F A N T O M A S vychází v tomto pořadí:

1. Fantomas...................................................Kč 16.—

2. Juve contra Fantomas...............................Kč 20.—

3. Mrtvý, jenž zabíjí......................................Kč 20.—

4. Tajemný agent..........................................Kč 20.—

5. Král zajatcem Fantomasovým ...........Kč 20.—

6. Policista=apač ..........................................Kč 20.—

7. Oběšenec z Londýna...........................…..Kč 20.—

8. Dcera Fantomasova..................................Kč 20.—

9. Fiakr noci..................................................Kč 20.—

10. Ruka bez těla..........................................Kč 20.—

PIERRE SOUVESTRE & MARCEL ALLAIN

F A N T O M A S

X .

Přeložil

J. D O S T Á L .

1930

JAN FROMEK, PRAHA II, JUNGMANOVA 1.

Tiskla knihtiskárna Antonína Lapáčka v Praze-Libni.

I. HRÁČ

Na velkých hodinách vestibulu monackého kasina, umístěných na dvou

gigantických sloupech z bílého mramoru, tlouklo jedenáct. Přes pokročilou

dobu vládl uvnitř čilý život, život horečný, neboť ruleta obíhala v bludných

kruzích, sledována zhalucinovanými hráči, kteří k ní vysílali své prosby a

spílání, podle toho, jak úspěch je obohacoval nebo ničil, jakoby pro zábavu.

Zbyli zde většinou jen zatvrzelí hráči, ti, kteří každodenně se scházeli

kolem stolků, kteří během jedné noci získali nebo ztráceli celé jmění, opiti

vzrušením, žijící mezi nadějí na šťastný život v přepychu, po němž dychtili

a strachem před politováníhodným životem v bídě a hanbě, který je

ohrožoval…

Bylo vidět jen bledé tváře unavených rysů, muži měli utkvělý temný

pohled náměsíčníků, horečná žádostivost plála v jejich zracích… Ženy byly

rozcuchané, ohyzdné; nervové křeče zbrázdily jejich tvář, setřely líčidlo a

smyly rýžový prášek.

Monacké kasino poskytovalo tento večer tentýž pohled, jako obvykle,

pohled na skupiny frenetických hráčů, kteří jsou ve skutečnosti jen

automaty, neschopnými žít, neschopnými myslit, pokud nesedí kolem

hracích stolků, pokud výzva krupiérů nezazní v jejich sluch.

V atrium, jímž končí z jedné strany divadelní sál, z druhé vlastní herna,

nebylo mnoho lidí. Sotva dvě, tři skupiny přely se vášnivě o

pravděpodobný výsledek pozoruhodné 'série', která vycházela u jednoho

stolu.

A výkřiky se křižovaly:

„Pětkrát po sobě vyšla čtyřka!… To je nepochopitelné!“

„Myslím, že jsem špatně počítal, taková osvědčená kombinace a

nevyšla!“

„Jste tedy na suchu?“

„Skoro!“

Za to poněkud dále, v herně, točí se množství lidí nedočkavých, aby si

mohli zahrát, získat nebo ztratit a nezdají se ani pozorovat, že noc

pokročila.

„Pánové, pánové! Pánové a dámy! Hra začíná! Nikdo víc?“

V těchto salonech, kde krupiéři vyvolávali své monotonní výzvy, bylo

slyšet v pravidelných přestávkách cinkot zlatých mincí, jak dopadly na

5

zelený stůl, pak lehké tření hrábí, které shrnovaly do banky propadlé

vklady těch, které Náhoda neobšťastnila.

Atmosféra těžká, přehřátá, nevylíčitelná vládla v těchto místnostech.

Parfémy, kouř z cigaret a stále tentýž zvuk, neúnavný, stále tytéž výkřiky:

„Peníze, pokladníku?“

„Zase červená!“

„Bože, dnes prohrávám víc jak sto luisdorů! To je ošemetné!“

„Žádná kombinace nejde!“

„Prosím o sázku, pánové!… Vy jste vsadil, pane?“

„Ano, na trojku!“

„Dobře! Nikdo víc?“

A opět začíná ono kroužení kuličky, diskrétní, avšak prudké kroužení,

které hráči nemohou slyšet bez tajné úzkosti. Slyšíš, jak běží, nejdřív bystře,

neúnavně, pak se poznenáhlu zmírní onen zvuk, až ztichne v té chvíli, kdy

se koule, slepá a zlá, zastavila na čísle, které vyhrává …Můj bože, jak je tam

horko! Je to ale mizerná noc! Trojnásob mizerná! Lépe bych byl udělal…

Bah! Co se stalo, stalo se, na tom nic nezměním. Nezbývá mi než… Koneč-

ně… Tady je lépe.

V rámci dveří jemně vyřezávaných, které spojují atrium s hernami a

jimiž vyjíti je dovoleno jen pravidelným návštěvníkům sálů, kde se hraje

ruleta a trente et quarante, objevil se muž zpustošeného zevnějšku, tváří

rozrušením ztrhaných; chvěl se na celém těle, ač se namáhal, aby se ovládl.

Byl to asi čtyřicátník; vlasy ještě ebenově černé, rty silné a smyslné,

jemná brada, vše v sympatickém souladu přitahovalo, poutalo i

překvapovalo…

Oči podivně hluboké, jasně modré, vysílaly odlesk určitých drahokamů,

paprsek silné vůle, ale vůle chladné, vytrvalé, která v dané chvíli mohla

propuknouti strašným výbuchem, jindy však, ovládnuta, jistě mohla i lhát,

přemlouvat, přelstít…

Pod pláštěm, který graciesně spočíval na jeho ramenou, zdál se býti

štíhlý, avšak svalnatý. Zůstal chvíli stát, nehybně, pozoruje poloprázdné

atrium.

Pak svraštiv obočí, přistoupil rozhodným krokem k jedné skupině

mladíků. Byli překvapeni jeho příchodem.

„Ivane Ivanoviči! Vy zde, v tuto hodinu! Vyhrál jste snad hodně

peněz?“

„Nebo hodně prohrál… můj milý, zapomínáte, že může býti dvojí

vysvětlení pro přítomnost v kasinu v tuto hodinu.“

6

„A které z obého je příčinou vaší přítomnosti, výhra nebo prohra,

veliteli?“

Podivuhodná osobnost, již zvali Ivanem Ivanovičem, Rus, který se

nezdál překvapen titulem 'velitele', pokrčil rameny s výrazem hlubokého

pohrdání.

„Bah! Což vím, prohrál-li jsem či vyhrál! Hrál jsem příliš dlouho a

potřebuji odpočinku…“

„Máte zítra něco vážného na práci?“

„Tak jest, můj milý.“

„Vrátíte se tedy na palubu?“

Na tyto důvěrným, nenuceným tonem pronesené otázky elegantního

mladíka Rus se na okamžik zamlčel a vrhl rychlý, pátravý, pohled k

monacké rejdě.

V dálce asi dvou kilometrů od nábřeží rýsovala se v temnotách neurčitá,

ale mohutná silueta válečné lodi, gigantický šedivý stín měkce kolébaný na

vlnách neklidného moře…

Ještě jednou Rus pokrčil rameny.

„Ne!“ pravil úsečně, „dnes večer se nevrátím na palubu Skobelevu.“

„Veliteli, býváte zřídka kdy na své lodi.“

Tato věta byla pronesena polo žertem, polo doopravdy.

Rus odpověděl úsečně, odmítavě.

„Jsem povinován odpovědností jen carovi, svému pánu. Na palubě

jsem, kdy chci.“

Po této s nedefinovatelným pohrdáním pronesené odpovědi Ivan

Ivanovič se obrátil na podpatcích a zběžně pozdraviv, se vzdálil.

„Hrome!“ prohodil postraně mladík, jemuž patřila tato odmítavá

odpověď. „Velitel Ivan Ivanovič je nervosní! Možná, že se k němu náhodou

paní ruleta obrátila zády.“

Neboť v Monacu jest zvykem příliš oprávněným vysvětlovati si každou

změnu nálady těch, kteří žijí v atmosféře herny, hrou a jejími rozmary.

Ivan Ivanovič byl opravdu tuze nervosní, o tom nebylo pochyby.

Přecházeje atrium dlouhým krokem námořníka, krokem, který trochu

klouzal a dopadnuv, trochu setrval, opatrným krokem lodníků, kteří jsou

zvyklí udržovat rovnováhu za nejprudšího vlnobití, Ivan Ivanovič zamířil

k zahradám, obklopujícím kasino.

Rychle sešel po schodech peronu, zabočil vpravo a pustil se do jedné z

malých temných alejí, které běží podél záhonů, prostírajících svou stále

svěží zeleň kol dokola budovy kasina.

7

Šel rychle a vdechoval plnými plícemi svěží, trochu chladný vzduch,

přicházející od moře a trochu vlhký mlhou.

Po několikaminutové chůzi přiblížil se k východu. Ač bylo chladno, pot

perlil se mu na spáncích. Jeho rty, které se neustále chvěly, byly bledé, jako

u člověka svrchovaně rozrušeného.

Ivan Ivanovič šel stále kupředu, až narazil na sloupy, tvořící bránu,

otevřenou k rejdě. Vyklonil se ven.

„Skobelev – moje loď“, přemýšlel, „křižník, svěřený mi carem. Jak hrdý

jsem byl toho dne, kdy jsem byl jmenován velitelem!“

Dlouho se díval do temnot. Pozoroval temnou siluetu lodi upřenýma

očima, které se zamlžily slzami.

Pak, nenadále, procedil skrze zuby těžké zaklení.

„U sta hromů,“ pravil polohlasně, „mám zde výborné kanóny, děla ta

nejlepší z celé ruské mariny!… Skobelev je věru dobře opatřen. Bylo by

třeba…“

A jakoby sám se opět zříkal myšlenky, kterou se právě zabýval, stáhl

obočí a pokrčil znovu rameny, chtěje se patrně zbaviti nepohodlných úvah.

„Nejdříve je nutno…“

Ivan Ivanovič vykročil. Přehodil si plášť, který dosud nesl pod paždí a

velkými kroky zamířil k přístavu.

V půli cesty se zarazil. Jemu vstříc, rovněž pospíchaje, přicházel

námořnický důstojník, který ho poznával, neb vykročil přímo k němu.

Pozdraviv po vojensku, zůstal stát napřímen, čekaje, až jeho představený

ho osloví.

Ivan Ivanovič stál chvíli mlčky, zamračen, kousaje se do rtů. Ti, kteří ho

znali, okamžitě by pochopili, že se v jeho duši odehrává jakýsi tajemný,

prudký zápas. Netrvalo to však déle než několik vteřin a Ivan Ivanovič

promluvil hlasem podivně klidným:

„Přicházíte služebně, pane?“

„Ano, veliteli; jdu si vyžádati nové rozkazy stran služebního člunu; má

vás očekávat?“

„Dám vám zprávy, kdy je třeba přistát.“

„Ano veliteli; mám vás vyhledati později?“

„Není třeba. Dojdete ihned na loď a oznámíte podveliteli můj vzkaz. Ať

svolá všechno mužstvo na palubu a dá k lepšímu čtvrtku vína z mé osobní

zásoby… Nikdo nesmí dostat dovolenou ani zítra, ani příští noc…“

„Dobře, veliteli!“

8

„Spoléhám na vás, rozumíte? Žádné dovolenky! Důstojníci ať jsou

pohotově. Máte mi ještě co říci?“

„Odpusťte, veliteli… ale kdy dostanou žold?“

„Zcela správně!… Můžete oznámiti, že žold dostanou zítra, ne ráno…

ale pozdě večer, až se vrátím na loď.“

„Ano, veliteli.“

Důstojník pozdravil po vojensku a Ivan Ivanovic odpověděl na tento

pozdrav s laskavosti u něho nezvyklou, neboť v služebních stycích býval

úsečný, téměř tvrdý. Pak se vrátil do kasina.

Neprošel však atriem. Z peristylu zamířil do čítárny a usednuv k stolu,

vyňal z náprsního pouzdra papír se značkou 'Skobelevu' a počal psát…

Velká písmena řadila se k sobě pomalu a jistě, jako vyryta… Psal půl

hodiny, podepsav svým jménem s pevným charakteristickým podškrtem,

který se hluboce zaryl do bílého papíru. Ivan Ivanovič vložil psaní do

obálky a bez adresy vsunul je do kapsy…

Pak zůstal sedět s hlavou v dlaních, zabrán v úvahy, tak absorbující, že

ani nezpozoroval dva muže, kteří v koutě čítárny již chvíli ho pozorovali se

zájmem dobře skrývaným.

„Milý brachu,“ zašeptal jeden z nich svému sousedu do ucha, „myslím,

že Ivan Ivanovič špatně snáší své dnešní prohry…“

„… a že bychom ho měli sledovat, abychom zabránili skandálu, je to

tak?“

Tito dva noční hosté nenápadného vzhledu obvyklých elegantních

návštěvníků kasina byli ve skutečnosti inspektoři, jedni z těch, jichž si tento

podnik platí značné množství; jejich úkolem je bdíti nad hráči, kteří

prohráli svůj majetek a v zoufalství byli by schopni dopustil se činů, které

by ohrozily pověst kasina, již tak dost špatnou…

Měli pravdu oni hlídači?

Ivan Ivanovič nezpozoroval jejich přítomnosti. Prudce povstal, odstrčiv

židli, která div že se nezvrátila na koberec.

„Bah, jsem zničen,“ zašeptal, „a byl bych zneuctěn, kdybych toho

neučinil, a co víc… posloužím tak tisícům a tisícům hráčů… Nebuďme tedy

zbabělí a vzdorujme osudu!“

S hlavou skloněnou vyšel z čítárny. Jemu v patách oni dva zřízenci, z

nichž jeden zašeptal:

„Pozor, tenhle Rus chce si jistě zahrát s pistolí.“

9

Čekali na peroně, který vedl do zahrad. Avšak velitel lodi Skobelev

nepřicházel. Z čítárny zamířil klidným, pevným krokem do místností,

vyhražených administraci kasina.

 

Vrátný u vchodu vestibulu se otázal, čeho si přeje.

„Mohl bych mluviti s ředitelem?“

„Smím se ptát, o co běží, pane?“

„Je to věc důležitá a důvěrná.“

„Ředitel zde není, je tuze pozdě… Ale v prvním poschodí v sekretariátě

snad najdete ještě někoho z pánů…“

Ivan Ivanovič pokynul hlavou a jal se vystupovat vzhůru po tmavém

schodišti, které mu vrátný označil. Chystal se právě zaklepati na dveře v

prvním poschodí, opatřené příslušnou tabulkou, když tu ze tmy vystoupil

proti němu druhý vrátný s otázkou:

„Přejete si, pane?“

„Předat toto psaní řediteli nebo tomu, kdo ho zastupuje.“

Podle zvyku vrátný neprojevil údivu ani zvědavosti. Tolik dramat

odehrává se v kasinu, tolik se zde denně zrodí mystérií bídy a hanby, že

zřízenec domu je profesionálně diskrétní a úslužný.

„Račte jíti se mnou, pane, podívám se, je-li někdo z pánů dosud vzhůru.

Jinak by nezbývalo, než abyste laskavě přišel zítra ráno.“

„Podívejte se tedy.“

Vrátný uvedl Ivana Ivanoviče do luxusně zařízeného salonku,

vyzdobeného hustými koberci, s vyčalounovanými dveřmi.

 

Bude-li v tuto hodinu někdo vzhůru, s kým by mohl jednat?

Ivan Ivanovič kladl si tuto otázku s úzkostí stale rostoucí, když tu se

náhle dveře tiše otevřely a vstoupil vážný, důstojný muž, patrně jeden z

ředitelů herny.

Sotvaže vstupující pozdravil, důstojník který do té chvíle seděl v křesle

znaven a vyčerpán. na místě se vzpřímil a otázal se pevným hlasem:

„Mám potěšení hovořiti s jedním z pánů ředitelů Lázeňské Společnosti,

s vedoucím zdejší herny?“

Muž s nehybnou tváří neodpověděl přímo, nýbrž poučen patrně

vrátným odpověděl na otázku otázkou: „Vy máte nějaký vzkaz pro

Ředitelství? Dejte mi jej laskavě!“

10

A přirozeným klidným gestem vztáhl ruku, do níž Ivan Ivanovič

opravdu vložil dopis, který před chvílí napsal.

„Tento dopis je pro ředitelství, pane, jen pro ředitelství,“ podotkl ještě

rozčileně, pozoruje, že muž se chystá otevříti obálku.

„Usedněte, pane,“ zněla chladná odpověď. „Právě proto, že je pro

ředitelství, jej otevírám.“

Ivan Ivanovič nemohl nic namítat. Mlčky se uklonil. Držení jeho těla

bylo v tuto chvíli vážné, vznešené. Zřejmě prožil dnešní noci mnoho

úzkosti a překonal těžkou nervovou krisi; jeho tvář unavená a bledá nesla

toho svědectví. Nyní však byl klidný, pánem sama sebe, vážný,

ovládnutý…

Naproti tomu však tvář jeho společníka, čím déle četl, tím větší jevila

překvapení, nesmírné, neslýchané překvapení, které ho téměř ohromovalo.

Dočetl, aniž vynechal řádky a papír se mu v rukou chvěl.

„Ale… ale… to je nemožné!“ zakoktal rozčileně, nespouštěje očí s

dopisu, „což jsem se zbláznil? To přece nemyslíte doopravdy, pane!…

Takové výhrůžky… vždyť je to nemožné!“

Hlas Ivanovičův klidně se nesl pokojem: „Naprosto možné, pane,

naprosto možné! Tak možné, že je to zcela jisté!“

„Snad byste to neudělal?“

„Udělám to dnes večer!“

„Ale to je ohavné!“

„Ne, je to jen spravedlivé!“ '

„To je horší než vražda!“

„Pardon, pane, je to poprava.“

„Vy jste se zbláznil!“

„Ani dost málo ne, pane.“

„Budu volat, křičet… Uvědomil jste si to?“

„Ale ano, pane! Vše jsem uvážil, se vším počítal. Nebudete volat… vy se

podrobíte!… Vždyť vy jste zapomněl na tohle…“

A vyslovuje 'tohle', rozevřel dlaň, v níž držel maličký revolver, jímž

namířil na svého polekaného společníka.

Nastalo dlouhé, těžké mlčení.

Avšak zatím co Ivan Ivanovič zůstal klidným a co jeho ruka, svírající

revolver, se ani nezachvěla, jeho protějšek se doslovně svalil do křesla

zsinalý, bledý, s očima vytřeštěnýma, chvěje se po celém těle.

Konečně nešťastník promluvil:

11

„Hleďte, veliteli, to přece není možné! Snad jen tak podivně žertujete?

Vždyť vy jste čestný muž!… Ne ne, nemohu tomu věřit! Řekněte, že jste to

napsal ve chvíli zoufalství, ve chvíli pomatení mysle…“

„Opakuji, pane, že jsem každé slovo zrale uvážil. Přečtěte si to ještě

jednou, pane, uvidíte. že ani slovo nepochází z mozku šílence!… Přečtěte si

to, pane, ještě jednou… Čas utíká… a věc spěchá!…“

Ivan Ivanovič mluvil klidně, naléhavě a jeho společník jakoby podléhal

sugesci, uposlechl rozkazu. Bezbarvým hlasem jal se čísti dopis Ivana

Ivanoviče:

Pane řediteli!

Jmenuji se Ivan Ivanovič. Jsem velitelem z vůle Jeho Veličenstva cara na

jeho lodi ruském křižníku Skobelevu, zakotveném před vaším kasinem.

Mám čest oznámiti vám následující fakta: Hrál jsem ruletu a prohrál

3,000.000 franků svého vlastního jmění a další 3,000.000 franků z pokladny

své lodi.

Nemám v úmyslu vyhnouti se spravedlivému trestu. Přeji si jen, aby

byla vrácena pokladně Skobelevu suma 3,000.000 franků, o které jsem

připravil svůj stát.

Přeji si, abyste vy učinili tuto úhradu.

Považujte tento dopis za ultimatum:

Vraťte mi 3,000.000 franků, které jsem vydal, aniž mi patřily. Vraťte mi

je před svítáním, nebo jinak namířím kanony své lodi na kasino a vyhodím

je do vzduchu!

Volte!

Buď úhradu 3,000.000 franků, které jsem zcizil, nebo bombardování.

Ivan Ivanovič, velitel Skobelevu.

Důstojník, který mlčel po ten čas, co jeho společník četl hlasitě tento

podivný dokument, tázal se nyní naléhavě: „Pro co jste se rozhodl, pane?

Pro úhradu neho bombardování?“

Bylo patrno, že Ivan Ivanovič učiní, jak řekl, ba že je netrpěliv jednat.

Bylo to tak patrno, že ředitel se rozlítil ještě více.

„To je ohavné, neslýchané!“ zařval. „Nechte mě uvažovat! Nechte

mě…“

„Je to jen spravedlivé!“ pronesl Rus s jemnou ironií. A v téže chvíli se

vrhl s neslýchanou brutálností, silou zmnohanásobenou vztekem, na svou

nešťastnou oběť.

12

„Uvažovat chcete! Dobře! Ale nesmíte odtud hnout!“

A v okamžení motouzem, který měl v kapse připraven na tento dobře

promyšlený výpad, svázal ruce i nohy ubohého ředitele á připoutal ho ke

křeslu.

„Dávám vám půl hodiny na rozmyšlenou!“ pravil. „Nemám v úmyslu

vám ublížit, pane, spoutal jsem vás jen pro svou vlastní bezpečnost. A nyní

přemýšlejte! Rozhodněte dobře: Buď peníze, nebo bombardování!“

A opouštěje salonek, dodal s ironickým úsměvem: „Na shledanou! Za

hodinu!“ a vyšel si vykouřiti cigaretu v sousedním koridoru.

II. DOMÁCNOST RODINY HEBERLAUFOVÝCH.

„Co pak to tam děláte, pane Heberlaufe?“ Křiklavým, nepříjemným

hlasem oslovila tlustá, malá paní Heberlaufová, červenolící všední žena

svého manžela.

Pan Heberlauf, hubený, vysoký muž vrásčitých tváří výrazu mrzutého,

smutného jako podzimní den, pohybů spěšných a neobratných, zdál se míti

naspěch, aby uvedl zase do pořádku záclonku v okně, u něhož stál na

číhané, pozoruje cosi venku.

Odvětil pomalým, vážným hlasem, který ale lehkým chvěním

prozrazoval ztajené rozčilení.

„Vidíte přece, paní, že upravuji tuto záclonku.“

„Upravujete záclonku, opravdu!“ posmívala se jeho tlustá žena.

Pan Heberlauf dotkl se rukou bílé náběrky, která opravdu byla trochu

potrhána.

„Vidíte, že je poškozena, má milá.“

Ale červenolící paní Heberlaufová zadupala netrpělivě nohou: „Na

každý způsob hledám vás dost dlouho,“ křičela, „déle než hodinu.“

Zatím co pan Heberlauf v rostoucím zmatku zakoktal několik

neurčitých omluv, jeho paní přešla rychle místností a přistoupila k oknu.

Odstrčila pana Heberlaufa a nadzvednuvši záclonku, zahleděla se pátravě

po okolí. Sotva že tak učinila, vyrazila výkřik pohoršení.

Pod okny vily Heberlaufovy byla zahrada, jejíž aleje, klidné a opuštěné,

neskýtaly zrakům nic zajímavého. Za zahradou, za mřížkovaným plotem,

bylo vidět širokou ulici, na protější straně, uprostřed zeleně, zdi elegantní

pěkné vily, pokryté popínavými rostlinami. Kolem této vily záhony květin

vzácných druhů.

13

Co však vyvolalo hněv paní Heberlaufové, bylo objevení se elegantní

ženské postavy, kterou spatřila náhle na balkoně protějšího domu. Byla to

rozkošná mladá dáma vlasů černých jako inkoust, pleti temně bronzové.

Na prsou elegantních nedbalek, které špatně kryly její ramena a šíj, měla

připevněnu červenou růži, štíhlé, dlouhé prsty nesly ke rtům zapálenou

cigaretu. Byla to španělská tanečnice – v Monte Carlu dobře známá svým

tancem i svou krásou.

Concita Conchas, takové bylo adoptivní jméno krásky, nezdála se

věnovati pozornost nediskrétním a málo sympatickým pohledům, kterými

ji zahrnula paní Heberlaufová.

Ale tlustá dáma nedala se oklamat touto předstíranou lhostejností. Již

po několik dní její srdce manželky žilo v nepokoji, neboť podezírala pana

Heberlaufa, že není lhostejným k tanečnici, která okouzlovala všechny

snoby a elegány, jakmile se objevila mezi desátou a jedenáctou na prknech

divadla v monackém kasině.

Rozdurděně obrátila se paní Heberlaufová k svému manželovi.

Zastavila ho v okamžiku, kdy se chystal spasiti se útěkem před hrozící

katastrofou:

„Zůstaňte a vysvětlete mi“, spustila, „jak je to možné, že jste vždycky u

okna, když ta hrozná Španělka se usadí na balkoně a koketuje na všechny

strany…“

Pan Heberlauf pokrčil rameny:

„Pouhá náhoda, nepochybně,“ zamumlal; „ujišťuji vás, že jsem vůbec

nezpozoroval přítomnosti té osoby… tam na balkoně…“

„Mlčte, vy jste dost poťouchlý, abyste dovedl lhát,“ zasyčela paní

Heberlaufová a když její manžel neodpovídal, dodala:

„Varuji vás ostatně, abyste si nic nezačínal s onou… dámou! Kdybyste

se o něco takového pokusil, dozvím se to, neboť jsem nebyla nadarmo

policejním komisařem! Potrestala bych vás… Především bychom se ihned

stěhovali za hranice…“

„Stěhovat se!“ vykřikl pan Heberlauf, „to by bylo šílenství.“ A obraceje

oči k nebi, s výrazem utrpení dodal:

„Od té doby, co nás osud zasáhl, nezažili jsme nikde tak šťastných a

pokojných dnů jako zde…“

Paní Heberlaufová, přes svůj hněv, musila přisvědčiti.

Kdo byli tito Heberlaufovi?

Byl to podivný pár a divně se vyjímal v tomto elegantním,

aristokratickém okolí, sestávajícím ponejvíce z dočasných obyvatel vilové

14

čtvrti Monte Carla. Muž byl asi padesátník a dělal dojem protestantského

pastora. Jeho žena, která mohla být o pět až šest let mladší, byla

nepochybně dobrá a důstojná městska, neelegantní a ani jinak se

nevyznamenávající žádnou předností.

Osud jejich byl podivný.

Pan Heberlauf začal před třiceti lety jako protestantský pastor. Seznámil

se ve své farnosti s dcerou malého obchodníka a oženil se s ní. Od té doby

existovala paní Heberlaufová.

Díky neúnavné činnosti této nepatrné ženy pan Heberlauf opustil záhy

své působiště a dostal se konečně do Glotzburku ke dvoru hessensko-

výmarskému. Poznenáhlu se mu podařilo vetříti se v přízeň krále Bedřicha

Kristiána II., až se stal, následkem řady náhod a intrik své ženy, členem a

pak šéfem tajné policie království.

Pan Heberlauf měl titul, ve skutečnosti však jeho žena zastávala jeho

úřad. Jednoho dne chtěl pan Heberlauf pokusiti se o samostatný čin a na

neštěstí dopustil se takových omylů, že mu byla vnucena demise a musil

ve spěchu opustiti zem.

Od té chvíle Heberlaufovi, velmi sklíčeni, stěhovali se světem. Byli v

Berlíně, v Londýně, v Paříži. Nakonec zakotvili v Monacu a zlákáni krásou

Riviery, zatoužili zůstati zde trvale. Za tím účelem si zde zřídili výhodný

obchodní podnik, rodinný pensionát.

Pensionát byl již po dva měsíce otevřen, když se k nim nastěhoval

pozoruhodný host. Byla to mladá, elegantní světlovlasá dívka, s velkýma

zasněnýma očima. Zdála se sotva dvacetiletá a nebýt toho, že mluvila

francouzsky s nejčistším přízvukem, mohla být považována za

Američanku. Byla zajisté nesmírně bohatá, neb přijela se spoustou

zavazadel a od té doby se objevovala v stále nových nádherných toaletách,

které oslňovaly její hostitele.

Odkud přicházela? Jak se jmenovala? Heberlaufovi to nevěděli.

Podepsala se jménem Denisa. Slečna Denisa! To bylo vše, co o ní věděli,

psala zřídka kdy a nedostávala dopisů.

Avšak její chování nebylo ani dost málo podezřelé. Tato dívka smělého

zjevu a nenucených gest zdála se býti naprosto počestnou a korektní. Byla

spíše příliš nepřístupná a na jejím pohledu i vystupování bylo patrno, že by

špatně pochodil, kdo by se jí byl přiblížil bez povinné úcty.

Manželé Heberlaufovi neměli důvodu k nespokojenosti.

Pan Heberlauf, přeje si změniti předmět rozhovoru, zachytil se

myšlenky, kterou správně vyčetl z očí své ženy.

15

„Ale, má milá, pokud tu máme slečnu Denisu. nic nám neschází a

snadno bychom mohli zbohatnout. Platí skvěle a připoutá k nám i jiné

hosty! Sázím se, že ten mladík, který přichází hrát s ní tenis, nás brzy požá-

dá o pokoj.“

Vzhledem k této možnosti paní Heberlaufová zapomněla docela na svůj

hněv.

„Norbert du Rand,“ pravila, „nezamešká ani jediné partie tenisu.

Myslím, že je zamilován do slečny Denisy.“

Pan Heberlauf si radostí mnul ruce.

„Vezmou-li se, nemusí shánět pastora. Mohu je oddat.“

„Heberlaufe,“ hrozila mu prstem manželka, „nedáváte si pozor na to, co

říkáte. Poskytl byste svátost manželství lidem, o nichž nevíte nic jiného,

než že platí pravidelné své účty. To já nejsem tak důvěřivá. Vždyť nevíme

ani, kdo to vlastně je a co zde chce!“

Pan Heberlauf přecházel pokojem, zvedaje ruku k nebi s takovou

horlivostí, že sosy jeho kabátu se zdvihaly jako křídla, dodávajíce jeho

dlouhé postavě vzhledu dravce, trochu oškubaného.

„Nevídáno, nevídáno, ať je čím chce ta slečna Denisa. Spokojme se s

úlohou pronajímatelů a o ostatní se nestarejme. Zaplať pánbu, nejsme více

u policie…“

A šťasten, že jeho žena zapomněla na případ s tanečnicí, rozhodl se

nenadále.

„Jdu do sklepa spočítati láhve vína!“

 

Zatím co se tento rozhovor odbýval v prvním poschodí vily, vzadu v

zahradě panoval rušný život. Byly tři hodiny odpoledne a tenisová partie

byla v plném proudu.

Slečna Denisa, záhadný host pensionátu Heberlaufových, byla

nepopiratelně královnou společnosti. Oděna v bílé flanelové šaty s čapkou

na zlatých vlasech, zdála se cele zaujata hrou. Dokončovala právě jednu

partii tenisu se svou partnerkou, drobnou tmavovlasou slečnou

Albertardovou, která sem ze sousední vily ráda docházela na hodinu spor-

tu. Genevieva byla jedinou dcerou zámožného marseillského rejdaře, který

pro pobyt v této sezóně zvolil překrásné pobřeží Condaminy, kde koupil,

jak se říkalo, nedaleko mysu Aglio pěkné hospodářství.

Kruh hráčů se doplňoval několika osobami mužského rodu. A zatím co

mladé dívky s divokou náruživostí dokončovaly svoji partii, muži hovořili

důvěrně ve stínu stromů na pokraji hřiště.

16

Byl zde hrabě Massepiau, ubohý zahálčivý venkovan, který podle

pověsti měl svůj statek v okolí Sologne, ale ze zdravotních důvodů

zdržoval se většinou na jihu. A opravdu, tento nešťastný asi pětatřicetiletý

mladík dělal dojem starého muže. Sehnutý v ramenou, řídkých vlasů,

téměř bílých, kašlal neustále a jeho úzká hruď namáhavě oddychovala.

Jeho obvyklým partnerem ve hře byl starý pán vybrané elegance, rada

Paradoy Paradol, který kdysi v diplomacii zastupoval Francii, přátelské

země Orientu. V knoflíkové dirce nosil pestrobarevnou rosetu a pletl

dohromady několik cizích jazyků. Mohl být nazván duchaplným.

Avšak ten, kdo se zval, ne bez marnivosti, králem tenisu, byl mladý

muž bledý, světlovlasý, chování naučeně vzorného, zajisté velmi bohatý,

tentýž, s nímž počítali jako budoucím hostem manželé Heberlaufovi.

Pan Norbert du Rand, svobodný muž asi třiadvacetiletý, sirotek a

majitel nesmírného jmění, docházel opravdu denně do pensionátu

Heberlaufových, ne snad proto, že by ho obzvláště těšilo hráti tenis, ale

spíš, aby získal přízeň krásné Denisy.

Aby zmírnil špatný dojem svého příliš známého jména, rozdělil je ve

dví, doufaje tak dodati si jakési originality.

Ve chvíli, kdy obě dívky ukončivše hru, zcela ještě udýchány přiběhly

ke stolu, kde se právě prostíralo k svačině a hrabě Massepiau i starý

Paraday-Paradol spěchali jim pomoci do plášťů, aby se nenachladily,

Norbert du Rand objevil se na konci aleje. Měl oživený zrak, tváře červené

vzrušením a úsměv na rtech.

„Aj, můj milým, vy vypadáte velmi spokojeně!“ oslovil ho hrabě

Massepiau, který prokazoval mladému Norbertovi mnoho sympatie. „Jistě

že proto, že jste opět ve společnosti těchto roztomilých dívek, které právě

vybojovaly spolu náruživou potyčku.“

Norbert du Rand potřásl záporně hlavou. S přepjatou úslužností

uchopil ruce obou dam a nesl je ke rtům. Tento pohyb dal vyniknouti

širokému zlatému prstenu na pravém ukazováčku, ozdobenému

zajímavým kamenem, jemuž se říká mořské oko.

„Hleďme,“ poznamenala Genevieva, „vidím prsten, který jste dosud

nenosil, pane Norberte,“

Mladík byl zřejmě uspokojen vzbuzenou pozorností.

„Opravdu, slečno, vždyť jej mám teprve od dnešního rána… je to

dárek…“

„Ah, dárek? To budí zvědavost!“ podotkl pan Paraday-Paradol.

17

Norbert du Rand šťasten, že se pozornost obrátila žádoucím směrem,

podíval se potají na Denisu, aby věděl, poslouchá-li; pak odvětil záhadným

tonem:

„Nejnaléhavější diskrétnost mi zapovídá prozraditi dárce tohoto

prstenu…“ a přiblíživ se k Genevievě, požádal ji o partii tenisu.

Norbert du Rand se považoval za neodolatelného. Doufal, že tímto

způsobem vyvolá žárlivost Denisy, na niž hlavně měl spadeno.

Ale buď že Denisa tak mistrně ovládala své city, buď že chování

Norberta du Rand jí bylo lhostejno, nezdála se pozorovat tohoto manévru.

Hrabě de Massepiau, jehož bavily tyto malé potyčky, chtěl hnáti věci

trochu dále, nedbaje, že je to beztaktní, hlasitě, aby ho Denisa slyšela, jal se

vysvětlovat panu Paraday-Paradolovi:

„Znáte-li historii prstenu našeho přítele?“

„Ne, nevím nic o tom“, pravil bývalý diplomat.

„Jedna z našich krásek… jak bych to řekl trochu obaleně… jedna z

nejkrásnějších našich dam, která není nepřístupna mužskému dvoření…

Isabella de Guerray je známá v Paříži u Raxima a též v Monte Carlu svým

rozmarem darovati šperk tomu, koho vyznamenala svou přízní… Může se

říci, že je to odznak, premie, věnovaná zákazníkům.“

Starý diplomat přerušil jeho výklad:

„Ah, prsteny Isabelly de Guerray!“ pravil, „ano, ano, o tom jsem slyšel

vyprávět…“

Slečna Denisa předstírala, že neposlouchá tento rozhovor, ač byl zřejmě

nepřímo adresován jí. Nejevíc ani falešného pohoršení, ani zármutku nad

úspěchy Norberta du Rand, usmála se trochu po straně.

Náhle však byla pozornost malé společnosti obrácena jinam.

Okno protější vily se otevřelo a na balkoně se objevila elegantní silueta

španělské tanečnice Conchity Conchas. Pomalým, nenuceným pohybem

přiblížila Španělka ke rtům cigaretu a kouřila dlouhými tahy.

Čas od času vrhla paličský pohled k prvnímu poschodí vily

Heberlaufovy, chvílemi se usmívala, odhalujíc bílé zuby, lesklé jako

perličky.

Tato zajímavá pantomima velmi bavila společnost tenisových hráčů,

kteří odložili nadobro raketu, aby se cele věnovali pozorování. Nebylo

pochyby, že Conchita Conchas ukládala o ctnost důstojného pana

Heberlaufa, ex-pastora a ex-policistu, nynějšího majitele rodinného

pensionátu.

18

„Když žena něco chce…“ poznamenal konečně hrabě de Massepiau,

ukončiv svoji větu významným pohledem.

Denisa se srdečně zasmála: „Buďsi… ale jsou na to dvě. Paní

Heberlaufová také něco znamená!“

Norbert du Rand pokrčil rameny; „Tato hezká žena a ta tlustá madame

Heberlaufová! Je tu možno váhat?“

„Paní Heberlaufová má svá stará práva,“ poznamenal Paraday-Paradol

a dodal: „Podívejte se jen na tu roztomilou Isabellu de Gueray. Je neustále

obléhána zlatou mládeží Riviéry a přece se říká, že její tajná láska platí

skromnému zřízenci kasina, jakémusi Ludvíku Meynanovi, který je

zaměstnán u pokladny v cerklu.“

„U čerta, Isabella není hloupá!“ prohodil Massepiau. „Hledá manžela,

který by zavřel oči nad její minulostí. A takový se nenajde každého dne…“

Tyto výklady, které měly Norberta du Rand poškádliti, neminuly se

účinkem. Ač to chtěl skrýti, mladík pociťoval trapné rozpaky, slyše hovořiti

takto o ženě, jejíž přízní se pyšnilo jeho mládí, a která, jak doufal, by mohla

vzbudit žárlivost krásné Denisy.

Ale tato byla dnes roztržitá a sotva naslouchala rozhovoru. Když

Norbert du Rand obrátil se přímo k ní s otázkou, vstala náhle a bez

odpovědi pospíchala pryč, nechávajíc svého společníka překvapením

ztrnulého. Nebylo důvodu, proč by se rozhněvala, nikdo ji slovem

neurazil!

Dívka pospíchala zahradou vstříc novému návštěvníku, jehož příchod

zpozorovala skrze stromy. Oslovila ho srdečně: „Jak se vám vede, milý

veliteli?“

Osobnost, která tak neočekávaně vstoupila do sadu, nebyl nikdo jiný,

než Rus Ivan Ivanovič, velitel křižníku Skobelevu, který od několika dní

kotvil v přístavu.

Ivan Ivanovič uctivě odpověděl dívce na pozdrav. Přátelsky se vyptával

na její zdraví a jeho galantní a vybrané chování svědčilo o dobrém

vychování, kterým se vyznamenávají námořní důstojníci všech zemí.

Oba se pomalu blížili k skupině, svačící pod palmovníkem.

Denisa pohledem zjistila, že obuv námořníkova je pokryta prachem.

Ivan Ivanovič přišel tedy pěšky; vskutku nebylo slyšet taxi, jímž se

obyčejně dával dovézt.

„Pojďte trochu sem,“ pravila Denisa důvěrně a zavedla důstojníka na

postranní cestu, přinutivši ho tak k malé oklice. A když oči důstojníkovy

znepokojeně na ní utkvěly, pravila pevně, s podivným úsměvem:

19

„Musím se vám svěřit, že se na vás hněvám, neboť vy mi nic nepovíte a

já přeci vím, co se děje…“

Ivan Ivanovič se pokoušel o úsměv, ale zřejmě ztrácel sebevládu. Těžká

vráska se objevila na jeho čele. Jistě, že se ještě úplně nevzpamatoval z

rozrušení uplynulé noci a proto chtěl dnešní ráno prožíti v pokojné atmo-

sféře pensionu Heberlaufových.

Přemáhaje rozčilení, otázal se Denisy: „Což jsem se tak těžce provinil ve

vašich očích, slečno, že si zasloužím výčitek?… Pravda je, že tak jsem

alespoň dosáhl důvěrného tête à tête, pro které by i světec byl ochoten stát

se zločincem…“

„Ah, jste tak galantní, příliš galantní na muže, který miluje jen dámu

pikovou!“

Tvář důstojníkova se změnila.

„Vy víte?“ tázal se. A vzpamatovav se, naléhal: „Co víte? Co se

povídá?“

Obával se patrně pověstí, které o něm mohly kolovati v obecenstvu. S

povzdechem ulehčení vyslechl odpověď dívčinu: „Každý ví přece, že jste

včera prohrál velké sumy v ruletě. Nejednáte dobře, příteli… Ujišťuji vás,

že byste měl…“

Prudkým pohybem přerušil dívčiny výklady: „Zbytečno o tom mluvit,

slečno. Zbytečno pokračovat, vrážíte mi nůž do srdce… Co se stalo, stalo

se, běh událostí se nedá zastavit. Prosím vás o to, abyste o tom více

nemluvila.“

Překvapena jeho imperativním způsobem, Denisa se zastavila a

zmateně hleděla mu do očí. On zaujat svými myšlenkami, šel dále alejí,

takže ani nezpozoroval jejího zkoumavého pohledu.

Denisa mlčky se k němu připojila, nespouštějíc očí z jeho tváře.

Což byla-li krásná Denisa zamilována do robustního velitele ruského

křižníku?

Zajisté, velmi se zajímala o jeho osud, jejich vztahy byly patrně nemálo

důvěrné, dovolila-li si vyčítati mu jeho strašnou vadu. Ale přesto, kdo by

mohl říci, poutala-li ji k němu láska, zájem nebo přátelství.

Její zrak s podivným výrazem utkvíval na jeho tváři a stále víc a více ho

tížil. Jakoby se chtěl zbaviti této němé otázky, sklonil hlavu a otočil se k ní

zády!

 

Za několik okamžiků přiblížil se tento zajímavý párek k společnosti,

pochutnávající si na výborné svačině.

20

Za chvíli vstoupila i paní Heberlaufová do zahrady, aby předsedala

svačině, kterýžto zvyk hleděla zavést ve svém pensionu. Sešněrována v

šatech příliš úzkých, vyzdobena jako páv, ujala se důležitě a blahosklonně

zábavy, avšak její slavnostní prázdné řeči potkávaly se s malým úspěchem.

Potutelný smích a skryté poznámky jejích společníků platily zajímavé

němohře, která se odehrávala za jejími zády. Conchita Conchas byla zase

na balkoně a její nápadné chování prozrazovalo jasně, že důstojný pan

Heberlauf je za záclonou.

Jen velitel Ivan Ivanovič, zasmušilý a nemluvný, ponořen v trapné snění

nezpozoroval nic z toho všeho. Čas od času vrhl rychlý pohled na kapesní

hodinky…

III. PODIVNÁ HRA.

Ivan Ivanovič prošel rychle salony kasina, skvěle osvětlenými a

přeplněnými lidmi.

Bylo asi půl jedenácté a v herně se již tísnili hosté kolem rulety. V

několika sálech se připravoval ples, první slavnostní ples této sezóny.

Důstojník prošel sály, nevšímaje si těchto příprav, ani známých

monotonních zvuků rulety. Vyšel na zasklenou galerii vedoucí do zahrady,

z které bylo vidět na širou hladinu moře, rozprostírající se pod nebem

zářivě modrým.

Opravdu, hodina byla příznivá snění, tím spíše, že panorama, které se

otevírá zrakům ze zálivu před kasinem, je přímo pohádkové. Na západ je

pobřeží plné malých zálivů, na nichž v pravidelných přestávkách spočine

světelný polibek blízkého majáku. Proti kasinu četné osvětlené bárky a v

dálce asi čtyř až pěti kilometrů zdvihala se k nebi až trochu teatrálně

imposantní masa skvělého křižníku Skobelevu, jehož velitelem byl Ivan

Ivanovič.

Důstojník, rovněž v smokinku a v lakových střevících, usedl do

výklenku galerie, která otevřena k moři zvala k oddechu od přehřáté

atmosféry sálů. Z dálky nesly se sem melodie cikánské hudby, přerušujíce

jednotvárné hlasy krupiérů z herny. Občas zazněl výstražný signál

automobilu, který zahnul do sousední ulice. Neurčitá vůně květin,

parfémů, skleníkových rostlin a jemného tabákového dýmu, promísena

vůní mořské vody, plnila vzduch, charakterisujíc svou nepopsatelnou

21

směsí tuto oblast rozkoše a snů: kasino uprostřed zahrad a elegantní jeho

okolí.

Ivan Ivanovič nebyl však přístupný dojmům tohoto zázračného zákoutí.

Opustiv dům Heberlaufových, nevrátil se na loď, ale do hotelu Imperiál,

kde měl svůj pokoj. Převlékl se do večerního úboru, povečeřel apaticky a k

desáté hodině večerní odebral se do kasina. Jeho chování bylo podivné,

podezřelé. Snad měl pro to své příčiny…

Zabrán do svých úvah, nezpozoroval ani příchodu starého diplomata

Paraday-Paradola, který mu nenadále zaklepal na rameno. Byl vyžehlen od

hlavy až k patě, řídké vlasy pečlivě nakadeřené měl opatrně rozděleny po

lesknoucí se lebce.

„Milý veliteli, zdáte se být velmi zamyšlen dnes večer! Říká se, že

Rusové jsou materialisti, ale já naopak se domnívám, že slovanská! duše je

nakloněna k meditacím.“

„Na tom málo záleží,“ odpověděl příkře Ivan Ivanovič. „Hlavní je, že já

mám duši divocha, duši stepního samotáře.“

Paraday-Paradol podíval se udiveně na důstojníka, jehož exterier

nevypadal ani dost málo divošsky.

„Vypadáte spíš na rafinovaného Pařížana“ prohlásil zdvořile, „ale

překvapuje mě, že jste tak zasmušilý v této zemi, kde se všechno usmívá.“

„Až do dne, kdy přijde katastrofa,“ odpověděl důstojník nevrle. „Není

to tím trapnější rozčarování, milý diplomate?“

Ale starý krasavec již neposlouchal. Ženská silueta upoutala jeho

pozornost a nasadiv monokl, opustil kvapně Rusa, který ostatně toužil jen

po tom, aby byl sám. Povzdechnuv z hluboka, pohlédl na hodinky a opět

se jeho oči upřely do dálky, ke Skobelevu.

Tu však hlasy, přicházející z aleje pod jeho oknem, vyrušily ho ze

zadumání. Přes starosti, které jeho čelo pokryly hlubokými vráskami,

nedovedl se ubrániti úsměvu, spatřiv podivný párek promenujících. Byla

to Conchita Conchas se svou věčnou cigaretou mezi rty, po boku hubeného

vysokého muže nemotorného chování, který se při každém kroku dvakrát

ohlédl, není-li stopován.

„Heberlauf,“ poznamenal Ivan Ivanovič. „Důstojný pan pastor uvázl v

sítích krásné tanečnice… Ubožák, kdyby věděl, že chvíle rozkoše bude míti

v zápětí jeho záhubu, jistě by vzal nohy na ramena a vrátil se spěšně k své

ženě. Konečně, to je jeho věc.“

A stisknuv pěsti, dodal výhružně: „Tím hůře pro něho, pro ně, pro

všechny!“

22

 

V jednom z prostorných sálů herny byl Norbert du Rand v horlivém

rozhovoru s Isabellou de Guerray. Isabella byla dáma polosvěta, dobře

známá v Paříži i na Riviéře, jak o ní dnes vyprávěli u Heberlaufů při čaji.

Byla kdysi velmi krásná, ale to bylo již dávno. Dnes byla pevná linie její

postavy již poněkud porušena. Pečlivě volené šaty a korset skrývaly

opatrně nedostatky krásy, dotčené zralým věkem, ale bohužel ani pudr a

líčidla nemohla více dodati jí půvabu dvacetileté ženy. Docílila jen, že se o ní

mohlo říci: „Vypadá pěkně na svůj věk… Při večerním osvětlení dělá dojem

krásy…“

Byla-li blondýna nebo bruneta? Snad muži věku Paraday-Paradola o

tom něco věděli. Dnes byla rusovlasá, s nádechem do červena.

S dobře vyzkoušenou roztomilostí rozmlouvala s mladým Norbertem

du Rand, dotýkajíc se škádlivě vějířem jeho ramena. Mladík, obrácen k ní

profilem téměř dětským dosud, avšak trochu tupým, rozhlédl se po svém

okolí, je-li pozorován. Teprve, když se přesvědčil, že se několik očí upírá na

něho a jeho partnerku, zazářila jeho tvář spokojeností.

Isabella de Guerray byla stručná:

„Půjčte mi dvacet louisdorů, můj milý,“ pravila, ukazujíc v úsměvu

řadu bílých zubů. „mám tušení, že budu míti dnes štěstí.“

Norbert du Rand zářil. Rád se chlubil svým bohatstvím a prohlašoval o

sobě, že nikdy neodmítl žádost elegantní ženy, byť byla sebe smělejší. A

pak, což neměl na svém prstě onen prsten s podivným mořským okem?

Sotva že však vsunul do rukou dámičky žádanou sumu, obrátila se

Isabella k němu zády a spěchala sálem, aby dohonila mladého muže

prostého, avšak korektního zevnějšku, patrně zřízence podniku. Její tvář

pozbyla dobývačného vzhledu, naopak, výraz její byl prostý, pokorný.

Norbert du Rand pozoroval s pohrdáním tento výstup.

„Nemýlím-li se,“ zamručel, „opustila mě, aby běžela za obyčejným

pokladníkem… Snad je to pravda, co se o ní povídá… Isabella de Guerray

chce se snad vdáti za Ludvíka Meynana… hrome, to by bylo zábavné… Ale

pak jí vrátím její prsten a vyžádám si zpět své peníze…“

Avšak zatím se mu ztratila z očí i kráska, i ten, jehož považoval za jejího

nastávajícího snoubence. U nejbližších stolků nastal shon, způsobený

odchodem několika hráčů, na jejichž místa se hrnuly nové oběti, aby

pokoušely štěstí plné rozmarů.

„Pánové, prosím o sázky! Pánové!“

23

Unášen davem, Norbert du Rand se octl v sále, kde hrála cikánská

kapela. Tu někdo se dotkl jeho ramene. Byl to Ivan Ivanovič. Důstojník

patřil mu chvíli mlčky do očí. Norbert, zaražen tímto zkoumavým

pohledem, nevěděl, co říci. Konečně Ivan promluvil: „Kam jdete, pane? Vy

dnes nehrajete?“

„Ah, veliteli,“ odvětil Norbert vyhýbavě, „zcela sám, to je nudné. Mám

dosti těch neznámých tváří vedle vás, nad vámi, lidé, s nimiž není možno

promluviti…“

Oči Ivana Ivanoviče zářily podivným leskem; trhaným gestem vytáhl

hodinky:

„Půl jedenácté! Času dost získat jmění.“

Pak pravil:

„Z toho, co pravíte, je patrno, že nemáte temperament, temperament

hráče totiž…“

Norbert pokrčil rameny:

„Nemohu říci, pane. Když jsem si někdy zasedl k hracímu stolku, vsadil

jsem vždy jen obnos tak nepatrný pro své jmění, že jsem ani nevěděl,

vyhrál-li jsem či prohrál…“

Ivan naléhal:

„Snad byste poznal příjemnější vzrušení, kdybyste se odvážil velké

sázky…“

S jistou nedůvěrou bohatých lidí, kteří jsou obyčejně potají lakomí,

Norbert se tázal:

„Co nazýváte velkou sázkou?“

Ivan uchopil Norberta pod paždí a táhl ho k sedmému stolku, kde se

trochu uvolnilo, takže bylo možno se přiblížiti.

„Velká sázka! Není třeba jen chtít, je třeba vědět, jak vyhrát! Je třeba být

obratným, opatrným a smělým… sázet málo, když se prohrává a zvýšit

náhle vklad, pozorujete-li, že se k vám štěstí přiklonilo… Je to otázka citu…

instinktu… Ujišťuji vás, že hráč který má temperament a současně se

dovede ovládnout, musí vyhrát, řídí-li se těmito zásadami…“

Norbert se usmál se zájmem.

„A vy, řídil jste se jimi?“

Ivan stiskl pěsti. Tvrdý pohled zastínil jeho oči.

„Včera snad, ale ne dnes… ale dnes učinil bych něco lepšího.“

„Opravdu?“ vyptával se mladý snob, jehož tolik záhad zaráželo a

současně zajímalo.

24

Ivan Ivanovič vyslal na vše strany opatrné pohledy, jakoby chtěl zjistit,

neposlouchá-li někdo. Ah, patrně byl dobrým hráčem, rutinovaným a

přesvědčeným o úspěšnosti metody, když se tolik obával, aby tajemství

jeho úspěchu nebylo prozrazeno.

Po chvilce uvažování Ivan Ivanovič odvedl Norberta opět stranou od

stolku. Zatáhl ho na galerii, která byla nyní téměř liduprázdná, takže zde

nebylo nutno tlumiti hlas. Hlasem plným úzkosti zapřisahal mladého

Norberta du Rand:

„Musíte hráti! Musíte dnes hrát! Vím, že vyhrajete! Hrajte vysoko,

vsaďte vše, co máte, vím jistě, že vyhrajete!“

Přesvědčivost jeho hlasu zmátla mladíka. Jeho obvyklá nedůvěřivost se

rozplynula pod touto sugescí.

Proč by si vlastně nezahrál? Co mohl ztratit? Důstojník přece radil hrát

nízko, když se prohrává a vsadit vysoko, když se vyhrává. Norbert mohl se

odvážiti zpočátku s menší sumou do hry a pak uvidí.

„A vy budete také hrát?“ vyptával se důstojníka.

Ivan odvrátil tvář; jeho oči se vytrvale upíraly k špičce jeho střevíců.

„Ne, já dnes nemohu… nemohu…“ a jakoby si činil násilí, aby vyslovil

svou myšlenku, dodal stísněným hlasem: „Prosím vás jen, abyste hrál slepě

hrál podle mé rady a výhru — — výhru…“

Norbert pochopil. S dokonalým taktem dokončil větu, kterou důstojník

se neodvážil vysloviti:

„Výhru si rozdělíme.“

Oba muži byli zajedno.

Norbert usedl k hracímu stolku, za ním stál Ivanovič, aby mu radil.

 

Kdo by byl poslouchal rozhovor skupiny tří mužů na konci sálu, byl by

se asi sotva poučil o společenském postavení těchto návštěvníků herny.

Byli to muži ve věku mezi třiceti a pětačtyřiceti lety a kouřili cigarety,

zdánlivě se nestarajíce o dramata, jež se neustále rozvíjela kolem zelených

stolů.

Jeden z nich, tělnatý starší pán, opustil právě své společníky, aby

pozdravil hezkou brunetu, která postoupila doprostřed sálu s divadelním

programem v ruce.

