí,“ řekl jí. „Mluvím o tom, jak můžeme vyhrát všichni.“

„Pokračujte,“ vybídl ho Knox.

„Ambice mládí nejsou tytéž jako ambice dospělosti, pane Knoxi. Asi jste na to ale přišel už sám. Když jsem byl mladý, toužil jsem jen po penězích, protože peníze jsou jako vzduch – když je nemáte, nic jiného není důležité. Ale jakmile je máte…“ udělal odmítavé gesto.

„Tak co skutečně chcete?“

„Legitimnost. Úctyhodnost. Místo v srdcích mého lidu. Příležitost, které bych mohl posloužit.“

„Příležitost posloužit!“ zavrčel Knox. „Já tomu nevěřím! Vy se pouštíte do politiky?“

Hasan si dovolil úsměv. „Náš národ vede stárnoucí generace,“ řekl. „Generace, která už ztratila kontakt se svými lidmi. Egypt volá po novém vedení, po lidech s čerstvými nápady a energií, po lidech, kteří rozumějí novým způsobům. Mám v úmyslu být jedním z těch lidí. Přesto politika v Egyptě není svět, do kterého by se vstupovalo snadno, zejména když jde o člověka s mou… historií. Egypt je prolezlý kompcí, jak víte. Ve frontě čeká příliš mnoho synů. A jsem si jistý, že si uvědomujete, že trpělivost není moje silná stránka.“

„Takže takhle to je,“ zamumlal Knox. „Hodláte ze sebe udělat hrdinu okamžiku. Spasitele egyptského dědictví.“

„A vy mi v tom pomůžete, pane Knoxi,“ přikývl Hasan. „Sdělíte světu, že jste se na mě dneska obrátil, protože když jste si uvědomil, že tyhle velké egyptské poklady jsou v nebezpečí, věděl jste, že já jsem ten pravý člověk, za kterým máte jít, neboť jsem vždycky kladl svou zemi a lid před všechno ostatní; a události vám daly za pravdu, protože jsem tohle přesně udělal.“

„A co když to neudělám?“

Hasan se natáhl a pohladil Gaille po tváři. „Venku je to krvavá lázeň, pane Knoxi. Skutečně věříte, že o dvě mrtvoly víc bude takový rozdíl?“

„Blafujete.“

„Je to snad výzva, pane Knoxi?“

Knox na něj zíral, snažil se číst za jeho očima. Ten muž byl ale jako z kamene; nic nedal znát. Místo toho se rychle podíval na Gaille, která se připravovala na nejhorší, přesto to byla ochotná vytrpět kvůli němu; a tehdy mu došlo, že nemá na vybranou. „Fajn,“ řekl. „Platí.“

„Dobrá,“ řekl Hasan. Kývl na Nesima, který pořád stál pevně u dveří. „Poděkujte šéfovi mé ochranky. To byl jeho nápad! Já na vás měl vztek, pane Knoxi. Ani si nedovedete představit, jaký. Když jste mi zavolal, chtěl jsem vás zastřelit. Ale Nesim mě přesvědčil, že takhle to bude rozumnější.“ Naklonil se těsně k němu ještě jednou, jako by mu chtěl svěřit nějaké tajemství. „Já jsem nebezpečný soupeř, pane Knoxi. Uděláte dobře, když si to zapamatujete.“

„To udělám,“ ujistil ho Knox. „To mi věřte.“

Hasan se na něj podíval, jak ho pobavila jeho vzdorovitost, a oba muži na sebe upírali pohledy dost dlouho na to, aby si oba uvědomili, že to mezi nimi ještě neskončilo, že ještě zůstávají nevyřešené věci. Ale to mohlo počkat. To počká. Teď mohli oba ztratit až příliš mnoho.

Knox vstal, pomohl Gaille na nohy a objal ji. Zamířili ke dveřím, které jim otevřel Nesim. Knox mu maličko kývl, když ho míjel, a Nesim mu to oplatil, jako by uznával vyrovnané dluhy, možná dokonce i vzájemnou úctu. Knox se s Gaille za dveřmi ocitli v úplně novém světě.