„Jak krásný večer, milá přítelkyně,“ pravil políbiv jí uctivě ruku, zatím

co druzí dva páni z dálky pozdravili.

Dáma použila příležitosti tohoto setkání, aby si postěžovala:

25

„Jsem unavena,“ pravila hlasitě; „prosím vás, opatřte mi laskavě

nějakou židli.“

Tělnatý starší pán ukázal na volnou pohovku v protějším rohu poblíž

jejich přátel a oba usedli.

Tím se vzdálili poněkud od společnosti a okamžitě se změnil ton jejich

rozhovoru. Nebyly to více zdvořilé banální fráze! Ač výraz jejich tváří

zůstal stejně společensky konvenční, obsah jejich rozhovoru byl s ním v

rozporu.

„Paní Gerardová, nevíte nic nového o té Maďarce, která včera prohrála

tolik peněz?“

„Ne, pane Balliére; neztratila jsem ji z očí a zjistila jsem, že ji ta ztráta

sice mrzí, ale je bohatá, může ji snést.“

Tělnatý pán obrátil se k druhému ze svých společníků.

„Nalorgne, pozoroval jste ještě ten stůl?“

„Pérouzine jej pozoroval, sedma hraje. Vychází každou chvíli.“

„A ostatní stoly?“

„Ostatní stoly hrají normálně,“ promluvil do toho Pérouzine. „Jen

sedma má podivuhodné výhry vždy na sedmičku.“

„To je zvláštní,“ zamručel Balliére, zatím co paní Gerardová

mechanicky pohlédla v tu stranu, kde byl stolek číslo sedm.

Tyto čtyři osoby, dodávající si vzhledu bohatých zahalečů, trávících

sezónu v Monacu, byli inspektoři herny, kteří měli za úkol sledovati tajně

partie hry a mimo toho bdíti nad hráči, které prohra mohla svésti k něja-

kému zoufalému činu.

Neboť správa domu nechce připustiti, by neštěstí a zoufalství se

projevilo v těchto místech a podobně jako sanatoria pro tuberkulosní rády

se zbavují nemocných, blízkých smrti, tak i tento podnik se snaží ze všech

sil zabrániti zoufalým činům svých klientů.

Raději i pomohou, půjčí peníze těm, kteří přišli na mizinu!

Rozhovor oněch čtyř netrval však dlouho.

Rozešli se a zmizeli v davu. Ale kdo by je byl sledoval, tomu by neušlo,

že se za chvíli každý zvlášť vrátili oklikami do blízkosti stolku číslo 7, kde

sedmička vycházela s neuvěřitelnou setrvačností.

Patrně v očích oněch inspektorů tato pravidelnost nebyla zcela

samozřejmou. Bylo v tom něco abnormálního a bylo třeba sledovati hrající i

krupiéry i ruletu samu.

Hráči u sedmičky byli nejrůznějších stavů a národností.

26

Po boku bohaté vdovy, která měla na prsou a prstech celou výstavu

diamantů, seděl starý arménský žid s ohnutým nosem a rozcuchaným

vlasem, stále rovnající zlaté mince křečovitě zahnutými prsty.

Naproti seděli dva mladí snobové, patrně bratři, oblečení jako na

drátku; hráli společně a pravidelně prohrávali. Z počátku v dobré shodě,

počínali pak se obdařovati hněvivými pohledy a zdálo se, že se v příští

chvíli vrhnou jeden na druhého.

Byly zde též dvě malé hlučné Američanky, které rozsévaly zlato kolem

sebe s nevídanou lehkomyslností. Za nimi stál flegmatický, starý pán

řídkých, zcela bílých vlasů, tváře cihlově červené; patrně jejich otec. Tento

nehybný starý pán přecházel neustále od stolu k směnárně a zpět, zásobuje

svoje dcery bankovkami, kterých spotřebovaly značné množství.

Isabella de Guerray stála vedle krupiéra.

Již dvě hodiny prohrávala a nemohouc se odtrhnout, nešťastnice stále

pokračovala ve hře.

Ovšem, nyní to již nebyla elegantní dáma polosvěta, dbalá každého

slova, opatrná, aby neučinila gesta, které by mohlo porušiti krásné

uspořádání jejího zjevu.

Isabella de Guerray během této partie sestárla o deset let. Rysy její tváře

povolily; na místo stereotypního úsměvu nastoupil hořký a divoký škleb.

Vrásky se objevily pod líčidlem, smytým potem, který se perlil na ustara-

ném čele. Dýchala těžce a sípavě a instinktivně nesla se její ruka při každé

ukončující se partiii k srdci, aby utišila jeho divoký tep; ruka se chvěla, plna

modravých žil, opravdu ruka staré ženy…

A monotonní litanie krupiérů zněla neúnavně:

„Prosím o sázku, pánové, prosím o sázku!“

Načež nehybní hráči oživovali, jali se pohybovat, radit mezi sebou,

hádati se o čísle, které by mohlo vyjít.

A opět ten rozkazovací ton!

„Pánové, nic více?“

A zase ticho, přerušované jen trhanými zvuky koule, běžící beze smyslu

po desce rulety.

Zapadla a vyskočila, běžela dále, a když se definitivně zastavila, rozlehl

se hlas ředitele partie, oznamující číslo.

V tuto chvíli bylo jedenáct hodin.

Půl hodiny stál Ivan Ivanovič skloněn nad Norbertem du Rand a

nepozdvihl hlavy. Mladík uposlechl jeho rady a od té chvíle, kdy začal

hrát, neustále vyhrával.

27

„Hrajte na sedmu,“ nařídil Ivanovič.

Norbert uposlechl a pokaždé, když hrál proti bankéři, zastavila se

koule, vržená krupiérem, na čísle, na něž vsadil.

Zpočátku byli všichni překvapeni, zaraženi; pak z oposice a také podle

různých hráčům vlastních kombinací počali sázet proti sedmi.

Když Ivan Ivanovič zdvihl hlavu, byl strašlivě bledý, oči mu

vystupovaly z důlků. Nedovedl bez zachvění pohlédnouti na hromady

zlata a pásek, které ležely před Norbertem a jež tento, nyní zaujat hrou,

opatrně držel mezi oběma rukama.

Zlato jedněch hromadilo se u druhých. Jen Norbert vytrval ve své

kombinaci a vyhrával.

Norbert však zachovával naprostý klid.

Několik minut před jedenáctou, právě v plném proudu hry, prohlásil k

Ivanu Ivanoviči svým bezbarvým, klidným hlasem:

„Poslyšte, můj milý, musím odejet do Nizzi v 11 hod. 25. Proto musím

za tři minuty zanechat hry.“

Tu Ivan Ivanovic sebral odvahu a poradil svému příteli nejšílenější

sázku, jakou si možno představiti.

Během těchto tří minut odvážil se Norbert nejvyšší sázky na červenou,

lichou a schodek. Hrál stále na sedmičku a sedmička již vyšla třináctkráte!

Hráči i krupiér sledovali bez dechu výsledek partie.

Všichni pochopili, že Norbert chce odejíti po této hře a všichni vsadili

proti sedmi. Všichni se spojili s bankem proti tomuto příliš smělému hráči,

přejíce mu porážku.

Každý chtěl hráti, představuje si, že vyhraje proti sedmi. Koule byla

vržena, deska se dala do pohybu.

Dlouho poskakovala z pole na pole, neurovnanými skoky šílené koule;

pak se její pohyb zpomalil, zastavovala se, zaváhala dvakrát, třikrát, jakoby

nerada opouštějíc místo, kde se jižjiž chtěla usaditi, až tu náhle zazněl

výkřik údivu a pohoršení:

„Sedma! Po čtrnácté vyhrává sedma!“

Nepohnut vyplatil krupiér Norbertovi výhru a sebral obnosy, složené

na ostatních číslech. Pak jakoby nechtěl ponechati hráčům čas, aby

uvažovali, začal znovu svým nezvučným hlasem:

„Pánové, prosím o sázky!“

Několik zsinalých bytostí potácelo se od stolu s bezvýraznýma očima,

bledými rty. Prohráli.

28

Některým nezůstal ani su, jiní prohledávali kapsy, našli ještě nějaké

mince a váhali, nemají-li zkusiti štěstí u jiného stolu.

Norbert povstal majestátně, nacpav si oběma rukama vyhrané

bankovky do kapes smokinku.

Ivan Ivanovič však strkal ho téměř násilně ven ze sálu. Bylo čtvrt na

dvanáct, důstojník spěchal, prchal, prchal z těchto osudných míst.

Procházejíce dveřmi do atria, vyměnili spolu tato slova: „Celkem kolik

myslíte, že jste asi vyhrál, tak přibližně,“ tázal se Ivan Ivanovič hlasem,

zdušeným rozčilením.

Nenuceně, jakoby na tom vůbec nezáleželo, zamručel Norbert: „Nevím

ani přesně… asi pět až šest milionů franků…“

IV. OSUDNÁ JÍZDA.

„Nuže, pánové, dámy! Pospěšte si trochu! Pane, uvolněte cestu!… Ne,

pane, já nezdržuji pasáž!… Nuže pane, rychle! Nastupovat!“

Tak to bylo každého večera na malém monackém nádraží. Před půl

dvanáctou pokaždé tentýž nával, a spěch, rozčilení nádražních za-

městnanců.

Vlak, vypravený k odjezdu, oddychoval, čekaje na osvobozující signál,

aby se vrhl vpřed k Nizze. Byl to zvláštní vlak, podléhající vlastnímu

jízdnímu řádu; čekal ochotně na opozdilce a doháněl pak zvýšenou

rychlostí případné zpoždění, chtěje vyhověti své apartní, ultra-bohaté

klientele hráčů, vracejících se z monackého kasina.

„Rychle, rychle, pánové, dámy, nastupovat!“

Na peróně mohli si zřízenci vykřičet plíce, nadarmo! Cestující, zvyklí na

každodenní zpoždění, přicházeli až v poslední chvíli.

V odděleních první třídy utvořily se skupiny cestujících, které štěstí ve

hře svedlo dohromady.

Živě se bavili, vykládajíce za krátké jízdy z Monaca do Nizzi o průběhu

dnešního večera, o svých kombinacích, o nichž říkali, že nemohou se

minout úspěchem… aby pozítří, když se k nim štěstěna obrátila zády,

musili doznat, že ruleta je slepá a ta nejsmělejší kombinace bezmocná.

Podivný je pohled na gentlemany, kteří bezstarostně rozkládají po

lavičkách vlaku bankovky a role zlatých mincí, aby je přepočítali, neboť ti,

kteří vyhráli, obyčejně ani neznají výše své výhry.

29

Avšak, bohužel, nebylo ve všech vozech jen samé veselí a cinkot zlatých

peněz. Někteří cestující zůstávali zasmušilí, tiší a smutní.

V několika odděleních se sešli lidé, spojeni dnešního večera tajnými

sympatiemi nešťastných hráčů, zruinovaných, kteří vyhledávali klid a

samotu, kde by mohli přemýšleti o své ztrátě a často, neb tak houževnatá je

hráčská vášeň, o nových, výhodnějších kombinacích!

„Nastupovat! Nastupovat!“

Tentokráte hlas konduktéra svojí rozhodností přesvědčoval, že výzva je

míněna doopravdy. Všechny autobusy z herny byly již na nádraží, nebylo

vidět žádné auto blížiti se k vnější platformě s pasažéry, mávajícími na

znamení, aby vlak počkal.

V téže chvíli, kdy zbývalo právě jen několik vteřin času k nastoupení do

posledního vozu, objevili se na peróně dva muži a s obratností cestujících,

kteří jižjiž viděli před sebou mrzutou perspektivu zpoždění, vrhli se na

schůdky posledního vagonu. Otevříti portieru a vklouznouti dovnitř, bylo

dílem jedné vteřiny. A když se vlak dal do pohybu, seděli oba v posledním

prázdném voze druhé třídy, připojeném na konci vlaku.

 

Norbert du Rand, sotva že vstoupil do vozu, hodil objemnou hrst

pomačkaných bankovek na lavičku, na ně klobouk a rukavičky a

oddechnuv s ulehčením, spustil se vedle nich na sedadlo.

Mladík byl bez sebe radostí.

„Tři miliony! Vyhrál jsem tři miliony franků! To budou koukat

kamarádi v klubu! Koupím Isabelle de Guerray diamant, jaký ještě od

nikoho nedostala! A Denise pošlu květin, že ji budou oči přecházet! A já si

nakoupím cigaret!… Věděl jsem vždycky, že budu mít štěstí v ruletě. Budu

kouřit jen cigarety se zlatou ořízkou!“

Bylo to trochu dětinské, ale Norbert du Rand neoplýval právě

rozumem. Počítal a přepočítával bankovky s radostí lakomce, rovnal je do

svazků a znovu přepočítával.

A vlak zatím ujížděl do tmy kolem břehů Adrie, kolem vil a zahrad,

plných květů, z nichž vystupovala omamná, těžká vůně.

 

Druhý cestující, který přiběhl na nádraží v tentýž okamžik jako Norbert

a měl ještě jen tolik času, aby těsně za ním naskočil do rozjíždějícího se

vlaku, usadil se vedle v sousedním oddělení druhé třídy, rovněž prázd-

ném.

30

Ale nepoužil této osamělosti, aby počítal bankovky. Kdo byl ten muž?

Byl zahalen, přes počasí tak mírné, v těžký cestovní plášť s límcem,

vyhrnutým na bradu; měkký širák, jaký nosí umělci, měl stažen do čela,

takže nebylo vidět tváře až na černý hustý vous, který pokrýval hoření ret

a bradu a konec konců také jen přispíval k zakrytí obličeje.

Tento cestující nezdál se býti v dobré náladě.

Sotva že vstoupil, zatáhl záclonky na okně i na elektrické ampuli, takže

v oddělení nastalo zas přítmí. Pak usedl do kouta, skřížil paže a zůstal

nehybný, jakoby vyčkával.

Ve chvíli, kdy vlak přejížděl s hlukem viadukt, klenoucí se přes údolí,

muž povstal:

„Teď je pravá chvíle,“ zamumlal.

Vystoupil na chodbu, díval se pátravě dovnitř sousedních oddělení.

„Nikdo? Ne, nikdo! Mám to štěstí! Věc se odbyde úplně hladce!“

Vyňal z kapsy kousek černé látky, k níž byly připevněny dvě černé

hedvábné stuhy. Uvázal si ji kolem čela a černá látka spadla mu přes tvář.

Byla to maska, černá maska, která vytažena kolem okraje klobouku a splý-

vajíc až k límci pláště činila jeho tvář naprosto nepoznatelnou, tajemnou.

A nyní jak byl děsivý, hrozný pohled na tohoto tajemného muže!

Neslyšným krokem se přiblížil k oddělení, které jediné v celém voze bylo

osvětleno. Seděl v něm Norbert du Rand.

S neobyčejnou prudkostí, jakoby věděl, koho tam najde, vrhl se

neznámý dovnitř.

Norbert byl na kolenou před lavicí na níž ležely rozprostřeny vyhrané

peníze. Obrácen zády k vchodu, přepočítával bankovky, nepozoruje ani, co

se děje, když tu ho náhle dvě svalnaté ruce uchopily za hrdlo a vtlačily mu

hlavu tváří mezi podušky sedadla, takže nemohl dýchat. Nepokusil se ani

o výkřik, nezbyl mu k tomu čas, tak byl ztrnulý, překvapen, jako ve snu,

nevnímaje ani smysl slov, která neznámý pronesl sám k sobě:

„Teď jen pozor, abychom nepotřísnili podlahu, nezanechali stop. Ten

synáček se domníval, že zastrčí své peníze do kapsy! Děťátko! Nemá to ani

trochu rozumu!“

V jeho ruce zaleskla se jako oheň dýka ve svitu elektrické lampy.

Pomalu ji přiložil mezi ramena nešťastníkova a nasadil ve výši prvního

obratle.

„Duši jeho poroučím bohu.“

Á zdánlivě bez námahy, bez spěchu, ani se nezachvěv, ponořil černě

maskovaný muž dýku až po rukojeť do těla své oběti.

31

Napolo udušen, k smrti poraněn sklouzl Norbert du Rand k nohám

vrahovým, tiše, bez výkřiku. Nevytryskla ani kapka krve, jen tělo

ubožákovo sebou slabě škubalo v smrtelných křečích.

Maskovaný muž poznamenal spokojeně: „Jde to nádherně! Myslím, že

se bez nesnází zbavím jeho mrtvoly.“

A opatrně, bez vzrušení, tělo nešťastníkovo opíraje o svá kolena, vyňal z

kapsy černý pruh látky, kterým podvázal dýku, aby nevypadla.

Pomalu rozevřel jeho prsty, svírající bankovky.

„Milý příteli, přece si je nevezmeš s sebou? Miluji tyhle modré papírky a

upotřebím jich lépe než ty.“

Zbytečný výsměch. Prázdné, vytřeštěné oči Norbertovy se náhle

zavřely, křeče v jeho tváři povolily… dostavily se mdloby.

A opatrně, aby se nedotkl dýky, vězící v ráně, zdvihl vrah nehybné tělo

do výše okna a vyhodil je do tmy.

Vlak ujížděl dále.

Nikdo neslyšel pád bezduchého těla.

Věc se odbyla v tichosti. V tichosti také sebral neznámý vrah bankovky,

roztroušené po podlaze vozu, sňal masku a klidným krokem se vrátil do

svého oddílu. Nikdo, vida ho, nebyl by teď tušil v tomto na pohled pokoj-

ném, klidném muži úkladného vraha.

 

S nekonečnou námahou otevřel Norbert oči. Vše se s ním točilo, zdálo se

mu, že je unášen neznámým prostorem bez hranic, bez konce; pociťoval

závrať, pak se mu opět poznenáhlu vracelo vědomí.

Co se s ním stalo? Kde byl?

Nešťastný mladík nemohl se z počátku vzpamatovati. Byla mu zima,

drkotal zuby. A přece cítil, jak mu po zádech, po šíji stéká teplý proud,

který od minuty k minutě rostl.

A náhle, jako když se probudí ze sna, vzpomínal si, vzpomínal a

zachvátila ho hrůza, šílená hrůza… Polomrtvý, nevěda, co činí, elegantní

Norbert du Rand sám uprostřed noci chroptěl zoufale, chtěl volat křičet o

pomoc, ale nemohl, jedva slyšitelné sténání, sténání trpících vydralo se mu

z hrdla:

„Maminko!“

Co však platno volání!

Poznenáhlu, jak přicházel k vědomí, upamatoval se na to, co se stalo.

Pot zrosil mu čelo, závrať stávala se bolestnější…

32

Oh, té strašlivé úzkosti, kterou zažil, hlavu vtisknutu mezi polštáře

sedadla! Oh, té šílené bolesti, když dýka mu vnikla do těla! A bolestný

náraz těla na koleje, který mu roztříštil všechny údy!

Na koleje! Byl tedy na kolejích? Chtěl se nadzdvihnout, ale celé tělo ho

strašně zabolelo; pohnout hlavou stálo ho takovou bolest, že ztrácel dech.

Tu pochopil, že je ztracen!

Ležel na kolejích, štěrk, jímž je vysypán prostor mezi kolejemi, bodal ho

do tváří, jeho pravé rameno spočívalo na kolejnici v poloze, která se stávala

čím dál tím nesnesitelnější.

Ležel na kolejích! A což, pojede-li tudy vlak?…

A představa vlaku, přijíždějícího z Nizzi k Ventimille, který každou

chvíli se mohl objeviti na zatáčce a pod svými koly bez smilování rozdrtiti

jeho tělo, přiváděla umírajícího k šílenství. Stůj co stůj musí tomu uniknout,

zůstat zde znamenalo by jistou smrt, smrt hroznou pod koly expresu.

Norbert, elegantní mladý muž, nesnesitelný hejsek, poblázněný svým

jměním, ješitný na své jméno, poznal nyní, že v bolesti všichni lidé jsou si

rovni. Bylo mu vystoupiti po žebříku zoufalství, až k poslednímu stupni,

který končí šílenstvím.

Plazil se po štěrku, zachycoval kolejnic, sténaje a cítil po každém

pohybu, jak život opouští jeho tělo. Tak pomalu získával prostor mezi

sebou a smrtí. Koupal se v potu. Chvílemi cítil, že mu dochází dech, že

železné kleště svírají mu hrdlo, nemilosrdně ho rdousíce… Avšak silnější

než bolest byl strach, strach před vlakem, který snad již jen několik

kilometrů vzdálen blížil se každou vteřinou. Červená pěna svlažila mu rty,

cítil, že smrt se blíží, avšak, zapomínaje na smrt dýkou, myslel jen na smrt

pod koly vlaku. Přelézti druhou kolej bylo proň nadlidským výkonem,

avšak i to se mu podařilo. Ale běda, podél kolejí táhl se železný drát, řídící

výhybky a signály. Ten přelézti bylo nemožno.

Zachroptěl naposledy „maminko, maminko!“ a vztýčiv pravou,

zdravou ruku s bezradným gestem proti nebi, sklesl celou svou vahou

zemi. Mdloby, s nimiž stále bojoval, ho obestřely.

 

„Jedna, dvě, tři! Podívejme se!… Mizerné řemeslo… jedna, dvě, tři! Ještě

jednou! Nebylo by bývalo lépe použíti nýtů číslo 6? Konečně! Jsem v

polovině cesty! Jedna, dvě, tři! Hrom aby do toho!… Bylo by potřeba

přitáhnout všechny šrouby! Nesmím zapomenout na čís. 1027, zválcovalo

by to člověka jako nic!“…

„Jedna, dvě, tři!“

33

Byl to dozorce kolejnic.

Před několika dny stěžovali si mechanikové této linie na špatný stav

tratě mezi Nizzou a Vintimillem. Říkali, že jsou místy uvolněné nýty. Vlak

narážel, hrozilo vykolejení…

V důsledku posledních hlášení ředitelství poslalo vrchního montéra

Nicaise, aby za svítání prohlédl sekci mezi Nizzou a Monacem.

Nicaise v těžkých botách vykračuje si podél kolejí jistým krokem

železničářů, vědom si své zodpovědnosti, počítá nýty, zkoumá, prohlíží…

„Jedna, dvě, tři!… U čerta! Chápu, že jsou nárazy! To již je šestý nýt tak

rozviklaný!“

Nicaise šel kupředu, stále hovoře sám k sobě, jak je zvykem těch, kdož

pracují mnoho hodin o samotě…

Náhle sebou trhl leknutím.

„Ježíšmarjá! Co to bylo?“

Zdálo se mu, že slyší volat. Rozběhl se vpřed, pak se opět zastavil,

naslouchaje.

„Co by to bylo? Což se mi to jen tak zdálo? Slyšel jsem přece volání.“

A pozvednuv hlas, vykřikl do ranního šera: „Je tu někdo?“

Ale nic se kolem nepohnulo.

Po chvilce čekání Nicaise se znovu sehnul nad kolejemi. Musil si

pospíšit. Za chvíli pojede expres a nechtěl, aby byl překvapen dříve, než

dojde k rampě.

Pospíchaje zakopl o nějaký předmět, Zachvěl se. Spatřil tělo napolo

natažené přes koleje.

„Ale, bože můj, stalo se neštěstí!“ zvolal. „Skočil snad někdo z vlaku na

cestě z Monaca, nebo vypadl nešťastnou náhodou?“

Odhodil stranou klíč, kterým přitahoval nýty a sklonil se, aby pozdvihl

bezvládné tělo a odvlekl je na trávník.

„Pane“, křičel, „slyšíte mě?… Ah bože, ten je v tom špatně! Co dělati, co

dělati? Jen není-li mrtev? Kol dokola není člověka, aby mi pomohl!“

Náhle však měl nápad.

Na zádech měl na řemeně bandasku, naplněnou rumem, od níž se

nikdy neodloučil. Odzátkoval a přiložil ji ke rtům nešťastníkovým.

Silný nápoj, který Nicaise mu vlil mezi rty, způsobil, že Norbert —

neboť on to byl — se trochu vzpamatoval. Pootevřel oči a slabě vydechl.

Nicaise byl tím trochu uklidněn.

34

„Tak co?“ tázal se povzbudivě, snaže se zaplašit vlastní rozčilení, „vede

se vám lépe? Vždyť je to také dobrý doušek!“ a ochotně přiměl raněného,

aby spolkl ještě trochu alkoholu. Pak se jal vyptávat:

„Co se vám vlastně stalo?“

Po této otázce vrátilo se, Norbertovi vědomí. Odpověděl hlasem slabým

jako dech:

„Byl jsem vyhozen z okna vlaku… Poraněn…“

„Poraněn! Pane bože! A kdo vás poranil?“

„Bodl mě… přítel… je to…“

V téže chvíli priblížil se s hromovým hukotem expres, jedoucí do

Ventimille. Nicaise nezaslechl jména, které Norbert zašeptal.

Sotva že rychlík přejel, vrhl se Nicaisei znovu k nešťastné oběti

maskovaného muže.

„Kdo to byl? Kdo?“ tázal se, „kdo vás vyhodil z vlaku?“

Tu však ucouvl, zbledlý, instinktivním gestem odhodiv klobouk na

zem. Pocítil, že Norbertovo srdce přestalo tlouci.

Norbert du Rand právě zemřel… s jménem vrahovým na rtech… ale

Nicaise je neuslyšel!…

V. O TŘI MILIONY FRANKŮ VÍC.

Ozvěna plesové hudby vnikala až do pravého křídla budovy,

reservovaného administraci kasina.

Pan Vaugreland, ředitel společnosti, důvěrník administrační rady,

dřímal v pohodlném koženém křesle u pracovního stolu, který

představoval hlavní nábytek prostranného kabinetu, jímž se vcházelo do

kanceláří tajemníků a důležitých osobností administrace.

Pan Vaugreland byl asi padesátník, muž distinguovaný, comme il faut.

Od toho dne, kdy se stal ředitelem kasina, nosil neproniknutelnou masku

chladné a nepohnuté zdvořilosti, nevyhnutelnou pro choulostivé funkce

jeho povolání.

Francouz původem, byl v mládí důstojníkem, musel však pro

nedostatek jmění opustiti povolání, které miloval; pustil se pak do různých

podniků – v některých měl úspěch, v mnohých neúspěch – až ho konečně

náhoda uvedla v styk s různými důležitými osobnostmi administrační rady

Společnosti nájemců herny v Monacu. Přijal zde místo inspektora, ale záhy

upozornil na sebe inteligencí a bezúhonnou čestností. Poznenáhlu se stal

35

důležitým ve svém postavení a po uplynutí deseti let byl jmenován na

důležité místo ředitele. Pan Vaugreland měl krásné jméno, bezvadnou

minulost, jemné chování. Hodil se výtečně.

Tuto noc se proti svému zvyku zdržel v kasinu. Obyčejně odcházel o

jedenácté do svého bytu, dnes však považoval za svou povinnost zůstati až

do konce plesu, který administrace pořádala pro své hosty na oslavu

otevření sezóny.

Prošel luxusně ozářenými sály a zjistil, že elegantní a četné obecenstvo

živě se účastní tance. Pak se vrátil do své pracovny a usedl, aby ještě

nahlédl do obsažného denníku s běžnými záznamy, avšak únava ho

přemohla. Bylo pozdě, doba k práci minula; ostatně zítra bude na to času

dost.

Náhle však zmatený a neurčitý hluk vytrhl ředitele ze snění. Zpočátku

si toho nevšímal, ale po chvíli se hluk přiblížil, bylo slyšet kroky, výkřiky

čím dál tím hlasitější a četnější.

Pan Vaugreland probral se definitivně ze snění, neb na dveře někdo

silně zaklepal.

„Vstupte“, pravil, vyskočiv, hlasem člověka právě se probudivšího.

Vstoupil kancelářský úředník.

„Pane řediteli,“ hlásil „někdo chce s vámi mluvit. Je to jeden z hostí,

ztropil hluk a hádá se s celým světem…“

„Inspektoři se o něho nepostarali?“ tázal se pan Vaugreland udiveně.

„Na žádný způsob nesmí se tropit skandál… nechápu, jak mohli připustiti,

aby někdo dělal výtržnost a vnikl do kanceláří!“

Zamlčel se.

Někdo prudce odstrčil zřízence, který uctivě zůstal na prahu stát a

vešel, spíše vrazil dovnitř. Udýchán rychlým během a zápasem, tázal se

pohrdavě, aniž se napřed omluvil. „S kým mám čest mluvit?“

Pan Vaugreland byl tak překvapen tímto vpádem, že sáhl po zvonku,

chtěje přivolati vrátné, kteří by nezvaného hosta vyvedli. Ale ovládnuv se,

přemohl své první hnutí a odvětil, ne bez ironie:

„Myslím, že já bych se vás měl takto tázat, pane. Jsem zde doma!“

„Doma?“ tázal se muž. „Jste zde tedy ředitelem?“

„Ano, jsem ředitel“, potvrdil pan Vaugreland.

Tato kategorická odpověď zmátla patrně podivného návštěvníka.

Skřížil paže a rozhlédl se kolem, načež poznamenal nejistě:

„Nuže, je-li to pravda, pak je to ta nejpodivnější věc na světě.“

36

Pan Vaugreland stál, čekaje na vysvětlení. Poznal brzy osobnost, stojící

před ním. Byl to muž, jehož vytrvalé návštěvy v kasině nemohly zůstat

nepozorovány, Ivan Ivanovič, velitel lodi Skobelevu, zakotvivšího před

několika dny v přístavu.

Co asi žádal od něho tento robustní námořník, jehož poctivá, otevřená,

nyní poněkud zarostlá tvář vyjadřovala nepochopitelný zmatek a trapné

vzrušení?

Ivan Ivanovič oddychoval jako štvané zvíře… Jeho šaty byly v

nepořádku, na čele perlil se mu pot, který, nesetřen, stékal po skráních do

vyrážejících vousů.

Pan Vaugreland tázal se mírně:

„Zdá se mi, veliteli, že jsem vás právě slyšel. To vy jste způsobil ten

hluk na chodbě? Byl bych vám po vděčen, kdybyste mi vvsvětlil, co je toho

příčinou?“

Důstojník udeřil pěstí do stolu, přerušuje toto oslovení:

„Ptám se, pane!“ zařval, „co znamená tento žert, ne-li, že jste mě měli za

blázna?“

„Co tím myslíte, pane?“

„Co tím myslím? Hledám již půl hodiny toho ředitele, s kterým jsem

včera večer jednal, a vaši lidé mě vodí k různým osobnostem, kterých jsem

nikdy nespatřil.“

„Zde je jen jeden ředitel, pane,“ odvětil důstojně pan Vaugreland.

„Nikdo kromě mne nemá práva přisvojovati si tento titul. A já, pane, jsem

neměl potěšení setkati se s vámi předešlé noci.“

„Nejste-li to vy,“ odpověděl Rus, „je to někdo jiný. Je to jiný ředitel…“

„Ne, pane…“

„Ano, je to ředitel, nebo má morální i materielní moc disponovati, jak

jsem se sám přesvědčil. Uveďte mě laskavě k němu.“

Pan Vaugreland, domnívaje se, že Rus se mu posmívá, počínal

pozbývati trpělivosti. Mechanicky uchopil perořízek, který se povaloval na

stole a nervosně jím klepal o stůl. Snažil se však zůstati klidným až do

konce a upokojen tím, že alespoň hluk na chodbě ustal, rozhodl se přiměti

důstojníka k přesnému vysvětlení.

„Pohleďte, veliteli, nepochybuji, že jsme se oba stali obětí nějakého

nedorozumění. Prosím vás, uvažujte, snažte se mi laskavě vysvětliti příčiny

vašeho příchodu a já se pokusím, abych vám vyhověl.“

Ivan Ivanovič hned neodpověděl. Pak se jeho tvář vyjasnila.

37

„Nebyl-li to ředitel,“ zabručel, „snad by to mohl být pokladník…“ a

dodal: „Pane Vaugrelande, dovolte, abych vás tak jmenoval, neboť

nevyznám se v těch titulech… pane Vaugrelande, prosím, dejte zavolat

pokladníka, který včera večer o půl dvanácté byl vedle v kanceláři, za

těmito dveřmi.“

A Ivan Ivanovič ukázal prstem na dvere, vedoucí do místnosti,

sousedící s ředitelnou.

Pan Vaugreland, smiřuje se resignovaně s tím, že se mu nedostane

vysvětlení, zahleděl se do záznamů. Pokynul jednomu z vrátných a pravil:

„Dojděte do salonů a požádejte pana Ludvíka Meynana, aby přišel, je-li

to možná.“

„Pan Ludvík Meynan,“ pravil, obraceje se k důstojníkovi, „byl zde včera

o půl dvanácté,“ a dodal: „Proč si přejete s ním mluvit?“

Nevlídně Ivanovič odpověděl: „Řeknu to, až v jeho přítomnosti.“

Ludvík Meynan vešel za několik vteřin.

Ivan vykročil mu vstříc. Pohlédl naň zvědavě, pátravě, ale pak, zaklev,

pokrčil rameny.

„To není on!“

Zatím co svědci této podivné scény zůstali zaraženi, nechápajíce, Ivan

Ivanovič pod vlivem nesmírného rozčilení jal se přecházeti velkými kroky

místností.

„Nepochopitelné, absurdní,“ mluvil sám k sobě, „ale to se musí

skoncovati…“ Zastavil se před Vaugrelandem: „Vy jste ředitel? Jste

opravdu ředitel?“

„Jak jsem již řekl,“ odvětil tento.

„Dobře tedy! Poslyšte: Víte, že jsem předešlé noci prohrál hezkou

sumu? Pak jsem šel do vaší kanceláře; zde jsem nikoho nenašel, ale za

chvíli přišel muž, který se vydával za ředitele.

Řekl jsem mu… co jsem mu řekl. Je zbytečno se k tomu vracet. Myslím,

že vás váš podřízený… neb patrně to byl váš podřízený, zpravil o obsahu

našeho rozhovoru. A peníze, které jste mi dnes poslal — dostal jsem teď tří

miliony franků z kasina — ty vám přináším. Zde jsou, spočítejte si je.“

Dokončuje toto prohlášení, prohledával kapsy smokinku a vyndal

odtud svazek bankovek, které podával pokladníkovi. Ten však váhal je

přijmout a pohlédl tázavě na svého představeného.

Pan Vaugreland se tázal pokladníka:

„Vy jste, pane Meynane, půjčil panu veliteli tyto peníze?“

38

„Vůbec ne,“ pravil pokladník s úsměvem. „Přišel jsem včera do

kanceláře ve tři čtvrtě na dvanáct a nikdo zde nebyl. Nikdo mě o nic

takového nepožádal.“

„Nevíme, pane, co tím vším chcete říci?“ promluvil opět pan

Vaugreland; „tento úředník zde vás nezná, v našich účetních knihách není

zmínka o vyplacení této sumy a vy sám prohlašujete, že nepoznáváte

osoby, která vám ji půjčila… Řekl jsem vám právě, že je v tom nějaké

nedorozumění a musím jen dodat, že jste se asi zmýlil…“

Mechanicky vsunul Ivan Ivanovič svazek bankovek do kapsy a

tentokráte opravdu udiven pohlížel z jednoho na druhého, na ředitele,

pokladníka a úředníky, kteří stáli kolem.

Zajisté, tvář Rusova nesla výraz naprosté upřímnosti a inteligence, takže

bylo možno věřit jeho slovům, naproti tomu však těžko je si představit, že

by někdo vracel tři miliony franků, které si nikdy nevypůjčil?

Od té doby, co byl ředitelem kasina, uviděl pan Vaugreland dosti

podivných scén a uslyšel různé neobyčejné výroky. Ale dosud se mu nikdy

nepřihodilo, aby mu někdo vracel peníze, které mu nebyl dlužen.

Co to bylo vlastně za člověka a co ho přivedlo k tomuto podivnému

jednání? Bylo patrno, že se chce stůj co stůj zbaviti těch peněz. Proč?

Pana Vaugrelanda přešla všechna ospalost; amatér ve věcech

psychologie, zatoužil pohovořiti si o samotě s tímto mladým mužem, který

nebyl přece kýmkoli, nýbrž důstojníkem se skvělou budoucností, patrně

váženým v domovině, byla-li mu svěřena neobmezená moc nad lodí a

mužstvem a který se zde choval tak podivným způsobem!

Pan Vaugreland si vzpomněl, že v záznamech z předcházejících dnů

byla poznámka o jeho velkých ztrátách, kdežto včera večer mezi hráči, kteří

vyhrávali tak zázračně u stolu číslo 7, byl viděn též Ivan Ivanovič.

Co to vše znamenalo?

Chtěl poslati své podřízené pryč, aby zůstal sám s tímto záhadným

mužem, když tu bez oznámení vrazil dovnitř pan Pérouzin, inspektor

herny, oči navrch hlavy, rozčilením bledý. Ředitel neměl času učinit mu

výtku, neb pan Pérouzin bez úvodu jal se rozčileně referovat:

„Pane řediteli… stalo se něco hrozného… Norbert du Rand je mrtev…

zavražděn… patrně oloupen… našli jeho tělo…“

„V zahradách kasina?“ tázal se ředitel úzkostlivě.

„Ne, pane řediteli… ne u nás… našli ho na kolejích…“

Reditel si oddechl. Ale tu náhle se jeho srdce zastavilo leknutím.

Napadla ho strašná myšlenka a bál se nesmírně, aby se nemýlil.

39

Hned při prvních slovech Pérouzinových Ivan Ivanovič byl postižen

nervosním chvěním. Pomalu ustoupil do pozadí místnosti a zdálo se, že

mu nohy vypovídají službu.

Jeden ze zřízenců přistrčil mu fotel; Rus se svalil do křesla jako neživá

masa.

„Norbert! Norbert zavražděn!“ blekotal. „Na cestě do Nizzi! To není

možné…“

Na cestě do Nizzi řekl důstojník. Jak mohl vědět, kde se to stalo? Tento

projev byl nemálo závažný, obviňující…

Ředitel ztratil poněkud hlavu. Rozčileně stiskl jeden za druhým,

všechny knoflíky signálové klaviatury, kterou měl po ruce. Vrátní se

objevili na prahu pokoje.

„Nechť sem přijdou inspektoři a krupiéři, kteří jsou volní, hlavně ale ti,

kteří byli v herně včera o půl dvanácté,“ nařizoval pan Vaugreland.

Téměř současně odbývaly se v kancelářích ředitelství důvěrné

rozhovory; hosté více či méně poctiví přicházeli si stěžovati, že příliš

mnoho prohráli, netušíce, že po celý ten čas, kdy seděli u zelených stolků,

byli pod dozorem inspektorů, kteří mohli přesně vypovídat o výši jejich

výhry i prohry.

Proč povolal sem pan Vaugreland své podřízené? Několik minut

panovalo v kabinetě tíživé ticho, přerušované jen Ivanem Ivanovičem,

který občas naříkavě vzdychl.

Dostavili se dva inspektoři. Nalorgne a paní Gerardová, za nimi se

objevili krupiéři, známí pod vlastními jmény Karel a Maurice. Oba se

vystřídali včera u stolku č. 7 v době od deseti do půl dvanácté.

Sotva že vstoupili, zpozorovali Ivana Ivanoviče a pohlédli na sebe v

bleskurychlém dorozumění. Pan Vaugreland zachytil tento pohled.

„Máte mi co říci?“ tázal se. „Co je vám nápadného na onom pánovi?“

Starší z krupiérů, pan Karel, neváhal vysvětliti toto hnutí mysle.

„Jen to, že tento pán byl u stolku č. 7 právě v tu chvíli, kdy se tam

uskutečnila ona veliká výhra.“

„Ten pán vyhrával?“ pokračoval ve výslechu pan Vaugreland.

Oba krupiéři potřásli hlavou. Odvetili téměř současně:

„Ne. pane řediteli, pán nehrál…“

„Ah!“ povzdechl ředitel s přízvukem zklamání. Zdálo se mu, že toto

prohlášení zbořilo celý systém, který právě zbudoval v své představě.

40

Ale inspektor Narlogne vmísil se do rozhovoru. Klidným a

harmonickým hlasem, ukazuje na Ivana Ivanoviče, zhrouceného v křesle,

vyprávěl:

„Pán nehrál, ale seděl u můstku, který sázel stále na sedmu a vyhrál

velkou sumu…“

„Kdo hrál u toho můstku? Víte to?“ tázal se ředitel.

Paní Gerardová promluvila:

„Byl to Norbert du Rand.“

Toto odhalení obsahovalo takové strašné obvinění, že ředitel přes svou

chladnokrevnost neubránil se výkřiku; „Ach, pane Bože!“ pronesl. Pak

zbledl a jeho ocelový pohled utkvěl na důstojníkovi, který se nezdál

pozorovat, co se děje.

Pan Vaugreland však pokynutím ruky propustil paní Gerardovou a

krupiéry. Zavolal inspektory stranou a vyprávěl jim o podivné nabídce,

kterou mu přišel učinit velitel Skobelevu. Současně jim připomněl ono

strašlivé drama, o němž se právě dozvěděli…

Narlogne pochopil.

Sepjav ruce, pohlédl na Ivana Ivanoviče:

„Není pochyby, že se stal zločin. Nechť je Bůh milostiv hříšníku.“

„Pane Ivane Ivanoviči,“ promluvil ředitel, „jsem nešťasten, že vás

musím požádáti, abyste uposlechl mého nařízení, uposlechl bez odmluv…

ale… tito dva inspektoři kasina jsou nuceni, pane… jsou nuceni vykonati u

vás kapesní prohlídku.“

Ivan Ivanovič naráz povstal a pohrdavým zrakem změřil pana

Vaugrelanda.

„Vy se odvažujete dát mě prohledat, pane? Jakým právem? K jakému

účelu?“

„Prosím, pane, neodpírejte! Jest nevyhnutelné, abyste se podrobil.“

Pouhá tato myšlenka přiváděla Rusa k zuřivosti; instinktivně vztáhl

ruku k pasu, kde měl zbraň.

Přes rychlost tohoto gesta byl jeho úmysl odhalen, ba předvídán. Dva

vrátní obři. kteří stáli mezi dveřmi, vrhli se k němu a zadrželi ho. Ivan

Ivanovič se snažil vyprostiti, ale měl co dělat s přesilou.

Zajíkaje se hněvem, zařval:

„Ah, to vypadá jako zatčení, pane!“

„Ještě ne,“ opravil ho pan Vaugreland a dodal:

„Nemám ovšem práva vás zatknout, je to jen počátek vyšetřování,

jemuž se musíte podrobit… Máte peníze u sebe?“

41

Překvapen autoritativním tonem ředitelovým, Ivan Ivanovič se trochu

utišil; přemáhaje hněv, odpověděl:

„Mám peníze, mnoho peněz!“

„A nehrál jste včera?“'

„Nehrál jsem.“

„Kde máte ty peníze?“

Ivan Ivanovič, paže a ramena maje sevřeny pěstmi obou vrátných,

odpověděl přidušeným hlasem:

„Ve vnitřní kapse smokinku.“

Pérouzin bez rozpaků ponořil své zarostlé ruce do kapes

důstojníkových a opravdu vytáhl odtud svazky bankovek. Položil je na stůl

a chystal se je přepočítati. Avšak pan Vaugreland ho zadržel. A obraceje se

k Narlognovi, otázal se:

„Řekněte, pane, kolik myslíte, že vyhrál včera pan Norbert du Rand?“

„Asi šest milionů franků, pane. Banka musela být doplňována třikrát za

večer.“

Jmenování této sumy bylo Ivanu Ivanoviči odhalením, neb vyrazil

výkřik hrůzy:

„Právě tuto sumu mám u sebe!“

„To jsem si také myslil,“ prohlásil ředitel. „Přepočítejte to, pánové!“

Tu však Ivan Ivanovič počal sebou divoce zmítat, takže oba vrátní stěží

ho udrželi.

„Ah, tak je to!“ řval, „tak je to! Tenhle výslech, ta prohlídka… to

znamená… Začínám chápat, rozumím, vy se domníváte, že já jsem to byl,

kdo okradl Norberta du Rand; kdo ví, snad… snad i zabil! Ah, toť přes-

příliš, uvažte, že jsem ruský důstojník… a že se budete zodpovídat mé

vládě!“

Nedávaje se zmásti, položil pan Vaugreland s neochvějným chladem

důstojníkovi tuto prostou otázku:

„Jak vysvětlíte, pane, že jste měl u sebe šest milionů franků, přesně

takovou sumu, jakou vyhrál nešťastný Norbert du Rand, váš včerejší

nerozlučný společník?“

Ivan Ivanovič si jasně uvědomil závažnost této otázky a strašné

následky, které by pro něho mohla mít náhodná shoda okolností.

Byl tím tak zmaten, že nemohl srovnati myšlenek, které se mu hrnuly k

hlavě. Vykoktal jen několik nesrozumitelných slov a stiskl zoufale spánky

v dlaních. Po chvilce promluvil, nutě se ke klidu: „Poslyšte pravdu. Ano, já

jsem to byl, kdo nutil Norberta du Rand, aby hrál dnes večer, aby hrál na

42

sedm; měl jsem ostatně pravdu… vyhrál. Před tím jsme se dohodli, že se o

výhru rozdělíme… Norbert opustil sál s šesti miliony výhry… z toho tři

patřily mně. Dal mi je než odejel k vlaku. Jsou to ty tři miliony franků, které

jsem měl v levé kapse.“

„A onen svazek, který byl v pravé kapse?“ vyptával se pan Vaugreland.

„Jak jsem vám před chvílí řekl, je to ona půjčka, která mi byla doručena

někým z kasina.“

„Proč by vám byl někdo půjčil ty peníze?“

Ivan Ivanovič se zamlčel, pak pronesl namahavě:

„Nemohu to přiznat… dal jsem čestné slovo… mluvím pravdu.“

„Kdo by vám půjčil tuto sumu?“ opakoval ředitel nepohnutě.

„Již jsem vám řekl,“ odvětil Ivan Ivanovič, „hledal jsem celý večer toho

člověka, ale nenašel jsem ho… nevím, proč se skrývá?“

Jiné myšlenky, snad jiné přiznání razilo si cestu z nitra důstojníkova, ale

pan Pérouzin se vmísil možná v nepravou chvíli do rozhovoru:

„Pane,“ tázal se Ivanoviče. „je půl jedné; opustil jste stůl č. 7 s

Norbertem du Rand ve čtvrt na dvanáct. Na ředitelství jste přišel ve čtvrt

na jednu. Mohl byste nám říci, jak jste naložil s časem mezi čtvrt na dvanáct

a čtvrt na jednu?“

„Ah ovšem!“ odpověděl Rus.

Vrátní nedrželi důstojníka, ale stáli opodál a také oba inspektoři

nepouštěli ho z očí připraveni zakročiti, kdyby se pokusil o útěk.

Ještě jednou Ivanovič srovnával své vzpomínky:

„Nuže tedy, vyprovodil jsem Norberta du Rand až k východu z kasina;

rozdělili jsme se v šatně o peníze; na neštěstí nás v tuto chvíli nikdo

neviděl. Pak jsem se vrátil do atria a naslouchal jsem hudbě asi dvacet

minut.“

Perouzine zaznamenával jeho výpověď.

„Za pět minut dvanáct, ano, to se shoduje,“ poznamenal. „Viděl jsem

vás v tuto dobu.“

„A pak, pane,“ tázal se ředitel, „co jste dělal potom?“

„Sestoupil jsem do zahrady, šel jsem si sednout na lavičku, napravo, na

konci aleje, na tu lavičku která je zakryta třemi cypřišemi…“

„Nepotkal jste nikoho? Viděl vás někdo?“

„Nevím… snad mě někdo viděl…“

Inspektoři potřásli hlavou.

„Nebyla nám hlášená ničí přítomnost na té lavičce.“

„To nedokazuje…“ začal Ivan Ivanovič.

43

„To ovšem nic nedokazuje,“ doznával pan Vaugreland, „ale protože se

nám zdá podivným, že jste zůstal v parku až do čtvrt na jednu… že jste

nepomyslil na své tak zvané navracení výpůjčky až v poslední chvíli před

zavřením, jsem nucen převzíti zodpovědnost za vaši osobu…“

„Co to znamená?“ tázal se důstojník.

Pan Vaugreland pokynul jednomu ze sloužících:

„Požádejte pana komisaře, aby sem ihned přišel.“

„Ah!“ vykřikl zoufale Ivanovič, „co chcete učinit, pane? Voláte policii,

chcete mě zatknout?“

„Já nezatýkám,“ odvětil Vaugreland. „Nechť rozhodne policejní

komisař, co třeba učinit.“

 

Zatím co se tyto dramatické a trapné události odehrávaly v druhém

poschodí v kancelářích administrace, v salonech sousedících s hernou se

blížil ke konci první ples sezóny.

Bylo pozdě, slavnost se měla ukončiti, když tu náhle páry ustávaly v

tanci, ač kapela vyhrávala své rušné melodie. V koutech se seskupili hosté,

hovoříce spolu potichu. Ve výklencích oken stály hloučky tanečníků a

tanečnic, v jejich tvářích se zračil soucit a rozrušení. Vyprávěli si

polohlasně a tu a tam se zdvihl výkřik překvapení a lítosti, v zápětí

přehlušený vlnami valčíku.

Poznenáhlu šířila se sálem zpráva o událostech dnešní noci. Dovídali se,

že večerní vlak, jedoucí z Monaca do Nizzi, se stal jevištěm krvavého

zločinu. Záhy věděli všichni, že byl zavražděn Norbert du Rand, vyprávěly

se podrobnosti, posuzovaly tragické okolnosti.

A po této zprávě následovala nová, neméně překvapující: Policejní

komisař přisel zatknout Ivana Ivanoviče, velitele ruského křižníku

Skobelevu.

Osoba, která první přinesla tuto zprávu, nezpozorovala ani, jak hluboký

dojem učinila ona zvěst na rozkošné mladé stvoření, které se dosud, jak se

zdálo, nesmírně bavilo po celý večer.

Byla to dívka sotva dvacetiletá, téměř ještě dítě. Rozkošná k zbláznění,

dokonalá tanečnice, byla zdrželivá a přece svobodného, volného chování,

což jí dodávalo zvláštního půvabu. Byla to Denisa, host pensionátu

Heberlaufových.

Dozvěděvši se o zatčení Ivana Ivanoviče, Denisa strašně zbledla.

44

„Omluvte mě, pane, na několik okamžiků,“ pravila k svému tanečníku

panu de Massepiauovi, „přechodná nevolnost mě nutí, abych na chvíli

opustila sál… Vrátím se brzy, čekejte na mě…“

Hraběti de Massepiau nezbyl čas, aby jí odpověděl, že orchestr hraje již

poslední valčík. Dívka zmizela.

Zajisté, že její nevolnost byla jen předstíraná, neb s neobyčejnou

rychlostí vyběhla po schodech do druhého poschodí, tam, kde bylo

ředitelství.

„Kde je pan Vaugreland?“ tázala se.

„Teď není možno s ním mluvit,“ odpověděl jí jeden z kancelářských

sluhů.

„Vím,“ pokynula hlavou Denisa, razíc si cestu kolem překvapených

sloužících, „ale přesto s ním musím mluvit.“

Přece však narazila na vážnější odpor strážníka, který konal službu u

dveří ředitelny.

„Nyní nemůžete mluvit s panem ředitelem,“ pravil tento cerberus.

Ale Denisa vyjednávala, naléhala tak, že muž zaváhal. Denisa přiměla

ho konečně, aby ji ohlásil, řkouc, že přichází právě ve věci zločinu. Nyní se

strážník neodvažoval stát jí v cestě.

K velikému překvapení všech mužů, shromážděných v ředitelně,

objevila se v rámci dveří krásná mladá dívka, a nepohlédnuvši ani na Ivana

Ivanoviče, pronesla rozčileným hlasem:

„Počkejte… pánové… počkejte… tento muž je nevinen…“

Náhle zmlkla.

Ředitel, inspektoři i policejní komisař pohlíželi na ni s netajeným

údivem. Co znamenala tato intervence?

Pan Vaugreland, vždy korektní, nabídl Denise židli.

„Vzpamatujte se, slečno, a řeknete nám, co víte o této věci. Můžete-li

vnésti trochu světla do tohoto záhadného a politování hodného dramatu,

bude nám to velmi vítáno…“

„Ano, bude nám to velmi vítáno,“ opakoval, ukláněje se s medvědím

půvabem tlustý krátký muž, obdařený strašným jižním přízvukem, sám

pan Amizou, policejní komisař.

Po svém prvním prohlášení Denisa ztratila všechnu jistotu. Byla bledá a

zatím co Ivan Ivanovič ztrnule na ni zíral, koktala namáhavě:

„Můj bože, pánové… nevím… chtěla jsem jen vám pomoci, zachrániti

našeho přítele… který, jsem tím jista, je čestný muž neschopen činu, z

45

něhož je obviňován… Vidíte, ještě před chvílí byla jsem s ním dole, na

plese, mnozí z přátel přišli nám stisknout ruku…“

Zatím, co mluvila, zračil se údiv, stále rostoucí v tváří pana

Vaugrelanda.

„Pardon! Pardon!“ přerušil Perouzin její vyprávění, „co zde

vypravujete, slečno? Vy říkáte, že jste byla právě teď na plese s Ivanem

Ivanovičem? Můžete udati přesnou hodinu?“

„Ano, pane,“ pravila Denisa, pozvednuvši své jasné oči k oslovivšímu ji

inspektorovi. „Je to důležité?“

„Nesmírně důležité!“ prohlásili současně oba inspektoři i komisař.

„Nuže,“ pravila po krátké úvaze, „mohu potvrdit, že Ivan Ivanovič

přišel pro mně mezi půl a třemi čtvrtěmi na dvanáct, mám-li být zcela

přesnou, tedy o půl dvanácté. Zůstal se mnou až do dvanácti a pěti až

deseti minut… Co se pak stalo, nevím…“

Policejní komisař a pan Vaugreland vyměnili spolu zoufalý pohled.

„Provedli jsme hloupost!“ zašeptal ředitel.

Policejní komisař rozhodně se bránil tomuto přiznání.

„My že jsme provedli?… ne, řekněte jen: Já jsem provedl! neb já nechtěl

zatknout tohoto důstojníka, pokud nebylo zjištěno, může-li či nemůže se

prokázati dostatečným alibi… ale hledte, výpovědi této dámy dokazují, že

není vrahem, neboť neopustil kasina po celý večer…“

Komisař neměl rád zatýkání a hlavně nerad zasahoval, šlo-li o důležité,

významné osoby. Čekal již jen na příhodnou chvíli, aby mohl ruce

důstojníkovy zbavit pout, které jeho příliš horliví lidé mu připjali.

Avšak pan Vaugreland se nechtěl vzdát. Výpovědi dívčiny byly ovšem

věrohodné, ale proč tedy před chvílí důstojník lhal, vyprávěje. že se

procházel v zahradách kasina?

„Proč jste, pane Ivanoviči, neřekl pravdu?“ pravil. „Situace vaše byla

vskutku vážná!“

Ivan Ivanovič přiblížil se pomalu k tazateli. Jeho ztrhaná tvář,

zpustošená vzrušením, byla v plném světle lampy a právě v tomto

okamžiku Denisa otevřela oči a pohlédla naň leknutím zkamenělá…

Všichni s napjetím očekávali odpověď Ivanovičovu, která se po chvíli

dostavila.

„Pánové, nebylo na mně, abych mluvil… Zamlčel jsem svoji přítomnost

na plese, neboť jsem nevěděl, souhlasí-li slečna Denisa, aby se v jejím okolí

vědělo, že jsme byli spolu…!“

Bodrý komisař propukl v naivní nadšení.

46

„Ó, to je krásné, to je galantní muž! Musím přiznat, veliteli, že je to

velmi hezké od vás!“

Patrně neměl jiného přání, než osvoboditi zajatce a zbaviti se ho co

nejrychleji.

Pan Vaugreland, předstíraje, že uznává svůj omyl, přistoupil k

důstojníkovi, aby se omluvil.

„Je to nedorozumnění,“ prohlásil, „prosím, nemějte nám za zlé,“ a

podával Ivanovičovi ruku. Tento ji mechanicky stiskl.

Bystrému pozorovateli by bylo neušlo, že nejvíc ze všech byl překvapen

výpovědí dívky Ivan Ivanovič.

 

Za půl hodiny chystal se důstojník, přehodiv si plášť, opustiti kasino.

Zastavil se briskně, zpozorovav mladou ženu, zahalenou v kožešinu,

která také právě opouštěla zábavní podnik. Byla to Denisa. Auto ji

očekávalo; nasedla.

Ivan Ivanovič přiskočil k okénku.

„Slečno,“ zamumlal, „slečno; dovolte na okamžik, abych vám

poděkoval.“

Pak dodal tišeji, nakláněje se dovnitř vozu:

„Proč jste to udělala? Co vás přimělo k tomu šlechetnému činu, co vám

dodalo té úžasné odvahy, že jste se pokusila zachrániti toho, jehož všichni

obviňovali? Ah, Deniso! Deniso! znamená to snad, že mě milujete?“

Výbuch ironického smíchu byl mu odpovědí:

„Vás milovat! Oh, ne, nikdy! Chtěla jsem vás zachránit… a zachránila

jsem vás! Toť vše! Nesnažte se porozumět!“

Všecek zmaten, Ivan Ivanovič ucouvl a vůz se dal do pohybu. Zatím co

důstojník zaražen stál dosud na témže místě, dolehl k jeho sluchu konec

věty, pronesené Denisou:

„Nejen že vás nemiluji, ale možná, že vás i nenávidím!“

 

V kancelářích ředitelství zůstal pan Vaugreland a oba inspektoři zamlklí

a zadumaní. Nezdáli se být zcela přesvědčeni o nevině Ivana Ivanoviče.

Otázka tří milionů franků, které chtěl vrátit pokladně kasina, vězela dosud

ve vzduchu. Jisto bylo, že Ivanovič buď jak buď měl u sebe o tři miliony

franků víc, než mu patřilo.

Přemýšleli též o nenadálém a nepochopitelném zakročení dívky, které

postavilo v poslední chvíli celé vyšetřování na hlavu.

47

„Pánové,“ pravil Vaugreland, „co o tom soudíte? Mně to není jasné. Je

to případ, který se hned tak nevysvětlí. Není však třeba, aby byl z toho

poplach, jímž by mohla trpěti pověst kasina… Máte nějaký nápad?“

„Ano,“ zvolal Pérouzin. „řeknu vám jej ihned.“

V tento okamžik zaklepal a vstoupil kancelářský sluha.

„Je tu novinář, redaktor Monackého 'Rozhlasu', rád by se dozvěděl, co

se stalo.“

Pan Vaugreland odpověděl odmítavě:

„Řekněte mu, že nevím, co chce… nic se nepřihodilo.“

Vyslechnuv tuto odpověď, reportér nenaléhal, ale běžel k telefonní

stanici:

„Paříž!“ žádal.

VI.

Pan Dupont, senátor a ředitel „Velké Paříže“, rozmlouval důvěrně s

panem Panteloupem, vrchním tajemníkem tohoto důležitého listu.

Bylo kolem půl šesté. První náklad listu byl právě dokončen a kameloti

vykřikovali po bulvárech nejnovější zprávy.

Pan Dupont se zdál být velmi zaměstnán a dvakrát nebo třikrát již

vyprovodil ze dveří své prostranné pracovny kancelářského sluhu, který

mu přinesl navštívenky lidí, žádajících o rozhovor.

„Poslyšte, Panteloupe,“ pravil po chvíli ticha, „musíme tuhle věc

objasniti. Jsme tím povinni své reputaci prvních a nejlépe informovaných

žurnalistů; víte dopodrobna, co se stalo? Vyprávějte mi to!“

„Milý pane řediteli, nemohu vám toho mnoho říci, nechci-li si právě

něco vymýšlet. Vím jen cosi o čísle, které neochvějně vyhrávalo v ruletě, o

ruském důstojníkovi, který měl být zatčen, ale byl pak propuštěn a

konečně o nešťastném mladíkovi, kterého našli zabitého na trati mezi

Nizzou a Monacem.“

„A dále, Panteloupe…“

„Dále… věru, nevím, nevím nic víc… náš dopisovatel z Monaca, který

je redaktorem malého místního listu, telefonoval nám včera, že v kasinu o

ničem nevědí. Je to hodný hoch, ale není tuze zkušený. Přijal za bernou

minci, co mu řekli na ředitelství.“

Pan Dupont pokyvoval hlavou.

48

„Pak musíme vzít věc jinak do ruky, Panteloupe. Někoho tam musíme

poslat, kdo by dovedl s taktem a inteligencí vyšetřiti tu aféru. Nejde v

principu o to, aby se o herně řeklo něco špatného, ale nesmíme zavírati očí,

dějí-li se tam nějaké skandální věci.“

Pan Dupont přešel hned od slova k skutku.

„Kdo by se hodil k tomu poslání, Panteloupe?“

Sektretář neuvažoval dlouho.

„Opravdu, není se třeba rozmýšlet,“ a vyslovil jméno, s nímž pan

Dupont souhlasil. Stiskl knoflík a za chvíli uváděl sluha do pracovny

mladého muže, asi pětadvacítiletého, elegantního zjevu a živého výrazu,

který na první pohled vypadal sympaticky.

„Milý Fandore1“ pravil pan Dupont, „mám pro vás dobrou zprávu.“

„Dostanu přidáno?“ tázal se Fandor.

„Ještě ne!“ pravil pan Dupont s úsměvem „odjedete v důvěrné věci.“

 

Fandor, Jerome Fandor, byl onen slavný reportér, o jehož sensační

dobrodružství se již po několik let zajímala celá Paříž. Mladý žurnalista,

který se od počátku své novinářské činnosti proslavil v nejspletitějších a

nejtragičtějších případech kriminální žurnalistiky, získal si u novin

postavení zcela výlučné.

Častokráte zmizel na týdny, na měsíce, opustil svůj list, aby sledoval

případy neobyčejně záhadné. Navrátiv se, byl přijat jako onen marnotratný

syn z bible s otevřenou náručí a pan Dupont, když se s ním na oko vyvadil,

neopomenul říci mu na konec:

„Můj milý Jerome, považujte tento dům za svoji otcovskou střechu; ať se

stane cokoliv, vždy zde pro vás bude místa dost.“

Byl to slib, který měl pro Fandora svou důležitost. Žurnalista, bloudě

světem, mnoho uviděl a mnohému se naučil, ale nezbohatl při svém

zaměstnání. Své občasné úspory vydal lehkomyslně v době, kdy nějaká

zajímavá aféra způsobila změnu jeho pobytu; když pak opět nastalo období

klidu, byl rád, že ve „Velké Paříži“ našel zase zaměstnání, které ho chránilo

před starostmi o zítřek.

 

Při slovech páně Dupontových Fandor se ušklíbl.

1 viz Fantomas I-IX.

49

„Kam mne chcete poslat, pane řediteli? Doufám, že ne na severní pol

nebo do nitra Afriky?“

„Fandore, svěřuji vám poslání, které vám poskytne možnost

odpočinku,“ usmíval se pan Dupont. „Pojedete do Monte-Carla a dostanete

neobmezený úvěr. Co tomu říkáte?“

„Ah, to nevypadá špatně,“ děl žurnalista. „A co tam budu dělat?“

„Co se tam obyčejně dělá, Fandore: budete časně vstávat, pozdě chodit

spát. Půjdete do kasina, do divadla, do moderních restaurací; navážete

příjemné známosti s přáteli a s přítelkyněmi… pohovoříte o všem a o

ničem, s očima otevřenýma, aby vám nic neušlo…“

„Výborně, rozumím! Musím vytahovat kaštany z ohně! Je to následek té

dnešní telefonické zprávy… Mám vyšetřovat… Číslo sedm, ruský

důstojník… Potřebujeme něco pro zvláštní vydání…“

Ředitel povstal. Jsa člověk velmi společenský, nezdržoval se večer v

kanceláři, ale docházel téměř denně do společnosti. Také Fandor byl na

odchodu. Nejbližší rychlík odjížděl v půl osmé.

„To se hodí,“ zabručel, prohlížeje jízdní řád. „V sedm jsem měl schůzku

s hezkou ženskou… Takto se asi nesejdeme…“

A nezapomínaje na věc nejdůležitější, dal si panem Panteloupem

vyplniti poukaz k pokladně a pak ve spěchu opustil dům. Neměl ani kdy

sbaliti svůj koš.

 

Nádraží de Lyon v sedm hodin večer!

Na prvním peróně byl jako obyčejně nával, který předchází expresům a

luxusním vlakům, odjíždějícím na Rivieru.

Žurnalista, proklínaje, razil si cestu mezi cestujícími, kteří již zabrali

nejlepší kouty a volná místa:

„Jen kdyby se ještě našlo volné místo ve spacím voze,“ bručel mrzutě.

Neodvažoval se doufati, neb od počátku února do konce dubna

oddělení luxusního vlaku bývají vždy zakupována několik dní předem.

Ale na štěstí byl žurnalista příjemně překvapen, dozvěděv se, že jedno

lůžko je volné neb cestující, jemuž patřilo, se nedostavil včas.

„Dejte mi tam rychle mé věci,“ požádal Fandor zřízence, vtisknuv mu

do ruky slušné zpropitné.

Ale náhle, když si chtěl blíže prohlédnouti onen úkryt, který ho měl

dopraviti během noci ze středu Paříže, šedivé plné mlh a dešťů, přímo na

jižní pobřeží, Fandor vykřikl úžasem: „Ah, to je překvapení! To se nestává

každého dne! Co u čerta tu hledáte?“

50

Tato slova pronesl k muži asi čtyřicetiletému, světlých očí, oholené tváře

a prokvětalých vlasů. Oslovený přecházel právě dlouhými kroky po

peróně; s hlavou nakloněnou vpřed a s očima upřenýma k zemi, jakoby

pohřížen v hluboké úvahy. Byl zahalen v široký kožich, z něhož

vystupovaly obrysy jeho ramenou.

Muž takto oslovený pozdvihl hlavu, zatím co Fandor mluvil dále:

„Juve, milý Juve, jak jsem šťasten, že vás potkávám.“

Byl to skutečně policejní inspektor Juve2, s nímž se Jerome Fandor srazil

na peróně Lyonského nádraží.

Oba přátelé stiskli si pravice. Bylo tomu nejméně čtrnáct dní, co je

rozloučily náhody jejich existence a to bylo dosti pro city tak upřímné a

vřelé, jako bylo jejich přátelství. Ať spolu nebo odloučeni, žili jen jeden pro

druhého a poznali spolu nejtragičtější, nejdojemnější hodiny, nejpodivnější

a nejbolestnější, jaké je možno prožít. Byli zataženi do dobrodružství tak

fantastických, jak jen je možno si představit a stali se hrdiny nebo obětmi

neslýchaných událostí. A jako Fandor byl všude znám pro své neobyčejné

schopnosti reportéra, byl též i policista nejslavnějším inspektorem

pařížského bezpečnostního oddělení.

Častokráte stali se účastni dobrodružství, při nichž šlo o jejich život i

dobrou pověst. Zápasili se všemi a proti všem, za cílem, který se stal

výslednicí jejich existence. Ano, Juve a Fandor si vzali za úkol učiniti

neškodným nejstrašlivějšího banditu, který kdy poznamenal stránky

historie — krvavé historie — a vyplnil anály zločinů svou hrůzu budící

činností, který neustále měnil vzhled a vždy pod novou maskou unikal

všemu pronásledování, který však přece jimi oběma byl poznáván pod

jménem Fantomas.

A právě tak, jako Fandor občas opustil své místo ve „Velké Paříži“, aby

se oddal pronásledování Fantomase, jakmile tento zlosyn někde projevil

svou přítomnost nějakým novým, úžas budícím zločinem, tak i Juve vysoce

ceněný svými představenými, oblíbený panem Havardem, ředitelem

bezpečnostního oddělení, vracel se na své místo u prefektury, uznal-li za

vhodné ukončiti neobmezenou dovolenou, kterou sám sobě přidělil podle

vlastního dobrozdání, ale vždy za tímtéž účelem, aby mohl stíhati

Fantomase, svého úhlavního nepřítele.

„Aj, hleďme, Fandor! Co tu děláš, maličký?“

2 viz Fantomas I-IX.

51

„Jak vidíte, Juve! Jedu expresem na Rivieru – zítra večer obléknu si

smokink a od té chvíle budu žít asi po dva týdny jako elegantní bohatý

kavalír.“

„Opravdu, jiného plánu nemáš?“

„Ale ano, Juve, bavit se, dobře jíst, pít jako Američan a dvořit se ženám.

Budu také pokoušeti ruletu… načež uvidím… A vy, Juve?“

Juve se usmál záhadně.

„Tedy dobře, maličký, mám přibližně tentýž program. Zima v Paříži

nesvědčí mému revmatismu, a protože mám špatné boty, jedu raději na jih,

do země snů a rozkoše, která se nazývá Monaco.“

„Kterým vozem jedete?“

Juve ukázal prstem na spací vůz, spojený s ostatními vozem

restauračním.

„Ah, to se hodí!“ spráskl Fandor ruce. Juve hovořil dále:

„Měl jsem jeti sám. Můj soused v poslední chvíli odřekl. Ale právě mi

tam nasadili nějakého vetřelce.“

„Čím dál tím lépe! Tím vetřelcem jsem já,“ smál se Fandor.

„Hleďme, jakou mám smůlu,“ posmíval se Juve. Vstoupili spolu do

vagonu. Sotva že se za nimi zavřely dveře jejich oddělení, pohlédli si do očí

a vypukli v smích.

„Juve, nikdy mi nenamluvíte, že jedete na jih snít a léčit

revmatismus…“

„Fandore, nikdy mi nenamluvíš, že tam jedeš proto, abys ses bavil celé

noci s hezkými slečnami…“

Na okamžik se zamlčeli, zvážněli.

„Fandore,“ tázal se Juve, „ty tam jedeš ve věci toho Busa a rulety?“

„Juve, vy tam jedete ve věci smrti Norberta du Rand!“

„Nu ovšem!“

„Nu ovšem!“

 

„Juve,“ začal Fandor, když seděli spolu v restauračním voze u horkého

punče, který jim spálil jazyk, „Juve, jsem si jist, že nevíte to nejzajímavější z

té aféry… že sedmička hrála při tom podivnou úlohu…“

„Vyhrávala…“

„Vyhrávala šíleně.“ hovořil dále Fandor. „Ale o to tu nebeží.

Zpozoroval jste, jaké číslo má naše oddělení?“

„Číslo sedm, není-liž pravda?“

52

„Ah, vy jste to věděl?“ odvětil Fandor zklamaně. „Tedy naše lůžka

nesou číslo…“

„Sedm a sedm. A…“

„Juve,“ zlobil se Fandor, „vy jste se rozhodl neponechati mu ani jeden

trumf! Ale vím ještě něco lepšího! Znáte číslo našeho vagonu?“

„Ah, maličký, tentokráte se vzdávám.“

„Nuže, je to 3211! Tři a dvě je pět a dvakrát jedna — je sedm!“ pravil

Fandor vítězně.

„A zpozoroval jsi,“ odvětil v zápětí Juve, „že večeře stojí pětadvacet

franků?“

V tu chvíli šel kolem číšník a tázal se, jaký nápoj má pánům přinésti,

neboť nápoje nejsou obsaženy v ceně. A k velkému údivu sloužícího,

propuknuvše v nepochopitelný smích, zvolali téměř současně:

„Kterýkoli, jen když bude stát pětadvacet franků!“

Sloužící chvíli čekal, pak pokrčil nepatrně rameny a zaznamenal si

láhev Pomery.

 

Průběhem večera nálada v restauračním voze stoupala. Juve a Fandor,

kteří ať již profesionelně nebo z lásky k svému umění, nikdy neopomenuli

pozorovati své okolí, všimli si dvou párů, které seděly nedaleko sebe; muži

se neznali a zdáli se přináležeti různým společenským třídám, ženy však se

znaly. Občas vyměnily spolu přátelské pousmání a jakmile jedna z nich

ustala dívati se na druhou, tato přestala jíst, jen aby si mohla podrobně

prohlédnouti toaletu své přítelkyně.

Fandor, který se vyznal v pařížském prostředí, poznal ihned ony dvě

mladé ženy. Poučoval Juva:

„Ta menší, hubeňoučká, že vypadá jako čtrnáctileté děvče nebo docela

mladé kotě, jest dámička dosti známá, proslavená svou nenuceností, svým

uličnickým vystupováním. Dříve ji u Raxima říkali malá Vlčice.

Předpokládám, že má dnes jiné jméno, tím spíš, že to vypadá, jakoby

cestovala s oním pánem…“

„Ty znáš toho pána?“ tázal se Juve.

„Ani dost málo, Juve, ale vidím vám na očích, že mi za chvíli vypočtete

z paměti celou jeho minulost z justičních análů.“

„To by bylo obtížné, neb ten pán je bez minulosti. Je to řádný muž,

poslanec středu, pan M. Laurans, dobře známý v parlamentě; pluje po

proudu. Co nevidět bude ministrem…“

53

„To je jedno,“ prohlásil Fandor, „je to zajímavé vidět toho muže zralého

věku ve společnosti té malé uličnice…“

„A ta druhá? Ta blondýna s cihlovou pletí, tu také znáš?“

„Ale ovšem,“ přitakal Fandor, „je to Angličanka z Montmartru.

Pravidelně stříknutá v devět večer a na mol opilá ve tři ráno. Je to Daisy

Kissini. Neslyšel jste o ní?“

Juve potřásl roztržitě hlavou. Jeho pozornost se obracela více k

společníkovi Angličanky, muži velmi tmavé pleti, s vlasy příliš

napomádovanými, nehty příliš vyleštěnými, v šatech elegantních, příliš

nažehlených a který přes to nevypadal distinguovaně. Kdo to může být?

Snad by to věděl Fandor? Ale ten ho neposlouchal.

Žurnalista zatím navázal signálový rozhovor se společnicí pana

poslance. Malá černovlasá žínka ho poznávala a dávala mu výrazným

způsobem znamení, že se sejdou za chvíli, jak jen se jí podaří zbaviti se

svého příznivce.

Večeře se blížila ke konci.

Vážnější z hostí odcházeli, sotva spolkli poslední sousto, považujíce za

nevhodné zdržovati se ve voze, kde páni ve společnosti několika dam

kouřili a pili alkohol.

Juve a Fandor zpozorovali, že malá Vlčice svého přítele o něco

požádala, s čímž bez odporu souhlasil. Její tvář se vyjasnila úsměvem.

Laurens vstal a zaplativ, opustil slavnostně vůz, kdežto dívka si šla

sednout k své přítelkyni Daisy Kissini.

Ale sotva že poslanec zmizel, Vlčice se otočila na podpatku a proplétala

se, narážejíc mezi stoly, až se dostala k Fandorovi.

„Sůvičko!“ pravila, položivši žurnalistovi ruce na ramena. „Konečně se

mi podařilo přinutiti starého, aby vymáz… Jak ho znám, za deset minut

bude spát jako pařez… Chlapečku, to jsem ráda, že tě vidím… Co děláš?

Poslouchej, tvůj kamarád vypadá, jakoby si chtěl ze mě utahovat? Nebylo

by dobře poslat ho chrnět?“

Juve. pobaven jejím vystoupením, namítal skromně, že nemá v úmyslu

si z ní utahovat. Ale dívka zapomněla již na svou otázku. Nenuceně se

usadila u jejich stolu.

Zavolala číšníka:

„Přines sem něco správnýho… ať si spravím chuť! Mám už dost té

sladké vodičky, aby tatík Laurans myslel, že nemám neřesti! Dej sem ňáký

pití… ale především ne wisky, co pije Daisy Kissini!“

54

„Vidíš ji, tu Angličanku,“ hovořila dále, přiklonivši se k Fandorově

uchu, „co chce ještě provést? Sázím pět proti jedné, že za hodinu bude

opilá jako Číňan… Opravdu, Fandore, vždyť tys mi ještě nepředstavil

svého kamaráda!“

Fandor řekl, co mu napadlo:

„Pan Dubois…“

Ale Angličanka, mezi dvěma sklenkami whisky, chtěla se také

seznámiti s přáteli Vlčice. Snad že znala Fandora alespoň od vidění a to

stačilo, aby i ona přišla si popít k společnému stolu. Ale než usedla, chtěla

znát jméno neznámého jí pána a Fandor představoval:

„Pan Duval…“

Vlčice vyprskla:

„Jste vy ale lumpové, vy oba! A hlavně ty,“ dodala, ukazujíc na Juva,

zaraženého její familiérností. „Prve si se menoval Dubois, teď zase Duval a

za chvíli snad Durand?“

„Du Rand,“ pronesla Angličanka s lehkým zamrazením. „Ah, nemělo

by se vyslovovat to jméno, poněvadž chudák du Rand je mrtev.“

Tento návrat k skutečnosti vrhl studený stín na všeobecnou veselost.

Juve a Fandor si vzpomněli, že se přibližují o 20 km za hodinu k jevišti

zločinu, jehož spletité tkanivo měli rozmotat.

Ale bezstarostné ženy zapomněly rychle na celý případ. Angličanka s

umíněností opilých opakovala několikráte, že jim představí svého

společníka, výtečného Itala, seňora Maria lsolina, který náležel, jak říkala, k

nejlepším rodinám své vlasti. Byl to velký pán, ale na neštěstí miloval tuze

karty, což mu uškodilo. Byl dříve náramně bohatý a bude zase, až si svou

prací a chytrostí získá zase jmění…

Zatím co Daisy Kissini přiváděla za ruku svého Itala, který se z dálky

usmíval a nekonečně ukláněl, Vlčice brutálně vysvětlovala, jaké je jeho

zaměstnání.

„Je to Řek… podvodník, dělá pasáka…“

Juve a Fandor vyměnili spolu rychlý pohled. Opravdu, podivné byly ty

známosti z luxusního vlaku! Jsouce však zvyklí ničemu se nediviti, dali si

klidně představiti přeuslužného Itala a zábava pokračovala. Za hodinu oba

přátelé toho měli dosti.

Kissini byla úplně opilá a Vlčice se marně pokoušela svést nejdříve

Juva, pak Fandora. Nahlédnouc bezúčelnost dalšího namáhání, utěšila se

konečně s Italem.

55

Policista a novinář odebrali se na lůžko, nechávajíce obě dámičky v tète

à tète s Italem Mariou Isolinem.

 

A vlak se řítil nocí do tmy.

Juve i Fandor dosud spali, když první paprsek svítání pronikl skrze

záclonky a osvětlil bledou září vnitřek oddělení.

Náhle byli oba probuzeni silným nárazem, který je doslovně vyhodil z

lůžka. Fandor, který byl nahoře, skutálel se přes Juva, odřel si kolena o

dřevěnou výplň oken a klel jako templář, mechanicky vyssávaje kapky

krve, které se objevily na odřenině.

„Hrom do toho! Tisíc láter!… Je to ale způsob, takhle zastavovat! Pak že

je to luxusní vlak! Jak asi zamíchají s cestujícími třetí třídy!“

„Bylo to opravdu trochu brutální,“ mírnil ho Juve. „Ale snad to není

jejich vinou?“

Oba chvíli naslouchali. Nic neslyšeli. Fandor zdvihl záclonku.

Ač byla ještě mlha, mohli zjistit, že se vlak nezastavil v stanici, ale, jak se

zdálo, uprostřed polí.

Počáteční ticho bylo vystřídáno kroky spěchajících lidí, jejichž střevíce

vrzaly po písku. Lokomotiva vyrazila ostrý, táhlý sykot, pak bylo slyšet

hlasy, výkřiky, debaty…

„Něco se stalo? Neměli bychom se jít podívat?“

„Opravdu!“ přisvědčil Fandor, již napolo oblečený.

Za minutu byli hotovi. Vyšli z vozu, seskočili na koleje. Několik

cestujících bylo již venku, vyptávali se zřízenců, kteří vážně se radili blíže

stroje.

Juve i Fandor blížili se k této skupině, bez rozčilení, dobromyslní diváci,

kteří chtějí jenom zvědět, co se stalo.

Když však šli podél vlaku, Juve učinil poznámku:

„Fandore,“ pravil, „podívej se na koleje, na nichž stojí náš vlak.“

„Jsou celé zrezavělé…“

„Nuže?“

„A co o tom soudíte?“

„Myslím, že nejsme na hlavní lince, kudy jezdí četné vlaky. Jsme patrně

na postranních kolejích! Ale proč?“

„To se dozvíme, zeptáme-li se zřízenců…“

Policista a novinář, přistoupivše, shledali, že všichni zřízenci jsou

naproto zmateni. Náhle vlak zajel vlevo, na kolej, které mechanik vůbec

neznal. Nevěda, co se děje, zarazil brzdy a dobře učinil. Asi sto metrů od

56

lokomotivy kolej končila nárazníky. Kdyby vlak nebyl býval tak prudce

zastaven, nastala by katastrofa!

„Vidíš, jaké máme štěstí!“ zašeptal Fandor Juvovi do ucha.

Ten se zatím vyptával, kde se vlastně nacházejí.

„Dvanáct kilometrů od arlského nádraží,“ odpověděl zřízenec. „Asi pět

set metrů odtud je malá stanice…“

Zatím co zřízenci ještě uvažovali o příčině nehody a řidič vlaku běžel k

příští signálové stanici, táhl Juve Fandora dozadu.

„Chceme-li poznati původ nějaké věci, nutno ji vzít od začátku. Pojď,

maličký, podíváme se, kde tato naše trať odbočila od hlavní koleje.“

Dávno již měli vlak za sebou a nikde neviděli stanici výhybkáře. Jenom

v dálce asi pěti set metrů uviděli malé nádraží, ponořené v hluboký

spánek, takže tam patrně nikdo ani nevěděl, že velký rychlík zůstal stát

uprostřed polí.

Juve šel několik kroků napřed, dívaje se pátravě na koleje. Náhle

vykřikl překvapeně a poklekl na zem.

Fandor přiběhl.

„Pohleď!“ děl Juve, ukazuje na výhybku na konci kolejí.

Fandor zíral tam oněmělý překvapením. Na kolejích tam, kde začínala

ona slepá odbočka, ležela, svírajíc hlavní kolej tak, že působila jako

výhybka, lidská ruka, bezkrvá, lidská ruka!

 

Rychlík se vrátil na svou kolej a pokračoval v jízdě. Většina cestujících

usnula opět ve svých odděleních, nechápajíc nic z toho, co se přihodilo.

Jen Fandor a Juve neusnuli a rozmlouvali o svém podivném nálezu.

Policista, když spatřil tuto ruku mezi kolejemi a odbočkou, umístěnou

tak, že vlak musel zabočiti na nesprávnou cestu, domníval se nejdříve, že

se stalo neštěstí, že někdo byl přejet vlakem a přišel o ruku. Ostatní tělo že

nebude daleko, snad jen odhozeno vlakem dolů se stráně… Ale v příští

chvíli poznal, že zde běží o ruku samotnou, ruku, patřící mrtvole, která

není zde, ruku mrtvou již více dní, která sem byla vsunuta za účelem jemu

dosud neznámým.

Představil se řidiči a přednostovi stanice, kterou zatím zburcovali.

Obdržel bez nesnází svolení, aby si ponechal tohoto strašného svědka

nehody. Všichni se vrátili na svá místa a vlak se rozjel. Hlavní bylo

dohoniti zmeškání.

57

Události tyto odbyly se tak rychle, že mnozí z cestujících nevěděli o

případu s rukou. Jen Vlčice ji viděla a tu učinila poznámku, která oba

přátele nesmírně překvapila.

Tato ruka, pravá ruka, měla na ukazováčku zlatý prsten, ozdobený

mořským okem.

Vlčice vykřikla:

„Ale, vždyť je to prsten Isabely de Guerray. Takový ona dala svému

milenci!“

Juve a Fandor, kteří nevěděli, že je zvykem, téměř tradicí Isabelly de

Guerray rozdávati prsteny, usoudili, že tato mrtvá ruka pochází od

mrtvoly Norberta du Rand, který byl zavražděn asi před dvěma dny…

Co to znamená? Jaká shoda okolností!

„Juve!“

„Fandore!“

„Ta ruka nám hrozí! Někdo věděl, že jedeme tímto vlakem! Někdo chce

nám zabraniti, abychom se zabývali onou věcí.“

Od té chvíle oba muži zachovali ticho. Kdo se asi mohl odvážiti použiti

proti nim tak příšerného nástroje?

Instinktivně vzpomněli oba na svého nepřemožitelného odpůrce, na

svého nezapomenutelného nepřítele.

Juve i Fandor myslili na neuchopitelného Fantomase!

Když naši přátelé dojeli na místo a rozloučili se s mnoha sliby a

úmluvami se svými přáteli a přítelkyněmi z cesty, vybrali si malý nepatrný

hotel „U štěstí“, kde mohli nepozorováni počít své pátrání.

Než se Fandor druhý den ráno probudil, Juve, neznající únavy, byl již

zatím telefonoval místnímu bezpečnostnímu oddělení, že chce pracovat v

ústraní a nepřeje si pro začátek jejich pomoci. Opatřil si jen všechny zprávy

a fotografie, týkající se případu.

„Hleď, Fandore,“ pravil, rozkládaje před ním dokumenty, „zpočátku

nemusím vyjít ani ven – stačí nám tyto papíry… Fandore… Fandore! Co je

ti, co se ti stalo, odpověz!“

Juve přerušil své výklady touto znepokojenou otázkou zpozorovav, že

jeho přítel zbledl, vyskočil a jako blázen počal přehazovati listiny, které

Juve před ním rozložil.

„Co je ti, Fandore, odpověz!“

„Pohleďte, Juve, na tento obrázek – na tento zde, tohle je vzato z levé

strany, to z pravé… ruka… ruka…“

„Nuže?“

58

„Což nevidíte, Juve! Pravá ruka je zde! Obě jsou zde, žádná neschází!

Juve!“

Rychle se Juve sklonil nad fotografiemi. Opravdu, nescházela žádná.

Jejich teorie byla postavena na hlavu.

 

„Račte jíti se mnou, pánové; pan ředitel bude potěšen vaší návštěvou.“

Asi pět minut čekali Juve a Fandor v salonku, v témže, kde se zdržoval

Ivan Ivanovič, než učinil ředitelství svůj tragický návrh. Oba přátelé,

kterým se čekání zdálo být dlouhé, spěšně povstali.

„Pojď,“ pravil před půl hodinou Juve k Fandorovi, „budu tě vydávat za

svého tajemníka a tak můžeme oba vyslechnouti, co nám řekne ředitelství o

té věci. Myslím, že by nás to mohlo zajímat.“

Fandor rád uposlechl. Nyní oba vstoupili do ředitelny, kde je pan

Vaugreland již očekával.

„Pane Juve,“ prohlásil s hlubokou poklonou, zatím co Fandorovi slabě

pokynul hlavou, „jsem šťasten, že to ani nemohu vyjádřiti, že jste přišel tak

rychle. Doufám, že s vaší pomocí…“

Juve nemiloval lichotek.

„Vy doufáte?“ přerušil ředitele. „Nu, nevím… Sehnal jste nějaký další

materiál vyšetřovací?“

„Ne, pane Juve. Nevím nic nového, ale…“

„Vyslechl jste personál?“

„Hm, ano… totiž ne!“

„Jak to, ano, ne!… Vy jste nevyslechl všechny krupiéry? Vy jste nedal

zjistit všechny, kteří cestovali ve vlaku, když se stala vražda? Nevyptal jste

se konduktéra, přednosty stanice? Ale na co vlastně čekáte? Všechno to

mělo býti provedeno již dávno!“

„Ale… ale… pane Juve,“ odporoval ředitel, „nač to všechno? Byl by

skandál… Uvažujte o tom… U nás není třeba skandálů.“

„Ani když jde o vraždu?“

„Právě proto, že jde o vraždu!“

Na to Juve nemohl odpovědít. Tak často ve své praksi se setkal s

nesnázemi podobného druhu, kdy lidi, jejichž povinností bylo přispěti mu

na pomoc, se snažili ututlat a zamlčet důležité podrobnosti, že se ani

nepodivil. Zdržel se i protestu a šel sám svou cestou, cestou povinnosti,

nedbaje proseb ani námitek. Jeho protest zde byl by býval ostatně

zbytečný, neb ředitel byl zjevně odhodlán jednati podle své hlavy.

59

„Pane Juve,“ vysvětloval brzy, „zajímá nás ovšem vypátrati vraha, ale

ještě víc nám záleží na tom, aby se na ten případ zapomnělo co nejrychleji.

Jednali jsme tedy podle toho!“

Juve, dorozuměv se s Fandorem jedva znatelným pousmáním, přitakal:

„Ano… ano… ovšem!“ A ředitel pokračoval:

„Ale vy, pánové, po tom všem, co vám bylo vykládáno a co jste se ze

všech stran dověděli, nedospěli jste k nějakému určitému podezření?“

Juve neměl chuti podávati zprávy tomu muži, který projevil tak málo

dobré vůle. Šlo však o to, vyzvěděti na něm, co se dá. Proto s ním počal

rozhovor, vyptával se, ale marně. Vše, co mu mohl říci, bylo, že Norbert du

Rand byl zavražděn… snad oloupen… nic víc.

„Ne, nic víc…“

„A měl obě ruce?“

„Jak to, obě ruce?“

Juve se jal vysvětlovati panu Vaugrelandovi neobyčejné dobrodružství

z cesty, když tu se přihodila v ředitelském kabinetě řada událostí naprosto

nepochopitelných. Strůjcem byl Fandor!

Fandor, který do této chvíle zásadně zachovával mlčení, vyskočil náhle,

právě uprostřed Juvovy řeči a vykřikl rozkazovačně:

„Ticho, Juve! Ani slova!“

Juve, překvapen jeho chováním, udiveně se po něm ohlédl.

Fandor po špičkách opatrně přešel ředitelnou k hlavním dveřím. Jeho

jednání bylo tak podivné, že Juve zapomněl vykati svému tajemníku a

zvolal rozčileně:

„Ale, co tě to posedlo! Což jsi se zbláznil?“

Zbláznil se snad Fandor opravdu? S divokou zlostí vrhl se ke dveřím,

uchopil knoflík a zacloumal jím zuřivě.

„Zamčeno!“ zařval; „to jsem také čekal! Zavřeno! Dveře jsou zavřeny!“

Ředitel i Juve dívali se na něho, nechápajíce a tázali se oba najednou:

„Co je vám? Co se stalo?“

Ale nedostalo se jim odpovědi. Fandor, proklínaje, pustil z ruky

zamčené dveře.

„Jsou-li dveře zamčeny,“ pronesl polohlasitě, „jde to…“

A konec jeho věty zanikl v hrozném hluku. Odstrčiv z cesty křeslo a

stolek s drahocennými předměty, který se převrhl, Fandor se vrhl k oknu a

prudce je otevřel. Vykloniv se, zaklel ještě jednou, pak se rukama zachytil

okenní přepážky a vyhoupl se ven. Patrně byl velmi rozčilen, neb si vůbec

60

nevšímal výkřiků svého přítele, který všecek zmaten, doslovně řval za ním

z plných plic: „Fandore, co to děláš? Dej pozor, pozor!“

Zatím Fandor byl již daleko.

VII. PROJÍŽĎKA PO MOŘI.

„Pane Bože, je to výška! Kdybych dostal závrať, byl bych dole, ale s

přelámanými údy. Jsou to jen dvě poschodí, ale ta výška, stropů… je vidět,

že nešetřili materiálem, že to nestavěli pro proletariát…“

Něco zapraskalo. Dřevěné mřížoví pro popínavé rostliny! Fandor

zaklel. Je to křehké jako pro motýle! Přece však větve popínavých růží

zmírnily jeho pád. Trochu poškrábán, s roztrženým kabátem, rozcuchaný,

jinak však s údy zdravými ocitnul se na pevné půdě, pod okny kabinetu,

který tak podivným způsobem opustil. Co ho k tomu přimělo? Když v

uctivé nehybnosti mlčky sledoval rozhovor Juvův s ředitelem

Vaugrelandem, zaslechl podezřelý plíživý krok za dveřmi kabinetu.

Zbystřiv pozornost, zjistil, že klíčová dírka se zastřela růžovou barvou a v

téže chvíli klíč vnikl do zámku. Vše to bylo dílem okamžiku. Přesvědčiv se,

že dveře jsou zamčeny, Fandor vyskočil oknem, aby včas mohl zjistit

osobu, která měla zájem na tom, aby je zajala. Pátravě se rozhlédl kolem.

Jeho cesta z okna dolů byla kratší než hotelové schodiště. V aleji, vedoucí k

promenádě, zahlédl osobu v růžové sukni, která prchala. Fandor se pustil

za ní, nedbaje, že jeho zevnějšek je v nápadném nepořádku.

 

Tušil, že je na stopě důležitého objevu a šlo mu o to, aby stůj co stůj onu

ženu dohonil. Ale provedení tohoto úmyslu nebylo snadné. Byly tři hodiny

odpoledne a promenáda, vedoucí k nábřeží, se počínala plnit obecenstvem.

Fandor se musil vyhýbat. Avšak i osoba, kterou stihal, musila zápasiti s

překážkami, chtěla-li uniknouti. A že prchala před ním, o tom Fandor

nemohl více pochybovat. Nespouštěl ji z očí. Alej se zatáčela do půlkruhu

kolem záhonu hyacint. Rozhodl se zaskočit neznámou kratší přímou

pěšinou, když tu někdo vletěl mu do cesty a srazil se s ním tak surově, že

Fandor se zapotácel. Fandor zuřivě zaklel:

„Nešiko, hrom aby do vás… nemůžete dát pozor!“

Stál tváří v tvář vysokému muži širokých ramenou, jehož světle modré

oči zasvítily hněvem.

„Vy sám jste nešika!“ vykřikl neznámý.

61

Fandor však neměl času k rozhovoru. Odstrčil rozhněvaného cizince, a

chtěl utíkat dále; ten však ho uchopil za paži a přinutil ho stát.

„Blbče!“ zařval Fandor, „pusťte mě! Vždyť vidíte, že někoho stíhám!“

„To je mi jedno, pane,“ odvětil onen, „jste nezdvořák a zasloužíte,

abyste byl potrestán. Pošlu vám své svědky…“

„Jak vám libo!“ odpověděl novinář. „Jmenuji se Fandor a bydlím…“

Ale tu se Fandor zamlčel. Osoba, s níž mluvil, také se představila a

Fandor otevřel oči překvapením. Neboť muž řekl: „Jsem velitel Ivan

Ivanovič.“

„Ah, to jste tedy vy!“ pravil Fandor, „hleďme, to je zajímavé. Ale, buď

jak buď, musím jít! Sejdeme se ještě…“

Žurnalista, chtěje se vyprostiti, udeřil důstojníka pěstí přes ruku, která

svírala jeho paži. ale ten sebou nepohnul. Položil mu otázku:

„Proč vlastně stopujete onu dívku?“

„Dívku? Kterou dívku?“

„Vždyť vy víte!… Slečnu Denisu…“

„Ah, to je… to je slečna Denisa, ta dáma, tam v růžové sukni…“

„Hrome, nepřetvařujte se!“' zaklel důstojník. „Vy víte dobře, kdo to je,

vždyť za ní běžíte jako šílený!“

Žurnalista se chvěl netrpělivostí. Zároveň však celý roj myšlenek hučel

mu v hlavě. Nebylo pochyb, že během několika minut se setkal s dvěmi

důležitými osobami tajemného dramatu: S tímto ruským důstojníkem,

jehož záhadné chování a podivná úloha v zmatených událostech

monackých ho přiměla k odjezdu z Paříže, s touto podivnou dívkou, která

před chvílí zavřela v ředitelně jeho, Juva a Vaugrelanda.

Fandor si uvědomil, že nemusí nyní dívku dohonit. Znal její jméno,

později ji najde… Avšak chování důstojníkovo ho rozčilovalo. Uznával

jeho tělesnou převahu a rozhodl se tedy pro jinou cestu.

„Dovolte, pane Ivanoviči,“ pravil chladně, „abych svoji věc s vámi

vyřídil okamžitě.“

„Jak to, pane?“

„Na policii,“ prohlásil Fandor.

„Dobře!“ usmál se Rus a dodal: „Pak tedy snad necháte slečnu Denisu

na pokoji.“

„Hleďme, řekl bych, že mu na tomhle nejvíc záleží!“ pomyslil si Fandor

a nahlas dodal: „Slečnu Denisu najdu později.“

Fandor však pociťoval nemalé rozpaky. Nevěděl, kde je policejní

ředitelství, a nechtěl svou nesnáz prozraditi před protivníkem.

62

Ten však zahnul po pěšině a táhl Fandora s sebou.

„Nechme se vést,“ pomyslil si žurnalista, „podle všeho zná ten Rus

cestu.“

Oba muži prošli osamělou cestičkou, která se náhle skláněla k nábřeží.

„Vždyť jdeme k vodě,“ pomyslil si Fandor, „je to divné, nebylo by mě

napadlo, že v Monacu je komisařství v blízkosti přístavu.“

Pojednou zahnuli kolem úskalí a zastavili se u paty vln. Cesta se zde

náhle skláněla do moře!

Fandor zavrávoral a byl by jistě spadl do vody, kdyby zde nebyl

můstek, vedoucí na loď. Důstojník ho prudce postrčil vpřed a Fandor

klopýtl do rukou asi půl tuctu, námořníků, vojenských námořníků, jak bylo

patrno podle stejnokrojů.

Žurnalista byl tak překvapen, že nemohl pronésti slova. Vtom slyšel

hlas Ivana Ivanoviče, který nařizoval:

„Tento pán chce se projet po moři. Vezmete ho s sebou, chce zůstati na

moři šest plných hodin… pak ho zase přivezete sem. Na žádný způsob ne

dříve!“

Řečí, jíž Fandor nerozuměl, odpověděl čtvrtní, kterého poznal podle

výložek, svému představenému a malá hezká bárka byla spuštěna na vodu.

„Ti lidé se mi posmívají,“ pomyslil si Fandor a chtěl skočit do vody, aby

doplaval k břehu. Byl však uchopen a než se vzpamatoval, seděl v bárce,

která opouštěla, přístav, obklopen čtyřmi z námořníků.

„Nu dobře,“ uvažoval, „je to alespoň dobrodružství, které se nepřihází

denně. Nejsem žádný silák, nutno tedy se podrobit… Vyčkám… podle

všeho bude to trvat šest hodin, ač nejsou-li ti lidé odhodláni vysadit mě

uprostřed vln… Co to jen všechno znamená?“

 

Snad by to byl Fandor zvěděl, kdyby byl místo své nedobrovolné

zdravotní projížďky mohl sledovat Ivana Ivanoviče, který se pomalu vracel

po cestičce, kudy sem přišli.

Ivan Ivanovič byl zamyšlen. Litoval-li svého násilného činu, nebo

sledoval jím nějaký určitý cíl?

Hodinu bloudil sem a tam v zahradách kasina. Pak prošel městem a

odebral se do vilové čtvrti, do aleje des Rossiers, kde bydlela nejen famosní

tanečnice Concita Conchas, ale též, právě naproti, rodina Heberlaufova, u

níž se usídlila slečna Denisa!

63

Sluha, který mu přišel otevřít, nevěděl, je-li slečna doma. Ivanovič

vstoupil do zahrady, kde mu před několika dny jeho záhadná mladá

přítelkyně činila hořké výčitky pro jeho vášeň ke hře.

Dnes bylo tenisové hřiště opuštěno a dům Heberlaufových, jindy dosti

hlučný, byl obklopen tichem.

Za chvíli přišel sluha a hlásil: „Slečna Denisa vás očekává.“'

S bušícím srdcem vystupoval Ivanovič po schodech. Sotva že vstoupil,

byl překvapen dívčiným rozčilením. Její tváře žhnuly a prsa těžce

oddychovala. Ruka, která pohybovala vějířem, aby zmírnila a zakryla toto

rozrušení, se chvěla. Neodpovídajíc na pozdrav, dívka pokynula

důstojníkovi na křeslo a otázala se:

„Čeho si přejete?“

Důstojník zakoktal několik slov, omlouvaje se, že vyrušuje svoji

přítelkyni v době jejího odpočinku; nemoha se však déle ovládnouti, zvolal

úzkostlivě:

„Co je vám, slečno Deniso, zdáte se být tak rozčilena… Stalo se vám

něco?“

Denisa zčervenala až ke kořínkům vlasů, pak rozpačitým hlasem osoby,

která zatajuje pravdu, vykládala:

„Ano, jsem trochu rozčilena… je to pro tu tanečnici Concitu Conchas…

ona a paní Heberlaufová měly spolu jakousi hádku… a já, víte, mám ráda

ty lidi. a proto… bylo mi to trapné, že jsem náhodou byla přítomna jejich

rozepři…“

Čím déle mluvila, tím větší byly její rozpaky.

Aniž byl tuze bystrozrakým, uhádl Ivanovič, že dívka nemluví pravdu.

Byl však příliš taktní, než aby se dožadoval otevřeného přiznání. Viděl, že

nechce promluvit… buď si…. on však promluví sám…

„Slečno Deniso,“ pravil, „nerozumím vám. Vím, že se v poslední době

udály podivné věci … byli jsme do toho zataženi oba… aniž víme, jak a

proč… Bohužel v mém životě je tajemství, velké tajemství, které jsem se do-

zvěděl před několika dny… a budu je moci prozraditi za několik dní…

snad hodin… až budu zbaven svého slibu…“

Vida, že dívka sebou nepohnula, Ivan Ivanovic, zmíraje touhou otevříti

jí svou duši, zašeptal:

„Kdybyste chtěla, vám bych je mohl svěřit.“

Ale Denisa, chvějíc se, vztáhla k němu ruce: „Ne!“ zvolala, „nechci znát

vaše tajemství! Dal jste své slovo, Ivane Ivanoviči, nezrušte je, zůstaňte

čestným člověkem!“

64

Důstojník mlčky uznával, že dívka má pravdu. Pokořen, sklonil hlavu.

Ale za chvíli ujal se opět slova: „Slečno Deniso, chci vám však něco říci,

něco jiného… Nic mě neváže, abych o tom mlčel.“

„O co běží?“ ptala se Denisa, která se chvěla.

„Někdo vás pronásleduje,“ odpověděl Ivanovic tiše, jakoby se bál, že ho

někdo uslyší. „Byla jste před půl hodinou poblíž kasina? Měla jste růžové

šaty… a utíkala jste… je to pravda?“

„Ano,“ doznávala dívka.

Ivan Ivanovič hovořil dále: „Nějaký mladík běžel za vámi. Vy jste se s

ním patrně nechtěla setkat, neboť jste prchala před jeho stíháním…“

„Ano a co dál?“ Denisa přistoupila k důstojníkovi tak blízko, že se její

ramena dotýkala jeho paží.

„Nuže, já mu zabránil v jeho úmyslu… dovedl jsem ho k moři…“

„Ale, bože!“ vykřikla Denisa v rostoucím rozčilení. „Co jste učinil?“

Rus se laskavě usmál: „Nic zlého, slečno Deniso. Svěřil jsem ho svým

námořníkům, projíždějí s ním po moři do desíti hodin večer. Pak se vrátí

na břeh. Myslel jsem, že zatím vám všechno povím a vyžádám si vaše

rozhodnutí, co s ním učinit.“

Denisa oddychla si z hluboka a vděčně vzhlédla k Rusovi: „Víte, jak se

jmenuje ten člověk?“ tázala se.

Ivanovič se zamlčel a zahleděl se dívce přímo do očí, aby vystihly,

jakým dojmem na ni zapůsobí jméno žurnalistovo, které jemu bylo úplně

neznámé. Ví-li ona, kdo to je?

Avšak buď se mýlil, nebo jeho záhadná společnice ovládla dobře své

nervy. Nic se nepohnulo v její krásné tváři, když Ivanovič řekl: „Jmenuje se

Jerome Fandor.“

Chvíli zavládlo ticho.

„Ivane Ivanoviči,“ promluvila opět dívka „o něco vás poprosím… o

velkou, velkou službu, kterou mi nesmíte odepřít…“

Ivanovič se vážně uklonil.

„Žádám, abyste sem dnes přivedl toho… Jeroma Fandora…“ pravila

tichým hlasem, který se trochu chvěl. „V kolik hodin s nim přistanou?“

„Přesně v deset hodin. Můžeme tu být ve čtvrt na jedenáct… přivedu ho

ať po dobrém nebo násilím…“

Denisa potlačila úsměv.

„Myslím, že násilí nebude nutné. Řekněte mu… řekněte mu prostě, že

slečna Denisa přeje si s ním mluvit.“

65

VIII. ZÁHADA.

Zatím co Fandor prchal zahradami kasina, Juve zůstal sám s

Vaugrelandem. Oba byli tak překvapeni, tak zaraženi! A bylo vskutku

proč!

Co mohlo býti příčinou Fandorova podivného jednání? Proč

neodpověděl na volání svého přítele?

Po chvíli ztrnulosti Juve se vzchopil. Napadlo ho, že je nutno pospíšiti

za Fandorem a přispěti mu ku pomoci, bude-li toho třeba. Přiskočil ke

dveřím. Dveře byly zamčeny. Rozběhl se k oknu. Ale tu ředitel Vaugreland

zachytil ho za rukáv.

„Co se děje? Zbláznili jste se oba dva?“ křičel, zapomínaje povinné

zdvořilosti. Chtěl vysvětlení, nechtěl nechat Juva uniknout dříve, než

promluví.

Juve byl zuřivý vzteky. Chápal, že Fandor měl zajisté dostatečné

důvody, prchl-li tak neobyčejnou cestou. Důvody možná dost nebezpečné.

Instinktivně vytáhl z kapsy revolver. Avšak toto jeho gesto bylo i řediteli

povelem k obraně. Co chtěli ti dva, onen sekretář, který se zachoval jako

blázen a nyní ten policista, ohánějící se revolverem v jeho ředitelně? Rychle

přiskočil k psacímu stolu a otočil klíčem zásuvky, v které měl i on svoji

zbraň. Ale sotva že otevřel, vykřikl uděšeně. Juve, chystající se

vyhoupnouti se na okno, obrátil k němu svou tvář: „Co se vám stalo?“

zvolal. „Mluvte!“ Avšak ředitel stál přitisknut ke stěně, oči plné děsu a

hrůzy upřeny na otevřenou zásuvku. Pohyboval rty, ale nemohl pro-

mluviti. Juve k němu přistoupil, aby se podíval, co ředitele tak polekalo,

nyní však i on zbledl, zesinal a zůstal jako bleskem zasažen.

V otevřené zásuvce na papírech, jejichž bělost ještě stupňovala hrůzu

této podívané, ležela ruka, useknutá lidská ruka, jejíž zamodralé maso,

zkroucené prsty, vzhled polo mumifikovaný, působil strašlivě.

Jak se sem dostala tato ruka? Kdo si dovolil ten příšerný žert, kdo našel

prostředky, jak vniknout do zamčené zásuvky sekretáře, právě tam, kde

měl ředitel uschovaný revolver? Či to měla býti pohrůžka, výstraha? Jaké

to gesto, neukončené gesto, v těchto sevřených mrtvých prstech, které

jakoby naznačovaly blízké neštěstí…

Juve zíral mlčky na ten strašný předmět, zatím co jeho myšlenky

počínaly opět pracovati. Nevšímaje si Vaugrelanda, který, u konce svých

sil, dopadl těžce na sedadlo, Juve se skláněl pozorně nad podivným

nálezem a uvažoval:

66

„Levá ruka… je to levá ruka… A ta, kterou jsem s Fandorem našel na

výhybce u Arles, to byla pravá ruka! Mám z toho usuzovat, že obě

pocházejí od jedné a téže mrtvoly?“

„Pane řediteli,“ obrátil se pevným, rozkazovacím hlasem k nešťastnému

Vaugrelandovi, „tento nález neobyčejně komplikuje naše vyšetřování. Řekl

jsem vám před chvílí, že jsme na výhybce u Arles, kde vlak vjel na

nepravou kolej, našli ruku mrtvoly… Dnes ve vašem vlastním stole

nacházíme druhou ruku… Jak mi to vysvětlíte?“

„Ja-ak to vy-vysvětlím?“

Ředitel koktal rozčilením a bledost v jeho tváři svědčila dostatečně o

jeho překvapení.

Nemohl nic vysvětlovati, nic nevěděl.

Juve však nepovolil: „Je nutno, abyste mi odpověděl,“ nařizoval.

„Vzpamatujte se, vždyť nejste žena!… Tato kancelář je vaše, nikdo sem

nechodí?“

„Nikdo.“

„Vy sám zamykáte tento stůl ? Kdy jste tak učinil naposled?“

„Včera večer.“

„Takže tento příšerný nález je i pro vás záhadou?“

„Ano, záhadou.“

Juve se zamyslil. Je možné, aby Vaugreland nemluvil pravdu? Aby

předstíral své rozčilení?

„Pane Vaugrelande, nemáte snad nějaké podezření? Vy, který lépe než

já znáte personál, snad byste si mohl utvořiti nějakou představu, kdo by

mohl vniknout sem a tak…“

Pan Vaugreland odpověděl naříkavě: „Ale co to uviděl váš sekretář?

Snad je to…“

„Ah, to by mohlo být!“ zvolal Juve. Domněnka ředitelova byla

pravděpodobná, vždyť Fandor si počínal opravdu tak podivně…

„Pane Vaugrelande,“ promluvil opětně, „nehněte se odtud, pokud se

nevrátím. Jdu pro Fandora,“ a přistoupil k oknu. Ale jedním pohledem se

přesvědčil, že cesta, kterou Fandorovi usnadnily dřevěné mříže a keře

popínavých růží, které dosahovaly až k oknům, je jemu, Juvovi, nemožná.

Mříže byly polámány a keře v nepořádku visely k zemi. Kdyby vyskočil,

nevyvázl by se zdravými údy. Zlostně přiskočil ke dveřím a zalomcoval

jimi ze všech sil.

„Je tam někdo?“ křičel. „Otevřete, otevřete!“

67

Venku bylo slyšet kroky, personál se sbíhal. Na pokřik Juvův vrátní se

divili, nemohouce pochopiti: „Otevřít? Jak to, otevřít?“

„U sta hromů, otevřete přece! Jsme zavřeni!“

Jeden z vrátných se odvážil přistoupiti; chápaje zpola, co se děje,

odemkl. Bylo to jednoduché, klíč vězel v zámku.