EPILOG

Tak takhle vypadá sláva, pomyslel si Knox, když se opékal pod konstrukcí plnou žhnoucích reflektorů, když se díval přes hradbu mikrofonů na řady sedících fotografů, televizních štábů a novinářů, kteří se předkláněli na židličkách, jednou rukou si drápali poznámky a snažili se co nejvíc natáhnout tu druhou, aby si jich někdo všiml a mohli položit své otázky, i kdyby měli jenom předvést šéfredaktorům, že vykonávají svou práci. Touhle dobou už si totiž všichni museli dávno uvědomit, že nezískají žádné odpovědi, které by za něco stály.

„Je mi líto,“ prohlásil Júsuf Abbás už snad posté. „Ještě je příliš brzy, abychom přesně věděli, co jsme našli. Archeologie takhle nefunguje. Potřebujeme čas, abychom zajistili a prozkoumali lokality. Potřebujeme čas, abychom vyzvedli a prostudovali to, co jsme našli. Za rok či dva snad budeme vědět o něco víc. Tak. Jenom tři otázky, myslím. Kdo se chce…“

„Danieli!“ zařvala nějaká zrzka. „Danieli! Tady!“ Knox se k ní otočil a na okamžik ho oslepil blesk fotoaparátu. „Jak si můžete být jistý, že to byl Alexandr?“ křičela.

„Je pravda, že je tam ještě další zlato?“ zvolal jeden japonský novinář.

„Gaille! Gaille!“ povykoval šedovlasý muž. „Myslela jste si, že zemřete?“

„Prosím,“ požádal je Júsuf, pozvedl obě mce a vychutnával si každou vteřinu. „Popořadě.“

Knox si poškrábal tvář, která ho svrběla od únavy a neoholeného strniště. Všechno to bylo tak podivné. Když si pomyslel, že právě v tuhle chvíli ho můžou sledovat lidi po celém světě na svých obrazovkách. Pár z nich budou téměř určitě staří známí. Nevěřícně zamžourají na televizi nebo možná tiše pronesou nějakou nadávku, možná se začnou svíjet smíchy a vezmou telefon, aby vyburcovali další společné kamarády. Viděli jste to v televizi? Pamatujete si na toho chlápka Knoxe? Přísahám, je to on!

Podíval se úkosem na Gaille. Usmála se a zvedla na něj obočí, jako by přesně chápala, co mu táhne hlavou. Posledních čtyřiadvacet hodin bylo zběsilých. Policejní výslech v Suezu se zpočátku odbýval v téměř radostné a oslavné náladě. Ozývaly se vtípky, každý každému potřásal rukou, všichni s ním a s Gaille jednali jako s hrdiny. Mohamedův příběh očividně uchvátil lidovou představivost. A aby to bylo ještě lepší, v živém televizním přenosu sledovali, jak se Júsuf Abbás bezmocně snaží vysvětlit svůj vztah s Dragoumisovými a proč dal MAF dovolení provádět vykopávky v deltě, provádět výzkum v Sivě a proč ho v Káhiře navštívila Elena Koloktronisová.

Ale pak se najednou tón změnil. Na policejní stanici dorazil nový vyšetřovatel, který se jmenoval Umar. Jako první věc udělal to, že nechal Knoxe a Gaille zavřít do oddělených cel. Pak je začal neúnavně vyslýchat. Měl kotlety ve tvaru šavle, pichlavé oči a vypadal, že se podezíravě staví ke všemu, co mu Knox řekl. Snažil se ho přimět, aby sám sobě odporoval, a pokoušel se proti němu obracet jeho vlastní slova. Ani v nejmenším se nezajímal o Nikolase Dragoumise a jeho muže, jako kdyby loupež a mnohonásobná vražda po něj nebyly důležité. Místo toho se zaměřoval na Knoxovy pohyby, tlačil na něj zejména s ohledem na lokality pod správou SCA v Alexandrii a v deltě Nilu, snažil se ho donutit, aby připustil, že se do nich vloupal.

„Nevím, o čem mluvíte,“ trval na svém Knox. „O těchhle lokalitách vůbec nevím.“

„Opravdu?“ podivil se Umar a teatrálně se zamračil. „Tak byste možná mohl vysvětlit, jak to, že se jejich fotografie daly najít na laptopu a v digitálním fotoaparátu ve vašem autě.“ V Knoxovi by se krve nedořezal. Na ně úplně zapomněl. Kdyby teď mlčel nebo kdyby si požádal o právníka, to už by rovnou mohl přiznat, že má co skrývat. Lhát muži, jako je tenhle, to by bylo šílenství; ale totéž by bylo vypovídat se ze všeho. Navíc nesměl zapomínat na Rickovu pověst. Ani náhodou nemohl dovolit, aby se jméno jeho dobrého přítele pošpinilo tím, že by o něm lidé soudili, že to byl vykradač hrobů; rozhodně ne po té oběti, kterou přinesl. Umar se domýšlivě usmál, takže to Knoxe vytočilo na nejvyšší míru. „Čekám,“ prohlásil.

„Neudělal jsem nic špatného,“ namítl Knox.

„To může být váš názor. V mojí zemi považujeme vniknutí na historické lokality za velmi vážný zločin. Zvlášť pro muže, o kterém je známo, že prodával starožitnosti na černém trhu.“

„To je blbost!“ ohradil se Knox zuřivě. „Víte, že to je pitomost.“

„Tak vysvětlete ty fotografie, pane Knoxi.“

Knox se zamračil a opřel se na židli, paže si založil na prsou. „Jaké fotografie?“

Umar zavrčel. „Víte, jaké jsou tresty za krádeže archeologických předmětů? I za pokus o krádež můžete dostat deset let.“

„To je směšné. Právě jsem Egyptu pomohl zachránit obrovský poklad.“

„Nicméně,“ řekl Umar, „moudrý muž by si uvědomoval vážnost své situace. Jste moudrý muž, pane Knoxi?“

Knox přivřel oči, protože v Umarových slovech vycítil navíc ještě nějaký podtext. „Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že existuje jedno vysvětlení vaší přítomnosti na těchto lokalitách, které bych akceptoval.“

„A to je?“

„To, že jste tam byl za SCA. Přesněji řečeno s vědomím a posvěcením od generálního sekretáře Júsufa Abbáse.“

Knox zavřel oči, jak mu to nakonec došlo. „Takže takhle to je,“ zasmál se. „Povím, že jsem inkognito pracoval pro Júsufa, a najednou už nebude nejlepší kamarád Dragoumisových. On je vyšetřoval. Povězte mi: co z toho budete mít?“

„Nemám ponětí, o čem to mluvíte,“ opáčil Umar upjatě, „ale možná bychom mohli projít tu vaši výpověď ještě jednou. Média touží po celém příběhu, a to, jak jsem si jistý, oceňujete. Ale tentokrát co kdybyste začal s tím, jak byste popsal svůj telefonát Júsufu Abbásovi, když jste ho chtěl upozornit na svá podezření o Dragoumisových, a o pravomoci, kterou vám dal, abyste jednal v utajení jeho jménem?“

„Nebo?“

„Nebo všichni prohrají. Júsuf. Vy. Ta dívka.“

Knoxovi se zvedl žaludek. „Ta dívka?“

„Egypt potřebuje někoho potrestat, pane Knoxi, a Řekové jsou všichni po smrti. Ale vaše přítelkyně Gaille pracovala pro ně. Odletěla jen před pár dny do Soluně soukromým letadlem, aby se setkala s Filipem Dragoumisem. Byla s Elenou Koloktronisovou v Sivě. Věřte mi, dovedu z ní udělat pachatelku s daleko menším množstvím materiálu, než je tohleto. Taková krásná mladá žena! Dovedete si představit, co by s ní udělal třeba jen měsíc v egyptském vězení?“

„Tomu nevěřím.“

Umar se předklonil. „A pomyslete také na tohle. Když budete souhlasit, budete hrdina. Dostal jsem povolení, abych vám řekl, že vás SCA uvítá s otevřenou náručí zpátky ve svém středu a bude příznivě pohlížet na jakékoli budoucí žádosti o vykopávky, jaké byste kdy mohl mít.“