Sotva že se dveře otevřely, Juve vyslýchal: „Viděli jste někoho

odcházeti? Víte, kdo nás zamkl?“

Nikdo nevěděl. Před čtvrt hodinou odešli všichni dolů vyslechnouti

rozkazy personálního šéfa.

Juve se vzdal pro tuto chvíli pátrání po osobě, která zamkla. Chtěl

především najít Fandora. Pustil se po schodišti dolů, když tu proti sobě

spatřil běžet jednoho z krupiérů, který všecek udýchán, upocen, zdál se

býti svrchovaně rozrušený. Juve se zastavil. Byl to Maurice, jeden z

nejoblíbenějších zaměstnanců herny.

„Co je?“ tázal se Juve, který podle zevnějšku krupierova soudil, že se

stalo něco neobyčejného. Ale Maurice, neznaje Juva, odstrčil ho, aby se co

nejdříve dostal do ředitelny… Pan Vaugreland, spatřiv svého podřízeného,

nabyl opět rovnováhy.

„Co mi chcete, Maurice? Stalo se něco?“ otázal se.

A krupiér, všecek vyčerpán rozčilením, hlásil, těžce oddychuje: „Co se

stalo… pane řediteli? Je to k zbláznění! Po sedmnácté vychází sedmička u

stolu číslo sedm. Není to možné pochopit! Banka ztrácí, ať dělá co chce!“

 

O čtvrt hodiny později rozmlouvali ještě Juve, Vaugreland a krupiér

Maurice v ředitelně… Krupiér, který se zatím uklidnil, podával řediteli

potřebná vysvětlení.

„Pane řediteli, věřte mi, děje se něco záhadného. Něco strašně

záhadného se děje v herně. Za těch deset let, co jsem zaměstnán v herně,

viděl jsem dost neuvěřitelných sérií, ale nikdy dosud nevycházelo číslo tak

pravidelně za sebou. jako ta sedma právě teď…“'

„Mohla by to být náhoda?“ tázal še Juve.

„Náhoda? Ano… ovšem… musí to tak být, protože hráči nemohou

fixlovat a rovněž není myslitelno, že by krupiér, sebe obratnější, dokázal

takový tah.“

„Co by to tedy bylo?“

„Připusťme, že náhoda… ale náhoda je to úžasná! Proto jsem považoval

za svou povinnost upozornit pana ředitele… Sedma! Je to sedma, pánové!

Kdyby to alespoň bylo jiné číslo!“

68

Juve namítal: „To by přece na věci nic nezměnilo!“

„Ó ano, protože sedma je právě ono číslo, na které vyhrával ten

nešťastný mladík, kterého pak zavraždili…“

Po chvilce ticha krupiér opět promluvil: „Ostatně, je to ještě štěstí, že

vyhrává sedma. Hráči se neodvažují na ni sázet… jinak nevím, jaké prohry

by dnes kasino utrpělo!“

 

O hodinu později byl Juve ještě v hernách. Vzdal se pátrání po

Fandorovi, které stejně by bylo problematické. Události tak se zkom-

plikovaly, že se rozhodl sledovati hru. Řekl si v duchu: Vychází-li sedma

tak neobyčejným způsobem, nebude to bezdůvodné. A pak, upřímně

řečeno, v tomto kasinu se děje tolik neobyčejných věcí! Což to není

neobyčejné, našla-li se mrtvá ruka v zásuvce řiditelově? Že Fandor vyskočil

oknem? Že dveře byly zamčeny? Že sedma neustále vyhrává? Stálo by za

práci, najít rozluštění těchto záhad.

Juve se procházel salony, kde se hrálo. Vmísil se mezi návštěvníky a

nepozorovaně sledoval hru u stolku číslo sedm.

Ale sedmička již nevycházela.

 

„Pane Durande… Ne, pane Duvale? Či snad Duponte?“

Juve, který se pomalu procházel salonem, nevšímal si tohoto volání. Tu

mu někdo poklepal na rameno a před ním stála Vlčice.

„Ah, to jste vy, slečno, jak se vede?“

„Opravdu, jde to, můj milý a ty? Řekni, zlatíčko, prohráváš nebo

vyhráváš?“

Vlčice zasunula důvěrně paži Juvovi pod rameno. Zdála se být velmi

spokojena tímto setkáním a nečekajíc na odpověď, hovořila:

„A víš-li co? Je to tu legrační; považ, potkala jsem známé. Je tu Isabella

de Guerray, viděls ji?“

Juve naslouchal roztržitě, nechtěl však být nezdvořilým. „Mýlíte se,

slečno,“ pravil, „neznám se s paní de Guerray, to můj přítel…“

„Ah, ten malý posměváček!… Poslyš, kde je vlastně?… Pane Duponte,

chtěl byste, abych vás představila Isabelle? Dává dnes večírek a nemá dost

pánů. Chtěl bys se dát pozvat?“

Juve byl by žvanilku nejraději poslal k čertu. Ale jméno Isabelly de

Guerray uvízlo mu v hlavě. Nebyl-li nalezen na prstě oné záhadné ruky

prsten, který Isabella dávala svým milencům? Snad by se mohl od ní

69

dozvěděti něco zajímavého? Pro forma ještě protestoval, avšak Vlčice,

unešena svým nápadem, nechtěla slyšet námitek. Radostně vykládala:

„Bude tam můj starý, víš, ten diplomat, pak Daisy Kissini a to je znamení,

že vína jsou tam dobrá, víš? Daisy nejde nikam, kde nemají dobrý sklep.

Pak tam bude Mario, její milenec. Viď, že nedáš na sobě nic znát a že

neprozradíš, co o něm víš?“

„Ovšem, že ne…“

„Tak tedy, přijdeš? Počkej, představím tě hned. Isabella asi trochu

prohrála, protože přestala hrát… někde ji tu najdeme… Ale jak tě mám

vlastně představit?“

„Dupont!“ odvětil Juve vážně.

„V jednom slově?“

„V jednom!“

A zatím co Vlčice ho táhla s sebou, Juve si povzdechl: „Kdybych jen

věděl, kde je Fandor, byl bych mnohem spokojenější!“

IX. NOČNÍ PŘEPADENÍ.

Juve se skvěle bavil.

Dal se s dokonalou nenuceností pozvat k večeři, kterou dávala Isabella

de Guerray pro své přátele a nyní jako divák svrchovaně zvědavý sledoval

příchod hostí, kteří tvořili hlavní kádr společnosti dámičky. Skryl se v

koutě salonu, za zády lokaje v hedvábných kalhotách, který vážně a

slavnostně oznamoval přicházející. Byl to sled podivných a neznámých

jmen. Dámy jmenovány nebyly. Občas zazněl titul hraběte nebo barona,

více méně autentický a nic nebylo tak pitoreskní pro pozorného svědka,

jako přirovnání titulu k osobě, která se jím honosila.

Druhý den přinesly místní listy zprávu o tomto soirée. Byly v ní však

jen jména dam, jména pánů byla úzkostlivě zamlčena. Inkognito mužů

muselo být přísně dodrženo, aby synkové dobrých rodin a manželé na

záletech nebyli kompromitováni.

Slavná demi-mondéna shromáždila dnes kolem sebe asi padesát osob z

různých prostředí. Byl zde nezbytný hrabě de Massepiau, hrabě opravdu

autentický, jedlík, jehož bylo možno najít všude, kde se podávala dobrá

večeře. Diplomat Paraday-Paradol byl také mezi pozvanými. Pro tuto

příležitost zaměnil starý krasavec svoji pestrou rosetu za stuhu komandéra

cizího řádu, který mohl také býti považován za odznak čestné legie. Přišel

70

též poslanec Laurans a hned po něm byl hlášen signor Mario Isolino. Vešel

napomádován, ulízán, oblečen s nejsurovějším nevkusem.

Ženy byly velmi elegantní, pokryté šperky a krajkami. Mezi nimi

vynikala nápadným zjevem Conchita Conchas, která se neustále ovívala

vějířem a nespouštěla z očí hlavní dveře, až jimi konečně vstoupil suchý a

vysoký pan Heberlauf, který se skromně přitiskl ke stěně, patrně v

rozpacích před společností, v níž se ocitl.

Daisy Kissini, střízlivá v tuto chvíli, byla velmi půvabná ve svých

jednoduchých šatech. Malá Vlčice procházela se mezi hosty a rušila

slavnostní soustředěnost přítomných, kteří čekali, až bude hlášena večeře.

Paní domu, Isabella de Guerray, přijímala s nenuceným půvabem

poklony svých hostí, pozorná ke každému, roztomilá, každým coulem

dáma.

Také chování ostatních neprozrazovalo v ničem, že jsou v salonech

slavné kurtisány, kde se navazují ty nejsnadnější známosti, lásky co

nejméně trvanlivě. Avšak záhy vše se změnilo po požití prvních doušků

vlna — ostatně výborné jakosti — jazyk přítomných se rozvázal.

Vlčice vyvolala bouři smíchu, když ponořila svoji ruku — malou,

roztomilou ruku — do mísy salátu.

„Nejpohodlnější to vidlička, vidlička praotce Adama, která má ještě tu

výhodu, že ji po souper možno vstrčit do kapsy,“ prohlásila.

Conchita Conchas se netajila svými city. Dívajíc se svému sousedu do

očí, pila z jeho poháru, který podávala pak i jemu. Víno stouplo

Heberlaufovi k hlavě. Něžně opíral ruku o kolena své společnice.

Daisy Kissini, která si poručila whisky, byla již trochu opilá. Položila si

hlavu na rameno Isolinovo a ujišťovala ho přede všemi, že nepoznala a

nemilovala dosud muže tak vznešeného!

Juve, považovaný za zazobaného bankéře, seděl po pravici hostitelčině,

která prokazovala mu četné pozornosti a nakonec chtěla znát jeho jméno,

jak se píše, aby si naň vzpomněla, kdyby ve dne přišel ji navštívit… nebo v

noci. Juve však měl soka… Po lsabellině levém boku seděl pokladník

kasina, pan Ludvik Meynan, malý suchý mužíček, který dovedl oceniti

nejen výtečné víno, ale i roztomilou hostitelku, jak se zdálo.

Ke konci večeře mimo Juva celá společnost měla v hlavě. Když se

vstávalo, salon skýtal pohled lodi, která se kymácí prudkým vlnobitím.

Během večeře Juve učinil několik zajímavých pozorování. Zjistil, že

známost skromného pokladníka s jeho krásnou sousedkou není jen tak

povrchní. Přesvědčil se. že vážný pan Heberlauf je na nejlepší cestě k

71

důvěrnému styku s ohnivou svou společnicí Conchitou Conchas. Tento si

ho nepovšimnul, Juve však poznal pana Heberlaufa, s nímž se kdysi

seznámil za tragických okolností na dvoře hessensko-výmarského krále

Bedřicha Kristiána II., v době, kdy tento král byl zajatcem Fantomasovým v

Paříži.3

Konečně sledoval též bystrým okem chování signora Maria Isolina,

který se mu zdál svrchovaně podezřelým. Juve tušil, že se s ním ještě sejde,

ale ne v saloně, byť i polosvěta, za to však jinde, kam toto individuum se

dostane proti své vůli.

Isabella de Guerray dala prostřít na elegantní verandě, kde se podávala

káva. Pod skleněnou střechou, v modrém kouři cigaret poslední váhavost

padla, důvěrnosti byly vyměňovány bez ostychu.

Poslanec Laurans seděl polozvrácen v proutěném křesle. Byl strašně

opilý a dusil se. Malá Vlčice seděla mu na kolenou a vyznajíc se patrně v

takových případech, rozepínala mu límec a náprsenku, aby mohl snadněji

dýchat. Laurans koktal s umíněností opilých: „Vodu, u boha, vodu, moc

vody, celý soudek vody… celé moře vody…“

„Co to jen pořád chce?“ zlobila se Vlčice, avšak v příští chvíli vypukla v

bláznivý smích, pozorujíc Daisy, která tančila v kruhu diváků neslušný,

lascivní tanec, končící jejím nedobrovolným snad, avšak případným

zhroucením se do náruče signora Isolina.

Isabella de Guerray procházela se středem hostů, z nichž někteří

odvážně ji líbali na šíj a na ramena, projevujíce dík za podařený večírek.

Zaslechnuvši žadonění Lauransovo, rozkázala přinésti sklenici vody.

Někdo přinesl sklenici náplněnou po okraj. Podával ji jeden druhému,

kdosi strčil loktem Juva, který stál nejblíže a Juve, přijav sklenici, podával ji

poslanci. Ten ji vyprázdnil jedním douškem, v zápětí se shroutil do křesla a

sklenice se rozbila.

„Ah bože, snad dostane záchvat,“ vyjekla Vlčice.

Hosté polekáni se sběhli. Každý chtěl pomoci ubožákovi na nohy. Když

viděli jeho tvář, všichni se zděsili. Měl oči stočené vzhůru, takže bylo vidět

jen bělmo, z otevřených, naběhlých úst vytékala pěna, čelo se pokrylo

potem. Obličej jeho zbledl a ušní boltce se odbarvily…

„Vždyť je nemocen!“ vykřikl někdo, „hrozně nemocen! Položte ho

někam… snad by měl čichat něco ostrého?… Pošlete pro lékaře!“

„Lékaře… ano, lékaře…“ opakovala Isabella, „ale já zde žádného

nemám! Ví někdo adresu některého lékaře?“

3 Viz Fantomas V. „Král zajatcem Fantomasovým“

72

Hrabě de Massepiau měl dobrý nápad:

„Máte telefon, madame ?“ tázal se, „tam bychom našli nějakou

adresu…“

Za chvíli bylo telefonováno pro doktora Hanriota.

Zatím přistoupil Juve k nemocnému, snad umírajícímu. Byl všecek

zmaten, ač toho nechtěl dát znát. Když viděl Lauranse padat a hlavně když

spatřil jeho zsinalou tvář, zpozoroval, že jeho údy tuhnou, procitla v něm

obava, neděje-li se zde něco tragičtějšího než pouhý záchvat.

Vzpomínal, že sklenice, kterou on sám ubožákovi podával, byla jaksi

těžká. Nepozorovaně se sklonil k zemi a sebral střepinu sklenice, na níž

bylo ještě trochu bílé tekutiny. Byla to slivovice! Kdo si dovolil tento žert?

Juve proklínal sám sebe, že nepředešel tomu včas.

Zatím co omývali octem tvář a spánky nemocného, Juve se vyptával

sloužících, ale nedostalo se mu souvislé odpovědi. Personál byl najat jen

pro tento večer a snažil se, aby se mohl vytratit.

Bylo slyšet hrčení auta. Byl to již doktor. Opravdu potřeboval sotva pět

minut, aby se dostavil.

Sklonil se nad nehybným tělem, poslouchal v krajině srdeční. Pomalu a

opatrně pohyboval pažemi, činil oživovací pokusy. Nadzvedl hlavu,

podíval se pod oční víčka. Pak nechal bezvládnou hlavu dopadnout zpět

na polštář a pokynul Isabelle de Guerray, aby ho následovala.

Odcházeli z verandy dolů do zahrady. Hosté se hrnuli za nimi. „Chci

mluvit jen s vámi,“ nařídil lékař. Po tak zřetelném prohlášení přítomní se

zarazili. Jen Juve učinil několik kroků kupředu. Chtěl oznámiti lékaři svůj

nález, jakmile tento skončí rozhovor s Isabellou.

Však co to? Isabella se vrací sama! Její tvář je strhána rozčilením.

„Laurans je mrtev, jak se zdá. Lékař mě o tom ujistil.“

„A kde zůstal lékař?“ ptal se Juve.

Isabella naznačila unaveným gestem, že odešel. A opravdu, v téže chvíli

rozjelo se, auto, čekající před vilou, alejí do tmy.

Juve zůstal zaražen. „Jaký to chvat!“ huboval. „Jeho návštěva a

vyšetřeni netrvalo déle než čtyřicet vteřin.“

Instinktivně se rozběhl, aby ho zavolal zpět, když tu zaslechl z vnitřku

domu poplašné hlasy. Rychle se obrátil. A tentokráte strašně zbledl.

Co se stalo? Do salonu vstoupil muž asi čtyřicetiletý' zjevu korektního,

distinguovaného a hlásil: „Právě jsem byl volán telefonem. Jsem doktor

Hanriot.“

73

Juve se vrhl k němu a bez nejmenšího ostychu uchopil ho za klopně

kabátu a přitáhl k sobě: „Vy jste doktor Hanriot!“ křičel.

Lékař byl zřejmě zaražen chováním Juvovým. Juve si to uvědomil a

pustil ho, koktaje nesouvislá slova omluvy. V saloně panoval zmatek.

Všichni se divili, hovořili jeden přes druhého, nikdo tomu nerozuměl.

Lékař slyšel ze všech stran otázky, byl cloumán sem i tam a viděl kolem

sebe tváře rudé vínem a rozčilením; připadal si jako v domě bláznů.

Rozhněván hledal očima někoho, kdo by mu mohl dát vysvětlení. Spatřiv

Juva, který jediný byl střízlivý, chytil ho za rameno:

„Pane, vysvětlíte mi konečně, co to vše znamená?“ tázal se rozzlobeně.

Tu však se ozval ostrý výkřik z kouta, kde spočívalo nehybné tělo

nešťastného Lauranse. Vlčice křičela. Byla bledá jako stěna a mávala divoce

rukama.

„Vy nevíte, co se stalo!“ volala, spatříc Juva; „to je ze všeho to nejhorší!“

„Co mluvte přece!“ naléhal Juve.

„Tak se podívejte… představte si, Laurans je okraden… měl v levé

náprsní kapse tašku plnou prachů… podívejte…“

Juve se prodral k mrtvole.

Nebylo pochyb!

Nejen jeho kapsa byla prázdná, to by snad ještě nic nedokazovalo, avšak

kabát nad kapsou byl rozříznut snad nůžkama, nebo břitvou.

Náhle viděl Juve jasně celou souvislost věcí. Laurans se stal obětí útoku

vraha!

Tento tah byl promyšlen předem… na každý způsob se to dalo

předpokládat. Vrah byl na číhané, stopoval svou oběť… viděl odněkud i

celou příhodu s vodou… přiběhl na telefonní volání, vydávaje se za lékaře

a odvážně oloupil nešťastníka. Jeho rychlý útěk byl nejlepším důkazem

proti němu!

Juve se rozběhl do zahrady. Předtím pršelo a v měkké půdě byly dosud

patrny stopy kol. Sledoval tyto stopy za pomoci elektrických svítilen, které

v pravidelných distancích osvětlovaly aleje.

Byl svrchovaně rozčilen. V jeho přítomnosti, jemu na očích, proveden

byl zločin, osnovaný s neslýchanou rafinovaností a on nic nezpozoroval!

Kdo jen mohl býti tím smělým vrahem, který postupoval takovýmto

způsobem?…

Policista, ač nechtěl podlehnouti prvnímu pohnutí, nemohl se ubrániti

představě, která se mu imperativně vnucovala: „Byl to Fantomas!“

74

„Fantomas! Buďsi! Pod jakým však přestrojením, pod jakou maskou

skrýval svoji pravou osobnost?“

Juve si připomínal tváře lidí, s nimiž dnes večeřel. Žádný z nich to

nemohl být! Zbývali sloužící. Byl Fantomas mezi nimi?

V této chvíli došel Juve na křižovatku. Koleje zatáčely do aleje des

Bosiers.

„Hleďme, v této aleji bydlí Heberlaufovi a naproti nim je vila Conchity

Conchas. Byla by v tom nějaká souvislost?“

V dálce zpozoroval jakýsi hluk. Není-li to ono auto, které se zde

zastavilo? Ah, kdyby měl to štěstí!

Ale náhle ucítil Juve ránu do čela, takže se skácel nazad. Vyskočil s

neuvěřitelnou rychlostí, byl příliš dobře obeznámen se způsobem útoků,

než aby ztratil rozvahu. Současně s ránou do čela byl udeřen do prsou. Byl

to výpad „otce Františka“, klasická rána apačů.

Juve se vyznal v té věci. Bozmáchl se sevřenou pěstí do prázdna a

zasáhl něčí prsa. V téže chvíli zasvištěla mu kulka kolem uší. Ze všech

stran blížily se spěšné kroky.

Rychle jako střela vytáhl Juve revolver. Levou rukou stiskl knoflík

elektrické lampičky a vyslal kolem dokola proud světla.

Ač ho odvaha neopustila, neubránil se vzrušení, Viděl se obklopena asi

půl tuctem individuí, ozbrojených revolvery, noži. Patrně upadl do léčky.

Volal: „Pomoc!“ a namířil na nejbližšího muže. Spatřil člověka širokých

ramenou, kterého odněkud znal. Neměl však času vzpomínat. Na jeho

výkřik odpověděl dobře známý hlas:

„Držte se, Juve!“

Byl to Fandor!

Odvaha Juvova se zdesateronásobila. Kdo z nich, netuše, přišel

druhému na pomoc?

Kulky praskaly kolem nich, bylo slyšet výkřiky zlosti, hněvu. Banditi

jakoby porozuměli, že jsou v nevýhodě; neb i když byli početnější, scházela

jim odvaha. Ztratili se náhle, zmizeli úprkem.

Juve a Fandor zůstali vítězi a měli mezi sebou zajatce, rukojmí!

Zdvihli muže, opřeli ho o plot zahrady. Ten tiše sténal, koktal omluvy a

prosby, žadonil o odpuštění hlasem, který jim oběma nebyl neznám.

Juve ztratil v srážce lampičku, ale za pomoci přítele dotáhl zajatce pod

svítilnu… tam ho poznali.

75

„Bouzille!“ zvolali oba současně překvapeni i zklamáni, neboť doufali,

že dostali do rukou někoho jiného, než nesnesitelného chlapíka, kterého

dávno znali.

Co tu dělá Bouzille? Jak se dostal do té rvačky a proč? Však se to záhy

dozvědí.

Juve i Fandor měli v této chvíli tisíce slov na jazyku. Kdo byl

osnovatelem tohoto přepadení? Představa vysokého muže zajímavé tváře,

kterého Juve prve zahlédl, vnucovala se mu jako neodbytná vzpomínka.

Vykřikl: „Fandore! Vím, kdo to byl! Byl to Ivan Ivanovič! Bezmála byl by

mě zabil…“

Ale k jeho velikému překvapení Fandor odporoval se vší energií: „Juve

Juve, neříkejte to… Je tomu zcela naopak! Jste-li zde, živ a zdráv, je to

proto, že Ivan Ivanovič se bil jako lev s bandity, kteří nás přepadli.“

Oba přátelé dívali se zaraženi jeden na druhého.

X. ŽEBRÁK ZBOHATLÍK.

„Juve, co učiníme s Bouzillem?“

„S Bouzillem? Na mou duši… pokusíme se něco na něm vyzvědět.“

Fandor se usmál. Nezdálo se mu obtížným vyzvídati na Bouzillovi,

jehož mnohomluvnost byla pověstná.

Vrátili se k němu zpět. Bouzille seděl dosud pod stromem, kam ho byli

uložili.

„Bouzille,“ oslovil ho Juve, „chápete vážnost této chvíle? Víte, v jaké jste

se právě ocitl situaci?“

„Ano,“ přerušil ho Bouzille plačtivě „chápu a rozumím všemu.

Především, že dostanu revma, nedovolíte-li mi, abych se co nejdříve

zdejchnul. Večerní vzduch mi nesvědčí…“

Ale Juve nerozuměl žertům.

„Nechte hloupostí, Bouzille!“ nařídil vážně. „Víte, do jaké jste se to

dostal kaše? Hned vám to povím: pokus o vraždu, o úkladnou vraždu…

Myslím, že jste se kdysi spokojil s méně závadnými poklesky… Co vás to

napadlo spojit se s opravdovými bandity?“

Juve nedovedl zachovati přísný tón, mluvil-li s Bouzillem, neboť

pociťoval k dobromyslnému tulákovi tajnou sympatii a pak Bouzille byl

zcela apartní chlapík zpola liška podšitá, zpola dobromyslný nevědomec.

Chtělo-li se na něm vyzvídat, bylo třeba jíti na to zcela zchytra.

76

Bouzille však po celou tu dobu, kdy Juve mu domlouval, neprojevoval

lítosti: „Ah, ah, tím je vinna jedna čarovná bylinka a čert, který mě naváděl,

jak to stojí psáno v pohádce,“ zabroukal. „Pane Juve, nesmíte být tak zlý,

jsou špatné časy pro chudé lidi a to s tím bohatým žebrákem se mi

nepovedlo…“

„S bohatým žebrákem?“ tázal se Juve nechápavě.

Fandor se dal do smíchu. Vysvětlil Juvovi, jak mu jednou Bouzille

vykládal, že má již dost té práce, že půjde na „odpočinek“ — jeho vlastní

slovo, že se zařídí v Monacu jako žebrák, neboť v Monacu musí i žebrák

zbohatnout, jak věřil! Bouzille tedy provedl svůj plán!

„Jo, jo, je to tak,“ přisvědčoval Bouzille k výkladům Fandorovým,

„doktor mi radil, abych se odstěhoval na rivieru, Paříž nesvědčí mému

revmatismu… jenom že se zase nastydnu, necháte-li mě tu dlouho na zemi,

na místě abyste mě pěkně odvedli pryč…“

„Do vězení, Bouzille!“

„To né, pane Juve, to né! To se mi teď nehodí, u čerta! Mohli byste být

trochu hodnější! Především, pojďte vypít u mně skleničku.“

„U vás? Kde u čerta bydlíte?“

„To uvidíte, pudete-li se mnou. A pak byste mě mohli nechat na pokoji,

abych mohl provádět svý řemeslo. Konečně, co mi vyčítáte? Takové

maličkosti…“

Juve měl asi nějaký plán v hlavě, neboť přijal návrh starého tuláka bez

zvláštních námitek.

„Jděte jen hezky napřed, Bouzille,“ poznamenal, „a kdybyste chtěl

prásknout do bot…“

„Prásknete vy do mě! To se ví!“

 

Juve a Fandor následovali Bouzilla, který se loudavým krokem ubíral k

strmému mořskému břehu.

Oba přátelé vedli spolu živý rozhovor. Nemohli se shodnout v svém

mínění o Ivanu Ivanoviči. Juve trval na svém, že tento Rus ho ohrožoval, že

po něm střelil; kdežto Fandor se ho zastával a tvrdil, že naopak střílel na ty,

kteří Juva napadli.

Zatím došli až k pobřeží, kde se Bouzille zastavil a s důstojností,

hodnou lorda, učinil následující proslov:

„Jsou-li tito pánové ochotni vstoupiti do mého skromného příbytku,

vítám je z celého srdce! Celý dům Bouzillův je k disposici jeho přátel, Juva a

Fandora!“

77

Opravdu, nemohlo to býti lépe řečeno! Kde však u všech všudy je ten

Bouzillův dům? Juve i Fandor se rozhlíželi na všechny strany, ale v

blízkosti nebylo vidět žádné obytné stavení.

„Bouzille, je to docela hezké, že umíte tak žertovat ale snad byste si

nemusil vybrat k tomu právě nás? Kde vlastně bydlíte? Snad ne na moři?“

Bouzille dal opět čepici na hlavu: „Chraň pánbu,“ ujišťoval, „můj dům

je vystavěn z kamene a to z jednoho kusu! Jen se podívejte na tu skálu; je

čtyřicet metrů vysoká…“

„To znamená…?“

„To znamená, že bydlím v díře tam nahoře a tohle je moje schodiště…“

a ukázal na otvor vydlabaný ve skále.

„Račte vystoupit,“ pobízel opět bezvadnou francouzštinou, „ale dejte

pozor! Některé stupně schází…“

Schodů… jak je Bouzille nazýval, stupně žebříku… scházelo tolik, že by

bylo správnější říci, že některé tam ještě jsou. Ale naši přátelé toho nedbali

a ruče se jali postupovat.

„Nyní jsme v mém hradě,“ prohlásil Bouzille. „Dovolte jen, abych

spustil padací most.“

A vytáhl nahoru žebřík, který uvnitř zavěsil na výstupek skály.

„Je dnes tak těžké najíti dobré služebnictvo, že se raději obsluhuji sám.

Mám zde víno červené i bílé. Které je vám milejší?“

Fandor se výtečně bavil, avšak Juve, rozhněvaný předchozí hádkou s

Fandorem, neměl chuti k zábavě.

„Nejsme tu proto, abychom pili, Bouzille,“ pravil mrzutě. „Odpovídejte

na mé otázky!“

„Jen mohu-li? To je to, pane Juve! Jen mohu-li?“

Juve pokynul Fandorovi, aby mlčel. Chtěl sám započíti s přesným a

stručným výslechem: „Co jste dělal poblíž domu Heberlaufových,

Bouzille?“ otázal se.

„Poslouchal jsem rozkazu.“

„Rozkazu? Koho?“

„To nevím, pane Juve. Řeklo se mi, že tam mám přijít s kamarády…“

„S kamarády? A jakými?“

„Ale, s kolegy, pane! Jsou to lidé, kterých neznáte.“

„A proč jste tam byl?“

Bouzille. který chápal, že se Juve vyptává doopravdy a že je nutno míti

se na pozoru, aby věc pro něho neskončila špatně, rozhodl se v duchu

odpovídati co nejméně přesně. Pravil tedy mysteriosním přízvukem: „Nu,

78

byli jsme tam… protože jsme tam byli… a hlavně proto, že jsme nebyli

jinde… A pak, měli jsme rozkaz.“

„Jaký rozkaz?“

„To já nevím!… Ale přece jsme jej museli provést… že ano? Jen proto

jsme přišli, pro nic jiného…“

Domníval-li se však Bouzille, že Juva omrzí jeho vytáčky a že ho nechá

běžet, pak se zmýlil. Juve se usmál sarkasticky: „Hleďte, Bouzille, snažte se

odpovídati jasně. Proč jste byli u domu Heberlaufových?“

„To bylo proto, pane Juve, že nám někdo nařídil, abychom nepřipustili,

aby se někdo přiblížil k tomu domu.“

„Výborně! A kdo vám to nařídil?“

Ale na to Bouzille nechtěl odpovědít.

„Ne, pane Juve, na to se mně nesmíte ptát! Protože vám to nemohu říct.

Já nevím nic jiného, než že kamarádi mi řekli: ‚Bouzille, přijď tam a tam,

dostaneme každej osmdesát suváků, jestli se nic nesemele a sto franků,

když bude nějaký frmol…‘ (Bouzille zapomínal na svoji vybranou řeč.) Se

ví, že sem přitáh, sto franků není k zahození, i když je člověk zbohatlým

žebrákem… A jen co je pravda, není to zadarmo, zkusil sem zimy dost…“

„A kdo vám dal těch sto franků?“ vracel se k věci Fandor.

„Ale ty sem ještě nedostal, pane Fandor!“

„Tak kam si pro ně půjdete?“

„Co vám na tom může záležet, pane Juve?“

Juve stáhl hrozivě obočí, takže Bouzille upustil od této skrývačky:

„Dostanem je v Canadian baru,“ dodal rychle.

„Kdy, Bouzille?“

„Teď hned, pane Juve…“

„Juve!“ zvolal Fandor, „měli bychom tam jít…“ a Bouzille, který nalezl

příležitost k obchodu, poznamenal:

„Na vašem místě bych si koupil u starého Bouzillla nějaké šikovné

ohození, aby vás tam nepoznali. Poznají-li vás, pánové, můžete dostat na

kokos…“

Za čtvrt hodiny naši přátelé, převlečeni v staré mizerné hadry, putovali

k předměstí monackému.

Bohaté Monte Carlo, vystavěné v knížectví tak výminečně bohatém, že

jeho šťastní občané nejsou zatíženi žádnými daněmi, nemá výčepů ani

jiných lokálů kde by se scházela zahálčivá spodina obyvatelstva. Ostatně

není zde ani této tak zvané spodiny. Nemilosrdně byli odtud vypuzeni

všichni, kdož se nemohou prokázati určitým klasifikovaným zaměstnáním

79

a Bouzille, který nepatřil ani do kategorie důchodců ani pracovníků, musel

vyvinout celou svoji chytrost, aby nebyl odtud vypovězen.

Avšak Canadian-bar přes svoji čistotnou fasadu z malovaného dřeva,

kulatá okna a žaluzie vždy stažené, skrývající oku kolemjdoucího záhadný

vnitřek, Canadian-bar byl ve skutečnosti podnik velmi podezřelý.

Pozorován zvenčí zdál se slibovati jakýsi komfort, avšak sotva že jste

otočili knoflíkem dveří, zavanul vám vstříc dusný tabákový dým a zápach

alkoholu, který vás okamžitě zbavil ilusí o příjemnostech pobytu v těchto

místech.

Juve a Fandor, pustivše Bouzilla napřed, vešli dovnitř tak nenápadně,

jak jen možno. Bylo zde však plno a jejich příchod nevzbudil pozornosti.

Usedli k jednomu z kulatých stolků v koutě místnosti.

„Dvakrát slivovici!“ poručil Juve hlasitě, „a to rychle!“ a zatím co číšník

se vzdaloval, aby přinesl objednané, pravil potichu k Fandorovi: „Dívej se

pozorně na všechny strany, já si budu hledět Bouzilla.“

Tato rada byla při nejmenším zbytečná. Fandor neztrácel z očí ani

jednoho z hostů. Byli zde livrejovaní sluhové, počestní řemeslníci a celkem

lidé slušného zevnějšku.

Kteří z nich patřili k 'Bouzillově bandě? Kteří z nich zde očekávali

výplatu za noční přepadení?

Fandor se sklonil k Juvovi a zašeptal: „Víte-li, Juve, že my dva jsme

nejhůř ustrojeni z celé této společnosti. Bouzille trochu přehnal… co

nevidět budeme odtud vyhozeni…“

Juve pokrčil rameny: „Mlč přece, proklatý šašku! Což nevidíš?“

„Co?… Co?“

„Tam v rohu… jen se podívej… ten tlustý chlap!“

Tentokrát Fandor stěží se zdržel výkřiku překvapení, neb muž, kterého

mu Juve označil, byl mu dobře znám!

Byl to kostelník! Ano, kostelník, obávaný apač, slavný v celé Paříži,

slavnější ještě v pověstných čtvrtích Villety.4

Co dělal Kostelník v Monacu? Proč sem přišel hrozný ten zvoník, jaké

temné řemeslo prováděl v této zemi přepychu, slavností a hry?

Od té chvíle Juve i Fandor viděli jen jeho, jen Kostelníka; seděl stranou,

takže mohli pozorovat jen jeho profil. Velmi litovali, že není jim možno

zjistit, s kým to tak horlivě rozmlouvá. Onen muž seděl zády k nim.

Juve mrknul na Fandora na znamení, aby zůstal zticha. Sám povstal a

beze spěchu přistoupil k bufetu a poručil si: „Jednu horkou!“ Pak se

4 Viz Fantomas I. a IX. „Policista-apač“, „Oběšenec z Londýna“ a „Dcera Fantomasova“

80

nenuceně obrátil a tentokráte viděl muži do tváře. Fandor, který k nemu

přistoupil, procedil skrze zuby: „Kdo je to, Juve?“

„Mario!“ odvětil Juve.

„Pasák?“

„Mlč, Fandore, chtěl bych slyšet, co si povídají.“

Nebylo to těžké, neboť Kostelník mluvil hlasitě:

„A to eště není všecko,“ vykládal apač, který se zdál být v špatné míře,

„je toho eště dost, ba moc! Nerad říkám dvakrát jednu věc. Nežádej si mě!

Vyplivni ty šperky! Vida ho, holomka! Chtěl by všecko pro sebe!“

Ale Mario nechtěl se vzdát bez boje.

„Dát ti šperky a co eště?“ posmíval se vztekle. „Zaplatit snad útratu, ne?

To mě zase neznáš! Když pracuju, pracuju pro sebe a né pro jiný. Když

jsem dostal Kissini a vybílil jí její obydlíčko, chci z toho taky něco mít…“

Kostelník chtěl šperky Daisy Kissini? Mario ji okradl? Juve neměl času

uvažovat, neboť jeho pozornost byla odvedena jinam. Viděl, že jakési

individuum v obleku lokaje zastavilo Bouzilla a vtisklo mu do dlaně

peníze.

„Podívej se, Fandore,“ zašeptal Juve, „Bouzille dostal výplatu za hlídání

villy Heberlaufovy. Ať jsem čertův, zvíme-li kdy, kdo je najal!“

Ale Juve příliš záhy zoufal nad výsledkem dnešního pátrání. V téže

chvíli zaslechl za sebou hlas Kostelníkův, který hovořil s jakýmsi

holohlavým mužem. Byl ještě mrzutější než prve a hromoval hlasitě:

„Ať mě husa kopne,“ vykládal, „esli se eště jednou dám nachytat na

takovou práci! To je krámů… sto franků na chlapa! A při tom sme se rvali

jako vopice! Neměl by se menovat Ivan, ale držgrešle!“

Oba rozmlouvající usedli opodál a pro hluk v lokále nebylo je více

slyšet. Nicméně Juve triumfoval:

„Vidíš“ šeptal Fandorovi do ucha, „je to zcela jasné. Ivan Ivanovič

zaplatil těm lidem, on je vinníkem! On patrně zabil i Norberta du Rand a

ubohého milence Vlčice! On to byl, kdo ukládal i o naše životy!“

„Ale to vše nic nedokazuje, Juve,“ byla Fandorova zatvrzelá odpověď.

Fandor již vysvětlil Juvovi své dnešní dobrodružství, které bylo

přerušeno noční bitkou právě ve chvíli, kdy Ivan Ivanovič chtěl ho po

šestihodinové projížďce po moři uvést k oné záhadné slečně Denise.

Vyprávěl mu také, jak Ivanovič, omlouvaje se, projevil tolik upřímnosti a

osobního půvabu, že si získal Fandorovy důvěry. Ale Juva to jen tím více

popudilo.

81

„Juve, co pořád máte s tím Rusem?“ pokračoval Fandor v své obhajobě.

„Ujišťuji vás, že za nic nemůže. Ti lidé byli zaplaceni… ale kdo ví, proti

komu? Snad proti mně, snad proti Ivanovičovi… rozumíte? Někdo nechce,

aby se mohlo k té Denise… nedozvíme se pravdy, pokud s ní

nepromluvíme…“

V té chvíli Fandor musil přerušiti rozhovor.

V baru se strhla rvačka. Kostelník a Mario leželi si ve vlasech.

„Bestie!“ řval Mario Isolino, „chceš mi ukrást Kissininy šperky?“

„Potvoro! Podvodníku!“ odpovídal Kostelník; „nechce se dělit! Dej sem,

nebo ti rozflákám ciferník!“

„Já je nemám, u sta hromů!…“

A náhle zápas ustal…

Majitel Canadian-baru se vyznal v takovýchto debatách. Neváhal co

učinit. Opustil své místo u nálevny a otočil jednoduše knoflíkem

elektrického světla. V místnosti nastala tma. Prát se potmě bylo zřejmě

nemožné. V nepořádku a co nejspěšněji opustili zákazníci místnost, aby

svoji rozepři vyřídili venku.

„Nehni se odtud,“ doporučoval Juve Fandorovi, „podíváme se, co se tu

bude dít!“

Ale tu pádná ruka hostinského dopadla Juvovi na rameno.

„Vy dva,“ nařizoval obr, „koukejte, ať jste venku! Myslíte, že je tu

nějaká noclehárna? Vida je, pobudy!“

Nebyla chvíle vhodná k odporu. Juve a Fandor nechali se vystrčit. Ale

na ulici, uprostřed obdivovatelů, stáli proti sobě Kostelník a Mario s noži v

rukou, hotovi se navzájem probodnout. Tu Juve se dal do běhu a dávaje

Fandorovi znamení, aby ho následoval, jal se křičet z plných plic: „Utíkejte,

utíkejte, sou tu fízlové!“

Nyní nastal útěk o překot. Juvovi v patách prchali všichni apači,

všechna podezřelá individua, domnívajíce se, že jeden z nich je tajný

policista, který je zradí. Juve však nechal je přeběhnout kolem sebe a

zpozorovav Mario Isolina, chytil ho za rukáv a zašeptal: „Počkej přeci, což

nevidíš, že jsem jen chtěl tě vytáhnout z drápů Kostelníkových?“

Zaražen, Mario zůstal stát, zatím co ostatní se vzdalovali. K svému

největšímu překvapení slyšel Juva, který změnil hlas:

„Hlupáku, což mě nepoznáváš? Jsem Juve, policista Juve! Přišel jsem tě

zatknout! Stůj! Ani se nehni, nebo střelím!“

Zatím co hovořil, připjal mu Juve želízka. „Nedělej žádný hluk!

Nebudeš-li se zpěčovat, bude pro tebe lepší.“

82

Mario tedy se dal spoutat bez odporu.

XI. ZASE RUKA!

Dva dni a dvě noci nepřetržitě vedli Juve a Fandor život horečně činný

rozčilující a unavující, který by zdolal i nejotužilejší muže. Ovšem, policista

i jeho přítel patřili mezi takové. Druhého dne před svítáním vrátili se do

svého soukromého útulku v hotelu ‚U štěstí‘ přivádějíce s sebou

společníka, ubohého Mario Isolina, kterého tak obratně chytili v Canadian-

baru. Rozhodli se, že ho nepošlou do vězení, ale zavřeli ho v pokojíku,

který sousedil s jejich společnou ložnicí. Pak ulehli a spali nepřetržitě až do

pěti hodin večer. Probudilo je zoufalé sténání, které k nim doléhalo ze

sousední místnosti. Okamžitě si připamatovali události uplynulých dvou

dní.

„Hrome, to je náš Ital!“ zasmál se Juve. „Zdá se, že nespal tak dobře

jako my.“

„To potvrzuje, že lze dobře spát, jen když je svědomí čisté,“

poznamenal ironicky Fandor.

Našli Itala dosud spícího, s řetízky na nohou i na rukou, které Juve z

opatrnosti mu ponechal. Ve spaní se obracel nepokojně ze strany na stranu

a sténal žalostně.

Juve pokrčil rameny: „Co s ním učiníme?“

„Nějak se ho zbavíme,“ pravil Fandor. „Mně ten chlapík ani dost málo

nezajímá…“

„Tys komický,“ poznamenal Juve. „Jakmile zločinec nezdá se být

Fantomasem, ani z jeho bandy, ztratíš oň zájem. Z tvého stanoviska jako

žurnalisty je to konečně správné, ale já jsem policista a musím se starat i o

jiné případy. Ostatně kdo ví, nepoví-li nám ten chlapík třeba něco

důležitého?“

Fandor chtěl odpovědít, když tu se Isolino probudil. V jeho očích zračil

se strach, když spatřil státi nad sebou své věznitele. Plačtivým hlasem

žadonil:

„Pusťte mě, pane Juve, přísahám, že jsem nevinen. Malá krádež, nic více

to dělá dnes konečně každý…“

„Já nemohu vás pustit ani soudit… na to je tu soud…“

„Jsem ztracený člověk, uvidím-li soudce…“ naříkal zpívavě Ital; „to mě

tak dojímá…“

83

„Vaše pověst tím snad již neutrpí…“ poznamenal Juve „a my jsme tuze

zvědavi uslyšeti u soudu něco o vaší minulosti…“

Mario Isolino pozvedl zoufalé oči k nebi:

„Pane Juve, kdo by si byl pomyslil, že jste tak zlý! Včera jsme ještě spolu

večeřeli, jako dva kamarádi, ve společnosti, kam oba patříme… a dnes ta

změna! Uvolněte mi trochu pouta a já vám povím všechno o sobě, co bu-

dete chtít…“

Oba přátelé se dorozuměli pohledem. Uvolnili Italovi trochu pouta, ne

však tolik, aby mohl uprchnout. Mario překypoval vděčností, takže Juve,

jsa netrpěliv, musel zakročit.

Zpestřil svoje vypravování zaklínáním a dovoláváním se Panny Marie,

ujišťováním své oddanosti k francouzské republice a zatracováním všech

anarchistů světa. Byl to nesouvislý žvást, pravděnepodobná dobrodružství,

avšak Juvovi a Fandorovi se podařilo vyrozuměti z toho všeho, že před

tím, než se vrhl na své nynější zaměstnání, kterému dobře rozuměl, býval

zaměstnán v cirku, pak byl leštičem bot, sekretářem jakéhosi rakouského

vévody a konečně, když měl k tomu příležitost, krupierem v hernách. To

poslední Juva i Fandora zajímalo nejvíc.

Skončiv své vypravování, dožadoval se výraznými pohledy souhlasu a

účasti svých věznitelů. Fandor se snažil zůstat vážným, ač smích ho dusil v

hrdle. Juve zatím zkonstruoval celý plán, který neváhal sděliti oběma po-

sluchačům:

„Mario Isolino,“ začal důvěrně a blahovolně, což činil obyčejně, chtěl-li

takto získati si něčí důvěry, „ty se mi opravdu zdáš být řádným člověkem,

který se stal šejdířem jen z nutnosti…“

„Opravdu, pane Juve, opravdu…“ přitakal spěšně Mario, „byl jsem

šejdířem a teď jsem počestný muž…“

„Ne, je to naopak,“ opravil ho Juve, „ale na tom nezáleží. Poslyš,

Isolino, učiním ti návrh: uposlechneš-li a budeš po osmačtyřicet hodin

dělat to, co ti rozkáži, zařídím to tak, abych tě pak ztratil někde na rohu a

více nenašel…“

„Ale ovšem, pane Juve!“ Tvář Mariova se rozzářila radostí. Fandor

zvědavě naslouchal.

„Mario Isolino,“ začal opět Juve slavnostně, „v hernách Monte Carla se

dějí nepochopitelné věci a to hlavně u rulety u stolku číslo sedm. Chtěl

bych zvědět, kdo fixluje. Tvoje zkušenost a obratnost by nám mohla

prospět. Půjdeš s námi do herny a usadíš se nablízku stolku číslo sedm. My

84

oba budeme připraveni. Zpozoruješ-li něco podezřelého, upozorníš nás,

Rozuměls?“

„Ah, pane Juve, pane Juve!“ jásal Mario radostí překonán. „Jistě že

madona sama mě vás posílá! Vy jste mě vysvobodili z rukou toho vraha! Já

vám pomohu ve vašem krásném díle! A pak mě pustíte…“

Juve ho přerušil: „Okamžik, Mario! Vidíš tedy, že netřeba si zoufat. Na

to však tě upozorňuji: ať se nepokusíš o nějaký úskok! To by ti pŕišlo draho,

jeden z nás by tě chytil, máme oba revolvery nabité. Každý šest patron!

Nevím, máš-li peníze, ale hráti nesmíš, rozumíš? Pak bych neručil za to, co

by se ti mohlo stát.“

„Rozumím… rozumím…“ ujišťoval Ital, „počítejte se mnou…“

 

V šest hodin večer byla hra v plném proudu. V přetopených sálech dav

byl ještě četnější než obvykle a každý spěchal zkusiti štěstí. Byla to změť

hlasů a udýchaný chvat netrpělivých hráčů, cinkot zlatých mincí, šustot

bankovek, zatím co čas od času krupiéři vyvolávali monotonně:

„Pánové, prosím o sázky!“

U sedmého stolku po událostech, které se přihodily, po

nevysvětlitelném zavraždění Norberta du Rand nikdo se neodvažoval hráti

na sedmu. Hráči byli jako vždy pověrčiví a ti nevěřící nechtěli sázeti na

číslo, které přivodilo tak hrozný konec toho, jehož favorisovalo.

Juve a Fandor bloudili zdánlivě lhostejně salony skvěle osvětlenými.

Hovořili spolu jen málo, nechtíce upozorniti na sebe návštěvníky herny,

ostatně zcela zaujaté hrou.

Mario seděl v popředí a občas na ně pohlédl, vyjadřuje výrazem tváře a

gestem, že se neděje nic neobyčejného. Opravdu, hra mela normální

průběh, výhry a ztráty se střídaly s normální pravidelností. Juve

zpozoroval v blízkosti tohoto stolku i pana Vaugrelanda. Usmíval se

spokojeně. Bylo zde i několik známých: hrabě Massepiau, dva, tři známí

mladíci z Paříže, dámy ze společnosti i z polosvěta. Conchita Conchas,

která přicházela denně v nových šatech… Nedaleko stolku sedm

zpozorovali naši přátelé i Ivana Ivanoviče.

Fandor se zavěsil do Juva, aby ho odvedl, chtěje přátelskou domluvou

zabrániti Juvovi, jehož špatné mínění o ruském důstojníku se dosud

nezměnilo, aby nevyvolal scénu, žádaje vysvětlení nočního přepadení.

Fandor, který měl příležitost dohovořiti se s Ivanem Ivanovičem,

považoval Rusa za čestného muže, neschopného nízkosti: Sotva že však se

obrátili zády k stolku, ozval se za nimi výkřik překvapení, který je přiměl,

85

aby, se naráz otočili. U stolku panoval zmatek, všichni ukazovali prstem na

zelené plátno; jediný krupiér zůstal nepohnut a vyvolával jako obyčejně:

„Pánové, prosím o sázky!“

Záhy porozuměli příčině všeobecného vzrušení. Někdo vsadil na fatální

číslo! Kdo to byl, nevědoucí nebo člověk příliš odvážný? Vsadil vysokou

sumu, snad vše, co měl. Pět tisíc franků.

Juve a Fandor pohlédli na sebe ze strany. „Jistě že to bude tvůj Rus!“

poznamenal Juve ironicky. Fandor potřásl hlavou. Juvova zaujatost ho

mrzela. Pozoroval již chvíli Ivanoviče a věděl jistě, že nehraje. Ostatní čísla

byla rychle obsazena. A malé čtverečky na zeleném sukně se naplnily jako

zázrakem zmačkanými papíry a zlatými lesklými mincemi.

„Nikdo víc? Pánové? Nikdo víc!“

Nyní nastalo významné ticho, zatím co šílená kulička poskakovala po

ruletě.

Zdálo se jakoby mezi jednotlivými alvéolami rulety panovala nějaká

tajná dohoda. Koule zapadla do jedné, náhle prudce vyskočila, hnala se

dále, zapadla do jiné, tu opět rychle opouštěla, uhnízdila se v třetí, ale ani v

té nezůstala, nýbrž s jakousi noncholancí se promenovala dále. Její rychlosti

ubývalo. Váhala, zatím co publikum bez dechu vyčkávalo.

V tom vykřikla pronikavě jedna stará dáma, po ní se ozvaly hněvivé

hlasy dvou žlutolících Turků. A již následoval nepopsatelný hluk, hlasy se

smísily, takže slova krupierova zanikla.

Všichni to viděli: Vyhrála sedma!

Nikdo dosud neměl kdy se vzpamatovat, když pokladník shrábl svými

hrabičkami ohromnou hromadu zlata, vklad, znásobený' třicetipěti. Kdo

vyhrál toto jmění?

Oči všech byly upřeny na onu haldu peněz čekajíce, kdo ji uchvátí.

Nad zlatými mincemi se vznesly dvě ruce.

Hlásili se tedy dva hráči k tomuto bohatství?

Tato nejistota trvala jen zlomek sekundy.

Juve a Fandor to pozorovali a dvojí výkřik se ozval z jejich hrdel,

opakován ihned poděšeným křikem všech, kdož se stali svědky ne-

pochopitelné podívané.

První ruka, bílá, vycházející, jak se zdálo, ze spoda široké černé

peleríny, šinula se vpřed… současně však jiná ruka ji zachytila.

Tato druhá ruka, jak se rychle dalo zjistit, byla ruka Maria Isolina. Juve

a Fandor porozuměli, že Ital, štván hráčskou vášní, neodolal a pustil se do

hry.

86

A nyní se událo to příšerné:

Pelerína, která měla skrývat paži oné ruky, zmizela!

Mario s výkřikem hrůzy zdvihl svoji ruku do výše, jakoby se bál doteku

s onou bílou cizí rukou… A nyní… všichni to viděli: na stole zůstala ležet

bezbarvá bílá ruka, samotná, odříznutá od těla v zápěstí, neživá suchá ruka

mrtvoly!

Nastal nepopsatelný zmatek. Muži byli ztrnulí, s vytřeštěnýma očima

zírali na tu hroznou věc, někteří prchali, ženy omdlévaly, židle a stoly se

kácely na zem.

Juve a Fandor razili si cestu k stolku. Rozhlíželi se kolem, aby objevili

onoho muže v černé peleríně. Ten však zmizel, jakoby se propadl.

„Byl to Rus!“ křičel Juve.

Fandor neodpovídal.

Zatím jako zázrakem objevilo se všude kolem množství inspektorů.

Jejich přičiněním byl stolek číslo sedm isolován, obecenstvo zatlačeno a

zlato se ocitlo v pokladně. Pan Amizou, policejní komisař, uchopil za límec

nešťastného Itala, žádaje na něm vysvětlení. Vytáhli ho z herny, jeden z

inspektorů vhodil do svého klobouku příšernou ruku.

Juve a Fandor vrhli se v patách za tímto průvodem a dostali se s ním do

temného kuloáru bez oken, kam bývají odváděni ti, kteří se prohřešili proti

zákonu.

Mario Isolino, který byl cestou strkán a utržil mnohou ránu, dýchal jako

varhanová píšťala. Byl všecek vyjevený, zsinalý a jeho oči těkaly poděšeně.

Pan Amizou jal se vyslýchat: „Vaše jméno, příjmení, příslušnost? Co se

právě stalo? Odkud pochází tato ruka?“ Úředník vsunul mu před oči

bezbarvé prsty, na které se prve položila Italova teplá, zarostlá ruka. Mario

nebyl schopen odpovědi, nechápal vůbec, co se děje. Díval se na Juva a

ustrašeně vzdychal: „Ah, to je hrůza… svatá Pannno, zachraň mě!“

Juve chápal, že ubohý Mario není vinen tím, co se přihodilo. Poznal na

první pohled onu tragickou ruku. Byla to tatáž, kterou pan Vaugreland

našel ve svém psacím stole a předal komisaři, který ji patrně neuschoval

dosti opatrně. Jak se ale dostala do herny?

Pan Amizou, rozhněván, že nemůže dostati z Itala souvislé odpovědi,

poručil, aby ho prohledali. Ital, ochotně svolil, přesvědčen, jak se zdálo, že

prohlídka nemůže míti proň špatných následků. Ale jeho překvapení bylo

nesmírné, když mu z kapsy vytáhli celou sérii klenotů!

87

Pan Amizou zářil vítězstvím, zatím co Fandor bezděky vykřikl: „Ah, to

jsou patrně klenoty Daisy Kissini!“ Oba se přiblížili, aby si je prohlédli.

Zřízenci se zabývali hlídáním Maria Isolina, na ruku se zapomnělo

„Bude třeba vrátiti je majitelce,“ poznamenal komisař. A pohlédnuv na

pobledlého Itala, nařídil, aby ho odvedli do vězení. Jeho proseb nikdo více

nedbal. Skrytou chodbou odvedli ho k vozu, který byl povolán k zadnímu

východu a za krátko Mario Isolino přemýšlel v komůrce věže Svatého

Antonína o svém hříšném životě.

 

„Nuže, slečno Daisy, co soudíte o tom nálezu,“ zeptal se Fandor

dámičky, která, usazena na vysokém barovém taburetě u vchodu atria,

srkala svůj čtvrtý koktail.

Daisy Kissini počínala podle svého zvyku dostávat náladu. Před

hodinou byla povolána na komisařství, kde ji požádali, aby přesně popsala

své ztracené šperky. Ochotně tak učinila, načež úředník vyrovnal před ní k

jejímu překvapení všechny popsané klenoty.

„Vezměte si je,“ pravil. „Potvrďte mi zde správný příjem.“

Daisy shrnula nenuceně šperky do váčku, který nosila zavěšený v

zápěstí. Pak se vrátila do baru. A zde se s ní Fandor setkal.

Žurnalista se tázal se zájmem: „Měla jste asi radost, že jste dostala zase

své klenoty!“ A ironicky dodal: „Jsou to snad rodinné šperky?“

Angličanka pochopila žert: „Neposmívejte se, Fandore!“ pravila. „Ne,

nejsem vůbec spokojena, je to opravdu neštěstí, že je našli…“

„Proč to?“ divil se žurnalista tomuto zvláštnímu přiznání.

Angličanka, která se již trochu potácela na svém taburetě, sklonila své

rty k Fandorově uchu: „Ah, rozumějte přece, jsou to barevná sklíčka,

zasazená v novém zlatě… nemám nikdy u sebe své šperky, když se jdu

bavit… byly pojištěny jako mé vlastní klenoty a mohla jsem shrábnout

hezkých pár tisíc, kdyby se byly nenašly…“

„Vida,“ zamručel Fandor, „to není špatný nápad…“

Zatím Daisy Kissini, nepociťujíc zmatku nad svým přiznáním, poručila

si whisky se sodovkou… hodně whisky a málo vody!

XII. POLICISTA AMATÉR.

Kdo by byl náhodou vstoupil do pokojíku Juva a Fandora v hotelu „U

štěstí“, byl by patrně couvl leknutím, spatřiv, čím se zabývají oba přátelé.

88

Juve seděl u stolku, pokrytého bílým ubrusem, Fandor stál za ním,

opíraje se o lenoch křesla a oba se pozorně dívali na dva podivné

předměty, rozložené na stole, na dvě lidské ruce, žluté, vyschlé ruce, nad

nimiž poletovala veliká černá moucha, chystajíc se usednouti.

„Juve,“ pravil Fandor s úšklebkem odporu, „jaké to vedeme podivné

vyšetřování! Mé slovo, že byste lépe učinil donést tyhle věci do márnice,

než je tak pečlivě prohlížet. Co doufáte tím získat?“

Juve zpočátku neodpovídal. Pak pokrčil rameny a prohlásil

sentenciesně: „Fandore, mluvíš jako dítě. Nerozumíš, co hledám? Nač máš

oči, když nevidíš?“

„A co vy vidíte, Juve?“

„Zajímavé věci: čí myslíš, že jsou tyto ruce: ženy nebo muže? Muže?

Nuže… a jakého muže… dělníka nebo muže ze společnosti ?“

„Spíš dělníka… nehty jsou nepěstěné…“

„Dobře… a náleží jednomu a témuž muži nebo patří každá jinému…“

„Juve! Ale já se domnívám…“

„Ano, ale to není jistota! Na neštěstí je celá jen ruka levá, ta, kterou jsme

našli v stolku pana Vaugrelanda a pak v herně, kdežto pravá ruka je

pochroumaná, zkřivená…. Jak to poznáme?“

Fandor neodpovídal, Juve hovořil dále: „Neboť by bylo nutno to vědět!

Neboť jsme tu, abychom zatkli vraha Norberta du Rand – to jest, podle nás,

Fantomase… Fantomas, jak se domníváme, nasel nám na cestu tyto trosky!

Chceme-li ho najít, měli bychom především hledati mrtvolu toho, komu

patřily tyto trosky… nebo mrtvoly, byly-li to osoby dvě…“

Fandor přikyvoval souhlasně, ale dodal ne bez ironie. „Ovšem, ovšem,

to by nám valně pomohlo, napřed však bychom měli vědět, kde najít tu

mrtvolu nebo ty mrtvoly…“

Juve nevěděl, co odpovědít, neboť, konečně, Fandor měl pravdu.

Pečlivou prohlídkou oněch rukou nenajdou ještě majetníka.

Náhle někdo diskrétně zaklepal na dveře pokojíka. Fandor a Juve

pohlédli na sebe udiveně. Nedali nikomu své adresy a nikoho neočekávali.

„Otevři,“ radil Juve a přehodil rychle cípy ubrusu přes předměty na

něm ležící.

Fandor opatrně pootevřel. „To jste vy, Bouzille,“ zvolal vesele; „co tu u

čerta, hledáte?“

Bouzille se hloupě usmíval a ukloniv se s přehnanou zdvořilostí, začal

slavnostně: „Co mě sem přivádí, drazí kolegové, co mě sem přivádí? Vyšší

zájem, zájem o spravedlnost!“

89

„Ale, ale, Bouzille. nemáte trochu v hlavě?“ divil se Fandor. „Jací pak

kolegové? Jste snad žurnalistou?“

„Žurnalistou?“ horšil se Bouzille, „to jsou ti, co píší, co není pravda?

Děkuji, to ne!“

„Tedy policistou ?“

„Policistou? Tak trochu… Přišel jsem pracovati s vámi. Ale ne

zadarmo… za deset franků!“

Juve vyskočil netrpělivě, ale Fandor mu smířlivě položil ruku na

rameno.

„Bouzille, vy nám chcete něco říci! Tak ven s tím, Bouzille! Pak

dostanete deset franků. Ne dřív!“

Bouzille se ošíval, nehýbal se z místa a cenil zuby.

„Bouzille,“ začal znovu Fandor, „vidíte, že Juve vás chce vyhodit a má

pravdu. Zde jest deset franků… neřeknete-li nám nic, jste podvodník a

víckrát vás nechci ani vidět.“

Bouzille se tvářil uraženě. Sebral však rychle deset franků a přiblíživ se

ke dveřím, pravil odcházeje:

„Křivdíte mi, pane Fandore. Přece vám něco povím: Až někdo zaklepá,

otevřete.“

Po těchto záhadných slovech odešel. Juve a Fandor brzy naň zapomněli,

zabývajíce se svými úvahami. Po více jak půl hodině někdo zaklepal…

„Vidíš,“ zašeptal Fandor, „to bude asi návštěva, hlášená naším

kolegou…“

Sotva že pootevřel, vsunul se dovnitř malý hubený chlapík a spatřiv na

stole ony dva předměty, roztáhl tvář k širokému úsměvu.

„Vida je, maličké!“ pravil s marseillským přízvukem.

„Cože?… Co pravíte?… Pojďte přece dál!“

„Co pravím? Hrome… říkám jen, že jsou to ony, obě dvě moje maličké!“

Juve a Fandor zírali naň s údivem. Měl na hlavě široký klobouk,

podvázaný pod bradou černou stuhou. Jeho šaty byly téměř čisté, z

šedivého plátna. Co však nejvíce překvapilo naše přátele, to byla věc

následující: muž byl bezruký, obě ruce mu scházely!

„U sta hromů!“ zaklel, usmívaje se při tom, „věru, že je poznávám, jsou

to ony, mé maličké, jsou to ony!“

Po těchto slovech Juve a Fandor vyskočili: „Vaše ruce? To jsou vaše

ruce?“

„Ale ano, to jsou moje ruce,“ vykládal muž z jihu. „Mám radost, že je

zase vidím. Kdo by si to byl pomyslil! A co vy s nimi chcete učinit, co?“

90

Bylo těžko mu odpovědít. Kdo to byl? Řekl jim, že se jmenuje Fortuné d'

Agen a pochází z Marseille.

Juve se vzpamatoval první.

„Drahý pane,“ začal, „máte zde před sebou dva policejní úředníky…“

„Policejní úředníky… Dobrá! Ale já nemám nic co dělat s policií.“

„Nuže a co vaše ruce?“

„Moje ruce? Ty teprve ne! Nevím, co dělaly od té doby, kdy jsem jich

pozbyl.“

„Nu a jak dlouho je tomu, kdy jste jich pozbyl?“

„To se dá lehko zjistit, pánové… Byly mi odňaty asi před třemi měsíci.“

„Odňaty? Kdo je odňal? Kde? Proč?“

„Jen ne tak rychle, pánové! Když vás to zajímá, povím vám to. Byl jsem

při práci v polích uštknut zmijí, nedbal jsem toho, až když bylo pozdě.

Musili mi odebrat obě ruce v nemocnici v Nizze. Což vám to Bouzille nevy-

právěl?“

„Tak tedy Bouzille vás posílá?“

„Ovšem, že Bouzille! Říkal mi, že je tu uvidím a nelhal. Mám radost;

kdo by si byl pomyslil, že se s nimi ještě sejdu?“

„A kde jste je měl?“

„Jak to, kde jsem je měl? Na konci svých paží, to se rozumí. Pak mi je

usekli.“

„Ovšem. Ale potom, kam se poděly?“

„Zůstaly přece ve špitále! Jen bych rád věděl, jak se dostaly sem?“

Juve a Fandor se dlouho vyptávali svého návštěvníka, ale nedozvěděli

se nic podstatného. Porozuměli, že tyto ruce nemají s vraždou nic

společného, že je Fantomas ukradl, nebo dal ukrásti z nemocnice z podivné

choutky nebo snad jen proto, aby jim je hodil v cestu, aby jim pohrozil nebo

zabránil v pátrání po jeho činech.

„Poslyš, hochu“ pravil Juve Fandorovi, když Fortune je opustil, aby

vypil na jejich zdraví skleničku v blízkém výčepu, „historie rukou je

skončena, vysvětlena přičiněním Bouzillovým. Fantomas nám je nastrčil,

jen aby zamotal a zatemnil zločinný případ vraždy Norberta du Rand.

Musíme začít znovu. Prozkoumáme mrtvolu nešťastného mladíka…“

Odebrali se do márnice, ale jejich pečlivá prohlídka neodhalila jim nic

pozoruhodného. Přece však Juve se nezdál býti bez naděje.

„Vzpomínej, Fandore, na vše, co jsme se dozvěděli v kasinu, vzpomínej

na svá osobní dobrodružství, na šarvátku před vilou Heberlaufovou…“

„Nuže!“

91

„Nuže, byl bys úplný hlupák, kdybys nechtěl připustit, že Ivan Ivanovič

je vrahem! On je Fantomas!“

„Ano, drazí kolegové, to by bylo správně usuzováno, kdyby to nebylo

naprosto nemožné,“ ozval se těsně za nimi povznešený hlas.

Udiveně se obrátili a jejich překvapení ještě vzrostlo, když spatřili před

sebou Bouzilla, který pokračoval:

„V téže chvíli, když byl zabit Norbert du Band, byl Ivan Ivanovič sám v

zahradě kasina a nezamýšlel nic zlého!“

„Ah tohle!“ zvolal Fandor, „odkud přicházíte, Bouzille?“

Tulák se spokojeně' usmíval.

„To bych byl špatným policistou, pane Fandore. kdybych vás nedovedl

vyčíhat. A uznáte, že jsem vás nenapálil o těch deset franků dnes ráno?“

„Uznávám, Bouzille…“

„Vždyť vám to říkám, pane Fandore. Stává se ze mne ohromný

policista…“

Juve tentokráte neměl chuti odbýt toho chlapíka: „Nuže, pane policisto,

dnes nám přinášíte zprávy o Ivanu Ivanovičovi?“

Široký úsměv se rozhostil na tulákově tváři.

„Snad ano, snad ne. Myslím, že to bude stát za deset franků…“

Juve mu mlčky vsunul do ruky pět franků. „Pět až potom… a teď

mluvte!“

Bouzille zastrčil opatrně peníze a pak začal pomalu: „Nevím vlastně nic

více, než co jsem řekl. Pan Ivanovič byl v zahradě, když se ta věc stala.

Lovil jsem ryby a viděl jsem ho. Mám důkaz: sebral jsem retku, kterou

odhodil, schoval jsem ji, protože má zlatý konec…“

Opravdu, Ivan Ivanovič kouřil jen ruské cigarety se zlatou ořízkou.

Ale Juve nechtěl upustit od své původní představy. Což lhal-li Bouzille?

Viděl opravdu Ivana Ivanoviče v zahradě? Avšak… Ivan Ivanovič udal jiné

alibi, tvrdil, že byl na plese!

Tentokráte nemohl ani Fandor Ivanoviče hájiti. Také ona dívka, slečna

Denisa, udávala, že důstojník byl s ní na plese! Co je pravdou? Ona to byla,

která první hlásila jeho přítomnost na plese! Proč by byla lhala?… Byla

snad vinnicí a Ivanovič lhal, aby ji chránil?… Bude nutno ji navštíviti a

žádati o vysvětlení.

Bouzille přerušil jejich úvahy: „Dostanu svých pět franků, pánové,“

naléhal. „Mám-li se stát policistou, musí mi to vynášet.“

92

XIII. PAPRSEK SVĚTLA.

„Nečiňte toho, Juve!“

„A proč ne, smím-li se ptát?“

„Protože je to nebezpečné!“

„Co o tom víš?“

„Ví se dosti, abyste byl varován!“

„Mluvíš jako dítě!“

„Mluvím jako člověk, který vás má rád!“

Juve a Fandor, hovoříce takto, vystoupili po schodech peronu do herny,

kde ruleta rozhodovala o lidských osudech. Vraceli se právě z domu

Heberlaufových, kde se marně pokoušeli získati rozhovor se slečnou

Denisou. Bylo jim řečeno, že odjela a vrátí se za dva dny.

Zatím, než se vrátí slečna Denisa, rozhodli se pozorovati hru a odebrali

se do kasina.

„Mám nápad,“ pravil Juve. „Vsadím na sedmičku; myslím, že to stačí,

abych vyvolal nějakou událost, která by mi dopomohla k různým

potřebným objevům.“

V tu chvíli právě zastihli jsme naše přátele, kdy Fandor naléhal na Juva,

aby upustil od svého úmyslu…

Fandor, který nebyl pověrčivým, polekal se přece, uslyšev, že jeho přítel

chce vsadit na sedmičku. Čeho se bál? Nechtěl se k tomu ani přiznati, ale

vzpomněl si na jejich cestu z Paříže do Monaca, kdy je číslo sedm

pronásledovalo s podivnou vytrvalostí.

Před několika dny, hraje na sedmičku, sevřel Mario Isolino ve své dlani,

když sahal po penězích, mrtvou ruku; Norbert du Rand po své obrovské

výhře na sedmičku našel smrt v rukou vraha… Číslo sedm je tragické.

„Juve, nenechám vás hráti na sedmu!“

„Ale ano, ale ano…“

Oba přátelé vstoupili do herny a pozorovali zpočátku, zaujati novostí

podívané, přepychové lokály, v tuto hodinu plné obecenstva, které se

předhánělo, sázejíce jeden po druhém, sledujíce hru chtivýma očima,

chamtivě shrabujíce výhry, lhostejni k prohrám v naději, že příští hra je

odškodní.

Juve zůstal nečinným jen malou chvíli.

„Můj maličký,“ radil Fandorovi, „učinil bys mi radost, kdybys se chvíli

zaměstnával svým přítelem Ivanem Ivanovičem, kterého vidím tam dole.

Já budu sledovati hru…“

93

Fandor nerad uposlechl. Měl však zameškati příležitost, která ho zde

svedla s Rusem? Chtěl se ho podrobně vyptat na události posledních dnů.

Juve se přiblížil k stolku číslo sedm. Krupiér právě oznamoval:

„Červená! Šest!“ a znovu vybízel k sázkám. Kdo vlastně seděl kolem tohoto

stolu? Byl zde starý pán, podle chování vysloužilý jenerál, nepříjemné

tváře, zcela zaujat hrou; sázel na číslo, které před tím vyhrálo – a prohrával

nepřetržitě! Vedle něho seděla elegantní mladá dáma, nemírně navoněná,

která sázela vysoko, vyhrávala často a při každé partii, když kulička

obíhala, zavírala oči a zvrátila hlavu, jakoby se chystala upadnout do

mdlob. A každý z hráčů měl svoji vlastní metodu! Všichni se nepřirozeně

usmívali, všichni měli lesklé, neklidné oči, na všech tvářích se jevilo totéž

nervosní napětí, když krupiér hlásil vyhrávající číslo. Ale malé navyklé

pohyby, nervosní trhnutí svalů lišilo je od sebe.

Naproti Juvovi, vedle krupiéra, seděl veliký chlapík, který tiskl v pravici

dřevěnou sošku, patrně fetiš… Nedaleko něho hubený drobný mladík

zapadlých očí, jehož ruce se neustále třásly, zíral truchlivě před sebe na

maličký rubín, umístěný na zeleném sukně stolku, skutečnou zářivou

kapku krve.

Pokračuje ve své prohlídce, Juve vyměnil úsměv pozdravu. Byla to

Vlčice a poznala ho. Hrála také, byla v Monte Carlu a bylo by hloupé

nezahrát si. Vedle ní seděla Isabella de Guerray, strašlivě nalíčená, rty

karmínové rudé. Byla tak zaměstnána svými prohrami, že zapomínala na

pudr na tvářích a čerň na obočí, na nabarvené vlasy… Přetřela si rukou

tvář a smyla bílou, černou a červenou barvu v žalostnou směs.

„Nešťastní!“ pomyslil si Juve, „Jaká strašlivá to vášeň!“ A současně,

neboť byl pevně rozhodnut, vhodil dva luisdory na sedmičku!

Krupiér se hned otázal: „Vy sázíte na sedm, pane?“

„Ano, na sedm,“ odpověděl Juve. Zpozoroval, že vyvolal jakýsi

rozruch. Opravdu po celý večer se dosud nikdo neodvážil vsaditi na

tragické číslo.

„Nu dobře!“ vykřikla nesnesitelně žvatlavá Vlčice, nedbajíc, že ji všichni

slyší, „tos to chytil, žes hrál sedmu! Je to na každý způsob ztracených

čtyřicet franků; nevyšla dnes ani jedenkrát!“

Kulička zpomalovala svůj běh, vyvolávajíc nové a nové předpovědi.

Zdálo se, že se již zaslaví, daleko od čísla sedm…

Náhle projelo zachvění kolem stolu. Krupiér vyvolával: „Sedm, pánové

a dámy! Černá, lichá, manque!“

94

Před Juva se vysypal dešť zlata, sázka znásobena pětatřiceti, totiž

šedesát luisdorů!

Znepokojeni pozorovali spoluhráči Juva. Bude sázet ještě jednou? Juve

nesázel…

Za chvíli krupiér oznamoval třináct! Všichni si oddechli. Patrně byli

spokojeni, že je to jiné číslo, než sedm.

Isabella de Guerray sledovala, aniž si to uvědomila, počínání Juvovo.

Příští partii Juve klidným gestem, přemáhaje nervosu, vsadil znovu tři

luisdory na sedmu. Vsadila proti němu, deset na červenou!

Nastala znovu chvíle bezdechého napětí.

„Dvanáct…“ hádal někdo. „Ne, dvacet… Uvidíte, že to bude čtrnáct…“

Koule se zastavila: sedm, černá, manque!

A znovu se objevila hromada zlata před Juvem! Avšak tentokráte Juve

zbledl! Byla to náhoda? Bylo to kouzlem? Zmaten, avšak odhodlán, Juve

znovu vsadil na sedm!

A znovu vyhrála sedma, černá, manque!

 

„Juve! Pojďte, dost jste již vyhrál!“

„Nech mě! Nech mě na pokoji!“

„Kolikrát jste sázel?“

„Sedmnáctkrát!“

„Kolikrát vyhrál?“

„Pokaždé, na sedmu!“

„Vidíte, že to stačí! Což chcete pokoušet ďábla?“

Potichu se hádal Fandor s Juvem, chtěje ho odvrátiti od hry. Pociťoval

úzkost, vida Jura hrát a vyhrávat tak úžasným způsobem. Ale Juve uchopil

hrst mincí a vhodil ji na sukno. Sázel na sedm!

„Juve! Mám strach a Ivan Ivanovič je rovněž poděšen. Nechte toho!“

Zaslechnuv toto jméno, Juve se otočil: „Ivan Ivanovič? Kde je?“

„Na témže místě, kde jste ho viděl. V rohu na pohovce.“

„Jdi k němu a nepusť ho s očí!“

Juvovy pohyby prozrazovaly horečku, ale přes to úsměv neopouštěl

jeho rty. Hrál téměř sám u tohoto stolku. Měl před sebou několik set tisíc

franků… Vsadil nej vyšší přípustnou sumu.

Fandor byl bez sebe rozčilením. Snažil se Juva přimět k odchodu po

dobrém nebo násilím. Juve mu stiskl ruku v zápěstí, aby ho přitáhl blíže a

zašeptal mu do ucha: „Mlč, hlupáku! Půjč mi svůj lorňon a sleduj tuto

hru!“

95

Fandor uposlechl, nechápaje. Juvova slova ho uklidnila. Nač ale

potřebuje lorňon Juve, který má tak dobré oči?

„Co chcete učinit, Juve?“

„Uvidíš!“

Nejistým hlasem krupiér oznamoval: „Sedm, lichá, manque!… Pánové,

prosím o sázky!“

Juve vsadil na sedm. Ale místo, aby sledoval hru, zdvihl hlavu a upřel

oči na protější zeď. Fandor nevěděl, co si má pomysliti. Pozbyl snad Juve

rozumu? Žádal o lorňon, ale nepoužil jej, nýbrž položil jej na stůl vedle

sebe. Co znamená jeho pohled, upřený do prázdna?

Krupiér hlásil: „Sedm, tři.“ a pokladník kladl před Juva bankovky.

Avšak Juve povstal jedním rázem! Skvělým širokým gestem odsunul

peníze zpět k pokladníkovi:

„Vezměte zpět, pane! Jsou to kradené peníze! Ruleta je zfalšována…

Nabízím se, že to dokáži! Dejte vyprázdnit sál!“

Juve měl patrně naprostou jistotu o svém tvrzení, jinak by byl sotva se

rozhodl způsobiti takový skandál, jaký vyvolalo jeho prohlášení.

XIV. NEBEZPEČÍ MONACA.

„Dejte vyprázdniti sál. Ruleta je zfalšována! Nabízím se, že to dokáži!“

Tato Juvova slova zazněla jako úder hromu do ticha herny. A v zápětí

nastala nepopsatelná panika!

Juve patrně nevěděl, jak se má postupovat v herně, jinak byl by snad

nejednal takovými způsobem. Nikdy, nikdy, co herna existuje, neudála se

věc tak skandální, nikdo by se byl ani neodvážil představiti si něco

podobného! Objevil-li Juve, že se fixluje, měl potichu odejít a upozornit

ředitelství. Hra u stolku sedm by se byla zastavila a teprve po odchodu

všech hráčů bylo by ředitelství prozkoumalo jeho výpověď.

Ale Juve měl důvody, aby jednal jinak. Znal odpor pana Vaugrelanda k

přímé akci. Chtěl tedy vyvolati skandál, aby upozornil obecenstvo, městské

autority, aby mu všichni pomohli při jeho vyšetřování, namísto aby je

paralysovali, jako pan Vaugreland.

Byl-li takový důvod jeho jednání, neminul se cíle. Na jeho neobyčejné

prohlášení hráči vyskočili s výkřiky překvapení: „Ruleta je zfalšována!“

„Byli jsme okradeni!“ „Ah, to je hanebné!“

96

Bylo třeba vrátiti dnešní prohry… A krupiéři, spocení, rozčilení a bledí

se snažili vnést pořádek do nastalého zmatku:

„Prosím, pánové a dámy, nezůstávejte zde! Opusťte sál! Nuže, pánové a

dámy, jen trochu strpení, trochu dobré vůle…“

Za deset minut; zůstali v herně jen Juve, krupiéři, Fandor a Vaugreland,

který zuřivě útočil na inspektora pařížského bezpečnostního oddělení,

naléhaje hlasem plným vzteku:

„Vy tvrdíte, že ruleta je zfalšována! To jste se ale zbláznil, pane, úplně

zbláznil! Ručím za své krupiéry! Jsem přesvědčen že se mýlíte…“

Ale Juve přerušil klidným hlasem ředitelovy výpady: „Krupiéři nejsou

vinni. Oni to nejsou, kdo fixloval…“

„Kdo tedy?“

Juve však neodpovídal na tuto otázku.

„Ptáte se příliš mnoho,“ pravil, „nevím dosud jméno vinníkovo.

Myslím, že zatím stačí, objevil-li jsem, jak postupoval!“

„Ano, objevil-li jste to, neboť konečně…“

Juve pokrčil rameny: „Hned to uvidíte!“

V hernách zatím zhasínali veliké skleněné lustry, které osvětlovaly

zelené sukno stolků, kam hráči kladli své sázky. Juve ukázal prstem na

zhaslé ampule: „Chcete-li se přesvědčiti o tom, co jsem odhalil, musíte dát

znovu rozsvítit ona světla,“ pravil.

Zírali na něho nechápavě.

„Ano, jen pomocí odrazu těchto světel podařilo se mi uhádnouti tu

věc!“ Juve se zajisté bavil jejich údivem, neboť se usmíval.

Světla byla rozsvícena.

„Hleďte, pane Vaugrelande, jak jsem na to přišel. Po několik dní

vycházela sedma s opravdovou vytrvalostí, řeklo by se, jako naschvál…

Podle toho, jak stolky jsou umístěny a jak přesné jsou jednotlivé aparáty ru-

lety, řekněte, jak byste mi mohl vysvětliti tento nepochopitelný zjev

přirozeným způsobem?“

Pan Vaugreland nenacházel odpovědi. Za to však jeden z krupiérů,

Maurice, se zdál být živě zaujat Juvovým výkladem: „Opravdu,

nej ednodušší způsob, jak docíliti, aby vycházelo určité číslo v ruletě, je

vykloniti stůl z vodorovné polohy. Pak by ovšem muselo vycházeti to číslo,

které je nejníže na ploše stolku… Avšak…“

Krupiér se zamlčel, avšak Juve, který ho sledoval, pokyvuje souhlasně

hlavou, vyzval ho, aby mluvil dále: „Jen dál, pane… jen dál! Co pravíte, je

zcela správné!“

97

„Avšak je vyloučeno, že by poloha stolku nebyla správná…“

„Proč, pane Maurice?“

„Neboť pak by ono číslo nevycházelo čas od času, ale neustále!

Nemohlo by vyjít číslo jiné! Takový podvod by se hned zjistil. U toho

stolku vycházela však i jiná čísla…“

Tentokráte se Juve srdečně zasmál. „Nu, to není špatně usuzováno,“

pravil, „jen že tuze spěcháte, příteli. Ostatně uvidíte!“ A obrátiv se k

ostatním, pravil:

„Když vycházela ostatní čísla, stůl měl správnou polohu. Pak vycházela

nepřetržitě sedma. To nemohlo být samo sebou. Když vycházela sedma,

byl stolek vyšinut ze své správné polohy!“

„Ale to je nemožné!“ vykřikl pan Vaugreland. „Jak by se mohlo stát,

aby během hry, aniž kdo co zpozoroval, stolek změnil svoji polohu? Pane

Juve, vy se jistě mýlíte!“

„Ne, pane! Stačí jen nepatrné vyšinutí! Tak nepatrné, že je nikdo

nezpozoruje.“

„Nuže, jak jste je tedy zpozoroval?“

„Viděl jsem pomocí tohoto lorňonu, jak se stolek pohnul.“

Všichni se pochybovačně usmívali. Juve hovořil dále:

„Tušil jsem podvod a připadl jsem na to, položití před sebe lorňon, v

němž se odráželo světlo lustru, tvoříc na protější stěně světelný odraz.

Pohne-li se stůl, odraz se pohne také… A nyní… vzdálenost mezi lorňonem

a odrazem je tak značná, že stačí, aby se lorňon pohnul jen zcela nepatrně a

jeho odraz poskočí dosti zřetelně. To se také stalo! Stolkem bylo tedy

hnuto! Pokaždé, když jsem vsadil na sedm, světélko na stěně se pošinulo,

aby se pak vrátilo zase na své místo.“'

„Ale jak by to jen bylo možné?…“

Juve pokynutím ruky přerušil pana Vaugrelanda:

„Jak by bylo možné pohnout stolkem?… Oh, je padesát možností!

Mechanism, který nakláněl stolek, musí být umístěn na straně opáčné

sedmě, tedy naproti mně. Ještě jsem nic neviděl, ale jsem ochoten tomu

věřit. Dejte odstranit jednu parketu, najdete pod ní malý váček z kaučuku.

Představte si, že tento váček souvisí s rourou, která jde pod podlahou k

některé z pohovek a tam končí na povrchu malým otvorem. Nyní se může

stát, že někdo z hostí usedne na křeslo, kde končí ona roura a opře hůl,

uvnitř dutou, právě o ústí roury… Tváře se unaveným, může nyní

obličejem spočinout na ruce, v které drží dutou hůl a touto holí nafouknout

98

kaučukový váček, který je umístěn pod nohou stolku… Je to dosti jasné?

Stolek se nadzvihne!“

Všech přítomných se zmocnil údiv nad tímto tak podivuhodným a

přece tak prostým vysvětlením záhady.

„Je-li tomu tak, jak říkáte,“ pravil pomalu pan Vaugreland, „jsme vám

povinováni nesmírným díkem. Ne, nikdy bych byl nepřipadl na takové

rozluštění… Přiznám se, že ještě teď…“

„Vy nevěříte?“ tázal se Juve. „Nuže, podívejte se…“

Parkety na označeném místě byly odstraněny: Opravdu, našla se malá

kaučuková kapsička, spojená s rourou dosti dlouhou, která vedla k

pohovce u stěny, kde na neštěstí v ten večer sedělo tolik lidí, že nebylo

možno uhádnout, kdo z nich by mohl býti vinníkem.

 

„Juve! Víte-li, že jste nás všechny omámil, že všichni jsou přesvědčeni,

že jste tak trochu kouzelníkem?“

„A co dál?“

„Co dál? Kdybych já byl býval na jejich místě, na místě těch dobráků z

ředitelství, víte, že bych se byl domníval, že vy sám jste provedl ten trik.“

Juve se smál z plných plic.

Seděli v nejelegantnějším monackém lokále při dobré večeři. Šampaňské

šumělo v pohárech.

„Přeháníš, hochu! Za prvé sedma vyhrávala dříve, než jsem přišel. To

mě osvobozuje. A pak, kdybych já byl tím podvodníkem, byl bych shrábl

výhru a ty víš, jak skvělým způsobem jsem ji vrátil pokladně?“

Fandor pohrozil Juvovi prstem: „Ještě si stěžujte, zbohatlíku!“

„Ne, nestěžuji si.“

Juve vypadal velmi spokojeně. Pan Vaugreland, chtěje odměniti

neobyčejnou inteligenci policisty, který svým důvtipem uchránil kasino

dalších ztrát, nabídl Juvovi jménem společnosti sumu, kterou v onen

památný večer Juve vyhrál. Juve se zpočátku bránil ji přijmout, ale

Vaugreland naléhal: „Vezměte, kasino vyhrává ještě mnohonásobně, díky

vašemu odhalení. Nemusíte mít skrupulí…“

Juve tedy povolil. Měl nyní pětsetosmdesát krásných nových tisícovek,

pro které, jak se vyjádřil, nikdo nepláče. Nabídl Fandorovi polovic. Ale ten

nechtěl o tom ani slyšet. Rozhodli se tedy zatím společně povečeřet. Ne-

šetřili vínem. Juve se rozveselil. Vykládal Fandorovi o svých dojmech ze

hry. Je to skvělé vzrušení. Zapomene se při hře na vše, na starosti, přátele…

i nepřátelé! Chce se hrát – a vyhrávat a opět vyhrávat!…

99

Fandor naslouchal a jeho veselost byla ta tam…

„Víte-li, Juve, že mě děláte starost? Snad byste na konec nepropadl

ruletě?“

Juve vyprázdnil ještě jednou pohár a pokrčiv rameny, pronesl

posměvačně: „Na mou věru… je to možné!“

XV. DÁMA SRDCOVÁ! DÁMA PIKOVÁ!

Jerome Fandor se procházel tichou, sluncem ozářenou avenuí des

Rossiers; ztěží si dovedl představiti, že se zde před čtyřiadvaceti hodinami

odehrávalo nepochopitelné drama. Bylo by možné, že by se v tomto

rozkošném, poněkud pitoreskním území, které připomínaly krajinu,

viděnou ve snu, přiházela noční přepadení, při nichž šlo o život?

Bylo kolem jedenácté dopoledne.

Fandor šel pěšky a uvažoval; zdálo se mu nezbytným vyhledati onu

slečnu Denisu. V tuto chvíli nebylo jediného pevného bodu, odkud by

počali své pátrání; tušil, že právě ona by jim mohla pomoci. Proč zamkla

dveře, za nimiž se radili s Vaugrelandem? Co mu chtěla přede dvěma dny,

kdy prostřednictvím Ivana Ivanoviče zvala ho k sobě?

Rus, omlouvaje nedorozuměním své ukvapené jednání, projevil se býti

nejroztomilejším společníkem. Nabídl se, že sám ho k ní dovede a získal si

milým chováním Fandorovy důvěry. Před domem Denisy udála se

podivná věc. Byli přepadeni a Ivanovič udatně hájil jeho i Juva, sám se

vydávaje v nebezpečí. Zmizel, když věc šťastně pro ně dopadla, chtěje se

patrně vyhnout díkům. Tak se stalo, že se Fandor nedostavil ke schůzce s

Denisou, ale dnes to napraví. Zastavil se u vily Heberlaufových. Odevzdal

svou navštívenku. Nechť zví jeho pravé jméno, snad mu upřímnost

poslouží.

Za chvíli byl uveden do příbytku slečny Denisy. Čekal v saloně

poněkud stmělém, neb záclony bránily vstupu prudkého světla slunečního.

Někdo vstoupil. Spatřil graciesní siluetu, pohlédl jí v tvář. Ucítil, jak zbledl

blízek mdlobám. Jeho rty se zachvěly, vydechl jedva slyšitelně: „Heleno!“

Při tomto slově dívka se zapotácela. Opřela se rukou o křeslo.

Helena, dcera Fantomasova! Jak je to možné?

Jerome Fandor bleskurychle viděl před sebou defilovat celou minulost.

Před dvěma roky poznal dceru Fantomasovu v Natalu, v jižní Africe!5

5 Viz Fantomas VIII. „Dcera Fantomasova“

100

Jejich život byl spojen řadou neobyčejných událostí! Vyrval ji z rukou

jejího otce, Fantomase, který ji od té doby pronásledoval, aniž kdo se mohl

dopátrat, jaké city choval tento bandita k svému dítěti.

Fandor spatřil pak Helenu na několik okamžiků v Paříži za zvláštních

okolností, které mu poskytly příležitost, aby ji chránil, ano, vysvobodil z

hrozného nebezpečí. Stále však marně toužil po tom, aby se s ní mohl

dohovořit – unikala mu zázrakem, až nyní osud ho s ní svedl v Monte

Carlo! Jeho rozčilení bylo nesmírné, ale i dívka byla mocně dojata.

Vzpamatovala se však první a promluvila: „Čekám, pane, co mi chcete

říci?“

Její hlas se chvěl, avšak oči sršely blesky. Byla krásná v tuto chvíli.

„Heleno… slečno…“ pronesl Fandor namáhavě „včera jste mne

pozvala; snad víte, co mě zdrželo?“

„Nevím nic? Co si přejete?“

Stála u dveří, všecka se chvějíc a nevyzvala Fandora, aby usedl. Zůstal

tedy stát.

„Projevila-li jsem přání setkati se s vámi, bylo to proti mé vůli…

Nesmím, nechci vás vidět, nenávidím vás! Ah, Jerome Fandore, přišel jste

mě vyslechnouti, tedy slyšte: Jen člověk nízký, falešný a bídný zapomene,

co se mu prokázalo dobrého a odplácí pokrytecky dobro zlem… a to jste vy

učinil…“

„Heleno!“ vykřikl Fandor zsinalý pod touto urážkou.

Ale dívka nedbala jeho zoufalství.

„Ano, je tomu tak, jak říkám! Pomohla jsem vám kdysi v Natalu… Ah,

nebylo to jen proto, abych činila dobro… přiznávám, milovala jsem vás…

Za to vy jste mě oklamal, pronásledoval, stala jsem se obětí vašeho

společníka Juva, který, nedbaje zákonů cti a vlastnictví, zmocnil se mých

dokumentů a listin, které mu přece nepatří…“

„Heleno,“ zvolal Fandor, zoufalý touto hroznou scénou, „Juve je vzal v

uschování, aby je chránil pro vás před vaším otcem! Dovolte, abych

promluvil: chtěli jsme a chceme dosud jen vaše dobro, chceme vás chránit

před tím zlosynem.“

„Opravdu?“ posmívala se dívka.

Ale Fandor nabýval odvahy. „Heleno,“ prohlásil, „jsme všichni obětmi

nedorozumění, hrozných omylů. Hledám vás již celé měsíce – jedině

dobrodružství, do nichž jsme oba byli strženi, zabránila, že jsem nemohl

dosud uskutečniti své plány. Uznejte, že pokaždé, když jsem vás chtěl

dostihnout, sama jste zmizela… Vzpomeňte si na Paříž… Heleno!“

101

Dívka ho přerušila hlasem plným pohrdání: „Ano, vzpomeňte si na

noční kvet…“

„Vzpomeňte si,“ pokračoval Fandor, „na polepšovnu…“

Dívka, zasažena, zmlkla a Fandor jal se jí něžně potichu domlouvat:

„Vzpomeňte si, Heleno, na dívku v růžových šatech, která nás včera v

kasinu zamkla v ředitelně, když jednali jsme s panem Vaugrelandem…“

Rozčilení ji přemohlo. Pod dojmem vzpomínek zašeptala zoufale:

„Běda, běda…“ a sklesnuvši do křesla, skryta tvář v dlaních. O čem

přemýšlela? Fandor se neodvažoval ji vyrušit. Za chvíli zdvihla hlavu.

„Fandore,“ promluvila, „vyškrtněme z paměti celou minulost, vše, co

měla pro nás ať již příjemného nebo trapného. Stali jsme se obětí osudu,

který nás pronásleduje…“

Povstala a vztáhla k němu obě ruce. Prosebným hlasem vkládajíc do

svých krásných očí všechnu sílu své vůle a své tužby, naléhala: „Musíte,

musíte upustit od pronásledování Fantomase, musíte přimět Juva…“

Fandor potřásl hlavou a ustoupil zpět.

„Heleno… Heleno, co žádáte? Bylo by možné, abyste chtěla chrániti

toho zlosyna?“

„Ten zlosyn je mým otcem…“ zašeptala, sklonivši hlavu.

„Což ho milujete?“

„Ne… nenávidím ho… ale přece… je mým otcem…“

Fandor neodpovídal. Nabízela-li mu mír za takovou cenu, pak to byla

věc předem ztracená…

„Heleno,“ pravil, „proč jste včera prchala? Věděla jste přece, že jsme tu,

že jsme byli v ředitelně? Chápu… Fantomas řídí vaše kroky! Jednala jste z

jeho rozkazu, abyste nás odstranila z jeho cesty? Heleno, mějte se na po-

zoru! Je to nebezpečná hra…“

Nedbajíc výhrůžky vysvětlovala klidně: „Učinila jsem to, abych chránila

nevinného, Ivana Ivanoviče…“

Fandor se uchýlil ke lsti, aby ji usvědčil: „Ivanoviče, vraha Norberta du

Rand, muže, který přepadl dnes v noci Juva, ukládaje mu o život?“

Helena, polekána, vyskočila a položila Fandorovi s důvěrným a

přirozeným gestem ruce na ramena: „Ivan Ivanovič vrahem Norberta du

Rand? Úkladným vrahem? Co pravíte? To je nesmysl, Ivanovič je nevinen,

je to nejčestnější muž na světě, věřte mi…“

Fandor upustil od odporu, vždyť sám přece věřil v nevinu Ivanovičovu.

„Ano, máte pravdu,“ odvětil, „vím, že je nevinen, kdo však je strůjcem

všech těch zločinů? Kdo zavraždil Norberta du Rand, kdo je příčinou smrti

102

Lauransovy, není-li to Ivanovič? Mám jen jedno podezření, ba jistotu: Je to

Fantomas!“

Fandor ponořil svůj zrak do dívčiných očí. Ustupovala přemožena,

nemohla snésti tohoto vyptávání.

„Mlčte!“ naříkala, „nevím nic; nemohu nic říci…“

„Vy nic nevíte, neřeknete a přece je to nutno, musíme se spojit, Heleno,

promluviti s Juvem, vysvětliti, co vám známo o těchto hrozných

záhadách…“

Avšak při posledních slovech Fantomasova dcera se vzchopila.

Ustoupila až na druhý konec salonu. Zbledla ještě více a kruhy kolem očí jí

ztmavěly mocným pohnutím. Nesmírným úsilím vůle ovládla své rozčilení

a její povznešený, pohrdavý hlas se ani nezachvěl: „Fandore,“ pravila,

„nerozuměl jste mi, ale co na tom záleží; rozejdeme se na dlouho, ne-li na

vždy. Poslyšte, nikdy se nepodrobím rozkazům ani Juvovým, ani vašim,

nikdy nezradím svého otce!“

„Běda, radila jsem vám, abyste ustal v jeho pronásledování, abyste mi

dopřál času, snad bych později, volna ve svém počínání, mohla přiměti

Fantomase, svého otce, aby se vzdal sám. Vy však odmítáte?“

„Heleno,“ zasténal Fandor, zmítán bolestným zápasem, „což mohu

jednati jinak? Nepohrdala byste mnou a Juvem, kdybychom se podrobili

vašemu přání?“

„Jerome Fandore,“ odvětila dívka vážně přesvědčivým hlasem, „mohu-

li já jednati jinak? Jak byste soudil o dítěti, které zradí svého otce?“

Nastalo ticho; tyto dvě bytosti tak upřímné a jímavé, podrobovaly se

osudu!

„Odjedu za čtvrt hodiny,“ pravila pak tiše, „nesnažte se mě vyhledat.“

Přistoupila k elektrickému zvonku. Vešel sloužící: „Vyprovoďte toho

pána!“ nařídila.

Jako ve snu přiblížil se Fandor k východu. „Uvidím vás ještě?“ tázal se

prosebným hlasem.

„Kdo ví?“ zašeptala.

Sloužící otevřel dveře…

 

V soukromém pokojíku hotelu „U štěstí“ vedl Fandor s Juvem dlouhý

rozhovor. Juve vypadal mrzutě, Fandor si nervosně hryzl nehty.

„To je víc než hloupost,“ huboval Juve, „je to téměř zrada!“

Fandor se prudce napřímil: „Juve, užíváte slov, která neodpovídají

tomu, co si opravdu myslíte…“

103

„Vykládej si je, jak chceš,“ odpověděl policista. „Má-li člověk v rukou

Fantomasovu dceru, nesmí ztratit hlavu pro její krásné oči. Měls ji

zatknout, přivést po dobrém nebo po zlém… oh, ovšem, chytračka, věděla,

jak s tebou jednat, otočila si tě kolem prstu…“

Fandor nechtěl se přiznati, nepřiznal, že odcházeje z domu

Heberlaufových, měl na okamžik tentýž pocit, tutéž obavu, nestal-li se

obětí úskoku Fantomasovy dcery. Avšak ihned odmítl toto podezření. Znal

příliš dobře přímou a čestnou povahu dívky a věděl, že její velké oči

nelhaly.

Pokrčiv rameny, odpověděl: „Nejsem žádný násilník ani lotr, Juve.

Nemohl jsem jednati jinak!“

„Měls jí dát želízka a přivést ji! Domluvili byste se dodatečně.“

„Juve, usuzujete jako žoldák…“

„Ty, Fandore, jako pitomec…“

Chvíli se dívali jeden na druhého očima plnýma zlosti. Nemohli

promluviti. Již delší dobu bylo něco mezi nimi a oba nevěděli, jak se toho

zbaviti. Opravdu, zlost vřela v jejich srdcích.

„Juve,“ začal Fandor, „vždyť vám nic nebrání, abyste se za ní nepustil,

nic vám nepřekáží, abyste nedal zatknout Ivanoviče. Celou noc a celé

dnešní ráno jste se mohl tomu věnovat… proč jste toho neučinil?“

Fandor ťal do živého. Juvův hlas zněl nejistě: „Neučinil jsem toho,

protože jsem nechtěl – mohu se svým časem naložit, jak chci.“

„Můžete se, Juve, dvořit třeba dámě pikové.“

„Snad je to lepší, než se dát obalamutit dámou srdcovou!“

Oba muži zírali jeden na druhého téměř nenávistně. Nebylo Fandorovi

tajným, že Juve hrál celou noc a prohrál téměř vše, co mu kasino dalo

odměnou za jeho objev. Zpočátku hrál, aby přišel na případné jiné malé

podvody, které by se mohly provádět s ruletou. Pak ho uchvátila hráčská

vášeň. Hrál tak dlouho, až se zavíralo a až jeho malé jmění se rozplynulo v

nic.

„Odvolejte, Juve, co jste řekl!“

„Odvolej ty, já nezačnu…“

Fandor vzal klobouk, oblékl plášť. Juve ho předešel. Dole se jejich cesty

rozcházely.

Juve se vzdal kouzlu rulety. Fandor kouzlu ženy… a stali se téměř

nepřátely!

Byl-li takový plán Fantomasův, když je vylákal do Monaca, pak se mu

zdařil úplně.

104

XVI. U VCHODU DO BANKOVNÍCH SAFŮ.

Po křivolaké silnici, která probíhá soutěžkou Turbinskou, procházeli se

za krásného jarního odpoledne dva lidé v teplém světle slunečním; čas od

času se zastavili, oba se rozhlédli po krásném panoramatu Monacké skály

pod nimi, za níž do dálky rozprostíral se nesmírný azur Středozemního

moře.

„Jak je to krásné!“ zvolala žena nadšeně, „jak by bylo krásné žíti zde až

do smrti!“

Za to muž, snad méně přesvědčen, odpověděl mrzutě: „Bah, je to pořád

jedno a totéž. Jinde se také dá žít!“

„Ludvíku, proč jste dnes tak špatně naladěn? Máte snad nějaké

starosti?“ tázala se žena, zavěsivši se v rámě svého společníka.

Ludvík Meynan, neboť on to byl, odpověděl své společnici, Isabelle de

Guerray, potlačuje zívnutí: „Nudím se, to je to. Mám dost toho života!“

Usmála se laskavě a pohlédla ze strany něžně na svého nastávajícího

manžela. „Vše se změní, příteli, jakmile se vezmeme…“ Pak dodala

zamilovaně: „Půjdeme, kam budete chtít, kam budeš chtít… spojeni

nerozlučně…“

„Jak jste dnes poetická,“ posmíval se Ludvík Meynan. A odvrátiv se,

znovu se zabral do svých mrzutých myšlenek.

Znepokojena, neodvážila se Isabella vyptáváti se dále; pustila jeho paži,

takže ji Meynan, vykračující dlouhými kroky, záhy předhonil.

Isabella prožívala v tuto chvíli nejdražší sen svého bytí, který

uskutečniti se jí dosud nepodařilo. Chtěla se vdát, státi se počestnou ženou.

Žíznila po úctě a klidu, rodinném životě. Doufala, že najde snadno někoho,

koho by zlákalo její bohatství. Ale léta plynula a čím dále tím méně naděje

jí zůstávalo a její nároky se menšily. Teprve tuto zimu se jí konečně

podařilo připoutati k sobě Ludvíka Meynana, pokladníka z cerklu. Byl

mladší než ona, z prostředí velmi skromného, nebyl tedy ideálním

manželem, jak si ho Isabella de Guerray představovala. Ale našla v něm

diskrétního ctitele, který byl lhostejný k její minulosti. Pochopila, že

hlavním půvabem v jeho očích bylo její jmění, věřila však, že získá-li ho k

manželství, získá později i jeho lásku, až ho zahrne pozorností, něhou a

přepychem, kterému není zvyklý.

Na počátku sezóny věci byly na nejlepší cestě a Isabella zjistila, že pouto

mezi nimi se upevňuje. A tu se přihodily ony dramatické události, které

105

mezi lehkomyslným obyvatelstvem Monaca vyvolaly takový rozruch a

způsobily i mezi milenci trapné odcizení.

Tento pokladník, který bez reptání se smířil s její minulostí a jměním, po

jehož původu se nemohl ptát, rozčiloval se nesmírně při pomyšlení, že její

jméno, jméno jeho budoucí manželky, je uváděno v souvislosti s

kriminálními případy. Na ruce mrtvého byl prsten, který ona dávala svým

ctitelům! V jejím domě byl zavražděn poslanec Laurans! Noviny o tom

psaly, byla vyslechnuta na policii! Meynan zle jí to vyčítal a div, že s ní

nepřerušil styky.

Isabella de Guerray chtěla se zbavit nejistoty. Vyzvala Meynana, aby si

vyšli na procházku spolu některé příští odpoledne, kdy bude mít volno.

Nyní uvažovala, jak ho přiměti k rozhodnutí. Po chvíli ujala se opět slova.

„Ludvíku, nemůžeme žít za těchto podmínek, musíme změnit způsob

života. Mame-li se vzít za rok, za půl roku… učiňme tak ihned! Opusťte

kasino a já odjedu hned z Monaca.“

„Cože?“ podivil se Meynan, „chtěla byste přerušiti své skvělé známosti

a odcestovat za několik hodin? Ah, to by vyvolalo spoustu řečí! Všichni by

se ptali, kam se poděla krásná Isabella de Guerray!“

Isabella se hořce usmála: „Nemluvím naprázdno. Vše jsem zrale

uvážila. Málo mi na tom záleží, co si kdo pomyslí. Můj budoucí život

vdané ženy nesmí se v ničem podobat životu, který jsem vedla za

svobodna. Co sejde na včerejších známých – nebude jich zítra.“

Ludvík Meynan byl zaražen. Pochopil, že se musí rozhodnout, chce-li se

či nechce se stát manželem Isabelly de Guerray. '

Došli k lesu, kde stála malá nálevna, Isabella si objednala šálek mléka.

Meynan propukl v smích: „Rozhodně, má drahá,“ pravil ironicky, „stáváte

se poetickou. Nechcete mi zahrát na flétnu a zazpívat?“

Sám si objednal pořádnou sklenici absinthu.

Isabella neodpověděla na málo delikátní vtipy svého společníka.

Naslouchala na všechny strany, opatrně se rozhlížela, neb zpozorovala dva

muže, kteří se zdržovali nablízku a podivně se chovali.

Ludvík Meynan zpozoroval její nepokoj. Ohlédl se a pokrčiv rameny,

pravil: „Jsou to policejní agenti.“

„Policejní agenti?“ divila se Isabella, značně polekána, neb se domýšlela,

že ji stopují, aby vypátrali, není-li v činné souvislosti s případy monacké

vraždy. Než však se odvážila vysloviti svou domněnku, zbavil ji Ludvík

Meynan nejistoty.

106

„Tito agenti,“ vysvětloval, „jsou tu prostě proto, že jsem tu já. Sledují

mě…“

Isabella pohlédla naň zaražena. Důležitým tonem Meynan jí

vysvětloval: „Není pochyby, že jsem střežen jako velké osobnosti,

korunované hlavy. Nikdo není tak opatrován jako já. Neudělám kroku po

knížectví, při němž by se ředitelství netřáslo strachy, že chci ujet třeba do

Bruselu. Nu ovšem, pokladník, který má u sebe klíč k pokladnám a zná

tajemství safů – to není malá osobnost.“

„Opravdu jste takhle špehován?“ divila se Isabella.

„Ano, tak mě špehují,“ pravil Meynan, opět rozmrzen. „Věřte, že to

není příjemné. Zpočátku vás to baví, pak si toho přestanete všímat a

zapomínáte… ale pokaždé, když je zpozorujete, ztratíte dobrou náladu.

Účinkuje to na nervy, jsem opravdu někdy zoufalý.“

Ludvík Meynan vyjádřil zde své nejtajnější myšlenky. Ano, to nejtrpčí v

jeho povolání byl tento stálý dozor, pokořující a urážlivý…

„Je toho opravdu více než dost!“ pokračoval hlasitě, nedbaje, že ho

mohou slyšet, „deset let tentýž způsob života bez vyhlídky na lepší

budoucnost, při takové hrozné odpovědnosti, za mzdu tak směšně nízkou.

Vskutku k zbláznění!“

Dával průchod své hořkosti tak spontánně a upřímně, že Isabella

shledala tento okamžik až tuze vhodným, aby mu připomněla své návrhy.

Přitáhla svou židli k jeho fotelu a položivši mu paži kolem krku,

zahovořila: „Chceš, aby se to skoncovalo? Chceš, abychom odjeli zítra již,

dnes večer – kdy se ti zlíbí? Jsem připravena vše opustit…“

Isabella očekávala jeho odpověď s úzkostným pohnutím, ale náhle se její

tvář vyjasnila. Ludvík Meynan byl dojat něžností této ženy, poněkud

přezrálé sice, s minulostí ovšem politováníhodnou, ale ženy tak

zamilované, že pocítil nad tím hluboké uspokojení.

„Nuže, učiňme, jak si přeješ, Isabello, připravme se k odcestování,“

promluvil. „Za týden budeme daleko odtud, začneme nový život a oba

zapomeneme na minulost.“

Nedbajíc doprovodu agentů, kteří byli tak blízko, že mohli pozorovat

každý jejich pohyb, neslyšeli-li dokonce jejich rozhovor, Isabella de

Guerray vrhla se kolem krku svému milenci a jejich rty se spojily. Polibek

tento zpečetil i slib, který za nedlouho měl se uskutečniti v kostele.

 

Za hodinu na to, zatím co Isabella se uchýlila do své vily, aby

telefonovala všem známým, že zítra nepřijímá návštěv, protože odjíždí,

107

odebral se Ludvík Meynan do kasina, aby převzal službu. Ale dříve než

nastoupil práci, oznámil svému představenému, že opouští místo; jeho

výpověď nezpůsobila překvapení, protože v kasině věděli o jeho prav-

děpodobných plánech.

Místoředitel však z opatrnosti tázal se Meynana: „Doufám, že zůstanete

ještě čtyřiadvacet hodin, abyste zasvětil svého nástupce do jeho

povinnosti.“

„Ovšem,“ prohlásil Meynan, který na každý způsob se chtěl rozejíti se

svými šéfy v dobré shodě.

Pak odešel do pokladny, aby provedl některá důležitá opatření.

 

V tomto roce byly podniknuty v kasině některé adaptace. Především

bylo vybudováno schodiště z hally do prvního poschodí. Pod schodištěm

vznikla místnost, do níž se přicházelo ze dvou stran. Jedny dveře vedly na

galerii, tak zvanou Jižní, na druhém konci byly dveře, vedoucí na galerii,

zvanou Severní. Oboje dveře byly tak zhotoveny, že zapadaly do

dřevěných výplní stěn, aniž byly patrny. Nebylo pro to jiné příčiny, než

snad důvody estetické. Byly-li dveře pootevřeny, jak se někdy stávalo a

někdo z hostí jimi nahlédl, spatřil temný sál, jehož podlaha byla posypána

pískem. Na zvědavou otázku neváhal nikdo z administrace odpověděti, že

je to vstup do nových sklepů, kde kasino má v safech uschovány své

zásoby zlata a papírových peněz.

Ovšem, dveře nebyly dost silné, aby mohly postačiti k zabezpečení tak

nesmírného bohatství. Pravděpodobně byla zde ještě jiná rafinovanější

opatření, která by bránila přístupu k pokladům, hodným knížat z Tisíce a

jedné noci nebo třeba místokrálů Indie.

Opravdu, byla zde opatření, jejichž tajemství nikdo neznal. Povídalo se,

že je nebezpečno učinit pokus o přiblížení, neb jsou zde četná elektrická

vedení, která při doteku zabijí. Povídalo se též o propadlištích, o dveřích,

jež se zevnitř zavřou a jen zvenčí otevrou, o guilotině a celém arsenálu

podobných věcí, při jichž jméně naskakuje husí kůže. Nebylo to vše

vybájené? Bylo by myslitelno, že v tomto elegantním, zlacením a plyšem

plýtvajícím mondanním kasinu by mohla být taková komora hrůzy? A to

uprostřed budovy, mezi touto Jižní a Severní galerií, jimiž procházelo vše,

co svět v té době znal nejvznešenějšího a nejzámožnějšího?

A přece nutno připustiti, že zajistě existovala určitá opatření toho

druhu. Neb mezi elegány a elegánkami, které v lesku diamantů procházeli

se sály kasina, byli takoví jedinci odvážní a obratní a snad i celé bandy,

108

které by se před ničím nezastavily, kdyby měli třeba jen slabý paprsek

naděje, že se jim podaří zmocniti se pohádkových pokladů kasina.

Ach, ovšem, tyto dveře byly denně od rána do noci cílem sta a sta

pohledů, toužících ne je otevřít, neb z bravury nebyly nikdy zamykány, ale

projíti jimi a vstoupiti do chladného stínu temného sálu s podlahou,

posypanou pískem.

Ale nikdo se toho neodvážil!

Jediný jen člověk si mohl dovoliti, aby vstoupil. Byl to pokladník

Ludvík Meynan. Téměř pravidelně každého večera o osmé vystoupil

nenuceně po novém schodišti a bez rozpaků otevíral buď pravé nebo levé

dveře temné komory. Zpět však se nikdy nevracel galerií; patrně byl ještě

jeden, tajný východ ze sklepů do administrace.

 

Tento večer, jako obvykle, a nepochybně naposledy, vstoupil Ludvík

Meynan do tajemné místnosti. Nezamýšlel opravdu zabývati se déle funkcí

pokladníka. Zítra bude míti nástupce, pozítří odjíždí daleko, pryč odtud.

Od sedmé hodiny večerní seděl na nejdolejším konci Severní galerie, v

hluboko v křesle zabořen muž v zřejmé špatné náladě. Kouřil cigaretu

jednu za druhou. Hra započala a návštěvníci galerie, do té doby dosti četní,

prořídli. Poznenáhlu zůstával sám.

Byl to Juve.

Policista se strašně nudil. Od té doby, kdy se rozhněval s Fandorem,

nesetkal se s ním ani jedenkrát; ba nevěděl ani, co se s ním stalo.

Juve pociťoval v duši zavilý hněv, který rostl tím více, čím déle o všem

přemýšlel. Ah, ovšem, znal Fandorovu prchlivou povahu, věděl, že jeho

přítel jednal častokráte impulsivně, bez uvážení. Ale zdálo se mu, že ten-

tokráte překročil Fandor meze, nechávaje prostě uniknout dceru

Fantomasovu.

Neboť ona ovšem ujela! Juve se o tom osobně přesvědčil ve ville

Heberlaufově. Nepochyboval také ani okamžik, zda tak učiní. Není přece

pravděpodobné, že by dcera Fantomasova zůstala, jakmile se vidí

demaskována. A Juvovi se na rty vracela, jako z učarování, neustále jedna a

tatáž věta: „Byla to pitomost, že jí není rovno!“ Vyslovoval ji hlasitě, a

vzkypěl pokaždé hněvem při tom pomyšlení!

Jeho špatná nálada měla však ještě jiný důvod, ke kterému se Juve

nechtěl znát. Trápily ho Fandorovy výčitky a Juve věděl, že přítel měl

pravdu: Juve propadl hře!

109

Pociťoval závrať, která omamuje všechny, kdo se jednou přiblíží k oněm

strašným zeleným stolkům. A Juve, přes svou silnou vůli, své

sebeovládání, se cítil jat! I nyní, když zde seděl, zápasil ve svém nitru.

Nechtěl vstát, nechtěl se pohnout; věděl dobře, že by pak musel jíti do

herny!

Předcházející noc prohrál vše, co mu kasino věnovalo darem za jeho

objev. Prohrál i část svých vlastních peněz, řekl si dnes, prohledávaje své

kapsy: „Nezbývá mi dosti, abych mohl pokračovat v pátrání. Měl bych hrát

– snad vyhraji, jistě vyhraji dnes večer!“

Vyskočil, ale jakoby tento pohyb ho vysvobodil z chmurného snu,

opanoval se a znovu usedl. Rozhodl se, že zde zůstane, zajatec sám sebe,

aby zardousil svou vášeň.

V Jižní galerii, až na konci, kdosi také dumal, ne však nepohnutě jako

Juve, ale přecházeje sem, tam, neschopen zůstat klidným. Zastavil-li se,

bylo to u okna, kde bubnoval nervosně prsty na sklo, dívaje se ven, ač nevi-

děl, co se venku děje. Občas se díval na hodinky, netrpěliv, že čas tak

pomalu utíká. A přece neměl žádnou schůzku. Kdo to byl a co ho tak

znepokojovalo?

Byl to Fandor, Juvův přítel, nyní jeho odpůrce. Od včerejší roztržky s

Juvem bloudil ulicemi jako duše trápená mukami očistce. Nevěda, co počít

s časem, vešel v pět hodin do kasina, rozmrzelý, zoufalý. Nemohl pokra-

čovat v pátrání. Bez Juva bylo to nemožné. Tak si zvykli na společnou

práci, že jeden bez druhého nedovedl se soustředit, byl odsouzen k

nečinnosti.

Fandor však nemohl zapomenout na Juvovo provinění: „Inspektor

pařížského bezpečnostního oddělení oddán hře?…“

Byl by nejraději zardousil Juva, aby ho přiměl odvrátiti tvář od

začarovaných stolků rulety.

Nepřiznal si však, že také on se provinil, nechávaje uniknout Helenu,

Fantomasovu dceru. Necítil své viny, ovládán jiným mocným citem:

láskou! Jeho vzdorovitá mysl však nepřipouštěla takové představy!

 

Zatím co oba takto dumali, každý na jiném konci galerie, nevědouce o

sobě, neb mezi nimi se nalézala ona tajná tmavá halla, vstoupil na Severní

galerii za několik minut po odchodu Meynanově Ivan Ivanovič.

Chtěl patrně sejíti po schodišti dolů, ale pojednou změnil směr,

zpozorovav, že jedny z dveří, vedoucí do temné místnosti, jsou

110

pootevřeny. Přistoupil k těmto dveřím, zřejmě překvapen, neb otvorem

neočekávaně pronikl paprsek světla.

Ivan Ivanovič pootevřel dveře ještě více a nahlédl dovnitř; v zápětí však

uskočil jakoby polekán a vykřikl: „Pomoc!“ Jeho výkřik přivolal hned asi

tucet lidí, kteří byli nedaleko.

Co polekalo důstojníka tak, že volal o pomoc?

Někde nablízku tloukly hodiny. Bylo devět hodin, právě devět hodin

večer.

XVII. LEŽ, NIC NEŽ LEŽ.

Sotva že Ivanovič zařval své polekané volání, Juve, který mechanicky

očima sledoval důstojníka, vyskočil a běžel k dveřím, vedoucím do tajné

hally. Pochopil, že Ivanovič spatřil patrně něco hrozného, co ho tak

poděsilo. Otevřel dveře, které Ivanovič leknutím přibouchl a zůstal ztrnulý

hrůzou…

Obrátil se, hledaje očima Ivanoviče. Ten však zmizel!

Jako Juve, přiběhlo též několik hostí, kteří byli v blízkosti. Všichni stáli

zde zkamenělí hroznou podívanou.

Tajemný sál, nyní osvětlený, byl prázdný. Na podlaze pokryté pískem,

ležel člověk, tváří k zemi… Ludvík Meynan s dýkou v zádech!

Ohromení diváci se vzpamatovali a tlačíce se jeden přes druhého, chtěli

vidět více. Juvovi se vrátila rozvaha: „Ať se nikdo nepřibližuje!“ zvolal.

„Dojděte pro ředitele!“

Sotva že domluvil, spatřil proti sobě u dveří Jižní galerie Fandora.

„U boha!“ zvolal žurnalista zpozorovav mrtvolu, „Juve, slyšel jste

něco?“

„Ne, neslyšel jsem nic,“ pravil Juve. „Nevím, jak se to stalo. Muselo se

to stát před půl hodinou.“ Oba zapomněli na svou při.

Zatím se kasinem nesla zpráva o smrti Meynanově, o smrti, která

nemohla být vysvětlována jinak než vraždou. Zřízenci a hosté, všichni se

nahrnuli do galerie, předtím téměř prázdné. Každý chtěl vidět, vědít.

Rozčilení bylo svrchované.

„Zavři dveře, Fandore!“ nařídil Juve, sám za sebou dveře přitáhnuv.

Oba se ocitli uvnitř místnosti, každý u jedněch dveří, sami s mrtvolou.

A hned vypozoroval Juve něco podivného: „Pohleď!“ zvolal, „na písku

není jiných stop než pokladníkových!“

111

Opravdu, mrtvola pokladníkova ležela uprostřed místnosti, mezi nimi a

nikde po pískové podlaze nebylo viděti stopy vraha!

Od Jižních dveří vedla stopa Meynanova až k jeho nohoum, k místu,

kde se svalil, zasažen dýkou.

Nikdo nevstoupil? Nezemřel tedy Meynan rukou vrahovou? A přece se

zde stala vražda! Dýka vnikla do jeho těla ze zadu!

Dveře za Fandorem vedoucí na Jižní galerii se otevřely. Objevil se v nich

pan Vaugreland, provázen všemi inspektory a vyššími úředníky. Byl bez

sebe hrůzou a rozčilením. Vykřikl: „Co se děje, velký Bože! Co se to děje?“

Ale Juve ho zarazil na prahu dveří: „U Boha, pane řediteli,“ zvolal

hlasem, který nesnesl odporu, „nechoďte dále! Věci jsou již tak dost

zamotané! Zůstaňte, kde stojíte!“

Vaugreland bezradně protestoval: „Ale proč, proč? Jak to?… Kdo se

odvážil?…“

„Kdo se odvážil?“ přerušil ho Juve, „to uvidíme později. Zatím je

důležité vypátrat, jak se to stalo.“ Ukázal prstem na pískovou podlahu,

vykazující jen jedinou stopu.

„Jaká to záhada, jaké tajemství!“ pravil pan Vaugreland. „Je to

nevysvětlitelné!“

Po chvilce ticha ozval se Juvův jasný hlas: „Ah ovšem, vrah nešel po

zemi, šel po stropě!“

„Po stropě?“ Nikdo nechtěl uvěřiti.

Instinktivně Fandor se vrhl vpřed k Juvovi. Ale sotva učinil krok,

uskočil, sténaje bolestí. A současně se ozval mnohonásobný neumlkající

hlas elektrických zvonků.

„Fandore! Fandore!“

Na výkřik přítelův spěchal Juve, dojat, nechápaje, co se děje, Fandorovi

vstříc. Ale Juve také, jako před chvílí Fandor, uskočil, bolestí se zajíkaje. A

zvonky zněly dvojnásobně.

Pan Vaugreland, který dosud polomrtvý přihlížel mlčky, poněkud se

vzpamatoval: „Pozor!“ zvolal, „pozor, u Boha! Zabijete se! Jsou zde dráty!“

„Dráty? Jaké dráty?“

Fandor si třel údy, nechápaje. Zatím Juve se vrhl na zem, a šoupaje se

po břiše až k Meynanovi, volal: „Ah, dráty! Rozumím! Šel po stropě… ano,

ano!“ Obrátiv se na záda, pozoroval strop. Všichni přihlíželi zaraženi,

nechápajíce jeho počínání. Avšak Juve, na zádech na zemi, ukazoval

prstem na strop, kde bylo opravdu vidět stopy, vedoucí od dveří Jižní

galerie k Severní.

112

„Nechápeš, Fandore? Ale pak jsi idiot!“ křičel Juve.

Pan Vaugreland poznamenal nesměle: „Prosím vás, pane Juve, co to

znamená? Vysvětlete mi to!“

Juve se zdvihl: „Hleďte,“ vykládal tónem profesora, který zná svou věc,

„myslím, že se případ udál takto: Ludvík Meynan sem vstupoval jako

každodenně. Znal umístění elektrických drátů a věděl, jak se jim vyhnout.

Nepostoupil ještě ani doprostřed místnosti, klíč drže dosud v rukou, když

ho zasáhla ze zadu dýka. Odkud? Od stropu. Vrah byl na stropě!“

Všichni zírali na Juva zaraženi… Poslouchali s rostoucí nedůvěrou.

„Ale u čerta,“ namítal Vaugreland, „nebudete přece tvrdit, pane Juve,

že by někdo chodil po stropě, nohama nahoře, jako moucha… i kdyby měl

háčky na nohou…“

Juve zavrtěl hlavou: „Oh, říkejte si, co chcete, měl něco lepšího, měl

lano!“ Ukázal prstem na Jižní, pak na Severní dveře, nad obojími byla

umístěna kladka, zapuštěná do zdi.

„Ano, je vidět, že zločin byl dlouho připravován… Vidíte ony vrtule?

Vrah je tam umístil. Nuže a nyní si představte následující: Vrah nevěděl, že

podlaha je obestřena elektrickými dráty, které, dotkne-li se jich, zabijí nebo

rozpoutají poplašné zvonky. Co tedy učinil? Upevnil na kladky lano od

jedněch dveří k druhým nad elektrickými dráty. Vstoupil dnes dovnitř,

vyšplhal se po laně nahoru a držel se na něm, zavěšen co možná stropu

nejblíž. Aby mohl postoupiti, opíral se nohou o strop… tím si vysvětluji

ony stopy. Ludvík Meynan, když vstoupil, ho neuviděl neb ho ani

nenapadlo podívati se na strop. Nebyli zde ostatně spolu dlouho, Meynan

učinil jen několik kroků do středu místnosti a zasáhla ho dýka.“

Pan Vaugreland, který dosud nemohl pochopiti tragickou pravdu,

pronesl polohlasně: „Ale to je zločin tak rafinovaný, jakoby jej provedl sám

Fantomas!“

Oh, toto jméno hrůzy a krve, jméno krále zla a děsu, které Vaugreland

šeptem vyslovil, jak často se objevovalo v myšlenkách Juvových i

Fandorových, jak často jejich znepokojená duše se potají obírala tímto

hroznými jménem!

Ano, tento zločin neprovedl nikdo jiný, byl to Fantomas! Běželo mu o

to, zmocniti se klíče k safům! Klíč k safům byl důvodem, proč byl Ludvík

Meynan zavražděn!

Zatím co ředitel a úředníci stáli zde, neodvažujíce se přistoupiti k

zavražděnému, který ležel natažen, ponechávaje si pro sebe v nehybnosti

smrti tajemství svého zavraždění, Juve odvedl Fandora stranou. Policistu,

113

který se dosud jevil všem úplně klidným a, chladnokrevným; před

přítelem opustila síla. Chvěl se, u konce svých sil.

„Fandore,“ šeptal, „proč's vlastně otevřel ony dveře?“ a ukázal na dveře

Jižní galerie.

„Přiběhl jsem, když jsem uslyšel volání o pomoc.“

„Jako já… ve chvíli kdy Ivan Ivanovič ucouvl…“

„Vy jste v tu chvíli viděl Ivanoviče?“ Fandor opakoval toto jméno

podivným, nejistým hlasem, takže policista si toho povšiml.

„Ovšem,“ pravil dívaje se pátravě na přítele. „Viděl jsem Ivanoviče

otvírati dveře Severní galerie, kde jsem právě odpočíval.“

Ale Juve nemohl mluvit dále, neb Fandor náhle zbledl. Pomalu,

důrazně opakoval:

„Vy jste ho viděl na Severní galerii? Juve, co to povídáte? To není

možné, byl jsem s ním na galerii Jižní!“

Na okamžik dívali se na sebe, Juve i Fandor, oba zaraženi. Juve se první

vzpamatoval.

„Pohleď, Fandore,“ začal, „my oba jsme oběťmi nějakého zmatku. Viděl

jsem Ivanoviče, když otvíral dveře Severní galerie…“

„Ne, ne!“ zvolal Fandor, nenechávaje Juva domluvit, „neříkejte toho,

Juve! Nemohl jste ho přece vidět z toho jednoduchého důvodu, že byl se

mnou u jižních dveří, právě ve chvíli, kdy jsme slyšeli volání o pomoc…“

Za řeči Fandorovy objevil se v tváři Juvově výraz úzkosti a strachu.

„S tebou že byl? Na Jižní galerii? Fandore, pozor, dej si pozor, věc je

vážná! Snad se mýlíš? Byl přece na Severní galeriii…“

Oba přátelé tvrdili s takovou rozhodností každý něco jiného, takže na

konec patřili jeden na druhého s patrnými rozpaky.

Který z nich se mýlil?

„Pojďte sem,“ pravil Fandor táhna Juva s sebou na Jižní galerii; „zde

jsme spolu seděli - tu já, tam on a kouřil cigaretu, odhodil ji, když se ozval

onen výkřik, takhle… vidíte, zde je nedopalek ruské cigarety…“

Ale Juve odvedl Fandora na Severní, galerii.

„Zde jsem seděl,“ vykládal, „a odtud jsem viděl Ivana Ivanoviče, jak

přistoupil k oněm dveřím…“

Fandor zoufalým gestem odpověděl na toto jemu nepochopitelné

prohlášení. Tu v množství, které se tísnilo na Severní galerii, spatřil Ivana

Ivanoviče. Přivolal ho výkřikem, který důstojníka tak polekal, že přiběhl

okamžitě.

„Co se děje?“ zvolal.

114

Ale dříve, než Fandor se mohl tázat, promluvil Juve: „Veliteli, kde jste

právě byl? Jak sem přicházíte?“

Na tuto otázku důstojník, všecek udiven, odpověděl, nechápaje:

„Myslím, že váš přítel vám to může říci?“

„Jak to? Proč?“

„Jak to? Byl jsem přece s ním!“

„Byl jste přece na Severní galerii!“

„Ne, byl jsem na Jižní galerii a nehnul jsem se z místa!“

Důstojník odpovídal tonem čím dál tím udivenějším; Fandor dokazoval

náruživě: „Nuže, Juve? Vidíte přece, že jsem mu to nemohl předem říci? Vy

sám jste se mýlil!“

Ale Juve potřásal pomalu hlavou. Mýlil se? Měl tomu uvěřit? Ne,

nemohl toho připustit! Viděl přece Ivanoviče na Severní galerii, ať si říká

Fandor co chce, ať si říká co chce i Ivanovič!

Juve trpěl, strašně trpěl! Neodvažoval se domysliti svého podezření.

Smutným, unaveným hlasem odpověděl na Fandorovo zvolání: „Ne-

rozumím tomu, Fandore! Nechci rozumět! Viděl jsem Ivanoviče na Severní

galerii. Zbytečno mi to vymlouvat, co jsem viděl vlastníma očima.“

Odcházel s hlavou skloněnou. Proč Fandor lže? Proč tvrdí něco, co je

evidentní nepravdou?…

Tytéž myšlenky zaměstnávaly Fandora.

Jeden z nich, opravdu, musil lhát! To je jediné vysvětlení jejich tvrzení,

která si odporují.

Juve i Fandor pociťovali v této chvíli, že jejich staré přátelství je

podrobeno těžké zkoušce, že nikdy víc nebude mezi nimi té důvěry, a

sjednocenosti, která je spojovala v boji proti Fantomasovi za právo a

povinnost.

Jeden z nich byl zrádcem! Jeden z nich se spojil s nepřítelem.

Zatím co Juve se vzdaloval s hlavou schýlenou k zemi, Fandor cítil, jak

mu k hrdlu stoupá nezadržitelný pláč.

XVIII. FANDORŮV ZAJATEC.

Za tmy procházel se Fandor po břehu moře. Byl zamyšlen a

melancholický. Přesto, že doba byla pokročilá a že zažil dnes neobyčejné

rozčilení, neměl chuti ulehnout k spánku. Naopak, cítil, že jeho mozek, ač

115

unaven, nemůže přestati pracovat. Pustil se nazdařbůh do temné noci,

poháněn horečným vzrušením a uvažoval polohlasně:

„Juve je ztracený člověk… nerozeznává dobro od zla, dává se vésti svou

zaujatostí a lže… lže mně, svému příteli…“

„Je to tak neuvěřitelné, že se ptám v duchu sama sebe, nemýlil-li jsem se

přece jen… ale ne, to nemůže být; proč však, proč řekl Juve takovou

nepravdu?“

Žurnalista zalomil rukama.

Nevšímaje si cesty, došel Fandor po nábřeží až k monackému výběžku.

Počínalo pršet a neklidné moře, bičováno větrem, pokropilo chvílemi

sprchou slané vody tvář osamělého chodce. Avšak Fandor toho nedbal.

Jeho mysl byla svrchovaně pobouřená a krev mu prudce bušila ve

spáncích. Usedl na kamení a složil hlavu do dlaní.

Chvílemi se vítr ztišil a bylo slyšet jen jednotvárný hukot vln, které se

rozlévaly po kamení.

Pojednou se zdálo Fandorovi, že se do monotonního šplíchání vmísil

jakýsi zřetelnější odlišný zvuk, jehož původ nemohl hned uhádnout.

Poslouchal pozorněji a zahleděl se v tu stranu, odkud ten zvuk přicházel.

Zpozoroval nějakou temnou hmotu, která se pohybovala ve tmě. Obešel

skalisko, dychtiv nových sensací a šťasten, že se může na okamžik zbaviti

tíživých myšlenek. Ale sotva že pokročil, temná masa vrhla se mu vstříc.

Fandor potlačil výkřik překvapení. Nejen že poznal, že je to člověk, znal i

jeho tvář: Byl to Bouzille.

Rozpačitým gestem člověka, který je neočekávaně přistižen, naznačoval

Bouzille, rovněž ho poznávaje, Fandorovi, aby mlčel. „Nemluvte, pane

Fandore, zakousla se!“

„Co že se zakouslo?“

„Inu, ryba! Musím přece uhájiti živobytí, než mě pan Juve uzná za

hodna učinit policistou.“

Fandorem to škublo. Sotva že na chvíli zapomněl na své trápení,

Bouzille mu je připomenul.

„Myslím, že se s policistou nejspíš dostaneš do vězení, Bouzille,“

zamručel.

Ale Bouzille, filosof, uvažoval: „Začne se tím, že je člověk zavřen, končí

se zavíráním jiných. Četl jsem jednou takovou historii ve ‚Velké Paříži‘.“

Fandor pokrčil rameny a usmíval se mlčky.

„Čí je ona loďka, Bouzille?“ tázal se po chvíli.

116

„Zatím moje,“ pravil prostě Bouzille. „Zítra ráno se asi budou po ní

shánět nějací námořníci… Nechtěl byste vstoupit? Můžete se tam skrýt

před deštěm… pod voskovanou plachtu.“

Co záleželo dnes Fandorovi na tom, kde stráví zbytek noci? Sotva že se

však usadil na dno lodi, uslyšel od břehu volání: „Co je s tou lodí?“ křičel

někdo.

Bouzille, obávaje se, že je to celní hlídky, skrčil se vedle Fandora:

„Nesmíme se hnout,“ šeptal, „předstírejme, že spíme. Nechají nás na

pokoji…“

Ale Fandor se zachvěl. Hlas zdál se mu povědomým. Není-li to Ivan

Ivanovič? Jak sem přišel! Sledoval ho nebo přišel náhodou?

Volání se opakovalo.

„Odpověz!“ nařídil Fandor Bouzillovi. Ten se vzpouzel, avšak Fandor

nepovolil. Bouzille se tedy pozdvihl v bárce: „Co chcete?“ volal do tmy.

Ivan Ivanovič sestoupil se skály a přiblížil se až k vodě.

„Dovezte mě k ruskému křižníku,“ pravil. „Co žádáte za převezení?

Spěchám… dám vám padesát franků.“

Bouzille zatoužil po přislíbené odměně. „Ale já neumím valně řídit

loď,“ namítal tiše, skláněje se k Fandorovi. „Nevím, dostanu-li se s ní tak

daleko za tmy… je to zpropadená věc…“

„Přijmi to,“ nařídil mu Fandor. „O ostatní se postarám. Musíš mě

poslechnout,“ dodal, „ať se děje cokoliv. Nebo jinak tě dostanu do basy…“

Bouzille zamrkal potměšile: „Ovšem, pane Fandore, pustím se do toho

na váš účet…“

Na břehu se zatím Ivan Ivanovič stával netrpělivým: „Kdy skončíte své

povídání, vy dva tam?“ křičel. „Chcete mě dopravit na Skobelev nebo ne?

Stačí hodina na cestu tam a zpět.“

„Nu, nezlobte se, pane,“ uklidňoval ho Bouzille, který zatím zamířil s

lodí k břehu.

Ivan Ivanovič naskočil a ocitl se tvář v tvář Fandorovi. Nemohl mu však

vidět do obličeje, neb Fandor si stáhl plachtu přes hlavu. Důstojník se

ostatně naň ani nepodíval; zabrán v myšlenky, nezpozoroval ani

nemotorného počínání těchto dvou náhodných námořníků. Neustále se

díval na hodinky a zdálo se, že je rozčilen, jako někdo, kdo se tuze opozdil.

Bárka se vzdálila asi tři sta metrů od břehu, aniž někdo z těch tří pronesl

slova. Náhle bylo ticho přerušeno oslovením, které zarazilo Ivana

Ivanoviče:

„Veliteli!“

117

Důstojník se udiveně ohlédl. Poznal Fandora, který zatím odhodil

plachtu.

„Fandore!“ zvolal, „co tu děláte?“

„Jak vidíte, veliteli, malá projížďka.“

Důstojník se znepokojil: „Vy žertujete?“

„Ne, veliteli,“ pravil Fandor ironicky. „Před několika dny byl jsem

vaším hostem. Oplácím vám pohostinství. Jsem ostatně šťasten, že si s vámi

mohu pohovořiti…“ A zanechávaje ironického tonu, dodal Fandor hlasem,

prozrazujícím úzkost: „Ivane Ivanoviči, dějí se tak podivné věci, o nichž i

vy mnohé víte. Snad bychom si vzájemně mohli leccos vysvětlit, pomoci

jeden druhému?“

Důstojník se díval na Fandora s nedůvěrou: „Chcete snad říci že se nad

mou hlavou stahují nebezpečné mraky… Ano, je to pravda. Přesto ale

nechci se spojit ani s vámi, ani s Juvem, kteří jste oba účastníky, ne-li strůjci

té hrozné komedie…“

„Ivane Ivanoviči, nechtějte mi vyklouznout. Vysvětlete mi, byl-li jste

nejen se mnou na Jižní galerii, ale i o několik minut dříve, nebo později s

Juvem na galerii Severní… Mluvte pravdu…“

Tvář důstojníkova zsinala, zaťal pěsti: „Pane, dosti jsme již o tom

debatovali: Vzpomínka ta je mi nesnesitelná! Nechme toho… Ostatně

spěchám! Dejte mi kormidlo, abych řídil loď.“

Fandor však dal potají Bouzillovi znamení, aby se obrátili zpět k břehu;

Podržel kormidlo a loď se otočila k pevnině.

Fandor poznamenal chladně: „Chci vás přiměti, abyste se nevracel na

svou loď!“

„Proč?… Musím se vrátit! Mám přesné rozkazy, kterých nemohu

porušit…“

Tato podivná slova překvapila Fandora.

„Rozkazy?“ vyptával se, „domníval jsem se, že jste velitelem, nejvyšším

pánem lodi!“

Ivanovič si hryzl rty. Snad řekl příliš mnoho, na každý způsob vzbudil

Fandorovo podezření.

Byl to opravdu Ivan Ivanovič, který zde seděl proti němu? Skutečný

velitel Skobelevu? Neboť již po několik hodin vnucovala se Fandorovi

myšlenka, nemá-li důstojník nějakého spoluviníka, dvojníka, který mu

pomáhá v temné činnosti. Nejsou-li dva?

Fandor neváhal více. Dříve než se jeho nedobrovolný host vzpamatoval,

vytáhl revolver a namířil.

118

„Pohnete-li se, střelím…“

„Fandore!“ vykřikl důstojník.

„Nuže, řekněte pravdu!“ naléhal Fandor.

Důstojník se neodvažoval sebe menšího pohybu. Což se Fandor

zbláznil? Ten však vysvětloval důrazně:

„Neobávejte se ničeho, veliteli. Nechci nic více než zjistit, co jste činil v

době, kterou budu jmenovat. Musím vás za tím účelem povoziti po moři,

jako vy jste učinil se mnou. Těším se ostatně, že tak zkřížím vaše plány,

jejichž provedení vám, jak se zdá, leží na srdci…“

Ivanovič setrval nepohnutě. Tušil za svými zády z druhého z útočníků,

Fandorova spojence.

Fandor pokračoval: „Jsem rád, že mohu zabrániti vašemu návratu na

loď… že vás tak nutím uposlechnouti rozkazů, na kterých vám tolik

záleží…“

Důstojník, který byl prve tak arogantní, byl nyní zcela pokořen:

„Fandore,“, prosil, „nevíte, co činíte, do jak strašné mě uvádíte situace!“

„Doufám, že Skobelevu nehrozí žádné nebezpečí a že nesejde na tom

ruské vládě, jste-li či nejste-li tuto noc na lodi.“

„Co vy o tom víte?…“

„Ah, vím, že jste mi ještě před několika hodinami - ano, před smrtí toho

ubohého Meynana vykládal, že půjdete spát do hotelu a vrátíte se na loď až

zítra o poledni…“

Ivanovič sklonil hlavu: „Okolnosti změnily mé rozhodnutí…“ zašeptal.

„Nuže, řekněte pravdu,“ naléhal Fandor „řekněte, kdo vlastně jste?“

Důstojník pohlédl na Fandora s údivem tak nelíčeným, že Fandor se

vzdával své poslední hypotésy. Počínal mu zase věřit. Chtěl však vědět, co

znamenala jeho dřívější slova.

Zatím Bouzille přistál: „Jsme tedy zase na břehu, ale dostali jsme se k

mému obydlí,“ poznamenal.

Fandor měl nápad: „Veliteli,“ pravil, „slibte mi, že zůstanete mým

zajatcem a zastrčím zbraň. Věřte, že nechci od vás nic zlého, jde o nás o

oba…“

Ale důstojník považoval tuto chvíli za vhodnou k útěku. Vyskočil na

břeh a ranou pěsti povalil Fandora zpět na loď. Revolver vypadl Fandorovi

do písku…

„Hrome!“ zvolal Fandor zoufale, vida, že důstojník je volný. Ale

zapomněl na Bouzilla. Ten pochopil úmysly velitelovy, porozuměl, že chce

skočiti opět do bárky, aby ji sám řídil, zbaviv se napřed Fandora třeba tím

119

způsobem, že ho hodí do vody. Mžiknutím oka hodil provaz z udice

důstojníkovi kolem těla jako laso a vzadu utáhl smyčku. Důstojník byl

spoután a stržen k zemi.

„Zdá se mi, že jste chtěl odejít a že jste dosud nezaplatil padesát

franků…“ posmíval se Bouzille.

„To je ohavné… je to past… vražda… budu si stěžovat u vlády…“ řval

důstojník. Ale Fandor nedbal.

„Vstaňte, pane,“ nařídil „a jděte přede mhou. Nic se vám nestane.

Musíte mi povědít pravdu. Snad i vás zachrání moje jednání.“

Mlčky vystoupili po skále až k místu, kde byl otvor do Bouzillovy

skrýše. Fandor svěřil svého vězně Bouzillovi a odcházel vyhledati Juva.

Celé toto dobrodružství netrvalo déle než půl hodiny.

XIX. POMALÁ SMRT.

Villa Isabelly de Guerray stála na konci nově vystaveného bulváru.

Obklopena zahradami, nebyla však osamělá, neb bulvár byl velmi živý a

nacházel se v části města, kudy z Monte Carla jezdila auta do Nizzy.

Zařízení vily bylo skvělé. Přímo ze zahrady se vcházelo po širokých

schodech do zvýšeného přízemí, které sestávalo z přijímacího sálu, jídelny,

kuřáckého salonu a verandy - oné pověstné verandy, na níž poslanec

Laurans našel neočekávanou smrt.

Nábytek byl vybrán s vkusem téměř dokonalým. První patro

předstihovalo však přízemí, pokud se týče přepychu a vzácnosti materiálu.

Zde byl budoár a intimní místnosti, kam neměli všichni hosté přístup. V

podkroví pak bylo skladiště cestovních kufrů, šatů a různých rekvisit.

Služebnictvo bydlilo ve zvláštní budově, vystavěné poblíž vchodu, což se

dobře hodilo oběma stranám. Mělo více volnosti a hosté Isabellininy nebyli

obtěžováni nevítanou kritikou.

Toho večera, který následoval po odpoledni, ztráveném s Ludvíkem

Meynanem, Isabella večeřela sama a odešla brzy do svých pokojů, když

byla napřed propustila služebnictvo, jehož nepotřebovala.

Rozsvítila všechna světla ve své oblékárně a usedla k zrcadlu.

Pozorovala stopy únavy a stáří ve své tváři. Byly nemilosrdné… ale

Isabella se jich nezalekla. Pudrem a líčidlem pokryla tváře, ramena a šíj,

obtáhla modrou pinsetou obočí a řasy. Trochu červeně do nosních otvorů,

trochu na skráně… Pozorovala s úsměvem své dílo. Uspokojilo ji.

120

Nezamýšlela však odejít. Očekávala milence, který se měl v nejbližší

době zvát jejím manželem. Cítila v nitru mocně tlouci své srdce, které se

zázračně proměnilo: Bylo ta srdce dívky, panenské srdce chovanky

pensionátu. Pociťovala úzkost. Bude prvně sama se svým vyvoleným, sama

mu otevře a uvede ho nahoru, do svých pokojů, ktoré ještě neznal. Jak

začne jejich společný život?

Jejich styky byly dosud naprosto čisté, Meynan s ní zacházel uctivě, jako

se svou snoubenkou. Nyní se má stát jejím manželem… Vysloví-li dnes

přání, touhu po užším spojení… co má učinit? Má odříci… a zdáti se

směšnou? Má svoliti… a vzbuditi tak vzpomínky na podezřelou minulost?

Co učinit?

Zdálo se jí, že slyšela něčí vzdech. „To je on!“ napadlo ji, ač to bylo

nemožné, aby se v tuto chvíli ocitl v jejím pokoji. Mocné dojetí spletlo jí

hlavu. Zase ten vzdech! Okno bylo pootevřené… snad se vyšplhal na

balkon a odtud, po způsobu milenců, pozoruje její počínání? Nechtěla

prozradit, že o něm ví. Pomalu se převlékala, přecházela tam a sem po

pokoji, tajíc své rozčilení. Trvalo to však trochu dlouho…

Náhle se obrátila a s úsměvem, plným očekáváni, přistoupila k oknu.

Sotva že je však otevřela dokořán, zbledla leknutím. Před ní stál muž,

ale Meynan to nebyl. Byl oblečen v černý šat, široká ramena svědčila o síle,

ruce měl bílé, pěstěné… ale tváří nebylo vidět! Skrývala je dlouhá černá

hedvábná maska, nechávající jen pro oči dva oválné otvory. Oči v těchto

otvorech zářily podivným leskem, utkvěly na polekané ženě zvláštním

způsobem.

Nohy se pod ní chvěly. Přemáhajíc hrůzu, oslovila vetřelce: „Kdo jste?

Co tu chcete? Jaký to žert?“

Po chvilce ticha neznámý odpověděl: „Nikdy nežertuji, paní a řeknu

vám hned, proč jsem přišel… Nepřejte si však zvěděti, kdo jsem!“

„Co zde chcete?“ opakovala Isabella, zmatena jeho utkvělým pohledem.

„Chcete-li peníze, nemám jich… Jak jste se mohl odvážiti vniknout až

sem?“

Instinktivně vztáhla ruku po elektrickém zvonku, který spojoval její byt

s obydlím služebnictva. Ale muž naznačil, že její počínání je marné.

„Vaši lidé odešli, používajíce dovolené, mimo toho někdo z opatrnosti

přeřezal vedení!“

Isabella se zachvěla: „Co to znamená?“ vykřikla. „Upadla jsem do

léčky?“

Neznámý mírně potřásl hlavou.

121

„Nepoužívejte, paní, tak vážných slov. Není to léčka, jsem u vás jen s

poselstvím.“

Jeho slova zněla posměšně.

Isabella chápala, že lépe bude použíti lsti než výhrůžek. Ovládnuvši

svůj strach, zeptala se:

„Ráda bych věděla, kdo vás ke mně posílá touto cestou a co mi chcete

říci?“

„Posílá mě Meynan…“

„Cože, Meynan?“ Isabellino srdce se zastavilo.

„Je to věc zcela prostá… Váš přítel byl stižen nevolností, víte, že má

těžké povinnosti a velkou odpovědnost… jeho nervy vypověděly službu.

Konečně i starosti, související s blízkým sňatkem s vámi, starosti jistě

záviděníhodné, přispěly však k tomu, že…“

„Co se mu stalo, pane? Mluvte… vyjádřete se přesněji!“

„Nebojte se, madame, Ludvíku Meynanovi je nyní zcela dobře,“

pokračoval neznámý, „stala se s ním však divná věc… když šel otevříti

pokladnu, upadl a v tu chvíli ztratil pamět… zapomněl tajemství, jak

otevříti sály. Posílá mě tedy, abyste mu je vzkázala. Na doklad, že mi

můžete věřit, přináším zde jeho klíč… klíč k pokladnám.“

Isabella naslouchala tomuto výkladu, nechápajíc, avšak pevně

přesvědčena, že tento muž vypravuje historii vymyšlenou od začátku až do

konce. Ovšem, vzpomněla si, že jí její snoubenec kdysi svěřil tajemství safů,

ale nepodržela v paměti onen pro ni bezvýznamný detail.

Avšak, jak se stalo, že Ludvík Meynan nepřišel, ač se měli dnes sejít?

Proč poslal tohoto muže, který přišel tak podivným způsobem, s tváří

zakrytou maskou, jako na příklad…

Isabella vykřikla. Chvějíc se hrůzou, ustoupila až na druhý konec

pokoje. Náhle jí vysvitlo. Nešťastnice nemohla pochopit, že tak dlouho

rozmlouvala, nic netušíc, s mužemi, který mohl být - - -

Bledými rty, sotva slyšitelně, vyslovila jméno, jméno hrůzy a děsu,

jméno toho, jehož se domnívala poznávat, ano, jehož poznávala v tomto

muži – Fantomase!

Nepochybovala více, byla to ona legendární bytost, která byla příčinou,

že ženám v těle stydla krev, že muži, kteří se vydávali na cestu osamělou

krajinou, bledli hrůzou pomyšlením na možnost setkání s tajemným zlosy-

nem.

Hned ji napadlo, nezná-li toho muže? Kdo to byl – Fantomas? Nesetkala

se s ním někde, neviděla ho někde ve společnosti nebo na ulici? Slyšela, že

122

Fantomas používá na sta různých tvářností, přestrojení tak podivuhod-

ných, že nikdo z těch, kdo ho spatřili pod černou maskou, nedovedou

zjistit jeho osobnost.

Fantomas byl u ní… neodvažovala se domysliti, za jakým účelem…

Mluvil o Meynanovi, neznamená-li to, že i její nešťastný milenec se stal jeho

obětí?

„Milost!“ vykřikla a klesla mu k nohám, „co se stalo s Ludvíkem?… Co

chcete ode mne?“

Fantomas ji pozvedl, přinutil ji snésti jeho pohled: „Nuže, ano, jsem

Fantomas! A nyní mluvte! Nestane se vám nic zlého, povíte-li mi ono

tajemství, jak otevříti safy. Pak se dozvíte, jak se vede Meynanovi!“

„A nepovím-li to slovo?“

Isabela ihned litovala tohoto neopatrného vyjádření, které mohlo

znamenati výhrůžku, odpor. Vždyť ona nemohla Fantomasovi vyhověti,

neznala ono tajemství.

Marně však se snažila přesvědčit o tom hrozného Fantomase. Nevěřil jí.

„Nepovíte-li, zemřete!“ pravil tvrdě.

 

Deset minut trvala tragická ta hra. Marně Isabella prosila, marně

ujišťovala, že nezná tajemství, pro které Fantomas přišel. Marně se

dožadovala zpráv o svém snoubenci. Byla odsouzena, že neuposlechla

Fantomase. To znamenalo smrt!

Přemožena rozčilením a marným úsilím, zápasíc odvážně do poslední

chvíle, ocitla se konečně na křesle, kam ji položil a vytáhnuv z blízké

skříňky svazek barevných stuh, jimiž Isabella tak ráda zdobila své prádlo,

přivázal ji k němu jako vězně. Naposledy se jí ptal, poví-li, oč žádá.

Nedostalo se mu odpovědi, protože Isabella omdlévala hrůzou. Pak ovázal

její oči širokou stuhou…

„Nuže, madame, zvím nyní vaše tajemství?“ Isabella se nadlidsky

namáhala, aby si vzpomněla na ono slovo, které jí mělo zachránit život, ale

marně. Zatáhl křeslo do přilehlé koupelny těsně k vaně… Ucítila v zápěstí

silnou bolest… otevřel jí žíly! Ucítila teplou tekutinu, která jí stékala po

rukou… krev, její krev! Hučelo jí v uších.

Tu náhle zaslechla v zahradě hrčení automobilu, hlasy lidí… někdo

přichází! Bude zachráněna! Nesmírným úsilím podařilo se jí vysvoboditi

jednu ruku, posunouti pásku - ale běda, zlosyn ji uviděl. Bleskurychle při-

skočil, připoutal ji znovu. Ztracena, nezadržitelně ztracena!

123

V té chvíli, kdy Fantomas k ní přiskočil, zdvihla se jeho maska… na

zlomek vteřiny zahlédla Isabella jeho tvář! Pak již jen uhadovala myslí,

obestřenou slabostí mdloby, že muž prchá… Z dola se ozývaly signály au-

ta, hlasy lidí… Znovu se pokusila přemoci své mdloby a zbaviti se pout.

Její ruka se trochu uvolnila… A zatím, co krev, kapka po kapce unikala z

těla, Isabella umdlévající rukou načrtla prstem na zrcadle toaletního stolku

několik písmen …

Vyčerpána klesla zpět do léhátka.

Bolestná závrat způsobovala jí nevolnost, takže si sama přála, aby již

nastal konec.

A konec nastával…

Automobil, na jehož výzvu nikdo neodpovídal, obrátil se zpět, k městu.

Hlasy umlkly, hukot odjíždějícího vozu utichl.

Někdo vystoupil po schodišti k lsabellině ložnici a rozsvítil světla.

XX. IVAN IVANOV…

Automobil, který se zastavil před villou Isabelly de Guerray a po chvíli

zase odejel, zanechal na chodníku dva lidi; tito zvonili několikráte a

nedostali odpovědi.

Byla to elegantní žena, úplně zahalená v kožešinu a muž v plášti s

vyhrnutým límcem.

Radili se. Žena netrpělivě přešlapávala a zlobila se: „Je to hloupé, že nás

nikdo neslyší. Jsem si tím jista, že Isabella je doma…“

„Snad se v poslední chvíli jinak rozhodla a odešla,“ poznamenal muž.

„Možná, že čekáme marně…“

„Heberlaufe, může být, že jste byl dobrými pastorem, ale psychologem

nejste. Myslíte, že by nechala rozsvíceno, kdyby odešla?“

„Milá Conchito, proč jsme raději nezůstali u tebe, jaký by to byl

rozkošný večer…“ namítal smutně Heberlauf.

Ale jeho společnice, neklidná, těkavá Španělka, která milovala

společnost, výlety, hlučnou zábavu, potřásla vesele hlavou.

„Isabella má temperament, pobavíme se a pak, až se auto vrátí,

pojedeme do klubu.“

Rozhodnuta, chystala se přelézt plot a Heberlauf ji následoval. Náhle se

oba zarazili. Na konci bulváru se objevily lucerny blížícího se auta, které se

zastavilo u vrat a vystoupili dva muži: Juve a policejní komisař Amizou.

124

Co zde hledali?

Juve, pod jménem Duval nebo Dubois platil za zámožného bankéře,

který v Monte Carlu tráví své prázdniny. Povolání pana Amizoua bylo

všem známo!

Nenadálé setkání s Heberlaufem a tanečnici je poněkud rozladilo, ale

tento dojem rychle minul. Zatím, co Juve tiše a diskrétně pozdravil,

Amizou oslovil žoviálně Heberlaufa.

„Hleďme, hleďme, pane Heberlaufe. zdá se, že jsme vás přistihli v

choulostivé situaci,“ žertoval, nepozoruje trapných rozpaků páně

Heberlaufových.

Ten se slabě bránil neurčitými posunky a nesouvislými slovy, načež se

odplížil za svou milou, která zatím obešla plot; vzpomněla si, že zahrada

má zadní vchod.

„Pane Amizou,“ poznamenal Juve, „ti lidé nám zde překážejí. Měli

bychom je poslat pryč, abychom zůstali chvíli sami s Isabellou de Guerray.

Musíme se jí vyptat na různé detaily, které nám ještě chybí a pak… ji zpra-

vit o tom neštěstí… Nebude to snadné!“

Chvíli zvonili, ale marně. Pokoušeli se otevříti vrata. Po chvíli spatřili

Conchitu Conchas, sestupující po schodišti verandy. Otevřela jim. „Je to

divné,“ pravila a její hlas se trochu chvěl, „že Isabella spí tak tvrdě. Viděla

jsem ji z verandy, volala jsem, ale nepodařilo se mi ji vzbudit.“

Pozdní návštěvníci pohlédli na sebe znepokojeně.

„Snad bychom měli odejít? Jsme strašně indiskrétní,“ poznamenal

Heberlauf.

V aleji se ozvalo hrčení auta. „Je to náš vůz,“ dodal.

„Ano, to učiníme,“ pravil Juve. „Jeďte napřed, pojedeme za vami…“

Zatím však pan Amizou, kterého zajímalo, proč Isabella neodpovídá,

vyběhl po schodech na verandu a volal oknem dovnitř: „Isabello, Isabello,

máte vy to spánek! Probuďte se, jsou zde přátelé!“

Pak následovalo ticho, načež se ozvaly kroky pana Amizoua, který

pomalu sestupoval. Neměl svého obvyklého veselého úsměvu, byl bled a

rozčilen!

„Přátelé,“ pravily „Isabella nespí; viděl jsem ji a myslím, že omdlela…

není-li to ještě horší…“

„Co? Co pravíte?“ zvolala Spanělka a chtěla se vrátit k schodišti.

Juve však ji zadržel. Také pan Amizou se k němu připojil:

„Nesmíte zde zůstat, madame,“ pravil v rostoucím rozčilení, „odejděte!

Za pět minut jsme v kasině a povíme vám, co se stalo.“

125

Sám odvedl až k vozu Conchitu a jejího průvodce, kteří oba ani

nevěděli, co počít. Přiměl je nasednout. Když se auto rozjelo, tanečnice se

vzpamatovala a volala na pana Amizoua, aby určitě přišel hned do kasina

pověděti jí, jak je přítelkyni…

Komisař se spěšně vracel k domu. Myslil na Isabellu, jak ji uviděl

nehybnou, bledou, opřenou o polštář sedadla, ozářenou světlem. Několika

skoky dosáhl okna a přehoupl se dovnitř. Zde se ocitl tváří v tvář Juvovi,

který zatím prohlížel místnost, zabývaje se více zařízením, než nešťastnou

Isabellou. Ta polo ležela, polo seděla v křesle, a ani její šat, ani držení těla

neprojevovalo žádného zmatku. Zdálo se, že spí, tak tiše, že její ňadra se

dýcháním ani nepohnula.

Juve dokončil svou prohlídku a přistoupil k panu Amizouovi.

„Je ovšem mrtva, o tom nelze pochybovat. Zbývá jen zjistit, jak zemřela.

Myslím, že byla zavražděna.“

„Zavražděna?“ trhl sebou pan Amizou.

Zamlčel se a oba naslouchali. Hluboké ticho noci bylo přerušeno

hlukem hlasů v zahradě, prchajícími kroky, pak zazněl výstřel revolveru,

druhý, třetí!

„Hrome, stává se to fantastickým!“ vykřikl Juve; vyběhl z pokoje a vrhl

se ke schodišti, vedoucímu do zahrady. Pan Amizou se hnal za ním.

„Ne, ne, zůstaňte tam,“ křičel Juve; „sám se podívám, co se děje.“

Komisař se vrátil do ložnice. Mechanicky vytáhl revolver, zkoušel

spoušť.

Juve prohlédl zahradu, nenašel nic pozoruhodného. Vsedl do auta a

rozjel se bulvárem k městu. Do aleje ústily dvě cesty. Zaslechl hluk hlasů,

cosi jako vzdálenou ránu z revolveru. Pustil se tím směrem. Ulice byla

liduprázdná, opuštěná. Ah, tato proklatá hornatá krajina. Jistě, že ho

zmátla ozvěna! Vrátil se na křižovatku, zabočil v levo. Díval se upřeně do

tmy. Co to? Několik metrů před sebou spatřil temnou plochu, zeď! Řidič

prudce zabrzdil, nicméně náraz byl tak silný, že div nevylétli z auta. Byl v

slepé uličce. Po obou stranách nízké domy téměř bez oken, končící u skály,

která tvořila přirozenou stěnu. Úzké chodníčky, několik osamělých

pokojných chodců. Nemožno, aby tudy někdo unikl. Sevřev pěsti, obrátil

auto. Celý tento manévr netrval déle než deset minut.

Zatím pan Amizou telefonoval na bezpečnostní stanici, aby mu poslali

dva inspektory, kterým by svěřil hlídku v zahradě.

„Co učiníme se zavražděnou?“ radil se s Juvem. „Musíme přistoupiti k

podrobné prohlídce. Máte tušení, jak zemřela?“

126

„Zcela přirozeně,“ pronesl Juve.

Pan Amizon otevíral oči. „Jak to myslíte, Juve? Zcela přirozeně? Řekl

jste, že byla zavražděna!“

„Ano, zemřela přirozeně a přece byla zavražděna. Vidíte, pane, že není

raněna, nejeví stopy zápasu, ani otravy, ani zardoušení. Ústa jsou

pootevřena, jazyk ztuhlý. Je to jazyk člověka, který následkem prudkého

otřesu duševního utrpěl srdeční záchvat. Jak si vysvětlíte, že jsou její šaty,

křeslo, podlaha kolem, zvlhlé vodou?“

Pan Amizou se díval, nechápaje.

„Krajky na rukávech a hedvábí nedbalek je pomačkáno takovým

způsobem, jakoby byla bývala něčím spoutána… ah, ah, vidíte?“ zvolal

vítězně, skloniv se k zemi, „zde jsou pretrhané kusy stuh, patrně ji odvázal,

jakmile ztratila vědomí…“

Pohlédl na bosé nohy, na nichž byly patrny zamodralé pruhy.

„Byla svázána i na nohou a připoutána k lehátku, ó, rozumím zcela

dobře…“

„Ale ne já,“ přiznával se pan Amizou. „Nemohu přes vaše výklady

pochopit, jak zemřela.“

„Ah, je to jasné, zemřela hrůzou… Vidíte, vlasy má na spáncích

přitisknuté k hlavě, uvázal jí pásku na oči…“

Opět se dole ozvaly hlasy; byli to podřízení páně Amizoua. Oknem jim

dal rozkazy, aby prohledali zahradu, hledali stopy.

Juve se zatím zabýval sprchovým zařízením. Pootevřel kohoutky, takže

voda po kapce vytékala. Točil pohyblivou rourou sem, tam, až se otvor

sprchy ocitl přímo nad mrtvolou. Voda kapala na šaty, promáčela zvlhlou

již látku a vytékala na zem, jedna kapka za druhou.

„Tak se to tedy stalo,“ pravil polohlasně. „Způsobil, že zemřela hrůzou,

domnívajíc se, že jí krev po kapkách uniká z otevřených žil.“

„Vaše logika je zázračná…“ divil se pan Amizou.

„Je to jasné jako den,“ poznamenal skromně Juve. „Ale zde vidím něco

lepšího, pohleďte jen na ten stolek… na zrcadle jsou mastné stopy písma,

něco sem napsala prstem, toaletním krémem…“

Písmena byla nečitelná. Juve měl nápad. Posypal je rýžovým práškem.

Obrysy písma vystoupily zřetelně a Juve četl: Ivan Ivanov…

„Ivan Ivanovič,“ vykřikl komisař. „To by tedy byl vrah Isabelly de

Guerray?“ zvolal, když spatřil písmena vystupovati na ploše zrcadla v

mihotavém svitu lamp.

„Myslím, že nepotřebujeme zřetelnějšího udání,“ pravil Juve.

127

Oba muži zůstali chvíli zticha; pak se rozlehly na schodišti kroky, někdo

se objevil u vchodu oblékámy.

Byl to jeden z inspektorů.

„Pane komisaři,“ hlásil, „učinili jsme zajímavá odhalení. Zdá se nám

nepochybným, že dva muži a dvě ženy byli v zahradě…“

„Heberlauf a Conchita…“ uvažoval Juve i pan Amizou.

„Za zahradou jsou patrny stopy muže a ženy, kteří utíkali, neboť stopy

jsou vtlačeny pevně do měkké země; utíkali každý zvlášť…“

„Ano, s tím patrně souvisejí ony výstřely,“ pomyslil si Juve.

Inspektor podával mu několik lístků papíru s pečlivými otisky stop.

Juve přistoupil s nimi k světlu a prohlížel je dlouho, dlouho…

Zmaten, zaražen sledoval pan Amizou jeho počínání.

Juve odhodil stranou nákres ženské stopy, aniž mu věnoval valné

pozornosti. Za to ale ponořil se zcela do studia stopy mužské. Z kapsy

vyndal různé instrumenty: malou metrovou míru, kompas, měřil, zanesl si

do sešitku několik cifer, počítal, porovnával a výsledek se mu zdál

naprosto jasný. „Není pochyb, je to zcela jasné…“ zašeptal. Jeho tvář

nabyla úzkostlivého výrazu, na čele se mu zaperlil pot.

„Vyčetl jste něco z těchto stop?“ otázal se pan Amizou.

Juve sebou trhl, jakoby se probouzel ze sna. Zamumlal několik

nesrozumitelných slov a odvrátil se. Po chvíli dodal bezbarvým hlasem:

„Ne, musím doznat, že jsem nevyčetl nic pozoruhodného…“

Díval se stranou, jakoby nemohl snésti tázavého pohledu pana

Amizoua. Prožíval hroznou duševní krisi, neboť poznal ony stopy, patrně

stopy muže, který předtím v zahradě střílel a pak unikl jeho

pronásledování. Ano, poznal tyto stopy, jemu tak dobře známé, že jeho

úsilovná snaha, aby bližší prozkoumání odvedlo ho od původního

podezření, nebyla než slabá, neudržitelná naděje – byly to stopy

Fandorovy!