Na chvíli Knox cítil nutkání vmést tuto nabídku Umarovi zpátky do tváře. Před pěti lety, když byl mladší a přímočařejší, by to udělal. Ale divočina byla dobrá škola. „Když s tím budu souhlasit,“ řekl, „bude to pod jednou podmínkou.“

„A to je?“

„Nová cena SCA. Cena Richarda Mitchella, která se bude každoročně udělovat slibnému mladému archeologovi, bude ji předávat sám generální sekretář. První půjde posmrtně Rickovi.“

Umar si dovolil drobný úsměv. „Omluvíte mě na minutku?“

Knox si natáhl nohu, zatímco čekal, až se Umar vrátí. Rána od kulky byla nepříjemně tvrdá na dotek a bolestivá. Není to nic než maso, ujistili ho. Za týden z toho bude jen jizvička a vzpomínka.

Umar se vrátil. „Ne cena Richarda Mitchella,“ řekl. „Jenom Mitchellova cena. Jako uznání toho, co udělala celá jejich rodina. Můj kontakt mě ujistil, že nic jiného neprojde. Já mu věřím.“

Knox přikývl. Upřímně řečeno ho překvapilo, že se Júsuf nechal zatlačit až takhle daleko. Bylo to jasné uznání toho, že Richard byl nevinný; a jestliže byl nevinný, kdo jiný než Júsuf mohl být vinen? Musel skutečně cítit nebezpečí. Právě z tohoto důvodu Knox na chvíli uvažoval o tom, že tu dohodu odmítne. Ale na vážkách nebyl jen jeho život. „Fajn,“ řekl. „Ale pořád ještě potřebujete i Gaillin souhlas.“

„Ten už mám,“ řekl mu Umar a poplácal si kapsu. „Zdá se, že nechtěla, abyste skončil ve vězení o nic víc, než jste vy chtěl, aby se v něm octla ona.“

„Mohl bych ji vidět?“

„Ještě ne. Jakmile přepíšeme vaši výpověď, uspořádáme tiskovou konferenci. Vy, ta dívka a Júsuf povíte světu, jak jste pracovali společně s Hasanem na tom, abyste zničili ty podlé Řeky. Potom vy i ona můžete dělat, co se vám zlíbí.“

„Jakmile budeme nenapravitelně zkompromitovaní, chcete říct.“ Umar se jen usmál.

A tak tu tedy všichni seděli, Júsuf Abbás uzavíral tiskovku, děkoval novinářům, že přišli, trval na tom, aby se na něj obrátili přímo s dalšími otázkami, ne na Knoxe nebo na Gaille. Potom položil dlaně na stůl, stiskl čelisti, zapřel se lýtky a vymrštil se ze židle na nohy. Pak se rozhlédl po místnosti se zářivým úsměvem, jako by čekal potlesk. Když se žádný neozval, kývl na Gaille a Knoxe, aby se postavili vedle něj na pár závěrečných skupinových fotografií, objímali se kolem ramen, jako by byli nejlepší přátelé. Aparáty cvakaly, co mohly. Světla na stojanech začala zhasínat. Novináři volali kamarádům a do redakcí a vycházeli postupně ven s tlumeným hovorem. Pozornost světa se přesouvala jinam a Knox se cítil podivně vyčerpaně. Nikdy netoužil po světlech ramp, přestože na nich bylo něco nepopiratelně omamného.

Júsuf je dál objímal kolem ramen, zatímco je vedl zadními dveřmi konferenční místnosti a starostlivě se jich vyptával na jejich plány. Ve chvíli, kdy se za nimi zavřely dveře, se však zamračil, ustoupil a potřásl si s nimi rukou tak znechuceně, jako by měl podezření, že Knox i Gaille trpí nějakou nakažlivou chorobou.

„Ať vás ani nenapadne mluvit s novináři bez mého dovolení,“ varoval je.

„Slíbili jsme to.“

Júsuf kysele přikývl, jako by věděl, jakou váhu má slib takových lidí. Pak se k nim důrazně otočil zády a odbelhal se pryč.

Knox se otočil ke Gaille a trochu se otřásl. „Chceš se odsud dostat? Objednal jsem taxík.“

„Tak na co čekáme?“

Šli ven bludištěm chodeb.