Bude nutno zavléci jméno Fandorovo do případu vraždy Isabelly de

Guerray?

XXI. TA, KTEROU MILUJI!

Elegantní obyvatelstvo Monte Carla netušilo jistě ani zdaleka, že se této

klidné, krásné jižní noci odehrál celý sled událostí tak tragických a

nepochopitelných uprostřed jedné z jeho nejoblíbenějších, nejluxusnějších

128

čtvrtí. Drama počalo již za stmívání, vraždou Ludvíka Meynana, jejíž

původce nemohl však býti vypátrán.

Na to Fandor na své procházce u moře zajal ruského důstojníka Ivana

Ivanovice, který vzbudil jeho podezření svými podivnými výpověďmi a

uvěznil ho v skrýši Bouzillově, aby mu zabránil zahladiti své stopy.

Zatím zemřela, doslovně zahynula strachy ubohá Isabella de Guerray,

podlehnuvši dojmu hrůzy, způsobenému objevením se tajemné maskované

bytosti, v níž poznala Fantomase.

Načež se Juve, doprovázen panem Amizouem dostavil do vily

nešťastné Isabelly, aby ji vyslechl o podrobnostech, týkajících se jejího

mrtvého milence, které by mohly přispěti k vypátrání vraha. - Našel ji však

mrtvou a tentokráte, úspěšněji než v případu Meynanově, zjistil nejen

způsob smrti a jeho příčinu, ale též i stopu vrahovu z písma na zrcadle.

Vše to se odehrálo s neuvěřitelnou rychlostí, od devíti hodin do půlnoci.

A nyní zbývalo ještě vypátrati neznámé osoby, které v zahradě střílely a

pak uprchly tak obratně, že se Juvovi, který je v zápětí stíhal, nepodařilo

zjistiti ani směr jejich útěku. Byl to snad vrah či jeho spojenci?

Juvovi zůstaly v rukou neznámé stopy ženy a stopa – Fandorova!

Co učinilFandor – po zatčení Ivanovičově?

 

Fandor spěchal zamyšlen opuštěnými třídami města, jehož obyvatelstvo

tou dobou buď dlelo v kasinu, nebo na lůžku. Uvažoval o svém poněkud

odvážném zatčení velitele Skobelevu, jímž uvalil na svá bedra nemalou

odpovědnost. Bylo nutno najíti Juva, skoncovati tu věc. Zamířil ke kasinu,

jehož světla z dálky bylo vidět, když tu pojednou potlačil výkřik pře-

kvapení a přidal do kroku. Před ním z temnoty se vynořila silueta, kterou

by byl poznal mezi tisíci, ač se opravdu nenadál tohoto setkání. Byla to

dcera Fantomasova!

Avšak dívka zpozorovala záhy, že je jí někdo v patách. „Stůjte!“ zvolala

rozkazovačně, nepoznávajíc svého stihatele. Avšak Fandor neuposlechl,

naopak, její výkřik byl mu pobídkou k většímu spěchu. Tu však zazněl

výstřel z revolveru, kolem jeho hlavy zafičela kulka!

„Hrome, není žádnou zábavou sledovati Fantomasovu dceru; ta dívka

má podivné metody,“ zlobil se Fandor potichu. A vykřikl: „Děkuji, slečno!

Zbývají-li vám ještě nějaké, jsem vám k službám!“

Denisa vystřelila podruhé.

129

Fandor se rozběhl a byl již téměř u ní. Ve světle luceren automobilu,

který právě ujížděl kolem, spatřil její tvář, kožišinovou čapku na světlých

kadeřavých vlasech.

Tato chvíle rozhodla, Denisa se vrhla na druhou stranu, těsně před

autem, které div že ji nestrhlo pod svá smrtící kola. Prach a světlo auta

oslepily na okamžik Fandorovy oči. Za několik vteřin však zahlédl před se-

bou opět její elegantní postavu. Měla malý náskok. Náhle mu zmizela, jako

když ji temnota pohltí. Zjistil, že zabočila do jakési soukromé zahrady.

Neváhal ji následovati. Poznal ostatně, že je to zahrada náležející k vile

Isabelly de Guerray.

Co zde hledá?

Fandor odsunul na pozdější dobu vysvětlení této záhady. Zatím

nemyslel na nic jiného, než aby ji neztratil s očí. Běžel za ní alejemi zahrady

až k domu. Zjistil, jako před tím Juve, že přízemí je ponořeno v tmu a jen v

prvním poschodí je osvětleno několik oken.

Oběhnuv dům, ocitl se tváří v tvář dívce, která rozechvěna, avšak

odhodlána, se zbraní v ruce kázala mu stát! Majestátní a skvělá, osvětlena

jen světlem měsíce, zdála se mu nevýslovně krásnou. Nesklonil hlavy,

postoupil vpřed a Denisa vystřelila. Vystřelila do vzduchu! Věděl, že tak

učiní. Zdála se však odhodlána zabrániti stůj co stůj rozhovoru, po kterém

Fandor z celé duše toužil.

„Stůjte!“ zvolala opětně a chvějícím se hlasem dodala: „Prchněte,

Fandore, prchněte, pro lásku boží! Za okamžik se ocitnete v rukou

Fantomasových!“

Rozběhla se zahradou v šíleném úprku, Fandor v patách za ní. Za

okamžik se ocitli oba na bulváru. Po chvilce nepřetržitého běhu Denisa se

zastavila, skřížila paže na prsou a zadívala se na svého pronásledovatele.

„Co mi chcete?“ tázala se hněvivě.

„Nic jiného, slečno, než se vám poklonit a nabídnout vám svou

ochranu. Není radno, aby dívka sama bloudila tu za noci, vnikala do cizích

zahrad, střílela z revolveru… Mohla byste mít nepříjemnosti…“

Denisa chápala, že Fandor se jí posmívá. Přes to však jihl její hněvivý

pohled, upřený do jeho očí.

„Jste odvážný,“ poznamenala tiše, „střílela jsem a vy jste necouvl ani na

krok.“

„Věděl jsem, že střílíte do vzduchu,“ pravil Fandor s dobrým úsměvem.

Díval se dívce do očí a její tváře pokryla živá červeň. Oddychovala

prudce a usmála se s nekonečnou něžností. Pojednou ale se zachvěla a

130

úzkostlivě naslouchala. V aleji se ozvaly hlasy, bylo slyšet blížící se

automobil.

„Jste ztracen,“ zašeptala dívka. „Jsme oba ztraceni! On nás zpozoroval!“

„Fantomas?“ zvolal Fandor. „Dobrá, je-li to on, počkám na něho!“

„Ne, nesmíte, nesmíte!“ vykřikla dívka svrchovaně rozčilena. „Nechci,

abyste se utkal s Fantomasem! Nesnesla bych, aby jeden z vás zahynul

před mýma očima! Pojďte! Musíte, chci tomu!“

Sotva že udělali ve tmě několik kroků, zpozorovali, že ulice, kterou se

dali, je slepá a nemá východu. Nezbývalo než buď zůstat, nebo se vrátit

cestou, kudy přišli.

Váhali chvíli, mechanicky pátrajíce po úkrytu, neboť Fandor, zmaten

záhadami, jejichž závažnost nechápal, dal se ovládnout vůlí dívčinou, jejíž

blízkost ho okouzlovala.

Hluk auta, které je pronásledovalo, se blížil. Dcera Fantomasova

zpozorovala velikou železnou desku, umístěnou v zemi těsně u zdi. Rychle

se sklonila, zkoušela ji nazdvihnout a náhle vykřikla radostně. Tato deska

kryla jakési malé schodiště, jehož úzké stupně vedly prudce do prázdna.

Byl to prostě přístup ke kanalisaci nově vybudované v této dosud málo

obydlené čtvrti města.

Zbylo jim právě jen tolik času, aby se tam mohli skrýt. Za okamžik nad

jejich hlavami lomozila kola auta, uslyšeli náraz, auto se zastavilo, někdo

vystoupil. Slyšeli několik slov vyměněných mezi cestujícím a řidičem, aniž

porozuměli, o co běží. Stačilo by, aby ten, kdo vystoupil z auta, nadzdvihl

desku a jsou mu vydáni na milost. Srdce jim tloukla rozčilením. Avšak

nestalo se tak, neboť auto patrně skrylo svým tělem železnou desku očím

pronásledovatelovým. Pak se auto otočilo, změnilo rychlost a za nedlouho

zmizelo z doslechu. Nezůstal snad někdo na blízku, aby je vyčíhal? Čekali

ještě chvíli, než se odvážili z úkrytu.

Fandor nyní litoval, že nepoužil této snad jedinečné příležitosti, aby se

zmocnil odpůrce. „Učinil jsem to pro vás, slečno,“ poznamenal. „Kdo ví,

kdy se opět setkám s Fantomasem, abych napravil své dnešní opomenutí.“

„S Fantomasem?“ zasmála se dívka. „Kdo ví, nebyl-li to Juve… nebo

některý z policistů?“

„Ale ne, Juve bude asi ještě v kasině; zabývá se případem vraždy

Ludvíka Meynana.“

Dívka vykřikla.

„Meynan je zavražděn?“ zvolala poděšeně.

131

„Ano, tato vražda je posledním zločinem Fantomasovým…“ odvětil

Fandor.

„Ah, kéž byste mluvil pravdu,“ zalkala dívka „kéž by to byl poslední

jeho zločin!“

„Co tím chcete říci?“ vykřikl Fandor. „Obáváte se nějakých nových činů

tohoto zlosyna?“

Fantomasova dcera pokynula smutně hlavou. „Stalo-li se to, čeho se

obávám, je to vaší vinou. Chtěla jsem tomu zabrániti, vy však jste mi

vstoupil v cestu!“

„Proč jste mi to neřekla“ naléhal Fandor. „Byl bych vám pomohl!“

„Ne, ne,“ bránila se dívka v mocném pohnutí. „Nikdy nepřipustím,

abyste se utkal s Fantomasem!“

„A přece je to jen on a stále on, kdo hromadí zločin na zločin, vraždí bez

milosrdenství… kdo provedl všechny ty zločiny…“

„Vždyť vy podezíráte též někoho jiného… Ivana Ivanoviče…“

poznamenala dívka.

„Ale, stal-li se dnešní noci nějaký zločin, nemohl to být Ivanovič, kdo jej

spáchal, protože Ivanovič je mým zajatcem…“

Vysvětlil dívce, že právě před hodinou uvěznil důstojníka v Bouzillově

skrýši.

Dívka údivem otevírala oči. „Avšak musíte ho pustit na svobodu, teď

hned!“ zvolala. „Nesmíte dopustit, aby ho Juve nalezl, to by bylo

strašlivé…“

Fandor byl překvapen její žádostí a nevěděl, co na to odpovědít.

„Byl to opravdu Ivan Ivanovič? Víte to jistě? Byl to tentýž, který vás

svými námořníky dal zadržeti na své bárce?“

„Ale ovšem, že to byl tentýž!“ přisvědčili Fandor zamyšleně. Co

znamenala její otázka? Bylo by možné, aby existovali dva toho jména, jeden

nepravý Ivan Ivanovič…?

Snad žádala Fantomasova dcera proto tak naléhavě o osvobození

zajatého Ivanoviče, protože v něm tušila toho druhého… svého otce,

Fantomase? Snad nyní pochopila, že zatčený je pravý Ivanovič a proto

nemá čeho se obávati, padne-li do rukou policie. Naopak, jeho uvěznění

poskytne mu alibi.

Chtěl se jí otázat, pochopil-li správně smysl jejích rozpaků, avšak dívka

ho předešla. Vzchopila se pojednou a obrátila se k odchodu.

Fandor se chystal ji následovat, avšak imperativním gestem mu

nařídila, aby zůstal.

132

„Nic na světě mě nezadrží, abych nešel s vámi!“ vykřikl.

Přistoupila k němu a její tvář vyjadřovala pevné, chladné odhodlání.

„Něco vám snad přece zabrání,“ pravila úsečně. „Zabrání vám smrt!“

„Co pravíte? Smrt? Zastřelte mě, chcete-li, nepoužiji zbraně!“ zvolal

Fandor.

„Ne vaše… moje smrt!“ odvětila dívka. Vyňala z kabelky malou

skleněnou kuličku, vložila ji do úst. „Pohleďte,“ pravila, „tato pilulka

obsahuje prudký jed. Půjdete-li za mnou, spolknu ji beze slova a za několik

vteřin nebude již mezi živými ta…“

Fandor nebyl schopen slova. Mlčky zíral za jemnou postavou, jejíž

silueta se pomalu nořila do tmy. Věděl, kdyby neuposlechl, že by splnila

svoji hrozbu, že by jeho vinou zahynula, ta… kterou miluje!

XXII. DĚSNÝ NÁVŠTĚVNÍK.

„Pane řediteli!“

„Co je?“

„Někdo si přeje s vámi mluvit.“

Ředitel Vaugreland seděl u svého širokého ředitelského stolu a hlavu

maje zabořenu do dlaní, úsilovně přemýšlel. Byv takto osloven, vyskočil

netrpělivě.

„Cože, někdo si přeje se mnou mluvit? Ale já si nepřeji mluviti s nikým,

ať je to kdokoliv! Mám toho dost, ba víc než dost! Nejsem doma pro

nikoho!“

Nebylo lze pochybovat, že ředitel byl v špatné míře, ochoten vyházeti

všechny, kdož by se odvážili ho vyrušovat.

Nebylo také divu. Postavení páně ředitelovo bylo v poslední době málo

záviděníhodné. Ovšem, pan Vaugreland nebyl zlý člověk, ale byl sláb a

nedovedl čeliti ranám osudu. Zdálo se mu, že je zničen, zneuctěn a ty

nejhorší věci že teprve ještě přijdou. Nechtěl vystupovati ve své funkci

ředitele, přál si být maličkým, zcela nepatrným automatem, který nic

nečiní, nic nenařizuje, jen snáší následky činů jiných lidí, ale který nikdy,

nikdy nemůže býti aktivní příčinou jakéhokoli podnikání.

Vrátný, který prve vyslovil své hlášení, zůstal stát na prahu dveří. Byl to

starý vysloužilec, přesný jako na vojně. Nemohl odejíti, dokud neřekl

všechno.

133

„Mám psaní pro pana ředitele,“ začal znovu. „Ten pán řekl, že jeho

jméno je v tom psaní. Vypadá velmi slušně…“

Pan Vaugreland vztáhl ruku po dopise, který vyhlížel elegantně, avšak

trochu tajemně, neb nesl na svém rubu pět červených pečetí. Obracel jej ze

strany na stranu, vzrušen, nevěda proč a čím.

„Řekl, že je tam jeho jméno?“ opakoval.

„Ano, pane řediteli.“

„Tedy, počkejte…“

S povzdechem resignace otevřel dopis. Kdo, u čerta, má mu co psát?

Rozevřel dopis, podíval se na podpis… Dopis se mu zachvěl v rukou, spadl

jako zvadlý list na leštěnou desku stolu. Rozčilení pana Vaugrelanda bylo

nesmírné… „On…“ zablebotal… „byl by to on? Ne, to je nemožné! To je

příšerné…“

Velmi klidně, ač trochu překvapen chováním ředitelovým, otázal se

vrátný: „Pane řediteli, mám ho vpustit sem?“

„Ne, ne, proboha, jen to ne!“ vykřikl ředitel poděšeně.

„Mám ho tedy vyhodit?“

„Jeho… a vyhodit! Zbláznil jste se?“

Vrátný zíral nechápavě na svého představeného. Nemá-li návštěvníka

ani vpustit, ani vyhodit, co tedy s ním?

„Mám ho snad poslat do sekretariátu?“ napadlo ho.

Pan Vaugreland byl v koncích. „Do sekre…“ Nedomluvil. Dveře za

vrátného zády se otevřely a dovnitř vstoupil cizí muž, bezvadné oděný, v

rukavicích, klobouk v ruce a lehce se ukloniv, předstoupil před ředitele.

„Pane řediteli,“ oslovil k smrti poděšeného! Vaugrelanda, „lituji, že

jsem si musil vynutiti přístup do vaší pracovny. Jak se zdá, váhal jste mne

přijmouti? Avšak věřte, že má návštěva je pro vás nesmírně důležitá.

Přicházím vám posloužit…“

Vystoupení cizincovo bylo jisté, jako muže znalého světa.

Domluviv, zůstal stát nehybně, téměř neživě a díval se řediteli do očí.

Pak odložil nenuceným gestem klobouk a rukavice, a usedl do blízkého

křesla.

„Chcete, abychom si pohovořili?“ promluvil znovu. „Ano? Pak nařiďte

vrátnému, aby odešel. Věci, o nichž chci mluvit, týkají se jen mne a vás.“

Jeho slova zněla jako rozkaz. Vrátný podlehl jejich sugestivní moci a

nečekaje rozkazů Vaugrelandových, opustil místnost.

„Nuže, pohovořme si, pane Vaugrelande! Především, věříte v moji

identitu, pane? Věděl jste přece, že jsem v knížectví a očekával jste moji

134

návštěvu, že ano? Ah, odpovězte, drahý pane! Vždyt vy se tváříte málo

povzbudivě… Vypadá to, jako byste měl strach!“

„Ale… ale… já – vy – pro boha… nezabíjejte mě…“

Pan Vaugreland blekotal nesrozumitelná, nesouvislá slova, oči navrch

hlavy.

Návštěvník propukl v smích.

„Nuže, uklidněte se,“ pravil. „Což vypadám tak strašně? Ujišťuji vás, že

jsem se k vám zachoval až dosud velmi pěkně a že vám chci dnes prokázati

službu…“

„Službu?“

„Ano, službu! Vidíte tedy, že mé úmysly jsou čisté!“

„Nerozumím…“

„Ovšem, že nerozumíte! Nebojte se, že se proto rozhněvám! Chápu, že

se vám zdá bizarním přijímati návštěvu Fantomasovu, přijímati od něho

služby… ó, chápu.“

„Ale jste přece Fantomas?“

Na tuto otázku návštěvník povstal a přistoupil k stolu ředitelovu. Opřel

své dlaně o desku stolu a zahleděv se řediteli do očí, promluvil

panovačným, drsným hlasem:

„Ano, jsem Fantomas! Ten, kterého zvou králem zločinu. Myslím, že by

se' nikdo neodvážil zneužíti mého jména a přisvojiti si je. Ano, Fantomas

přišel vám posloužit! Poslouchejte a ničeho se nebojte!“

„Ach, co chcete?“

„Ne tak rychle! Dříve, než vám řeknu, co chci od vás, povím vám, co

vám nabízím. Z ruky do ruky. Poslyšte, znáte to zde?“

Vytáhl z kapsy malý klíček a podržel jej Vaugrelandovi před očima.

„Znáte jej přece, že ano? Je to klíč, který míval v uschování váš

nešťastný pokladník Ludvík Meynan.“ A rychle dodal: „Počkejte, zůstaňte

klidným! Jen žádné hlouposti! Nepokoušejte se zvonit! Přišel jsem k vám s

nejlepšími úmysly, ale způsobíte-li mi sebe menší nepříjemnost, nebudu

váhat vás usaditi… to chápete, že ano? Nuže, hovořme dále…“

Pan Vaugreland, fascinován, odvětil pouze:

„Ano, hovořme dále!…“

„Tak tedy: Přináším vám tento klíček. Ptáte se, proč? Nemůžete

uhodnouti? Dobře tedy, slyšte: Před patnácti dny byl zavražděn Norbert

du Rand. Co jste učinil? Telegrafoval jste do Paříže a dvě individua, jeden

policista, druhý novinář, přispěchali do Monaca, Pane řediteli, přísahám na

svou čest zločince, že jste se přivedl do nesmírného nebezpečí, přivolav

135

Juva a Fandora do knížectví, kde jsem se já usídlil. Pro mne to znamená

zápas s nimi, zápas na život a na smrt! Kdybych byl v té chvíli měl čas vás

vyhledat, byl bych vás potrestal bez milosti!“

„Ah bože… bože…“ zasténal pan Vaugreland.

„Pak uvědomil jsem si však, že jste jednal, aniž jste uvažoval… a

odpustil jsem vám. Na neštěstí ti dva při každém skandálu, který se zde

strhl, usuzují, že já jsem vinníkem! Je to otravné!“

„Ale…“

„I ano, je to otravné! Pane řediteli, říkejte si, co chcete, trochu reklamy

neškodí, ale občas bych chtěl mít pokoj, žíti nerušen. Posuďte tedy, jak mě

to nudí. Přišel jsem do Monaca, abych si odpočinul, a ti dva se mi tu věší na

paty!“

„Ale… ale…“

„Ne, nechte mě domluvit! Juve a Fandor se domnívají, že já jsem

příčinou všech těch událostí. Pane řediteli, přeji si, aby se to skoncovalo.

Nabízím vám dobrý obchod, z ruky do ruky. Vím, ovšem, o těch trapných

příhodách poslední doby, vím, kdo zavraždil Maynana, chtěje se zmocniti

klíče. Tento klíč je unikát. Dnes při otevření herny dostali byste se do

strašných rozpaků bez tohoto klíče, který otvírá přístup k pokladnám.

Nuže, pane řediteli, opatřil jsem si jej, abych vám jej mohl dát! Vím, jak

velkou službu vám tím prokazuji… očekávám však i od vás odměnou

malou ochotu: Přimějte Juva a Fandora, aby opustili knížectví. Ať odcestují

do Paříže nebo ke všem čertům! Ať mě nechají na pokoji zde, kde jsem na

odpočinku! Souhlasíte?“

Jistě že si pan Vaugreland nikdy nepomyslil, že povede s Fantomasem

rozhovor takového obsahu! Fantomas říká, že není vinen vraždami, které

byly spáchány. Je mu možno uvěřit? Přináší klíč k safům, Společnosti tím

prokazuje nesmírnou službu… za to žádá odstranění detektivů… Co

odpovědít?

„Nevím… nevím… co vám odpovědít… Budou-li ochotni odcestovat…

Juve a Fandor! A nejste-li vy vinníkem… až ti dva odjedou… budou se

skandály opakovat… bylo by třeba chytit vraha…“

Fantomas se smíchem poklepal panu Vaugrelandovi na rameno:

„Milý příteli,“ pravil, „víte-li, že je mi vás líto? Čeho se tak bojíte?

Vypadám, jako bych vám chtěl ublížit? Nuže, kdo vám praví, že odchod

Juva a Fandora nezpůsobí šťastný konec skandálů? Že já sám neskoncuji

vše šťastně a rychle i bez nich?… Jste schopen vyslechnouti můj názor?“

„Ovšem, pane…“

136

„Nuže, co podle vás by dalo kasino tomu, kdo by je zbavil osoby, která

všechno zavalila krví a ohněm?“

Pan Vaugreland se nerozpakoval ani okamžik. „Oh, kasino by dalo

jmění za to aby nastal klid! Já sám ochotně přiřknu milion franků tomu,

kdo chytí vraha.“

„Ale, ale… nepřeháníte?“

Fantomas povstal a jal se přecházeti pokojem. Zdálo se, že uvažuje. Pak

přistoupil k panu Vaugrelandovi.

„Neztrácejme času, pane! Rozhodněte se! Předně: o mé dnešní návštěvě

u vás ani slova, je-li vám život milý, rozumíte? Za druhé: přesvědčíte Juva

a Fandora, že udělají nejlépe, vrátí-li se do Paříže. Na to vám ponechávám

pět dní. Pak vložíte do obálky odměnu milion franků a pošlete ji, bez

vysvětlování, ruskému důstojníku Ivanu Ivanovičovi.“

„Ivanu Ivanovičovi? Co to znamená?“

„Nic, pane řediteli. Nic! Nesnažte se pochopit. Jen věřte! Vše půjde

podle vašeho přání!“

„Ale…“

„Ne, ani slova!“

A zatím co pan Vaugreland zůstal údivem němý, Fantomas opakoval:

„Nesnažte se porozumět! Nic si nevymyslíte. Dejte ony peníze do obálky a

pošlete je Ivanu Ivanovičovi. Uvidíte, že ten bídník je přijme a pak zdvihne

kotvy a odpluje. Uvidíte…“

Po těchto záhadných slovech Fantomas sebral klobouk, hůl a rukavice a

chystal se k odchodu.

„Pane řediteli, pošlu vám v příštích dnech svoji visitku. Neobávejte se

ničeho. Přijměte mě, neboť to znamená, že mám pro vás nějaké sdělení. A

nyní s bohem… Kdybyste nebyl býval tak hodný, byl byste poznamenal

černým křížkem den, kdy se Fantomas stal tak trochu vaším spojencem…“

Zasmál se ďábelsky a dveře za ním zapadly.

XXIII. BOUZILLOVY NEHODY.

Sotva že Denisa zmizela, vytrhl se Fandor ze zamyšlení jako ze sna.

Nabyl opět chladné rozvahy - rozhodl se jednati a to co nejrychleji.

„Je nanejvýš nutno skoncovat s Fantomasem!“ zvolal. „Nechť zaplatí

svůj dluh, Neuchvatitelný! Nechť je Denisa zbavena jeho hrozného stínu!“

137

Pustiti se za Denisou? Marná snaha. Věděl, že by si ani prosbou, ani

hrozbou nepodřídil její nezdolnou vůli. Musí se obejít bez ní. Jeho jedinou

nadějí je Juve!

Vrátil se k vile Isabelly de Guerray. „Jistě zde bude Juve,“ uvažoval.

„Snad se mi podaří přiměti ho, aby upustil od svých podezření, aby mi

pomohl ještě jednou, snad naposledy, abychom provedli spolu rozhodný

tah.“

Za chvíli se ocitli sobě tváří v tvář. Juve a Fandor, zaraženi, rozpačití,

neodvažujíce se osloviti jeden druhého, oni dva, kteří dříve, po tolik roků

pracovali nerozlučně bok po boku!

„Juve, rád bych s vámi mluvil,“ začal Fandor hlasem, který se chvěl.

„Víš, co se přihodilo, Fandore?“ odpověděl Juve.

„Co se přihodilo? Mluvte, Juve!“

„Isabella de Guerray byla zavražděna!“

Fandor vykřikl.

„A víte jméno vraha, Juve? Nenechte mě v nejistotě!“

Chladně a odměřeně odpověděl Juve: „Nenechám tě v nejistotě,

Fandore! Je to Ivan Ivanovič!“

V Juvově pohledu se zrcadlily zlost, výsměch i soucit! Měl pocit

vítězství a litoval přítele za jeho porážku. Avšak Fandor propukl v smích,

který zněl tak přirozeně, tak živě, že Juve se všecek rozlítil.

„Tobě je to k smíchu, Fandore?“

Fandor se rychle opanoval. „Odpusťte mi, Juve, můj hloupý, nesmyslný

smích, je to z nervosy! Což opravdu věříte, že Ivanovič je vinen? Jaké máte

důkazy, co vás tak přesvědčilo? Povím vám, Juve…“

Ale Juve nenechal ho domluviti:

„Mlč, Fandore,“ nařídil, a jeho hlas zněl smutně. „Jak se ho můžeš

zastávat, jak můžeš pochybovat, že Ivanovič a Fantomas nejsou jedna a taž

osoba?“

V krátkosti vylíčil Fandorovi, co se mu podařilo zjistit o vraždě Isabelly

de Guerray, pověděl mu o jménu, které umírající Isabella napsala na

zrcadlo…

Ale Fandor se usmíval: „Juve, ať je tomu jakkoli, nemůže to být

Ivanovič. Mám důkaz, že to nebyl on, protože Ivanovič byl této noci mým

společníkem!“

Juve se díval do prázdna nevěřící, smuten. Co to bylo? Chtěl Fandor

zbaviti Ivana podezření?

138

Fandor však vypravoval o své noční příhodě. Od té chvíle, kdy Isabella

byla naposledy spatřena s Maynanem až do té hodiny, kdy byla nalezena

mrtva, byl Ivanovič s ním. Ví přesně, co činil a kde byl. Nyní je spoután;

zajat čeká v Bouzillově skrýši. Stačí, půjdou-li ho spolu osvobodit a Juve se

tak přesvědčí o jeho nevině.

Juve potřásal negativně hlavou: „Zdá se, že je to pravda. A přece, přece

pochybuji, Fandore…“

„Vy pochybujete, o mně pochybujete?“ zvolal Fandor. „Nuže, pojďte,

přesvědčte se sám! Nemařme čas! Pojďte k Bouzillovi!“

Učinili několik kroků.

Pociťovali oba, že odcizení trvá, zvláště Juve se choval nedůvěřivě a

cize, kdežto Fandor doufal, že se zase sblíží s přítelem, jakmile ho

přesvědčí o pravdivosti svých slov. Netušil ovšem, o čem Juve uvažuje!

Teprve Juvova otázka, pronesená hlasem zdušeným pohnutím, ho o tom

poučila.

„Víš, Fandore, čí stopy jsem našel v zahradě?… Cos dělal u Isabelly de

Guerray?“

„Přišel jsem…“

Fandor se zarazil. Vyprávěti o svém setkání s Fantomasovou dcerou? Že

ji nechal uniknout? Prozraditi, že je na blízku?

„Juve!“ pravil po chvíli. „Nemohu vám pověděti, proč jsem tam byl.

Věřte, že jsem jednal správně, ale nežádejte vysvětlení.“ Po chvilce dodal:

„Ostatně, vše se vysvětlí samo sebou, až uvidíte Ivanoviče a pochopíte, že

je nevinen, až najdeme skutečného vraha…“

Mluvil v mocném pohnutí. Juve mu naslouchal čím dále tím smutnější.

„Jdi,“ pravil konečně, „jdi kam chceš, půjdu k Bouzillovi sám…“

Fandor pochopil, že mu Juve nevěří, že ho ani neposlouchá. Obrátil své

kroky zpět k vile Isabelly de Guerray.

 

Za dvacet minut seděl Juve u Bouzilla na bedně a rozmlouval.

„Myslím, že mi přece rozumíte, Bouzille? Fandor mi řekl: zajali jsme s

Bouzillem Ivana. Je u Bouzilla, tam ho najdete. A já tu nevidím nikoho. Kde

je Ivanovič?“

Ale s Bouzillem nebyla žádná řeč. „Ah, ah, to že vám Fandor řek'? Pane

Juve, kdyby tu Ivanovič byl, tak byste ho přece viděl, no ne?“

„Nejde o to, Bouzille! Není tu… ale byl tu Ivanovič? Či nebyl? Lhal

Fandor, když to tvrdil?“

„To není od vás hezké, že tak mluvíte o svém příteli.“

139

„Bouzille, odpovězte! U sta hromů! Ivan Ivanovič uprchl?“

Bouzille si nevěděl rady. Kdyby byl Ivanovič prostě uprchl, mohl by říci

pravdu.

Ale věc byla jiná, Bouzille se dal podplatit. Říci to na sebe nebylo mu

snadné. Dozví-li se Juve, že Bouzille pustil důstojníka za tři louisdory,

bude zle.

„Pane Juve,“ začal, „pravda pravdoucí, nerozumím, co mi chcete. Co se

tak trápíte? Ivanovič tu vůbec nebyl!…“

„- Ne, ne, nezlobte se, byl tu!“ dodal, vida, že Juve se všecek změnil v

tváři a nabyl hrozivého výrazu. „Byl tu. Nemohu vám lhát; samotného mě

to bolí! Pan Fandor mluvil pravdu. Řekl mi: dej na něho pozor, jdu pro

Juva…“

Díval se na Juva koutkem očí. Očekával, že nyní Juve bude spokojen,

avšak sklamal se. Čemu měl Juve věřit? Cítil se bezmocným vůči tomu

zvířeti, které lhalo, jako když tiskne. Jak ho přimět, aby mluvil pravdu?

Zlost v něm vřela, ale přemohl se.

„Bouzille!“ pravil přísně. „Zdá se, že nedovedete mluvit pravdu, ptám-

li se vás po dobrém. Zkusím to tedy po zlém. Pojďte!“

„Kam, pane bože?“ zvolal Bouzille.

„Do vězení!“

„Do vězení! Pane Juve, to mi přece neuděláte! Vždyť jsem neproved' nic

zlýho! Nemůžu za to, že utek'…“

Juve neposlouchal. „Mlčte a pojďte!“ nařídil Bouzillovi.

Před jeskyní stálo auto. Juve se svým zajatým usedli a vezli se k městu.

„Depak je spravedlnost pro chudýho člověka!“ bručel Bouzille. „Budu si

stěžovat, dám to do novin…“

Uvažoval, jak by se z toho vytáhl. Co se mu může přihodit? Vězení se

nebál, znal je ostatně dosti dobře!

XXIV. OBÁLKA S MILIONOVÝM OBSAHEM.

Zatím co Juve odcházel do Bouzillovy jeskyně, Fandor se odebral do

vily Isabelly de Guerray prohlédnouti onen famosní nápis na zrcadle. Byl

by dal za to všechno na světě, kdyby se mu podařilo najíti nějakou stopu,

která by odhalila osobnost vrahovu. Věřili oba, Juve i Fandor, že je to

Fantomas. To však nepostačovalo. Bylo nutno najíti osobnost, za níž se

skrývá tento muž tisíce tváří, který nyní žije v Monacu, provádí příšerné

140

zločiny, jim na očích, a přece zůstává skryt, utajen pod maskou… čí

maskou?

Jeho počínání nemělo však žádného výsledku. Našel zde nábytek

zpřeházen, pokoje v smutném nepořádku. Nápis na zrcadle byl dosti

zřetelný… avšak pro Fandora byl jen novou záhadou. Nemohl se však

příliš dlouho zdržovat, nechtěl-li připadati podezřelým policistům, kteří ho

pustili ne zcela ochotně na jeho žurnalistickou legitimaci.

Pojednou ho napadla překvapující myšlenka. Rychlostí blesku pochopil

důvod Fantomasoyy vraždy ve vile Isabellině. Ovšem, že Fantomas, maje v

rukou klíč k safům, pátral po formulce, která otevírala safy! Nyní snad,

zmocniv se klíče i tajemství, zmocní se i pokladů kasina!

Za několik okamžiků ocitl se Fandor před kasinem! První, koho spatřil,

byl Ivan Ivanovič. Jak se sem dostal? Fandor se příliš nedivil. Zdálo se mu

přirozeným, že Juve, domluviv se s ním, pustil ho na svobodu. Juve tedy

nebude daleko a vše se vysvětlí.

Chtěl přistoupit, aby důstojníkovi omluvil své nedávné počínání, které

ho jistě nemálo rozhněvalo, ale za to se mu stalo užitečným, odhalujíc jeho

nevinu… když tu podivná scéna, odehrávající se před jeho očima, přinutila

ho, aby zůstal němým divákem.

K důstojníkovi přistoupil vrátný kasina a podal mu obálku. „Od

ředitelství!“ pravil zkrátka.

„Od ředitelství?“ podivil se Ivanovič. „Nedostanete odpověď?“

„Ne, pane. Nebylo mi nic řečeno…“

„Počkejte okamžik.“

Proč měl Fandor od první chvíle této všední scény dojem naprosto

přesvědčující, že se zde odehrává něco neobyčejného?

Když Ivanovič přijal obálku, Fandor se ukryl za sloup a čekal.

Důstojník se zdál být překvapen. Vyňal z kapsy perořízek a pokoušeje

se otevříti obálku, hovořil k vrátnému: „Víte zcela jistě, příteli, že nemáte

čekat na odpověď? Co by mi ředitelství mohlo sdělovat?“

Sotva že však otevřel, zbledla jeho tvář hněvem a promluvil hlasem

zlostí rozechvělým: „Co to znamená? Jaký to podivný žert?“ Z obálky

vypadl svazek bankovek.

„Pan velitel neví o ničem?“ tázal se vrátný rozčileně. „Na ředitelství mi

jen řekli, abych to odevzdal Vám do rukou.“

Bledost v líci Ivanovičově ustoupila živé červeni.

„Vezměte ty peníze,“ nařídil, „a vraťte je tomu, kdo vám je dal. Nevím,

za co mi je ředitelství posílá, a nepřijímám zásilek v zapečetěné obálce beze

141

slova vysvětlení. Je to opravdu podivné jednání. Kdyby mě chtěli

podplatit, nemohli by jednat jinak!“

Obrátil se na podpatcích a odcházel uražen.

Fandor přihlížel a neušlo mu nic z celé scény. Viděl bezradný údiv

vrátného a nelíčený hněv a pohrdání důstojníkovo. Co to znamenalo?

Ovšem, důstojník prohrál značné sumy, patrně však neočekával, že mu je

kasino bude vracet takovouto formou. Jednal jako čestný muž. Fandor se

rozběhl do zahrady, aby ho dohonil, ale nikde ho nenašel.

 

Zatím Juve, zoufalý nad zradou přítelovou, odvezl Bouzilla do vězení a

vrátil se do herny. Udiven spatřil zde Ivana Ivanovice, velitele Skobellovu.

„Tento důstojník má neslýchanou smělost…“ pomyslil si Juve, „po tom

všem, co se stalo…“

Rozhodnut přiblížil se Juve k Ivanovičovi. „Pane veliteli!“ oslovil ho.

„Pane?“ usmál se Ivanovič, poznávaje Juva, jehož pravého zaměstnání

snad ani neznal.

„Rád bych se vás na něco zeptal,“ promluvil Juve úsečně.

„Jsem vám k službám.“

Juve uvažoval s rychlostí blesku. Má jednat opatrně, usvědčiti

důstojníka lstí? Nebo přímo se mu postavit, povědít mu pravdu do očí?

Patrně důstojník je smělý až k šílenství, odvažuje-li se nyní na místo tak

navštěvované, patrně jedná podle promyšleného plánu a bylo by

nebezpečno vyjednávat. Lépe bude překvapit ho přímým výpadem!

„Pane veliteli, odpovězte mi přímo na otázky, jejichž závažnost

pochopíte co nejdříve. Odkud přicházíte? Byl jste, či nebyl v jeskyni

Bouzillově? Ano či ne?“

Naprosté nepochopení se zračilo v důstojníkově tváři.

„Co to povídáte, u čerta?“ zvolal. „Jaká jeskyně? Kdo je to Bouzille?“

„Ale, veliteli…“

„A proč se mě ptáte? Ah, ovšem, vy jste policista, pane Juve a musíte

stůj co stůj vyšetřovat! Chcete patrně znát, co činí všichni lidé, kteří jsou

touto dobou v Monte Carlu? Nuže, mohl bych vám prostě říci, že vám do

toho nic není… ale domníváte-li se, že na tom záleží, povím vám, že se

vracím právě ze své lodi.“

Juve mlčel. Rád by byl tomu člověku vmetl v tvář slova: „Lháři! Byl jste

u Isabelly de Guerray!“ Ale neměl zatím důkazů.

V tom se k nim přiblížil vrátný, který patrně Ivanovice hledal a

uspokojen, že ho nachází, oslovil ho uctivě: „Ředitelství mě k vám opětně

142

posílá, pane veliteli, k vůli té obálce. Říká, že jste nerozuměl, ale že

pochopíte…“

„O jaké obálce mluvíte, příteli?“ pravil Ivanovič klidně. „Dejte sem.“

Otevřel obálku, naplněnou bankovkami. „Ah ovšem,“ zvolal, „řekněte,

že děkuji“ - a vložil zcela prostě obálku i s penězi do své náprsní kapsy.

Juve přihlížel a nepomýšlel zatím na to, aby důstojníka zatkl. Proč

posílá ředitelství Ivanovičovi tyto peníze? Jaké to tajemství? Nemohl se

však Ivanoviče vyptávati. Jakým právem?

Pln nedůvěry, skrývaje však své podezření, Juve se nepohnul.

„Promiňte mi mou indiskrétní otázku,“ pravil. „Opravdu, nevěděl jsem…“

„Nic nevadí, pane,“ pokrčil důstojník rameny. „Jste omluven.“

Odcházel.

Juve se pustil za ním. Za okamžik Ivanovič zpozoroval, že je sledován a

zrychlil krok. Rovněž tak i Juve. Znenáhla chůze obou se změnila v běh čím

dál tím rychlejší.

XXV. Z DEŠTĚ POD OKAP.

Bouzille uvažoval:

„Ať člověk přijde kamkoli, na sever nebo na jih, z jedné země do druhé,

věznice jsou všude stejné. Všude holé zdi, špičaté věže, vysoké komíny a

mříže v oknech… jistě, až tam vejdu, budou mi brát otisky prstů, prohlížet

kapsy, psát protokol…“

Poklidně došel, provázen stráží, do vězení Svatého Antonína, jediné to

věznice v celém knížectví. Byl celkem zcela spokojen. Věděl, že jde do

vězení, protože si rozhněval pana Juva, avšak nebýt toho, byl by si

znepřátelil ruského důstojníka a neměl by v kapse tři luisdory. To ho

značně utěšilo. Díval se s despektem na nepatrného mužíčka, který byl

velitelem věznice. To pařížská La Santé mu více imponovala. Topili, bylo

tu ticho a čisto. „Není to špatné“, zabručel si. „Je to ovšem trochu

provinciální, je vidět, že nejsme v Paříži, ba ani ne v Brusellu…“

Jen aby mu dali příjemnou celu! Bude-li pak mít společnost?

Když se dveře cely otevřely, Bouzille zajásal radostí. Byla to cela pro

dva, jeden tam již seděl.

„Vstupte,“ pravil žalářník, podle pásek na rukávě vrchní dozorce. A

povzbudivě dodal:

„Budete brzy předveden - není tu mnoho vězňů.“

143

Pohrozil mu prstem: „Buďte hezky zticha. Nemáme rádi hluk.“

Odcházeje, pravil otecky: „Večeřel jste dnes?“

„Měl jsem slanečka k večeři, ale něco bych ještě snesl,“ odpověděl

Bouzille ochotně. „Takhle polívčičku…“

„Polévka není… Chcete-li artičoky?“

„Tak třebas artičoky… Věznice jsou jako restaurační vozy, všude pořád

stejný jídelní lístek! Jenom že je to tu lacinější…“

Jakmile hlídač odešel, postoupil Bouzille doprostřed cely a uklonil se

svému budoucímu společníku: „Nechť pán dovolí, abych se představil.

Jmenuji se Bouzille, snad pán již o mě slyšel?“

Oslovený se obrátil a Bouzille vykřikl překvapením: „Ah, siňore Isolino!

Jsem opravdu potěšen! Chce-li se člověk sejít s přáteli, ať se dá zavřít!“

Také Mario Isolino ho poznával. Svým směšným italským přízvukem,

akcentuje hlásku r, ujišťoval galantně:

„Potěšení je na mojí straně, Bouzille…“ Za chvíli si staří známí tykali.

Avšak marně se Bouzille snažil dostati z Itala přiznání jeho provinění.

Isolino byl zamyšlen, starostliv a smuten, a nedovedl se rozehřát.

„Mario,“ domlouval mu Bouzille, „něco mi skrýváš, viď. Nikdy jsem tě

ještě neviděl tak zamyšleného. Jsou snad zdejší soudci tuze přísní?“

„Ale ne,“ potřásl Isolino hlavou. „Jsem tu šťasten jako král… ale trápí

mě, že musím dnes uprchnout…“

„Cože?“ vykřikl Bouzille. „Ale to je přece věc příjemná?“

Isolino sepjal ruce jako k modlitbě a zdvihl oči k nebi: „Běda, venku mě

čeká strašlivá věc…“ pravil pateticky.

Bouzille přitáhl svoji stoličku, neb tušil, že uslyší zajímavou historii.

„Vypravuj mi o tom,“ povzbuzoval Itala.

Ital jal se tedy vyprávěti svoji historii, která Bouzilla rozesmála až k

slzám. Zde ji máme:

Sotva že se dostal do chládku, navštívila ho dáma, náležející, jak pravila,

k společnosti, usilující o nápravu zločinců. Získala povolení vyhledati

zločince v jejich celách a kázati jim o zásadách morálky a povinnosti, které

je mají přivést na dobrou cestu.

Musel osmačtyřicet hodin tiše naslouchati poučným výkladům, které ho

ponejvíce strašně nudily.

Jednou při tom hluboce usnul. Náhle byl vytržen ze sna neočekávaným

dojmem: …dáma ho políbila!

„Políbila!“ vybuchl Bouzille v smích. „Byla aspoň hezká?“

144

Isolino zdvihl ruce k nebi: „Hezká! To ne právě. Byla stará a tlustá…

možná, že ji znáš… jmenuje se Heberlaufová!“

„Ah, madame Heberlaufová!“ zvolal Bouzille… „ovšem, že ji znám!

Daleko široko není žádná tak nepříjemná a nesnesitelná ženská jako tahle!“

Ale Isolino neřekl ještě vše. Jal se vyprávět, jak od té chvíle madame

Heberlaufová k němu pojala šílenou vášeň. Přestaly náboženské výklady,

za to ale musel se bránit odvážným galantním útokům staré ženy. Vymlou-

val se, že ji nemůže objímati zde, ve vězení!

Na to si zamilovaná paní vymyslila plán, jak mu dopomoci na svobodu.

Isolino se bránil, neboť se mu zde nevedlo špatně a chytnou-li ho při

útěku, zhorší se tím zajisté jeho postavení. Avšak útoky paní Heberlaufové

počínaly být nesnesitelnými, na svobodě snad se snáze ubrání.

Nuže, paní Heberlaufová měla nemalé zkušenosti ze své dávné policejní

činnosti. Přinesla vězni malý ostrý pilníček, kterým nebylo nesnadno

přepilovat mříže; pak pevný provaz o mnoha kusech, který Isolino ukryl

pod matrací a pomocí něhož měl se spustiti po zdi do polí, prostírajících se

za věznicí a tudy uniknouti.

Podnik měl se uskutečniti této noci. Paní Heberlaufová ho bude

očekávat skrvta za skaliskem a uprchnou spolu do Italie.

Isolino svolil. Nevěděl si jiné rady. Ale s úzkostí viděl blížiti se hodinu,

kdy se měl připraviti k útěku.

„Zlámu si kosti,“ naříkal. „Jistě že dostanu závrať…“

Bouzille těšil nešťastníka: „Nesmíš se bát, Isolino. Všechno dopadne

dobře a pak, až budeš venku, najdeš příležitost, jak se zbavit té ženské…“

„Bouzille,“ zvolal Mario, „pojď se mnou!“

„Ani za nic na světě,“ bránil se Bouzille. „Za prvé nejsem to já, kdo je

milován, a za druhé se mi tu líbí a potřebuji si trochu odpočinout. V mém

věku nejsou taková dobrodružství prospěšná a mám v úmyslu stráviti

klidnou zimu v Monacu.“

Tloukla půlnoc. Byla to hodina, stanovená paní Heberlaufovou k útěku.

„Nepůjdu-li,“ sténal Isolino, „přijde zítra zase a nevím, kdy se jí

zbavím.“

S pomocí Bouzillovou bez obtíží přepiloval jednu tyč a připevnil

provaz. Jeho oči se naplnily slzami. Zoufale objal Bouzilla a tiskl ho k srdci:

„S bohem, příteli… bratře!“ zvolal, zatím co Bouzille se zalykal smíchy.

Za chvíli na to Ital se spustil po provaze dolů. Bouzille sledoval jeho

cestu, upozorňuje ho na výstupky fasády, které mu mohly sloužit za oporu,

na nebezpečná místa. Za okamžik Isolino zmizel ve tmě a napjetí provazu

145

povolilo. Bouzille odvázal provaz a hodil jej do tmy za uprchlíkem. Zůstal

sám. Byl zcela spokojen. Ulehl na lůžko a přemýšlel, než usnul:

„Měl jsem radost, že mám společníka, ale teď jsem ještě radši, že je pryč.

Ten chlap byl nenechavej, což kdyby mi v noci něco štíp! Lepší je to

takhle…“

Přál si dobré noci a usnul tvrdě, jediný snad vězeň v tomto opravdu

familiérním vězení, kde nikdo po celou noc se o vězně nestará, nehlídá je v

předpokladu, že jim ani nenapadne přáti si jiného místa odpočinku.

 

Mario Isolino, dosáhnuv pevné půdy, pustil se do neznámé krajiny.

Klopýtal ve tmě o kameny, poškrábal si ruce a obličej o trny a pichlavé

keře, roztrhal si šaty. Byl v náladě co nejhorší a proklínal v duchu svou za-

chránkyni.

Kde vlastně vězí?

Někdo vystoupil ze tmy. Nebyla to však paní Heberlaufová. Isolino

zůstal stát přikován leknutím na místo.

Neznámý ho oslovil.

„Tos udělal špatný tah, chlapečku, utéci z vězení… Přivedu-li tě zpátky,

vsadí tě do sklepení a dostaneš na ruce a na nohy řetězy…“

Isolino se chvěl strachy: „Milost!“ zakoktal.

„Dobře, ušetřím tě, poslechneš-li mých rozkazů!…“

„Učiním, co budete chtít!“ šeptal Isolino.

„Tak je to dobře,“ pravil neznámý. „Poslechneš-li Fantomase, nebude ti

to ke škodě!“

Isolino strachy div neomdlel. Tak to je Fantomas!

„Dojdi k nábřeží; tam se setkáš s mojí bandou nedaleko Bouzillovy

jeskyně. Dáš si zavolat Kostelníka. Jemu odevzdáš tuto udici… Bude

rozumět.“

Vytáhl z kapsy útržek rybářské udice, kterou Isolino přijal třesoucíma

se rukama.

„Pak ale, ať se stane cokoliv, Isolino, uposlechneš rozkazů

Kostelníkových a pamatuj si, že od té chvíle jsi v rukou Fantomasových a

jen jemu že se musíš zodpovídat. A teď jdi, jdi a pospěš si!“ dodal, vida, že

Ital chce ho ujišťovati svojí oddaností.

 

146

Mario Isolino neváhaje pustil se k moři. Jeho nové dobrodružství ho

děsilo, ale poskytovalo mu možnost unikhouti náročné lásce výborné,

avšak staré a ošklivé paní Heberlaufové a Isolino byl tomu rád.

 

„Jerome Fandore!“

„Ah, co se děje?“

„Vstávejte! A žádné hlouposti!“

„Ale co mi chcete?… Kdo jste?“

„Neptej se, mladíku… a poslechni. Jinak bude zle.“

Probuzen náhle ze sna, Fandor spatřil namířena na svá prsa ústí

několika revolverů.

S údivem prohlížel si muže, který ho takto ohrožoval a za nímž stáli tři

nebo čtyři chlapi divokých tváří, kteří se zdáli být odhodláni nepřipustit,

aby Fandor o vlásek uhnul s cesty, kterou mu určí.

„Hrome, co je to zase nového?“ pomyslil si Fandor. Byl unaven

námahou této noci, která vyžadovala od něho velkého tělesného úsilí, jež

ho vyčerpalo i duševně. Vraceje se z kasina k Bouzillovi, ulehl, nedbaje

nebezpečí, do zeleně pod strom, aby si trochu odpočinul, a usnul. Jeho

krátký odpočinek skončil právě ve dvě hodiny ráno tímto neočekávaným

probuzením.

Melancholicky si protřel oči, patře na útočníky.

„Vida,“ pravil, snaže se býti roztomilým, „toť Kostelník!“

Kostelník sebou nepohnul. Přikývl hlavou, ale jeho úsměv byl příšerný.

„A toť sám Buličí Oko!“ zvolal znovu Fandor, pozoruje jednoho po

druhém. Zdáli se mu všichni povědomými. Patrně přišli do Monte Carla

prováděti své nekalé podniky. Byli přestrojeni ten za kočího, ten za

vrátného a tak ušli pozornosti obecenstva.

„Ah, vždyť jsme mezi známými, toť Mario Isolino!“ divil se Fandor,

nemoha pochopit, jak se Ital mohl ocitnouti na svobodě.

Isolina zřejmě zamrzelo, že je poznán. Chtěl protestovat, ujistiti

Fandora, že jeho účast na tomto přepadení je pranepatrná, ale Kostelník ho

přerušil:

„Bud zticha, makarone! Na tvé mínění se tě nikdo neptá.“

Isolino se skryl za zády ostatních.

Fandor poznal brzy, že se jeho vlídná slova minula s účinkem. Byl

vážne znepokojen. Co s ním udělají?

„Víš, Fandore,“ začal posměšně Kostelník, „co to je moucha?“

147

„Nu, je to hmyz, má křídla, bzučí…“ odpověděl Fandor, tváře se pokud

možná vesele.

„Bzučí někdy trochu moc … a víš, co se s ní dělá, když ji někdo chytí?…

Rozmačká se na kaši, holoubku! A ty jsi také takový hmyz a my tě

rozmačkáme, Fandore!“

Apač se rozohnil:

„Jsou-li v Paříži kamarádi, kteří hnijí na Hlavním hřbitově, v

Centrálním, čekají ve vězení, až na ně dojde, žijí jako zvířata v cizineckých

legiích, je to tvoje dílo, Fandore – tvoje a tvého čistého kamaráda Juva.

Dnes ale jsi náš, dnes nám za to zaplatíš! Chceme tvou kůži!“

„To špatně skončí!“ pomyslil si novinář. Zbledl přes svou obvyklou

chladnokrevnost.

„Mám-li zemřít, ať se to raději skoncuje co nejrychleji…“ pomyslil si.

„Jste bídáci a zbabělci!“ zařval. „Zastřelte mě tedy… přísahám, že bych

se ani chvilku nerozpakoval zastřelit kteréhokoliv z vás, kdyby to bylo v

mé moci…. Tak tedy, Kostelníku, vystřel, než tě srazím jako psa!“ Uskočil

nazpět a mechanicky sáhl po revolveru. Ale v téže chvíli ucítil takovou

ránu přes paži, že zavrávoral a ruka mu sklesla. Přivřel oči, očekávaje smrt.

Vzpomněl na Juva a věnoval zlomek myšlenky sladké vidině, která sotva

před dvěma hodinami stála před ním v celé své živoucí kráse: vzpomněl na

dceru Fantomasovu.

Čekal, čekal úzkostlivě, uslyší-li ono významné fatální cvaknutí

kohoutku, které učiní konec všem jeho neobyčejným dobrodružstvím. Tak

se však nestalo. Byl poražen do prachu a spoutali ho provazy. Slyšel

Kostelníka, jak povídá: „Tak a ještě tu udici…“

Co s ním učiní?

Jako by Kostelník uhodl jeho myšlenky, pravil posměšně:

„Nebudeme střílet, chlapečku! To způsobí hluk a podle rány se najde

ten, kdo střílel… to přece znáš, ne, Fandore, policajtský učedníku? Nesmíš

si myslit, že my jsme hloupější než ty! Zkrátka, máme rozkaz neprovrtat ti

kůži. ale učinit něco lepšího! Hned uvidíš!“

Kostelník se obrátil k svým soudruhům:

„Vy ostatní můžete jít. Ty, Vousáči a Buličí Oko, chopte se toho balíku a

vzhůru na skálu! Já jdu napřed hlídat cestu a Isolino půjde poslední!“

Fandor porozuměl: Hodí ho svázaného se skály do vody. Mají takový

rozkaz! Čí rozkaz? Jako blesk přišel mu nápad. Jednají z rozkazu

Fantomasova!

148

XXVI. MEZI NEBEM A ZEMÍ.

„Jste to vy, pane Juve?“

„Ano, pane Vaugrelande. Dál jste mě přece zavolat?“

„Opravdu. Rád bych si s vámi pohovořil. Sedněte si…“

Pan Vaugreland nabyl jistoty chování, která mu poslední dobou

scházela. Nebyl to více člověk zkroušený, nejistý a úzkostlivý, který se

neodvažuje někomu něco poručit. Ne, nyní to byl opět šéf podniku,

představený domu, který přijímá policistu.

Co znamenala tato změna?

Juve si ji uvědomoval, ale neuvažoval o jejích příčinách. Co jemu na tom

záleželo? Pokojně očekával, co mu pan Vaugreland chce říci. Tušil, že se to

týká událostí, pro které sem byl poslán.

Pan Vaugreland poklepával tužkou na okraj skleněného popelníčku,

kde se nahromadil popel z jižních cigaret, které měl v oblibě. Úsečným

hlasem promluvil:

„Pane Juve, sledujete dosud vývin událostí, které vás sem přivolaly?“

„Zdá se, že ano!“ zvolal Juve.

„Nuže, co zamýšlíte učinit?“

„Jak to, co zamýšlím? Co tím myslíte?“

„Myslím, drahý pane…“ a hlas pana Vaugrelanda povážlivě stoupl…

„že bych rád uslyšel něco o novém plánu postupu!“

„O novém plánu?“

„Ano, pane! Totiž, rozhodl-li jste se postupovati poněkud obratněji, než

jste činil doposud!“

Juve vyskočil. Poněkud obratněji! Opravdu ředitel použil zde slov, která

si měl raději nechati pro sebe.

„Drahý pane, vaše slova jsou útočná a nepochopitelná! Myslím, že jsem

se neprojevil býti neobratným…“

Juve neměl času domluvit. Ředitel Vaugreland patřil k lidem, kteří jsou

obyčejně pokojní a flegmatičtí, rozzlobí-li se však, tu z dobrácké ovce stává

se útočný beran, který ohrožuje okolí.

„Vskutku! Tak vy se domníváte, že jste jednal obratně, pane Juve!“

zvolal rozčileně. „Tak vv jste spokojen s výsledky svého šetření? Hleďme,

hleďme!“

„Pane Vaugrelande,“ pravil Juve, který se zatím ovládl, „rád bych

věděl, co je příčinou vašeho dnešního jednání.“

Pan Vaugreland sepjal ruce, jako by nebe i zemi volal za svědky:

149

„Všechno, ale všechno, všechno!“ zvolal. „Všechno, pane Juve!“

Na tváři Juvově se zračil údiv. „Vysvětlete mi to, pane Vaugrelande.

Nechápu.“

„Nuže, tedy uvažujte. Stala se vražda, jejíž obětí byl nešťastný Norbert

du Rand. Telegrafoval jsem do Paříže, aby mi sem poslali nějakého

obratného policistu…“

„Poslali mne…“

„Ano, poslali vás, pane Juve. Co však jste dokázal? Vražda Norberta du

Rand zůstala nevysvětlena. Byl zavražděn a okraden poslanec Laurans.

Dále byl zavražděn můj pokladník Ludvík Maynan. Pak jeho milenka.

Nuže, zločiny se opakují. Co je mi platna vaše přítomnost? Nemám-li

příčinu být nespokojen? Nemusím-li se domnívat, že nejste schopen

objasniti to, co lidé již nazývají 'záhadou kasina'?“

Juve poslouchal a přemýšlivý úsměv mu bloudil na rtech. Tyto výtky,

tyto urážky, pronesené panem Vaugrelandem, ho zanechávaly chladným.

Uvažoval: „Jak se stalo, že tento muž, který do nedávna přísahal jen na

mne, nyní mě takto posuzuje? Kdo mě strhal v jeho očích? A proč?“

Bylo však třeba odpovědít.

„Na mou věru,“ prohlásil, odpovídaje stále ještě klidně na zuřivé

výpady ředitelovy, „zdá se, že od té doby, co jsem tu, vlastně co jsme tu, já

a můj přítel Fandor, zločiny se rozmnožily, Ale přesto mi připadá, že

zapomínáte, že moje intervence nebyla vždy tak zcela bez užitku?“

„Opravdu?… Řekněte mi tedy, kdy mi byla užitečnou…“

„Velmi rád… Vzpomínáte si, jak jsem objasnil jistý způsob falešné hry,

která kasino do té doby stála tisíce a tisíce franků?“

Avšak ředitel chtěl patrně Juva hnáti až k nejzazší mezi. Na místě, aby

uznal tuto službu, kterou kdysi tak vděčně oceňoval, dal se naopak do

vyčítání:

„Právě tenkrát, pane Juve, jste projevil velmi málo obratnosti. Proč jste

vykřičel svůj objev do celého světa? Kdybyste byl chtěl uškoditi kasinu,

nemohl jste jednat jinak!“

Juve neodpověděl. Cítil bezpečně, že výtky pana Vaugrelanda jsou

neoprávněné. Bez falešné skromnosti, ale též bez přehánění mohl s dobrým

svědomím si přiznat, v čem byla jeho zásluha. Ovšem, zločiny se

opakovaly, ale to nebylo jeho vinou. Možná, že jeho přítomnost zabránila

vzniku nových případů, o nichž se nikdo nedozví. Což nevysvětlil vraždu

Maynanovu, právě tak, jako vraždu Isabelly de Guerray i poslance

150

Lauranse? Vše to povede zcela jistě k žádoucímu rozuzlení, jak doufá, co

nejdříve.

Proč se tedy pan Vaugreland dává tak unést nespravedlivým hněvem?

To není samo sebou.

„Pane Vaugrelande,“ pravil pevně, zkříživ paže a konstatuje, ne bez

potěšení, že ředitel naráz ztratil trochu ze své chlubné jistoty, „co u čerta

vlastně chcete? Myslím, že jste mě nezavolal jen proto, abyste mi tu zahrál?

Nuže… ven s tím… řekněte mi upřímně, co chcete?“

Pan Vaugreland neváhal. Považoval tuto chvíli za vhodnou hoditi udici.

„Co chci? Nuže, musím se vám přiznat, že nebude-li do osmačtyřiceti

hodin vrah pod zámkem, musím, ač nerad, telegrafovati pařížskému

bezpečnostnímu oddělení, aby mi poslali jiného policistu.“

Nyní očekával pan Vaugreland, že Juve bude zdrcen, rozčilen, zabalí

své věci a pojede hned do Paříže, aby se ospravedlnil u svých

představených… ale Juve k velkému zklamání ředitelovu neprojevoval

žádného zmatku. Naopak, dal se zcela prostě do smíchu. Smál se tiše a

uspokojeně a když se dosyta nasmál, rozhodl se konečně k odpovědi:

„Tak celkem je to jakési ultimatum, pane Vaugrelande? Podle vás mám

do osmačtyřiceti hodin buď zatknout viníka, nebo jít?“

„Ano, tak jest…“

„Dobrá! Jenže na neštěstí myslím, že vaše ultimatum zůstane

bezvýsledným. Předně vám musím říci, aniž váš tím chci urazit, že nejsem

tu ve službách vašich, a když mi i nařídíte, abych šel, mám svobodnou vůli

zůstat. Za druhé, považte, že žádný policista na světě nemůže se zaručit, že

zatkne vinníka do osmačtyřiceti hodin; snad se mi to podaří v deseti

minutách, snad v deseti dnech, nebo rocích… to nikdo neví. Konečně

poslala-li prefektúra na váš telegram právě mne, učinila tak proto, že mi

důvěřuje. Myslíte opravdu, že by stačila vaše depeše, aby zvrátila úsudek

mých představených? Pane řediteli, nevím, proč vám na tom tolik záleží,

abyste se mne zbavil, ale vězte, že to nebude tak jednoduché, jak si

myslíte.“

Juve se nehněval, že má příležitost vykázati, byt i trochu násilně,

zpupného ředitele Společnosti do patřičných mezí. Tato malá lekce mu jistě

půjde k duhu. Chtěl připojiti ještě několik sarkastických slov, když se ote-

vřely dveře ředitelny a dovnitř vstoupil vrátný. Oba páni byli překvapeni,

neb zabráni v rozhovor, patrně přeslechli klepání.

„Co si přejete?“ ptal se pán Vaugrelaud.

151

„Přináším naléhavou depeši, pane řediteli. Přišla semaforem s

výslovnou žádostí, abyste ji dostal bezodkladně.“

„Dejte sem.“

Pan Vaugreland, šťasten, že nemusí Juvovi hned odpovědít, otevřel

rychle telegram a počal číst. Zbledl a papír se mu v ruce chvěl. Juve,

zapomenuv na předchozí rozhovor, tázal se zaujat: „Snad to není nějaká

nová špatná zpráva?“

Bez váhání mu pan Vaugreland podal telegram: „Čtěte, pane Juve…

jedná se o vašeho přítele… čtěte rychle! Rozumím-li správně… má být

zavražděn!“

Fandor!

Juve zesinal. Ač věřil, že Fandor ho obelhal, zradil pro lásku ženy, dcery

Fantomasovy, aby jí pomohl chrániti před Juvem jejího otce, Fantomase,

Juve v této chvíli, slyše, že Fandor je v nebezpečí, zapomněl na vše, co je

dělilo. Vytrhl Vaugrelandovi papír z rukou a četl:

„Z křižníku Skobelevu podávám naléhavou zprávu, že na severní

straně pobřeží zpozorovali jsme z lodě člověka, který se zdá viset ve

vzduchu se skály nad mořem. Pokud jsme mohli zjistit, zdá se tento muž

být připevněn provazem ke stromu. Nemůžeme přesně rozeznati jeho

tváře, zdá se to však býti žurnalista Jerome Fandor. Upozorněte bezodklad-

ně jeho přítele, policistu Juva. Telegrafuji bezdrátovou stanicí a podepisuji

svým jménem. - Ivan Ivanovič, velitel Skobelevu.“

Juve znovu a znovu četl tuto záhadnou depeši.

Je to možné? Je to skutečné?

Je Fandor v hrozném nebezpečí?

Co znamenalo, že tento Ivan Ivanovič sám podává o tom zprávu? Není

to snad nějaká léčka, do níž chce Ivanovič chytiti Juva?

Zmaten a rozrušen počal znovu čísti.

„Nuže,“ naléhal pan Vaugreland.

„O čem u čerta uvažujete? Proč neběžíte svému příteli na pomoc?“

Ale Juve váhal.

„Ovšem, ovšem, půjdu…“ pravil.

Četl ještě jednou telegram a podpis a pomalu opustil ředitelnu. Sotva

však se ocitl venku, vyskočil polekaně.

„Můj bože… můj bože… co činit? co činit?“ Jeho zmatek dostoupil

vrcholu, neb po schodišti proti němu vystupoval muž, jehož se zde

nejméně nadál: Ivan Ivanovič!

Juve se chtěl mu vrhnout vstříc, ale v příštím okamžiku se zarazil.

152

„Hrome!“ šeptal si, „toť důkaz, který hledám. Ti dva se spojili, ředitel a

ruský důstojník. Ředitel se mě chce zbavit. Tento by měl býti na lodi a je

zde… Mám mu skočit na krk…? Usvědčím-li ho ze lži… řekne, že někdo na

lodi má právo podepisovat jeho jménem… Co pak? – A z jakého jiného for-

málního důvodu bych ho mohl zatknout?… Vždyť nemám věcných

důkazů!…

Ba, je téměř jisté, že mě chtějí vlákat do pasti. Očekávají, že přiběhnu,

bezhlavý zděšením, abych zachránil přítele a že se nepřipravím na boj s

nimi. Nuže, jestli takto počítají, mýlí se. Nechám zcela klidně přejít

důstojníka a přiblížím se opatrně k nábřeží. Chytím, je, možná, do jejich

vlastní pasti.“

XXVII. OBNOVENÉ PŘÁTELSTVÍ.

Pomalu se přiblížil Juve k označenému místu. Tušil, kde to bude, znal

ono skalisko, které se jakoby samo nabízelo k zločinným podnikům. Bylo

opuštěné, málo navštěvované, protože bylo vzdálené od města a neskýtalo

turistům valné vyhlídky.

Skála zde byla asi šedesát metrů vysoká. Vystupovala nad vodu ostrým

úhlem, podemletým divokými vlnami. Dole jen úzká pěšina dělila skálu od

vody.

Přiblíživ se, zpozoroval Juve nevídanou věc. Před sebou ve vzdálenosti

asi sto metrů spatřil zmítati se ve vzduchu jakýsi těžký balík, člověka

spoutaného a přivázaného za tenký pevný provaz ke stromu,

vyčnívajícímu ze skály. Tělo jeho se tragicky odráželo od nebe a moře a

klátilo se divoce ve větru.

„Smilování! Telegram tedy nelhal!“

Juve chtěl volat, křičet na Fandora, že mu přichází na pomoc, když tu

nová myšlenka ho zarazila:

„Kdo se zmocnil Fandora? Kdo ho tam pověsil? Není snad nablízku ten

zlosyn, aby číhal, přijde-li Juve v tato osamělá místa Fandora vysvobodit?“

Co s ním vlastně zamýšlejí? Ten, kdo ho tam pověsil, jistě že tak učinil v

zločinném úmyslu. Co ale s ním hodlají dělat?

V tuto chvíli nemohl Juve nic podniknout. Věděl, že Fandor patrně

strašně trpí nárazy větru, které mu berou dech a házejí jím na skalisko,

způsobujíce mu bolestná zranění. Jiného však, přímého nebezpečí zatím

nebylo.

153

Rozhlédl se po vršku skály, hledaje mechanicky nějakou živou bytost,

která by Fandora vysvobodila.

Co spatřil?

Vysoko nad oním místem, kde byl Fandor připevněn, stála žena s

puškou na rameni… mířila!!

„Bože!“ zvolal Juve, „patrně má Fandor sloužiti za terč rotě banditů!

Denisa je to! Ona má první vystřelit!… Fandor je ztracen.“

Strašný hněv zaplavil mu srdce. Zdvihl revolver… a zvolal: „Zabiji

toho, kdo usiluje o smrt přítelovu!…“

Z tohoto místa však špatně odhadl vzdálenost. Rána se minula cílem,

Žena se ani nepohnula. Juve si zastínil oči v bezmezném zoufalství. Nahoře

zazněl výstřel. Snad je ještě živ?

„Fandore, Fandore!“ zvolal Juve zoufale. - „Fandore, vše ti odpouštím.“

Jeho slova nesla se mezi skalami a vracela se v hromové ozvěně. Ještě

však nedozněla ozvěna, když shora se ozval Fandorův hlas, který však zněl

zcela normálně:

„Juve, Juve! Je to od vás hezké, že mi odpouštíte, raději však mě pojďte

odvázat!“

 

Za půl hodiny sedeli oba přátelé v stínu skaliska, živi a zdrávi!

Po Fandorově výkřiku rozběhl se Juve pro starý žebřík, který asi sto

metrů odtud stál opřen o skálu k disposici celnímu úřadu. Pomocí tohoto

žebříku dostal se rychle nahoru a vysvobodil Fandora.

Žena, která střílela, zmizela beze stopy.

Juve se nyní úzkostlivě vyptával Fandora, co se mu přihodilo. Fandor

mezi cvičením, kterým dopomáhal svým ztrnulým a bolavým údům k

normální cirkulaci krve, vyprávěl Juvovi o svém nočním dobrodružství.

„A ta žena, která na tebe vystřelila… to byla Denisa?“

Fandor, který nepotřeboval mnoho času, aby nabyl zase veškeré své

chladnokrevnosti, usmíval se mlčky. Teprve když Juve se optal po třetí,

Odpověděl posměšně: „Ano, byla to Denisa… jenže nestřílela na mne…“

„Cože? Ä na koho tedy?“

„Juve, Juve!…“ zvolal Fandor polo žertovně, polo hněvivě,

„poslouchejte chvíli, co vám povím: Ti chlapi měli přece jen zastaralou

metodu. Na místě, aby mě prostě zastřelili, svázali mě a pověsili nad

mořem… nebylo to příjemné, ale přece mi takto zbyla slabá naděje. A víte,

co si vymyslili? Sázím sto proti jedné, že byste toho neuhodl!“

„Tak mluv, u všech rohatých!“

154

„Nuže, opřeli o skálu velikou lupu, která byla tak umístěna, aby během

dopoledne se odraz slunečních paprsků soustředil na jedno místo provazu,

na němž jsem visel. Ten by se přepálil a já bych spadl do vody. Hned jsem

to pochopil! Chtěli, abych vytrpěl muka úzkosti a pak se zabil zcela

bezpečně. Myslil jste, že vítr mnou pohazoval? Chyba lávky! Sám jsem se

tak točil a škubal provazem, abych jej dostal z dosahu slunečních paprsků!“

„Ale ten výstřel, Fandore! Ta žena… Denisa?“

„Oh, Denisa vás znepokojuje? Nuže, povím vám, že ona to byla, kdo mě

vlastně zachránil. Jak věděla, že jsem zde? To vám nemohu říci. Přišla a

rozstřelila lupu. Vy se domníváte, že jsem se s ní spolčil?… Pravdou je, že

Denisa se mi vyhýbá. Neměla ovšem síly, aby mě zbavila mého postavení.

Tato úloha zůstala vám.“

 

Po tomto rozhovoru nastala mezi přáteli trapná pomlka. Oba si

vzpomněli na to, co je poslední dobou rozlučovalo. Při té vzpomínce hněv

znovu hrozil ovládnout srdce Juvovo. Čím více Fandora miloval, tím těžší

mu bylo snésti myšlenku na jeho zradu. Mlčel v trapných rozpacích.

Fandor první promluvil o tomto předmětu:

„Juve, povím vám něoo zajímavého.“

A jal se mu vypravovat! o Ivanovičovi, kterak ho pozoroval, skryt za

sloupovím, jak obálku, napěchovanou penězi, kterou ředitelství inu z

neznámých důvodů poslalo, odmítl.

„Myslím,“ dokončil, „že nyní uznáte, že chování Ivanovičovo se

nepodobá chování člověka bezectného.“

Juve neodpovídal. Jeho oči se zadívaly pátravě na Fandora a nenacházel

slov, jak vyjádřiti své překvapení. Po chvíli promluvil:

„Co mi to tu vykládáš, Fandore? Tys viděl Ivanoviče odmítnouti ty

peníze? Ale u boha, já sám jsem ho přece viděl, jak je přijal! Jak je to

možné? Což má jeden z nás ovčí mlhu na očích?“

Oba přátelé zůstali chvíli zaraženi, pohrouženi do svých vlastních niter,

pátrajíce ve svých citech, odhodláni vzájemně se nenávidět… a přece, ač

každý z nich říkal opak toho, co řekl druhý, měli pocit, že se

neobelhávají…

Náhle Fandor, který měl až po krk této nesnesitelné situace, vybuchl

impulsivně:

„Juve, příteli, nemůžete přece doopravdy věřit, že jsem bídák, že jsem

zrádce, že jsem lhář? Ruku na srdce, Juve, není to přece možné, abyste

155

opravdu mě podezíral ze lži a podvodu… Je to možné, že byste mi chtěl

odepřít své přátelství?…“

„Ah, Fandore!“

To byla celá Juvova odpověď. Mlčky sevřel přítele v náručí. Věděl, že je

to šílené, že vše svědčí proti Fandorovi a přece nenacházel slov, aby mu

odporoval. Bylo pravdou, že v hloubi své duše nepřestal příteli věřit! Objali

se se slzami v očích. Buď jak buď, nedorozumění se vysvětlí. Přemohli své

dojetí, aby se vrátili k tomu, co je tolik zaměstnávalo.

„Juve,“ začal znovu Fandor, „nelhal jsem, když jsem vám vyprávěl, že

jsem uvěznil Ivanoviče v Bouzillově jeskyni, nelhal jsem také, když jsem

řekl, že jsem s ním byl na Jižní galerii a že jsem ho včera viděl odmítnouti

ony peníze. Také vy nelžete, tvrdíte-li opak. Musí v tom tedy být nějaká

hrozná lest, která nás uvádí v omyl. Musíme ji vypátrat. Budeme pracovati

spolu, bok po boku, jako druhdy! Pak snad zvítězíme.“

Přátelé si podali ruce k společnému postupu.

XXVIII. STRACH!

„Nikdo? Ne, nikdo! Nikdo mě neslyšel… U čerta, měl jsem opravdu

strach, než jsem proklouzl mezi dráty… Ó půl milimetru… a byl bych

sotva dospěl k tomu otevříti tajný vchod. Jaký to hlupák, ten pan

Vaugreland! Nenapadne ho, že jsem si mohl opatřiti otisk klíče! Ani Juve

ani Fandor by byli nenalítli na takový podfuk! Chyba je, že je tu tma jako v

pytli. Mohl bych si posvítit? Neodvažuji se…“

Tma byla vskutku jako v pytli a člověk, který si takto stěžoval, byl v

obtížné situaci.

Kdo to byl?

Jeho rysy nebyly k rozeznání, avšak stačilo spatřiti jen jeho siluetu,

temnější ještě, než tma sama, zahalenou v těžký černý plášť, který splýval v

pravidelných záhybech. Nikde ani nitky bílého prádla, ani trochu lidské

barvy v tváři, neboť tvář byla ukryta pod dlouhou, černou maskou, která

dopadala až na prsa.

Kdo to byl?

Fantomas!

Stačilo sledovat obratnost jeho pohybů, štíhlou postavu, úmyslnou

anonymnost tváře a uhodli jste, že máte před sebou krále zločinu,

neuchopitelného Fantomase.

156

Fantomas! Byl to on, který tiše vklouzl v temnotu s opatrnou snahou,

aby nezpůsobil sebe menšího hluku, postupoval, couval, tajemný Stín,

pohybující se uprostřed stínů za ďábelským a zločinným účelem.

Ale kde to byl?

Kolem něho bylo černo, černo, jako bývá v podzemí. Také vzduch byl

chladný, těžký a vlhký.

Byl to sklep, obrovský sklep, kam nevnikal ani paprsek světla, kde

nebylo žádného nábytku, prázdný, znepokojující…

„K čertu!“ huboval bandita, který poklekl a hmatal kolem po zemi,

„nakonec zkazím, všechno, budu-li postupovat takto po tmě… Chybný

krok… a je po nadějích… alespoň pro dnešek.“

Pomalu se plížil, prováděje ve tmě jakési choulostivé dílo…

Náhle zůstal stát bez hnutí… sklonil hlavu… zdál se naslouchat.

Opravdu naslouchal… čemu však?

V hlubokém tichu sklepa zazněly jakési nepatrné zvuky.

Byly to podivné, nepopsatelné zvuky, jako hrčení pružného péra,

monotonní hukot elektrického motorku…

Bylo to na každý způsob hrčení stroje.

Trvalo dlouho, s enervující pravidelností, s překvapující vytrvalostí.

Jakýsi skřípot a cvakot s nepravidelnými prestávkami: krak - krak - - pak

ticho, krak - krak - načež zase ticho a opět totéž hrčení.

„Ah, poznám-li to?“ zabručel muž. „Nepodaří-li se mi dnes rozeznati,

jak to je, nevím, budu-li příště míti více štěstí… Pozor!… Počítejme: šest! tři!

dva! a jedna! to dává číslo 6321… konečně, proč ne? Ah, kdybych jen viděl

jasně!“

Po třetí bylo slyšet tentýž zvuk. Fantomas počítal. „Opět 6321.

Neodpovídá to ničemu, ale v takových případech se obyčejně béře číslo

zcela nahodilé.“

Chvíli bylo ticho. Fantomas přemýšlel.

A opět tentýž šepot v temném sklepení. „Což kdybych si posvítil?

Nikdo mě nemůže uvidět! Odvážím se všeho pro všechno!“ Sklepením

zazářil paprsek kapesní elektrické lampičky, který rychle přeskočil se stěny

na podlahu. Ve světelném kruhu se objevil na zemi fonograf!

Bandita poklekl a sklonil se nad aparátem. Spustil strojek. Deska se

otáčela a opět se ozvaly ony povědomé zvuky. Fantomas počítal: 6321. Bylo

to ono číslo, které fonograf zaznamenal, které nyní znovu opakoval.

Fantomas se zdvihl a s úsměvem uspokojení ustoupil do pozadí

sklepení.

157

„Nyní jsou moje miliony, moje jsou poklady Monte Carla!“

Odemkl zamřížované dveře, vedoucí do druhé části sklepení.

Tato se v ničem nepodobala prvnímu sklepu. Kol dokola zdí probíhaly

elektrické dráty… Na zemi záhadná pružná pera, strojky, po jejichž účelu

se marně ptal.

Avšak pozornost návštěvníkova byla ihned odvedena od těchto aparátů

k ohromné pokladně, která stála uprostřed sklepení. Byla to obrovská

železná skříň, která svým tvarem a objemem vyhlížela přímo strašidelně.

Všechny ty aparáty, umístěné na zemi, elektrické dráty na stěnách, měly

sloužiti k uchránění pokladu, kdyby se mu chtěl někdo přiblížiti

nelegitimní cestou.

Fantomas však nezdál se míti obav. Sotva že vstoupil, posvítil si na

pokladnu. Jeho oči nabyly divokého lesku. Nemohl mysliti již na nic jiného,

než na poklady, které dřímaly uvnitř, za tajemnou závorou, čekajíce na to-

ho, kdo ji dovede otevřít.

A brzy Fantomas, jakoby stižen závratí, vykřikl, rozmáchnuv ruce:

„Tak zde jsi, pokladno Monte Carla! Nevyčerpatelný prameni výher,

které se uskutečňují v hernách, tůň bezedná, do níž padají miliony a

miliony ode vždy a pro vždy. Tak, kde jsi, pokladno nepřístupná a

nedobytná, ke které přistoupím a jíž dobydu!“

Po těchto slovech následoval ďábelský výbuch smíchu.

„Abych se dostal až k tobě, abych tě spatřil a odvážil se té nemožné

věci, to jest tebe otevříti, načerpati zlata, které uzavíráš, nic jsem nedal v

sázku! Říkají o mně, že jsem králem vraždy, že jsem dosáhl té nejzazší

hranice zločinu a odvahy… chyba lávky! Teprve nyní si zasloužím té slávy.

Zabil jsem Maynana, abych se zmocnil klíče! Pokladno Monte Carla, tvůj

klíč… užil jsem lsti, vrátiv jej legitimnímu majiteli, abych uspal jeho

obavy… Pokladno Monte Carla, nestačila kopie klíče, bylo nutno znáti též

tajemství tvého zámku. Zmocnil jsem se tajemství!“

Znova onen ďábelský, sarkastický smích.

„Lituji, že se to Juve nikdy nedoví, jak jsem se dopátral čísla 6321! Nebyl

to špatný nápad, umístiti v sklepení fonograf, jehož citlivá deska

zapisovala čísla, která potřebuji znát! Hlavní věc zbývá… nezmýlil-li jsem

se!“

Postavil na zem lucernu. V rukou, které se trochu chvěly, zableskl se

klíč. Pomalu otáčel v zámku šestkrát, třikrát, dvakrát, jednou! Na čele

banditově stály jemné krůpěje potu. Pokladna… otevře-li se? - Prudce

vytáhl klíč… dveře se do široka otevřely!

158

Jakoby oslepen, Fantomas o tři kroky ustoupil, neodvažuje se téměř ani

pohleděti na sloupce zlata, svazky bankovek, které zde ležely jemu k

službám, zázračný poklad, poklad z legendy!

 

„Čtěte! pane Juve! čtěte! Pravím vám, že je to příšerné, že jsme ztraceni,

že jsme nadobro zničeni, že dnes večer…“

„Ale, u boha, uklidněte se přece! Nechte mě číst, na místě, abyste

neustále mluvil jako blázen! Pane Vaugrelande, ztrácíte hlavu.“

Juve a Fandor přišli právě do kasina.

Čekalo je zde neobyčejné překvapení.

Sotva že přestoupili práh atria, měli dojem, že se v jejich nepřítomnosti

událo něco nedobrého. Všude panoval neobyčejný ruch, obě galerie,

sousedící s temnou místností, která vedla ke sklepení, byly nezvykle

oživené.

Nezůstali ostatně dlouho v nejistotě. Vrátní spatřivše je, volali jeden

přes druhého: „Rychle, rychle, pan ředitel vás volá…“

Všude vládl nepopsatelný zmatek.

Juve a Fandor neváhali a bez dlouhých řečí rozběhli se po schodech do

prvního poschodí, kde byla ředitelna. Rychle prošli administračními

místnostmi, kde vyděšení úředníci spolu rozmlouvali.

„Pan Vaugreland? Kde je pan Vaugreland?“

Vypadalo to, jakoby ředitel sám padl pod ranami Fantomasovými.

S povzdechem ulehčení zpozorovali konečně pana Vaugrelanda,

zhrouceného na pohovce s bledou tváří, vytřeštěnými zraky, zatím co

kolem něho stáli němí a chladní, strachem ztrnulí ředitelé různých odvětví,

zaměstnaní v kasině.

„Pane bože! Co se stalo?“ zvolal Juve.

Jediné slovo páně Vaugrelandovo stačilo, aby pochopili:

„Vykradeni! Kasino je vykradeno! Našli jsme pokladnu otevřenou a

téměř prázdnou! Miliony a miliony jsou pryč!“

Juve zavrávoral. Fandor lehkomyslně se ušklíbl a pravil polohlasně: „Je

to přece ještě lepší, než nějaká vražda.“

Na ta slova ředitel vyskočil, jakoby vymrštěn pružným pérem:

„Ale to není ještě vše! Loupež… to není ještě vše! Pohleďte na toto psaní, na tohle

hrozné psaní! Čtěte je! Čtěte je, pane Juve!“

Všichni v tuto chvíli mluvili současně.

159

Trvalo to chvíli, než se Juvovi podařilo přiměti je ke klidu, aby si mohl

přečíst listinu, jak se zdálo důležitou, kterou konečně dostal z rukou pana

Vaugrelanda. Četl nahlas psaní takového obsahu:

Pane řediteli!

Jmenuji se Ivan Ivanovič. Jsem velitelem z vůle Jeho Veličenstva cara na

jeho lodi, ruském křižníku Skobelevu, zakotveném před vaším kasinem.

Mám čest oznámiti vám následující fakta: Hrál jsem ruletu a prohrál

3,000.000 franků svého vlastního jmění, a další 3,000.000 franků z pokladny

své lodi.

Nemám v úmyslu vyhnouti se spravedlivému trestu. Přeji si jen, aby

byla vrácena pokladně Skobelevu suma 3,000.000 franků, o které jsem

připravil svůj stát.

Přeji si, abyste vy učinili tuto úhradu.

Považujte tento dopis za ultimatum:

Vraťte mi 3,000.000 franků, které jsem vydal, aniž mi patřily. Vraťte mi

je před svítáním, nebo jinak namířím kanóny své lodi na kasino a vyhodím

je do vzduchu!

Volte!

Buď úhradu 3,000.000 franků, které jsem zcizil, nebo bombardování.

Ivan Ivanovič, velitel Skobelevu.

Juve držel psaní chvějící se rukou a zíral na ně zaražen. „To není k

smíchu,“ pravil po chvíli. „Ten člověk vypadá odhodlaně, jakoby dovedl

provést takovýto kousek. Ah… u sta hromů! Což Ivanovič není Fantomas?

Co to znamená?“

 

Údiv Juvův byl zcela pochopitelný.

Ale proč pak Vaugreland projevoval takové překvapení? Což to nebyl

tentýž dopis, který Ivanovič odevzdal před týdnem řediteli kasina? Je

pravda, že pan Vaugreland se stavěl nechápavým, když mu tenkrát

Ivanovič chtěl vrátiti tři miliony franků, které kasino mu vyplatilo? Což o

nich nevěděl?

Nevěděl-li tedy nikdo o tehdejším kroku velitele Ivanoviče, kdo s ním

tenkrát jednal jménem ředitele?

Kdo mu půjčil tři miliony franků?

Jakou asi hroznou službu žádal onen záhadný věřitel od svého

dlužníka?

160

XXIX. VELITEL SKOBELEVU.

Hosté kasina nic netušili o tom, co se děje nahoře.

Přicházeli návštěvníci elegantně odění, smích a veselý rozhovor se nesl

od jedné skupiny ke druhé. Na konci atria seděli na vysokých taburetech

milovníci amerických koktailů a ochutnávali výborné nápoje z broušených

kalíšků. Kasino tonulo v pohádkových světlech, zahrady vydechovaly

nádherné jižní vůně. Z herny sem zazníval cinkot zlata a monotonní hlasy

krupiérů: „Pánové, prosím o sázky!…“

Od moře přicházel jemný osvěžující vánek, který se mísil s těžkým,

horkým dechem země, celý den sluncem zahřívané. To způsobovalo

neustálé proudění lidí z galerií dovnitř a naopak.

Vstup do sálů je obyčejně dobře střežen. Z atria vedou troje dveře, jedny

jsou vyhrazeny stálým hostům, jedny cizincům, kteří se tu přechodně

objevují, třetí jsou určeny pro východ.

Dnes, jak se zdálo, byla tato opatření zdvojnásobena.

V pozadí sálu seděla Daisy Kissini, poněkud smutná od smrti své

přítelkyně, neb podléhala představě, že i ji stihne podobný osud. Přes to

však, či snad právě proto, značně opilá! Neušlo jí však, že inspektor

Perouzin se ani na okamžik nevzdálil od dveří.

„Co tam pořád dělá? Musí mu být horko s jeho tučným bříškem!“

poznamenala ke Conchitě Conchas, která byla nedaleko.

Ta však její poznámce nevěnovala mnoho pozornosti. Ze všech

inspektorů si pamatovala jen Narlogne, který, jak se dozvěděla, byl kdysi

knězem a ona věřila, že jeho blízkost přináší štěstí. Snad se proto také

sblížila s Heberlaufem.

Ten seděl vedle ní a vyprávěl jí právě o věci, která ho zajímala ze všeho

nejvíc: o zamýšleném rozvodu s důstojnou paní Heberlaufovou, která proti

všem předpokladům prodlela jednu celou noc mimo dům a nechtěla říci,

kde spala.

Konečně zde nescházela ani malá Vlčice, která přestala být rozpustilou

uličnicí. S očima široce rozevřenýma naslouchala nabídce starého

diplomata Paradoy-Paradola. Nabízel jí společenské postavení prvního

řádu v Tripoli, vezme-li si ho za manžela, ač není tuze bohat…

Zatím inspektor Perouzin neustával hlídati vchod do herny.

Narlogne se usadil u vchodu na galerii a půvabná paní Gerardová,

která byla všemi považována za dámu, hledající dobrodružství, bloudila

nečinně kolem stolků v herně.

161

V ředitelně přecházel pan Vaugreland sem a tam, nemoha vydržeti na

jednom místě a Juve a Fandor patřili starostlivě jeden na druhého.

Nemohli pochybovat o tom, je-li Ivanovič schopen uskutečniti své

hrozby. Pravděpodobně pochopí, že není možno, aby mu kasino vrátilo

jeho prohry a aby se zbavil následků své nepředložené, v zoufalství

podniknuté akce, kdo ví, nesáhne-li k prostředku nejkrajnějšímu,

neprovede-li, čím vyhrožoval.

Ovšem, že se rozčilení, které se těchto tří zmocnilo při prvním přečtení

dopisu, zatím zmírnilo. Očekávali, že Ivanovič, dříve než něco podnikne,

přijde do kasina žádati odpověď.

Chvílemi se Juve v duchu tázal, je-li to vše vůbec možné. Je-li normální

muž zdravého rozumu schopen napsati a učiniti takovou věc?

Vzpomněl si však, kterak on sám, člověk chladný, který vždy a všude

žil jen své povinnosti, byl také stržen strašlivou hráčskou vášní, která činí

šílence z lidí zdánlivě nepřístupných této temné neřesti. Viděl, jak se kolem

zelených stolků navršují nejtragičtější osudy, věděl, že v archivu Monte

Carla je listina, nadepsaná „červená a černá“, která, ač nemá nic společného

s kombinacemi hry, je přece jejím přímým následkem, listina, na níž jsou

zapsána jména sebevrahů, nezvěstných, zavražděných a vrahů.

Pan Vaugreland přerušil Juvovy úvahy: „Pane!“ zvolal, přiběhnuv od

okna. „Myslím, že tamhle přichází.“

Juve a Fandor běželi na balkon. Úzkostlivě se rozhlíželi po zahradě.

Fandor zpozoroval mezi stromy muže známé postavy, oděného v

uniformu.

„To je divné,“ zamumlal, „zdá se, že je ve vojenském stejnokroji.“

„To není možné,“ pravil pan Vaugreland. „Důstojníkům ve vojenském

není vstup dovolen. Ivanovič to ví a chce-li se sem dostat nepozorován,

neučinil dobře…“

Ředitel byl přerušen. Někdo zaklepal… Byl to vrátný, který přinášel

telegram. Depeše obsahovala následující zprávu:

„Admirál velitel eskadrony Villefranche řediteli kasina. Posíláme

torpédo sledovat pohyby Skobelevu. Dáme vám zprávu.

Admirál Kéradae.“

Pan Vaugreland si oddechl.

„Toulouská admiralita, které jsem diskrétně svěřil své obavy, nám

pomáhá.“

162

Juve povstal: „S vaším svolením půjdu a zatknu Ivanoviče, pane

řediteli…“

Vaugreland pokynul neurčitě rukou: „Jak myslíte…“ pravil.

Zdvihl sluchátko soukromého telefonu. „Haló… haló… jste to vy, paní

Gerardová? Dobře, zde Vaugreland… požádejte inspektory Perouzina a

Narlogne, aby šli do zahrady a zdržovali se poblíž osoby, kterou znáte…

prochází se tam… Pan Juve tam bude okamžitě…“

Vysloviv tento rozkaz, pan Vaugreland všecek zbledl. Neměl rád

neodvolatelných rozkazů, obával se skandálů a událostí, které by mohly

vyrušiti hráče…

Pohlédl na Juva: „Tak tedy rozhodnuto.“

„Přirozeně,“ pravil Juve.

Opustil kancelář provázen Fandorem, který ho na schodech o několik

kroků předešel.

Jeden z nich měl projíti atriem; to byl Fandor. Druhý, Juve, šel přímo

přes galerii do zahrady.

Ale sotva že učinil několik kroků, dohonil ho Fandor, který se vracel:

„Nuže, víte, co je nového?“

„Copak, Fandore?“ tázal se Juve.

„Ten chlap se vplížil do herny!“

„Není možná!“ zvolal policista. „Všechny dveře byly střeženy!“

„Ano, až po tu chvíli, kdy ředitel odvolal Perouzina a Narlogne.

Ivanovič patrně číhat na tuto chvíli. Nemařil čas…“

Pan Vaugreland zavřel dveře na zámek a běžel za Juvem. Zaslechnuv

tento rozhovor, sepjal zoufale ruce:

„Začíná to špatně… toť strašné!“

„Nuže, tedy ho zatkneme, diskrétně ovšem, uvnitř, v sále…“ pravil

Juve, „a přivedeme ho sem, aby se vyslovil…“

Poděšen, bránil se pan Vaugreland: „Ne, nemůžete ho zatknout v sále…

je tam velkovévoda… Rusové ode dvora… byl by to hrozný skandál… tím

spíš, že všichni se po Ivanovičovi ohlédnou…“

„Proč?“ tázal se Fandor.

„Protože je v uniformě!“ zvolal ředitel.

Fandor byl zaražen; něco zde bylo, co si nedovedl vysvětliti.

Odpověděl, pokyvuje hlavou, polohlasně, jakoby mluvil sám k sobě:

„To nejpodivnější na tom je, že Ivanovič není v uniformě, je v civilu…“

Juve se již nezúčastnil rozhovoru. S oběma inspektory vkročil do herny.

163

Pan Vaugreland přistoupil k němu a pošeptal mu do ucha: „Prosím váš,

nezatýkejte ho ještě. Počkejte, co bude dělat!“

Pak připojil, doufaje, že Juva přesvědčí:

„Za prvé, zatím ještě nevylétneme, pokud je v kasině…“

„To není tak zcela jisté,“ poznamenal Juve, „zoufalci toho druhu mají

podivné nápady!“

Ale pan Vaugreland prosil, naléhal, takže Juve, pokrčiv rameny, povolil.

„Počkám tedy,“ pravil.

Ivan Ivanovič, neboť on to byl, v civilu, a ne v uniformě, bloudil chvíli

lhostejně hernou, načež se pomalu a nenuceně přiblížil k ruletě.

Vyndal z kapsy několik mincí.

Ředitel a Juve s Fandorem ho z dálky pozorovali. Fandor zašeptal:

„Vyhrává.“

Pan Vaugreland byl tím uspokojen: „Jen aby vyhrával… a pořád jen

vyhrával!“

Jeho přání však se nesplnilo. Po dvou či třech příznivých kolech se

kulička zastavila patrně na jiném čísle, než bylo ono, které zvolil, neboť

jeho tvář se proměnila. Na čele se mu utvořily starostlivé vrásky a jeho rty

se stáhly k zlostnému úšklebku.

Neopouštěl však hry. Prohledal kapsy a položil před sebe nový svazek

bankovek.

„Jsou to patrně poslední,“ poznamenal Vaugreland. „Ten člověk hraje o

svůj život.“

„O svůj a o náš, pane řediteli, nezapomeňte na to,“ odpověděl Juve.

„Ach, kdyby tak, kdyby tak mohl vyhrát!“ zasténal pan Vaugreland!

Na stolku rulety necitelná kulička pokračovala ve svých nespořádaných

skocích.

„Hra je uzavřena, pánové!“ zvolal krupiér.

Chvíli bylo ticho, pak se ozvaly hlasy uspokojení a zlosti.

Ivan zbledl, možno-li, ještě více; svazek bankovek, které držel v ruce,

zvlhlý potem, se zmenšil.

A čím víc ztrácel, tím větší byla úzkost pana Vaugrelanda, který

neodvrátil očí od tohoto zápasu s náhodou.

Jak odvrátiti nebezpečí, které ohrožovalo celý tento uzavřený, malý

svět, jak zabrániti nejen děsnému skandálu, ale hlavně hroznému dramatu,

které je všechny ohrožuje? Neboť věřil, že velké ztráty důstojníkovy přimějí

ho k obávanému činu.

164

Bezmála byl by Ivanoviče zavolal a dal mu ony tři miliony franků, o

které žádal.

V tuto chvíli šel kolem jeden z krupiérů, Vaugreland ho zavolal.

„Vidíte tam u toho stolku onoho pána, který tolik prohrává?“

„Ano, pan Ivan Ivanovič prohrává dnes více než obvykle…“

Vaugreland pohlédl na svého podřízeného vytřeštěným zrakem.

Zakoktal, pronášeje nahlas svoji tajnou myšlenku: „Nemohlo by se to

zařídit, aby vyhrál?“

Krupiér se usmál, netuše, jakou úzkost prožívá pan Vaugreland: „Ah, to

bychom museli poručiti náhodě…“

Ředitel přerušil rozhovor a rozčileně odcházel. Nevěděl, kde je Juve a

Fandor, ale Ivanoviče neztrácel z dohledu.

Tento právě povstal. Trochu se zapotácel, jako člověk opilý, nevěda,

kam se obrátit. Mechanicky si přetřel čelo. Prošel místností a vstoupil na

galerii.

Pan Vaugreland ho z dálky následoval. Oddechl si s ulehčením, když

spatřil Juva a Fandora ve výklenku jednoho okna. Nedaleko nich byl

Perouzin a Narlogne. Vypadali klidně a nenuceně, nicméně ředitel Věděl,

že jsou připravení vrhnouti se na důstojníka, kdyby se choval podezřele.

Domnívali se, že se blíží rozhodný okamžik. Ivan Ivanovič pohlédl na

hodinky. Se skloněnou hlavou přistoupil k schodišti, které vedlo k

administraci. Chtěl snad jíti k řediteli, kterého neuviděl v herně? V tom

případě se mohlo doufat v smírné vyřešení.

Od té chvíle, kdy vstoupil do kasina, neučinil nic nenormálního. Vzdal

se svého úmyslu? Což byl-li jeho dopis jen výhrůžkou?

Sotva že připustil možnost tohoto optimistického východiska, musel

pan Vaugreland změnit mínění. Vyskočil leknutím a výkřik hrůzy uztrnul

mu na rtech.

Ivan Ivanovič se náhle vracel zpět. Přikročil k otevřenému oknu a

vyhlédl ven. Okno vedlo na moře a právě v této chvíli uviděli Juve, Fandor,

inspektoři a ředitel kasina, kteří mechanicky sledovali jeho počínání,

podivuhodné divadlo na moři.

Imposantní těžká masa, která tvořila siluetu parníku Skobelevu, rostla

jim před očima, přibližovala se k pevnině. Světla byla rozsvícena a z

komínů stoupal černý dým.

Co se stane?

Běda, měl-li Skobelev rozkaz bombardovat kasino, žádná moc na světě

jej nezadrží!

165

Hrozná úzkost zachvátila ředitele. V duchu viděl již se kymáceti,

hroutiti pitoreskní budovu, ve které byl dosud neomezeným pánem. A pod

jejími hořícími troskami viděl zmírati nešťastníky, které hostila.

Ale patrně nejvíce ze všech byl překvapen Ivan Ivanovič.

Nejdříve zaražen, zdvihl zoufale ruce k nebi. Nemohl se přemoci a

vyskočil oknem do zahrady.

Ihned se inspektoři hnali za ním.

Nepochybovali, že nastala hodina, kdy hra započne.

Perouzin běžel mu v patách. Byl ředitelem poučen o nebezpečí, kterým

Ivanovič je ohrožuje a pociťoval zuřivou touhu se pomstít.

„Neutečeš mi!“ volal. „Máme-li pojít, půjdeš první!“

V tom zazněl výstřel. Juve střelil po Ivanovičovi! Co však se stalo? Ač

mířil na nohy, Ivanovič nezraněn utíkal dále. Juve neměl času, aby

zkoumal příčinu svého nezdaru. Hned po něm vystřelil Pérouzin a

Narlogne.

Ivanovič klesl k zemi a z jeho ran vytékala krev. Juve se k němu sklonil.

„Ivane Ivanoviči, co jste učinil? Co jste chtěl učinit? Dal jste již rozkazy?

Odpovězte, než zemřete! Bude Skobelev bombardovati kasino?“

Ale umírající již neslyšel. Neurčitá, nesrozumitelná slova zmírala mu na

rtech a jeho tvář přijala masku smrti.

„Juve!“ zařval něčí hlas… současně výhrůžný a polekaný.

Byl to Fandor, který volal.

„Juve, pro boha, pohleďte! Toť hrozné!… Ivan Ivanovič je mrtev a přece

vidím Ivana Ivanoviče utíkati odtud! Ano, jsou dva! Měli jsme pravdu oba!

Jsou dva!“

Žurnalista vyskočil na opěradlo lavice, z něhož bylo vidět na moře.

Nuže, v světelném pásu, který vrhal maják na ruský křižník, uzřeli bárku,

která se blížila ke Skobelevu. Na velitelském můstku stal Ivan Ivanovič…

onen druhý Ivan Ivanovič!

Byl v uniformě a vystoupil na loď.

Co se stane na lodi?

 

Zatím co se odehrála tato scéna, během níž Juve i žurnalista dospěli k

pochopení problému, který je tak dlouho udržoval v napětí, že totiž byli

dva Ivanovičové, poznání to bohužel pozdnímu, neb jeden z oněch dvou,

patrně nevinný, ležel mrtev u jejich nohou. Juve mechanicky prohlížel

revolver, hledaje příčinu, proč jeho rána neúčinkovala.

166

Zpozoroval, že na místě patrony prve vypálené, jejíž kulka byla patrně

vyjmuta, byl žlábek jeho zbraně prázdný. Našel maličký útržek papíru,

složený mezi náboji. Když jej rozvinul, četl slova na něm napsaná: „Dcera

Fantomasova zabrání vám provést zločin a vykoná svou povinnost,

zachraňujíc otce.“

„Fandore, přečti si tohle!“ zvolal Juve. „Dcera Fantomasova zachrání

svého otce! Hrome, důstojník, který se právě naloďuje, je tedy jistě

Fantomas!“ zvolal Fandor.

Pan Vaugreland k nim přistoupil, oklikou se vyhýbaje mrtvole

nešťastného důstojníka, kterého právě zdvihali a nakládali lidé zaměstnaní

v kasině na nosítka, zatím co druzí sypali jemný písek na krvavé skvrny na

pěšině. Ředitel se chvěl na celém těle a podávaje obě ruce Juvovi, zvolal:

„Jsme zachráněni! Vaší zásluhou je zlosyn učiněn neškodným a

blahopřeji si k; svému nápadu, že jsem zabránil veřejnému skandálu!“

Juve zíral naň zaražen. Nastalo ticho, pak ale policista, neschopen

ovládnout déle svůj hněv, uchopil ředitele za rameno a vybuchl vášnivě:

„Hlupáku… což ničemu nerozumíte? Vždyť jsme byli podvedeni!

Nevylétne-li v pěti minutách celý váš krámek do povětří, tak neznám

Fantomase! Nevinného člověka zabili vaši lidé a ten, který právě nastupuje

na loď, je pravým vinníkem! Nalítli jsme a musím se přiznat, že jsme

vykonali pěknou věc!“

„Pane, pane, pojďme odtud,“ zaúpěl Vaugreland, všechen popletený

těmito zprávami a svrchovaně rozčilený tím, že se v zahradě počínali

sbíhati hosté, kteří byli upozorněni výstřely a neočekávaným pohybem

Skobelevu, že se děje něco neobyčejného.

Za několik minut byli Juve, Fandor a pan Vaugreland v ředitelně.

Chvíle byla nesmírně tragická. Oknem viděli Skobelev manévrovati na

vodě, aniž věděli, co podnikne.

„Patrně hledá místo, odkud by mohl začít s bombardováním,“

poznamenal Fandor.

Policista si vyžádal onen známý dopis a prohlížel ho pod světlem.

Písmo mu připadalo tuze suché. „To není psáno včera,“ poznamenal, „řekl

bych, že je to dopis starý několik dní…“

Pan Vaugreland k němu přistoupil:

„Pane Juve, vzpomínám si právě na podivnou scénu, která se odehrála

po zavraždění Norberta du Rand; Ivanovič přišel tenkráte a nabízel mi

navrácení tří milionů franků, které prý mu kasino půjčilo. Nemohli jsme

tomu uvěřit, nikdo z nás mu nepůjčil ty peníze…“

167

„Proč mi to připomínáte?“ tázal se Juve.

„Nevím ani,“ odvětil Vaugreland, „jen proto asi, že mi připadá

podivnou shoda těch dvou cifer…“

„Pane řediteli,“ zvolal Juve, „vaše slova mě přivádějí na zvláštní

myšlenku!“

Všichni se k němu obrátili v úzkostlivém očekávání.

„Toto psaní,“ pravil po chvíli, „je tři týdny staré. Psal je Ivan Ivanovič,

který tenkrát prohrál obrovské sumy v kartách. Ztratil hlavu a přišel do

kasina žádati o peníze… Někdo ho přijal… někdo, kdo se vydával za

ředitele… někdo, kdo měl u sebe tolik peněz, že mu je mohl dáti… byl to

Fantomas! Fantomas si ponechal Ivanovičovo psaní, které Ivanovič,

vystřízlivěv, doufal dostati zpět výměnou za peníze z vyhry Norberta du

Rand. Avšak kasino peněz nepřijalo, dopis zůstal v rukou Fantomasových!

Od té doby byl Ivanovič vydán zvůli tohoto bandity. Byl nucen ho

poslouchat, jednati podle jeho přání, jako stroj, z obavy, aby se tento dopis

neocitl jednou v rukou jeho představených, nesvědčil proti němu na

vysokém místě.

Ovšem Fantomas odměnil Ivanoviče, nechávaje ho vyhrávat. Vzpomeň

si však, Fandore, že podezření z každého zločinu, který byl spáchán

Fantomasem, padlo na Ivanoviče!“

„Vzpomeňte si, Juve,“ vykřikl Fandor, který výborně pochopil výklad

Juvův, „vzpomeňte si na rozčilení skutečného Ivanoviče onoho večera, kdy

jsem mu zabránil vrátiti se na loď! Mluvil o rozkazu, kterého musí

uposlechnout…“

„Byl to rozkaz Fantomasův,“ prohlásil Juve a dodal: „Vzpomeň si,

Fandore. že jsme oba, jednou ten, po druhé onen, setkávali se tu s pravým

Ivanovičem, tu s jeho dvojníkem Fantomasem, který pod jeho maskou

prováděl nejhorší zločiny a že mnoho nescházelo a byli bychom se rozešli

jako nepřátelé, poněvadž jsem Ivanovice považoval za vinníka.“

Přátelé si podali ruce a tiskli si je navzájem, nedbajíce přítomnosti

Vaugrelandovy, který na ně zíral nechápavě.

Náhle se ozval telefonní zvonek. Pan Vaugreland podal Juvovi

sluchátko, naznačuje, že je unaven a neschopen se soustřediti.

Juve zapisoval, co mu bylo sděleno. Pak četl:

„Skobelev opouští přístav z rozkazu své vlády.“

 

Fandor přiskočil k oknu. Zpráva byla pravdivá. Zatím co policista

rozmlouval s novinářem, křižník plnou parou vyplul na širé moře.

168

Neuvažuje příliš, pan Vaugreland vzkřikl:

„Bůh buď pochválen! Zbavili jsme se Ivanoviče i té hrozné lodi, která se

týčila na vodě jako vyzbrojená pevnost! Teď budeme snad žít opět v

pokoji!“

„V pokoji?“ Juve pokrčil rameny. „Ivanovič je mrtev, toť pravda, právě

tak, jako je pravdou, že byl nevinen. A na lodi Skobelevu je velitelem…

Fantomas!“ —

169

Document Outline

I. HRÁČ

II. DOMÁCNOST RODINY HEBERLAUFOVÝCH.

III. PODIVNÁ HRA.

IV. OSUDNÁ JÍZDA.

V. O TŘI MILIONY FRANKŮ VÍC.

VI.

VII. PROJÍŽĎKA PO MOŘI.

VIII. ZÁHADA.

IX. NOČNÍ PŘEPADENÍ.

X. ŽEBRÁK ZBOHATLÍK.

XI. ZASE RUKA!

XII. POLICISTA AMATÉR.

XIII. PAPRSEK SVĚTLA.

XIV. NEBEZPEČÍ MONACA.

XV. DÁMA SRDCOVÁ! DÁMA PIKOVÁ!

XVI. U VCHODU DO BANKOVNÍCH SAFŮ.

XVII. LEŽ, NIC NEŽ LEŽ.

XVIII. FANDORŮV ZAJATEC.

XIX. POMALÁ SMRT.

XX. IVAN IVANOV…

XXI. TA, KTEROU MILUJI!

XXII. DĚSNÝ NÁVŠTĚVNÍK.

XXIII. BOUZILLOVY NEHODY.

XXIV. OBÁLKA S MILIONOVÝM OBSAHEM.

XXV. Z DEŠTĚ POD OKAP.

XXVI. MEZI NEBEM A ZEMÍ.

XXVII. OBNOVENÉ PŘÁTELSTVÍ.

XXVIII. STRACH!

XXIX. VELITEL SKOBELEVU.