„Nemůžu uvěřit, že se z toho Jůsuf takhle vykroutí,“ mumlal Knox. „Neměli jsme jinou možnost,“ uklidňovala ho Gaille. „Nejsou proti němu žádné důkazy. Ale proti nám ano. A není naše chyba, že z něj Egypt udělal generálního sekretáře.“

„Tvůj otec by s tím nikdy nesouhlasil.“

„Ale ano, souhlasil by. Měl dohodu s Dragoumisem, ne?“ usmála se a chytla ho za paži. „Stejně, už je to pryč. Prosím, bavme se o něčem jiném.“

„Jako třeba?“

„Jako třeba o tom, co se teď chystáš dělat.“

Matně pomyslel na Ricka. „Musím na pohřeb.“

„Ach, kristepane, ovšem.“ Na chvilku sklonila hlavu a pak se zeptala. „A potom?“

„Ještě jsem o tom nepřemýšlel,“ pokrčil Knox rameny, i když to nebyla pravda. Od Umarovy nabídky mu nešla z hlavy vidina dalších vykopávek. „A ty?“

„Jedu do Paříže prvním letadlem, do kterého se dostanu.“

„Aha.“ Zastavil se. „Fakt?“

„Rozhodla jsem se odejít ze Sorbonny,“ řekla. „Musím jim to oznámit osobně, to jim dlužím, nemyslíš? Byli na mě moc hodní.“

Knox se nedokázal ubránit úsměvu. „A pak?“

„Plánuju, že se zase vrátím sem. Najdu si nějaké vykopávky. Naučím se, jak to tady chodí, však víš. Pochopila jsem, že Augustin pořád hledá nové asistenty. Možná bych mohla…“

„Augustin!“ namítl Knox zděšeně. „Ten starej kozel! To snad nemyslíš vážně!“

„Já myslela, že to je tvůj přítel.“

„On je můj přítel. A právě proto nechci, abys pro něj pracovala.“

„Potřebuju nějakou práci,“ trvala na svém Gaille. „Máš snad nějaký lepší návrh?“

Dostali se k zadním dveřím, prošli ven a sešli po schodech k čekajícímu taxíku. Knox pro Gaille otevřel zadní dveře, vlezl si dovnitř s ní a dal instrukce řidiči. Jak odjížděli, stáhl okénko a dovolil vstoupit dovnitř vůním Egypta: koření, výparům a potu. Tohle bylo lepší. Žádná politika, ambice, smlouvání, korupce, klam. Zase se může hnát za syrovou pravdou.

Otočil se ke Gaille. „Já sám budu potřebovat nějakého partnera, jen co se tohle přežene,“ řekl jí.

„Opravdu?“

„Ano. Někoho, kdo bude makat za almužnu, jen pro lásku k věci. Někdo se správnými dovednostmi, aby doplňoval to, co umím já. V ideálním případě by to měl být odborník na jazyky. Nejlíp někdo, kdo taky dokáže udělat jakž takž fotky. Dva zaměstnanci za cenu jednoho, víš. Já jsem takhle levný.“

Gaille se zasmála a v očích jí jiskřilo. „A mohla bych se zeptat, kam vy dva pojedete a co budete hledat?“

Ušklíbl se na ni. „Nemyslíš snad, co my dva pojedeme hledat?“

„Ano,“ přikývla spokojeně. „Přesně takhle jsem to myslela.“

WILL ADAMS vystřídal různá zaměstnání a nakonec několik let pracoval ve Washingtonu pro konzultantskou společnost, zabývající se historií obchodu. Tam sestavil řadu prací týkajících se dějin jednotlivých firem i mnoho životopisů. Rád cestuje a navštívil mnoho míst, v nichž hledal exotické kulisy pro své příběhy. Po čase se rozhodl prodat dům v Londýně a věnovat se naplno své celoživotní vášni: psaní knih.

CHAMTIVOST HLEDAČŮ DÁVNO ZTRACENÉHO BOHATSTVÍ NEZNÁ MEZÍ.

WlLL ADAMS VE SVÉM PRVNÍM ROMÁNU PŘEDKLÁDÁ ČTENÁŘI STRHUJÍCÍ DOBRODRUŽSTVÍ.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai