Pierre Souvestre Marcel Allain

FANTOMAS

KONTRA

JUVE

Proslulé příběhy o záhadném zloduchu Fantomasovi už celých sto

let neztrácejí půvab. Je to jistě i proto, že autoři vycházejí ze znalostí

získaných vlastní právnickou profesí a navíc věrně zobrazují období

„belle epoque“, tvořivý a vzrušující čas po prusko-francouzské

válce.

Rovněž v epizodě Fantomas kontra Juve kypí Paříž bohatým

společenským a kulturním životem, rodí se zde odvážné technické

vynálezy, ulice města se stávají kulisou pro první filmy…

Úskočný, tajemný a vynalézavý padouch Fantomas řádí a děsí

obyvatele půvabného města nad Seinou ve dne i v noci. Má-li být

dopaden, musí se prozíravý pařížský policista Juve a neohrožený

novinář Fandor ponořit do temného života podsvětí francouzské

metropole a podstoupit nečekané svízele…

Pierre Souvestre, Marcel Allain

Translation © Jiří Žák, 2010

Cover Photo © PROFIMEDIA.CZ, 2010

© Robert Laffont, 1961

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o., 2010

ISBN 978-80-7388-288-4

I.

HOSPODA U KAMARÁDA

„Lahvinku červenýho, otče Korne!“

Chraplavý hlas mohutné Ernestine přehlušil randál zakouřeného

pajzlu, v němž se stálí hosté sešli jako obvykle.

„Červenýho a dobrýho!“ upřesnila štětka, vysoká blondýna

s váčky pod očima a unavenými rysy.

Otec Korn nebyl hluchý, ale tvářil se, že neslyší.

Byl to holohlavý obr s knírem, který většinou stával za pultem

jako za barikádou.

Chlupatýma rukama se šplouchal ve vlažné vodě, v níž myl

sklenice a lžičky. Rukávy od košile měl vyhrnuté až k loktům.

Vyhlášená hospoda U Kamaráda, Boulevard de la Chapelle.

Tvořily ji dvě místnosti. Do té slušnější, kterou měla na starost paní

Kornová, se vcházelo z bulváru a člověk se zde mohl najíst a napít.

Vzadu byly dveře, a když jste jimi prošli, ocitli jste se na dvoře

sedmipatrového činžáku. Stačilo přejít dvůr a byli jste v nízké

a zakouřené místnosti se vstupem také z Rue Charbonnière, což byla

nejvykřičenější ulice z celé čtvrti.

Na třetí zavolání otec Korn, jenž dál šplouchal rukama v mastné

vodě, odpověděl tónem člověka rozhodnutého nenechat si nic líbit:

„Dělá to dva frantíky na dřevo!“

Zkušeným okem hospodského ohodnotil dívčinu společnost:

U stolu seděli dva nebo tři mladíci s bledými obličeji, oblečení do

potrhaných šatů. Nebyli to žádní rytíři bez bázně a hany, kteří by

v případě potřeby bránili čest velké Ernestine.

Ernestine pochopila, o co se hospodskému jedná. Korn to ostatně

řekl i nahlas:

„Ať tě ani nenapadne krmit mě ňákejma nejapnejma řečma.

Chápej, kašlu na tvýho Mimila a jeho kšeftíky. Zejtra se může do

něčeho namočit a já svý prachy nikdy neuvidím. Řek sem dva franky.

Dva franky a dost!“

Ernestine trvala na svém. Se vztekem, který jí zkřivil rty, mu vrhla

do tváře slova jako nadávku:

„S takovým hrubcem se já bavit nebudu. Lidi maj pravdu, když

říkaj, že by sis kvůli pětníku nechal vrtat koleno. Všichni tady ve

čtvrti vědí, že otec a matka Kornoví jsou špinaví Prušáci…“

Rozzlobená Ernestine se rozhlédla po svých společnících. Nikdo jí

ale na pomoc nepřišel.

Na okamžik ji napadlo, že by se mohla obrátit na mámu

Toulouche, sedící u dvéří se svou ošatkou plnou ústřic a šneků. Ale

Toulouche se halila do staré šály, svírala pěsti a spala.

Užuž se Ernestine chystala na Korná znovu naléhat, když tu se

ozval hlas:

„Můžeš jí nalejt, otče Korne, já to zaplatím.“

Dva nebo tři hosté se ohlédli. Ten, kdo právě promluvil, byl Sapér.

Všichni ho znali jen pod touhle přezdívkou a vědělo se o něm pouze

to, že jako příslušník cizinecké legie strávil dvacet let v Africe a že

sloužil v Biribi a v Lambesse.

Trpěl a čpěl bídou. Nastavoval sice pro vládu krk, ale nedokázal

se podřídit vyšším šaržím. Byl to charakterní a temperamentní muž,

který chtěl po dvaceti letech služby odejít do civilu, ale nedostal

žádné výslužné! Když se v hospodě trochu víc pilo a lidé ztratili

zábrany, otec Korn často říkal, že země by potřebovala víc takových

mužů, jako byl Sapér, aby mohlo dojít ke státnímu převratu.

Když Ernestine hledala volnou židli, aby se ze slušnosti posadila

vedle Sapéra, jeho kamarád nonšalantně vstal.

„Sedím moc blízko vokna,“ zamumlal a bez dalšího vysvětlování

se připojil ke skupině mužů, kteří o něčem potichu hovořili v koutě

místnosti.

„To je Nonet…,“ řekl Sapér.

A protože dívka pokrčila rameny, dodal:

„Znáš přece Noneta? Zrovna se vrátil z Nový Kaledonie. Ale

nerad se ukazuje, má tu zakázanej pobyt.“

„Chápu,“ odpověděla dívka, která chtěla Sapérovi vyprávět

o Mimilovi.

Když Nonet procházel místností, na okamžik se zastavil u hezké

mladé ženy, která nepochybně na někoho čekala.

„Tak co, Joséphine?“ oslovil ji. „Dneska večer máš zas schůzku

s Ramenáčem?“

Joséphine, dívka s modrýma očima a lesklými černými vlasy,

odpověděla tónem, v němž se ozvala výčitka:

„Samozřejmě. Nejsem přece přelétavá.“

„Tak až budeš někdy volná,“ řekl s úsměvem Nonet.

Ale milenka Louparta řečeného Ramenáč, známého apače ze

čtvrti La Villette, se už o možného nápadníka nestarala. Pohlédla na

hodiny visící nad barem, vstala a vyšla ven.

Pospíchala po Rue de la Charbonnière směrem ke stanici metra

Barběs. Nasadila skromný a rezervovaný výraz. Minula Boulevard de

Magenta a zpomalila.

„Moje malá Jojo…“

Oslovil ji tlustý usmívající se muž, jehož jediné oko zářilo radostí.

Druhé zůstalo zavřené. Měl šedivé vousy, obepnuté vysokým límcem.

Na hlavě mu trůnil tvrďák a v podpaží držel hůl.

Tázavě pohlédl do něžných dívčích očí.

„Máte zpoždění, moje zbožňovaná Jojo… Zase vás nechtěli pustit

z továrny?“

Loupartova milá se usmála. Z továrny?… Proč ne!

„Ano, pane Martialle.“

„Nevyslovujte tady nahlas moje jméno! Bydlím nedaleko odtud.“

Vytáhl hodinky.

„To je smůla! Musím domů! Moje žena… Takhle je to pokaždé,

moje milovaná Jojo… Tak ve čtvrt na devět na Lyonském nádraží,

druhé nástupiště, rychlík do Marseille… Přijďte přesně… Ve čtvrt na

devět… Vrátíme se až v pondělí… A já strávím víkend plný lásky

s tou nejkrásnější… a nejkrutější… dívkou, jakou znám…“

Muž zmlkl, protože ze tmy se náhle vynořil jakýsi žebrák.

„Smilujte se, pane.“

„Dáte mu něco?“ zeptala se Joséphine.

Zamilovaný muž podal žebrákovi několik mincí.

Pak pečlivě zopakoval podrobnosti schůzky:

„Lyonské nádraží… Ve čtvrt na devět… Vlak odjíždí v osm

čtyřicet. Už musím jít, Jojo, srdíčko… Budu mít zpoždění… Rychle se

vraťte k matce… V sobotu na shledanou!“

Joséphine bez hnutí čekala, dokud jí muž nezmizel z očí.

Po chvíli pokrčila rameny a vrátila se stejnou cestou do hospody

U Kamaráda, kde jí pořád ještě drželi místo.

V zadní místnosti se diskutovalo o podivných událostech.

Rozhovor vedl Vousáč, šéf bandy, která si říkala Banda šifer.

Zevrubně popisoval, co se přes den stalo. Před chvílí se vrátil od

soudu, kde velmi pozdě odpoledne vynesli verdikt: Riboneauovi

soudce napařil deset let za loupež v Rue de Calais.

Soudní rozhodnutí vyvolalo u posluchačů úžas. Soudce nedodržel

pravidla hry. Obvyklý tarif pro Riboneauovy případy zněl osm let

nucených prací a dalších osm let zákazu pobytu v Paříži. Na první

pohled to byl mnohem přísnější rozsudek, ale ve skutečnosti nebyl tak

tvrdý.

„Ostatně,“ pokračoval Vousáč, „Riboneau v tom umí chodit.“

Riboneauův obhájce přišel na způsob, jak podat zmateční stížnost.

Soud se přenese do Versailles, kde neúprosná porota složená

z místních boháčů pošle Riboneaua na ostrovy Nové Kaledonie, což

bylo mnohem lepší, než zůstat v centrální věznici.

„Hej!“ řekl kdosi. „Kdyby tak vo tom zatraceným Riboneauovi

věděli všechno! Už se dostal na číslo sedm!“

Venku začal randál a postupně rostl. Do zrychlujícího se dupotu

se mísily ostré výkřiky a nadávky. Dveře na ulici hlasitě bouchaly,

z oken se sypalo sklo, zaznělo několik výstřelů. Pak dupot

pokračoval.

Otec Korn opustil místo za barem a opatrně se postavil ke

vchodovým dveřím, připravený zabránit komukoli dostat se dovnitř.

„Šťára!“ oznámil polohlasem.

Hosté, zvědaví a zároveň spokojení, že se nacházejí v bezpečí,

pozorně poslouchali, co se venku děje. Doléhal sem klapot střevíčků

pouličních holek, které jejich ochránci ponechali osudu a ony teď

bezhlavě utíkaly ulicí a hledaly nějaký úkryt.

Pak hluk zeslábl a do Rue de la Charbonnière se vrátil obvyklý

klid.

„Myslím, že policajti chytli Bouzilla!“ vykřikl otec Korn.

Hosté na jeho slova odpověděli hlasitým smíchem. Zatčení

neškodného starého tuláka, který věčně pendloval mezi věznicemi

v Chapelle, Fresnes a Halles, bylo činem skutečné hodným smíchu

na účet policie. Bouzille se neschovával a každý rok na začátku zimy

se nechal na půl roku uvěznit, aby se vyléčil ze svých nemocí.

Šťára vzbudila v putyce takové vzrušení, že si skoro nikdo nevšiml

příchodu Bednáře, který nepozorovaně vklouzl ke stolu, jemuž

vévodil Vousáč, a řekl mu:

„Koncem tejdne se chystá něco velkýho. Šel jsem vod nábřeží,

a když jsem procházel kolem Magenty, zahlíd jsem Joséphine, jak

mluví s ňákým zákazníkem. Předstíral jsem, že jsem žebrák, abych

slyšel, vo čem spolu mluvěj. Joséphine se chystá Louparta

vyšplouchnout.“

Náhle se zarazil. Vousáč na něj mrkl.

Pozornost všech se upřela na vchod z ulice. Dveře se s třeskotem

rozlétly a dovnitř vstoupil amant krásné Joséphine, Loupart řečený

Ramenáč. Oči mu zářily a ústa pod velkým knírem se roztahovala

k širokému úsměvu, který odhaloval vlčí tesáky. Po jeho boku stáli

dva policisté!

„Něčemu takovýmu by člověk sotva uvěřil!“ poznamenal kdosi.

Loupart řečený Ramenáč to dobře slyšel. Neztratil nic ze své

sebejistoty, právě naopak.

„To je vážně neuvěřitelný!“ odpověděl. „Budete čubrnět!“

Policisté zůstali stát mezi dveřmi a Ramenáč se k nim obrátil. „Díky,

pánové,“ řekl co nejroztomilejším tónem. „Jsem vám vděčnej, že jste

mě doprovodili až sem. Teď už se nemusím ničeho bát. Dovolíte,

abych vás pozval na skleničku?“

Oba policisté zůstali stát ve stínu, jako by váhali. Nakonec

převládl stud. Rozloučili se.

Joséphine vstala a galantní Ramenáč ji dlouze políbil na rty. Když

skončila slavnostní demonstrace lásky, začal vysvětlovat: „Ve chvíli,

kdy jsem se sem s rukama v kapsách blížil a snil vo svý kočičce,

začala šťára. Slušně jsem poprosil dva chlupatý z devatenáctýho

obvodu, který tu byli na běžný vobchůzce, aby mě doprovodili

domů… Nabulíkoval jsem jim, že mám strach. A tady jsem!“ Všichni

vybuchli smíchem. Ale Loupart jim gestem poděkoval a vybídl je, aby

se o něj přestali starat.

Pak se obrátil k Joséphine.

„Tak jak to dopadlo, kotě?“ zeptal se.

Dívka mu potichu vylíčila rozhovor s chlapíkem, který ji

považoval za dělnici.

Loupart přikyvoval. Když se dívka dostala až k sobotní schůzce,

apač zabručel:

„Zatraceně! Zatraceně! Tendle tejden mám tolik práce, že nevím,

kde mi hlava stojí! Ale dobrý, dobrý. Ještě si vo tom promluvíme.

Uvidíme, jak to dopadne dnes večer. Mám urgentnější fušku. Ty máš

krásný písmo, srdíčko, tak mi to teď dokaž. Potřebuju napsat jeden

dopis, vem si pero a inkoust a tuhle na papír naškrábej, co ti teď

řeknu.“

A polohlasem začal diktovat:

Pane,

jsem jen ubohá holka, ale mám v sobě cit a čest. Prostě nesnáším,

když se někomu ubližuje. Můj dopis se tejká někoho, koho dobře

znám a ke kterýmu mám hodně blízko. Možná vás už vaši agenti

informovali, že jsem byla milenkou jednoho chlápka jménem

Loupart, kterýmu všichni říkají Ramenáč. Nechci to před vámi

skrejvat, dokonce se tím chlubím. Přísahám na hlavu svý mámy, že

to, co jsem se dověděla, je svatosvatá pravda. Loupart chystá pěknou

fušku…

Joséphine přestala psát a vykřikla.

„Co tě to popadlo?“ zeptala se.

„Piš a nestarej se…“

„Budeš z toho mít mrzutosti,“ řekla. „Vůbec tomu nerozumím.“

„Sakra, to doufám!“ odpověděl Loupart.

„Ale ty se opravdu chystáš na nějakou velkou fušku?“

pokračovala Joséphine.

„To jsou věci, který se tě netejkaj,“ stručně ukončil rozhovor

a poslušná Joséphine, která doufala, že svou zvědavost ukojí později,

vyzvala amanta, aby pokračoval.

„Tak diktuj,“ řekla rezignovaně. Ale Ramenáč mlčel.

Už hodnou chvíli sledoval skupinku, kterou tvořila Ernestine,

několik mladíků a štědrý Sapér, jenž už podruhé za večer nabídl

Ernestine skleničku svařeného vína.

„Je to tak,“ vysvětlovala Ernestine Mimilovi, zatímco Sapér

souhlasně přikyvoval, „je to tak, Vousáč je šéfem bandy, která si říká

Banda šifer. Teda až po Loupartovi, samozřejmě! Šifry používají

členové bandy, aby se navzájem poznali, viď, Sapére? Když se někdo

chce stát členem Vousáčovy bandy, musí aspoň jednou vobrat ňákýho

křena. Ten, kdo má za sebou první vážnej kauf, zapíše se pod číslo

jedna. Ty, který vobrali dva nebo tři, mají číslo dva nebo tři.“

„Takže ten Ribonneau, kterýho právě poslali do lochu, měl číslo

sedům,“ řekl Mimil. „To znamená…“

„To znamená, že jich vobral sedům.“

Ramenáč se několika krátkými otázkami informoval o Mimilovi.

Odpovědi na něj určitě udělaly dobrý dojem, protože když se pohledy

obou mužů setkaly, Mimilovi připadalo, že v Ramenáčových očích

byl záblesk sympatií…

Joséphine naléhala:

„Co mám ještě do toho dopisu napsat? Proč jsi přestal? Kvůli

mne?“

Ramenáč se chystal odpovědět, ale pak najednou vyskočil na židli,

popadl napůl nedopitou láhev a vší silou jí mrštil na podlahu, kde se

rozbila, a on zařval:

„Přestal jsem kvůli tomu bzučení much! Panebože, kdy je konečně

všechny vymlátíte? Vlastně je to fuk,“ pokračoval a hleděl na

Ernestine, jejíž tlachání mu vadilo. „Ty koukej vypadnout, jinak za

sebe neručím!“

S potměšilým pohledem, očima podlitýma krví a rukama

sevřenýma v pěst se Ernestine nakonec rozhodla poslechnout.

Věděla, že Ramenáč je tu pánem, a že se nesmí protivit jeho vůli.

Sapér posbíral drobné, pokrčil rameny, a protože se nechtěl do

ničeho míchat, mávl na kamaráda Noneta a odešli spolu.

Tatík Korn se bál, aby se diskuse nezvrhla v něco horšího. Když

ale viděl, že se většina hostů tváří mírumilovně, byl rád, že skupina

kolem Ernestine odešla.

„Sapér!“ zamumlal pohrdavě Loupart, když jmenovaný byl už za

dveřmi. „Spíš by se měl menovat Posera!“ Pak jeho ruka přistála na

Mimilově rameni.

„Ty tady zůstaň, mladej!“ přikázal. „Vypadáš jako kurážnej

chlap. Pojď s námi…“

Mimil okamžitě změnil výraz.

„Ach,“ zakoktal, „ach, Louparte, ty bys chtěl, abych se stal

členem Bandy šifer?“

„V budoucnu je to možný,“ odpověděl tajemně Ramenáč.

„Musíme si vo tom promluvit s Vousáčem… Zatím to ale není nic pro

tebe. Zůstaň tady!“ přikázal a začal zase diktovat dopis.

Jeho poslední slova zaslechli Sapér s Nonetem ještě předtím, než

opustili hospodu.

Když odešla i Ernestine, oba mladí muži, jimž Loupart neprokázal

stejnou čest jako Mimilovi, se na sebe podívali, a když pak spěchali

po Rue de la Charbonnière směrem k bulváru Chapelle, Nonet se

zeptal:

„Tak co, šéfe, co si myslíte o dnešním večeru?“

„Nic moc. Jednoho chudáka jsme na pár dní zavřeli a nechali se

napálit Ramenáčem.“

„A proč jsme ty chlapy nesbalili všechny?“

„Říkáte hlouposti, Léone. Co byste si chtěl počít ve dvou proti

dvaceti? Takový riziko za pár šupů měsíčně?“

V zakouřeném sálu hospody U Kamaráda Joséphine dopisovala,

co jí diktoval Ramenáč.

Vím, pane, že Loupart bude zejtra v sedm hodin večer

u obchodníka s vínem Carmela, kterýho dobře znáte. Jeho krám je

vpravo, na kraji Montmartru, ještě než dojdete k Rue Lamartine.

Chystá se k doktoru Chaleckovi, aby mu ukradl trezor. Nechci

pomlouvat svýho amanta víc, než si zaslouží, a kdyby se jednalo jen

vo krádež trezoru, kterej, jak už jsem řekla, se nachází v doktorově

pracovně naproti voknu, jehož balkon vede do zahrady, do ničeho

bych se nemíchala. Ale pravděpodobně se jedná vo něco horšího, vo

nevěru s jistou ženskou. Víc vám říct nemůžu, protože víc toho nevím.

Využijte toho. Jen, pro lásku boží, ať se Loupart nikdy nedoví, že

jsem vám tenhle dopis poslala.

Vaše oddaná služebnice…

„Ach!“ vykřikla Joséphine. „Copak jsi úplně ztratil rozum?

Louparte, tys pil, určitě jsi pil!“

„Podepiš, povídám…“

Mladá žena celá užaslá naškrábala své jméno… Joséphine

Ramotová.

„A teď,“ pokračoval její amant, „na vobálku napiš…“

Pak zmlkl.

Z druhého konce sálu na něj zamával Vousáč.

„Co je?“ zeptal se Loupart, podrážděný, že ho někdo vyrušil.

Vousáč k němu přistoupil a do ucha mu pošeptal:

„Nečerti se, kámo, je to důležitý. Plán s tím chlapem z nábřeží

v Bercy funguje skvěle… Konec tejdne, nejpozdějc sobota…“

„Takže za štyry dny?“ zeptal se Ramenáč.

„Za štyry dny,“ potvrdil Vousáč.

„Dobře,“ souhlasil oslovený. „Budem připravený… Vypadá to na

velký prachy…“

Vousáč zamířil pohledem ke stolu, od kterého odešel, a pak

pokračoval:

„Bednář mi řek, že se jedná nejmíň vo padesát tisíc…“ Loupart

souhlasně pokýval hlavou, posunkem poslal Vousáče pryč a obrátil

se zpátky k Joséphine:

„Na vobálku napiš: Pan Juve, inspektor Sûreté, policejní

prefektura, Paříž.“

II.

SLEDOVÁNÍ

Další vydání deníku La Capitale spělo k závěru…

Redaktoři dopisovali poslední články. V redakci bylo rušno, jako

obvykle při lámání stránek…

„Takže jak, Fandore?“ zeptal se šéfredaktor. „Máte pro mě

něco?“

„Ne, nic…“

„Žádná zpráva na poslední chvíli? Můžu ji dát na titulní

stránku…“

„Nic nečekám,“ odpověděl Fandor. „Ale kdyby teď zavraždili

prezidenta a zavolali mi to, dám vám hned vědět.“

„U všech všudy! Nedělejte si legraci, máme teď spoustu jiných

věcí na práci.“

Do redakce vstoupil sazeč.

„Potřebuju jednu řádku na titul a vosům na dvojku.“ Šéfredaktor

okamžitě zavolal jednoho z redaktorů a dal mu objednávku.

„Řádek kurzívy… a osm řádků na stranu dvě. Podívejte se na

telegramy…“

Fandor si nasadil klobouk, vzal hůlku… Postavení „policejního

reportéra“, jak rádi říkali čtenáři, způsobovalo, že vedl velmi rušný

život. Nikdy si nemohl dovolit dopustit se chyby, nikdy nevěděl

předem, co bude dělat, jestli to bude rozhovor s ministrem, nebo zda

nasadí vlastní krk při pronásledování nebezpečného zločince.

„Proboha!“ vykřikl, když vyšel z redakce a pohlédl na hodinky.

„Už jsem měl být v Justičním paláci.“

Uběhl po chodníku pár kroků, ale pak se náhle zastavil.

„A co ten domovník zavražděný v Belleville? Když tam nezajedu,

nezískám zajímavé informace!“

Znovu se rozběhl a vyhlížel fiakr. V duchu proklínal úzkou ulici.

Chodníky nestačily dav pojmout, lidé se motali mezi kočáry, fiakry

a těžkopádnými autobusy, které z té soutěsky na Montmartru udělaly

nejrušnější dopravní tepnu celé Paříže.

Když odbočil do Rue Bergère, vrazil do něj poslíček s náručí

plnou krabic se vzorky Náraz byl tak silný, že Fandor málem upadl.

„Nešiko!“ vykřikl novinář.

„Vy byste taky moh dávat pozor!“ odpověděl muž hrubě. Jérôme

Fandor nebyl moc trpělivý člověk.

„Hej!“ zvolal. „Neměl byste spíš dávat pozor vy? Myslím, že

byste se měl omluvit.“

„Vy taky.“

Pak se poslíček usmál a Fandora, který se užuž chystal

pokračovat v cestě, zastavil.

„Poslyšte, pane, nemohl byste mi ukázat, kde je Rue Croissant?“

„Pokračujte po Rue Montmartre, je to druhá ulice vlevo…“

„Díky, pane.“

Jérôme Fandor chtěl odejít, ale muž na něj znovu zavolal: „Moc

se omlouvám, pane, ale jestli kouříte, nemohl byste mi dát cigáro?“

Jérôme Fandor se neubránil úsměvu. Podal muži cigaretu.

„Nate.“

A protože ho odjakživa bavily klukoviny, dodal:

„To je všechno, co ode mě dneska potřebujete?“

„Ach,“ odpověděl muž, „mohl byste mi dát čtvrťák.“

„Čtvrťák?“ zvolal Fandor. „Proč bych vám měl proboha dávat

čtvrťák?“

„Protože jste hodný člověk, pane Fandore.“

Když novinář uslyšel své jméno, překvapeně sebou škubl.

„Tak jo. A víte co, kamaráde? Zvu vás na aperitiv.“

„Kam?“

„Ke Karlu Velikému?“

Došli spolu do Rue du Faubourg-Montmartre a vstoupili do

skromné hospody, navštěvované hlavně kameloty, prodavači, trhovci,

zkrátka lidmi, kteří novináře nemohli znát.

„Sedneme si do vagonu?“

„Jak chcete.“

Oba prošli hospodou až úplně dozadu, kde byly po obou stranách

umístěny proti sobě lavice, a i když je od sebe dělily stolky, skutečně

připomínaly kupé ve vagonu.

„Já si dám skleničku červenýho,“ řekl poslíček číšníkovi.

Fandor si bez váhání objednal oblíbený lidový nápoj.

„A mně dejte kořalku.“

Jakmile číšník odešel, Fandor se otočil k poslíčkovi.

„Co se děje?“

„Děje se to, že si dáváš sakra načas, než poznáš přítele.“

Fandor zamyšleně hleděl na svého společníka.

„Máte skvělý převlek. A to nemyslím jenom ty šaty, ale i vousy.

Vůbec nejste k poznání.“

„A jak se ti líbí můj obličej? Ten trik se svěšeným spodním rtem?“

„Dělá vás to mnohem starším… Ne, takhle jsem vás nikdy

neviděl, Juve.“

„Nevyslovuj moje jméno! Tady mě znají pod přezdívkou Starej

Paul.“

Fandor udělal chybu, když vyslovil jeho jméno. Od známého

případu rodiny Rambertových a od hrůz napáchaných Fantomasem

jméno Juve bylo slavné. A pokud Juve považoval za nutné použít

převlek, jistě to neudělal proto, aby ho všichni poznali.

„Dokud jsme sami, rychle mi povězte, proč takový převlek? Koho

hledáte? Nějaký komplikovaný případ? Vyšetřování? Už jsem o vás

dlouho nic neslyšel. Nejedná se o Fantomase?“

„Nechme Fantomase na pokoji,“ odpověděl Juve. „Aspoň pro

tuto chvíli ho nechme na pokoji… Vyšetřuji teď jeden banální

případ.“

„Kvůli banálnímu případu byste se tak nepřevlékl, Juve… No tak!

Přestaňte se tvářit tak tajemně… O co se jedná?“

„Ty jsi pořád stejný! Jakmile zaslechneš o policejním vyšetřování,

hned se necháš unést… Ale protože nemám důvod před tebou skrývat

důvody svého převleku, dám ti všechny informace. Tumáš, Fandore,

čti…“

Vytáhl z peněženky špinavý papír s několika řádky naškrábanými

nezkušenou rukou.

„Aféru, do které je namočený Loupart, nazýváte banálním

případem?“

„Ano.“

„Jedná se o Louparta řečeného Ramenáč?“

„Přesně tak.“

„O toho apače, který minulý rok málem zabil jednoho policistu

a dopustil se řady vloupání a ozbrojených přepadení?“

„Jste přesný jako trestní rejstřík.“

„To mi ovšem nepřipadá jako banální případ. Například se

v duchu ptám, jak to, že vy, který jste známý svou prozíravostí, dáte

na udání lehké holky?“

„Kdyby policie nedostávala udání od lehkých holek nebo od žen,

které se chtějí pomstít, nikdy by nic nevyšetřila.“

„Jsem rád, že vás tohle slyším říkat. Samozřejmě, že jdu s vámi.“

„To ne!“ odpověděl Juve.

„Proč ne?“

„Nemám žádný důvod…“

„Líbí se mi to.“

„Je to nebezpečné.“

„Tím líp.“

„Můj drahý Fandore, ty ses skutečně zbláznil!“

„Příteli, jsem sice Pařížan, ale tvrdohlavý jsem jako Bretonec.

Zbytečně budete dvě hodiny přemýšlet, jestli mi dáte povolení, které

vlastně vůbec nepotřebuju. Můžete sice odmítnout vzít mě s sebou,

ale jak mi zabráníte, abych za vámi šel? A já se vydám po vašich

stopách, ať jste policajt, nebo nejste!“

„Proč pořád chcete riskovat? Takové individuum jako je Loupart

se nenechá jen tak zatknout.“

„Co vlastně o Loupartovi víte?“

„Moc toho není,“ odpověděl Juve. „Před chvílí jsi říkal, že se

o něj policie několikrát zajímala, ale je to natolik složitá osobnost, že

se dá jen těžko definovat… Namočil se do toho nejhoršího, ale

vždycky našel způsob, jak se vyhnout zatčení… Nevíme, z čeho žije.

Patří k nějaké organizované bandě? Zřejmě ano… Každopádně je to

darebák schopný všeho. A ujišťuji tě, že by neváhal použít revolver,

kdybychom ho dostali do úzkých.“

„Ano, přesně to jsem si o něm myslel… Jeho zatčení, to by byla

panečku reportáž!“

„Fandore, Fandore, ty snad nikdy nedostaneš rozum! Kvůli

jedinému senzačnímu článku jsi schopný zamíchat se do nebezpečí…

Sakra, copak jsi už neriskoval dost?“

„To je fuk, Juve,“ odpověděl novinář. „Když jde o zajímavý

případ, člověk nesmí myslet na následky. Chcete zatknout Louparta

a můžeme při tom přijít o život… Tím líp, nebo tím hůř? Jsem

opatrný, ale přece se předem nebudu třást strachy. Jaký máte plán?

Chcete Louparta chytit in flagranti?“

„To je nezbytné.“

„Budete ho tedy sledovat?“

„Jak říkáš.“

„A kdy s tím začnete?“

Juve dal svému druhovi rukou znamení, aby zmlkl, a pak se

zaposlouchal.

„Fandore, slyšíš, co si zpívá tamhle ten chlápek?“

„Ano. Modrý valčík.“

„To mi umožňuje odpovědět na tvou otázku. Mimochodem, jsi

ozbrojený?“

„Nebudete mě stíhat pro nedovolené držení zbraně?“

„Dej pokoj.“

„Pak se vám přiznám, že browning spí jako miminko v mé kapse.“

„Dobře. Tak teď si poslechni moje příkazy. Loupart byl dnes ráno

v Les Halles. Oznámili mi to dva z mých konfidentů. Poslal jsem za

ním agenty. Podle informací, které jsem dostal, Loupart se za chvilku

objeví na křižovatce Cháteaudun a odtamtud se pustí směrem

k Pigalle k domu jistého doktora Chalecka. Začneme ho sledovat od

křižovatky Cháteaudun. Samozřejmě nezůstaneme spolu. Jakmile se

náš muž objeví, ty vykročíš před ním po stejném chodníku a stejnou

rychlostí jako on a nebudeš se ohlížet. Aby ses ujistil, že jde za tebou,

stačí, když se občas podíváš do zrcadel a výkladních skříní. Stačí

trochu pootočit hlavu. Kdyby sis všiml, že už za tebou nejde, dojdi

k první příčné ulici, tam odboč, schovej se za nějaký roh a pár minut

počkej. Proč? Protože to je klasický manévr. Loupart je člověk, který

se má pořád na pozoru. Může se zastavit před nějakým obchodem,

aby se pokusil narušit sledování, a hlavně proto, aby se podíval,

jestli se nějaký chodec, jdoucí před ním, nezastaví a nevrátí zpátky,

jako kdyby něco hledal. Tak se toho vyvaruj…“

„Dobře. Ale co když se Loupart neobjeví.“

„Pak…,“ odpověděl Juve. „U všech čertů, zase jeden host, který

si píská Modrý valčík. Je čas jít!“

„Jestli se nemýlím, tak ti chlápci, kteří si pískají, jsou agenti

Sůreté, je to tak?“

„Ale vůbec ne!“

„Cože? Vy jejich zpívání neberete jako signál?“

„Ano… Ale to nic nedokazuje.“

„Já už tomu vůbec nerozumím.“

„Neboj se. To je takový můj trik… Před chvilkou ses ptal, co bys

měl udělat, kdyby se Loupart už neobjevil… Na to existuje

jednoduchá rada. V takovém případě půjdeš zpátky a budeš

poslouchat, jestli si chodci, které budeš míjet, nebudou pískat, zpívat

nebo pobrukovat Modrý valčík či Dřevěnou nohu… Já půjdu za

Loupartem, budu ty chodce potkávat a tak budu mít víc šancí, že ho

neztratím z dohledu…“

„Takže ti chodci budou inspektoři ze Sûreté?“

„Ale vůbec ne… Počkej… Tak půjdeš od jednoho chodce ke

druhému a budeš poslouchat, co si zpívají nebo pískají… Musíš jít

rychle a nakonec zase narazíš na Louparta a na mě… Ostatně, kdyby

se náhodou stalo, že bych já Louparta ztratil, ty začneš zpívat nebo

pískat Modrý valčík nebo Dřevěnou nohu…“

„Ale já vaše inspektory neznám.“

„Nestarej se o mé inspektory!“ odsekl Juve. „Žádné inspektory

nemám. Když mě neuvidíš, začni zpívat nebo pískat jednu z těch dvou

písniček. Nic víc od tebe nechci.“

Novinář a policista došli v družném rozhovoru ke křižovatce

Cháteaudun.

„Tady se rozejdeme,“ zašeptal Juve. „Běž si stoupnout ke kostelu

Notre-Dame-de-Lorette. Je šest hodin… Jestli se nemýlím, tak za

deset minut vyjde Loupart od obchodníka s vínem, krámek je tamhle

vpravo… Ramenáče poznáš snadno. Je vysoký a na levé tváři má

jizvu. Tak hodně štěstí.“

Jérôme Fandor udělal pár kroků a náhle se vrátil.

„Juve?“

„Ano, Fandore?“

„Prosím vás, řekněte mi to. Myslím na to tolik, že se bojím, abych

něco nepokazil.“

„Ale na co?“

„Proč ti lidé pískají nebo zpívají Modrý valčík, když nejsou od

policie?“

„Vy jste vážně ještě dítě! Je to přece tak jednoduché. Nejsou snad

zrovna teď Modrý valčík a Dřevěná noha populární?… A tak stačí,

aby si je někdo začal pískat nebo prozpěvovat, a hned se přidají

další, aspoň někteří z přítomných si je začnou prozpěvovat taky…

Takhle jsem dnes ráno pozoroval dva kopáče před hospodou, ve které

byl Loupart… Samozřejmě, že jsou to mí informátoři. Když Loupart

přicházel do hospody, začali si tyhle písničky prozpěvovat a od té

chvíle potkávám spoustu chodců, kteří si je broukají nebo pískají

taky. Už chápeš mechanismus celé věci?“

Lov začal.

III.

ZA ZÁVĚSEM

Stará městská čtvrť Cítě Frochot začíná půlkruhem domů nahoře

v Rue Henri-Monnier, u křižovatky s Rue Condorcet. Je uzavřena

kamennými zídkami s mřížemi porostlými popínavými rostlinami.

Hlavní ulice, stinná alej vroubená soukromými domy, není oficiálně

otevřena pro veřejnost.

Novinář se už asi hodinu nezabýval ničím jiným než sledováním

slavného Louparta.

Nebylo to složité. Apače identifikoval ihned, jakmile vyšel

z krámku na Faubourg-Montmartre. Teď pomalu stoupal vzhůru po

Rue des Martyrs, ruce měl v kapsách a v ústech cigaretu.

Na rohu Rue Clauzel se Fandor nechal předejít a pak se na lupiče

zavěsil.

Policista Juve se mu však úplně ztratil z dohledu.

Ve chvíli, kdy se Jérôme Fandor chystal vejít za Loupartem do

Cité Frochot, ozval se výkřik, který ho přinutil otočit se.

Instinktivně ustoupil a všiml si, že když Loupart uslyšel výkřik,

také se vrátil zpátky.

Na okraji chodníku se tlačili tři nebo čtyři lidé a shýbali se

k zemi, jako by něco hledali.

V Paříži dav vždycky roste hrozně rychle. Když Fandor přišel blíž,

už tu bylo asi třicet chodců. Všichni měli ve tvářích zvědavý výraz:

Někdo něco ztratil.

Fandor zachytil útržky rozhovorů a záhy pochopil, že se jedná

o dvacetifrankovou minci, která zapadla do stružky vody tekoucí

podél chodníku. Kdosi tvrdil, že to bylo pouhých dvacet sous.

Jakýsi ubožák klečel na zemi, skláněl se nad stružkou, a aniž by se

bál, že se ušpiní, rukama horečně šátral v blátě.

Dav postrčil Fandora do první řady, takže se ubožáka skoro

dotýkal. Vzápětí uslyšel Juveův hlas, jak mu šeptem nařizuje:

„Ty pitomče, nechoď do Cité!“

Nešťastník hledající na zemi peníze nebyl nikdo jiný než policista.

Zmatený Fandor chvíli nevěděl, jak by měl odpovědět, ale Juve do

sténání a lamentování pro dav zamíchal pár slov pro posluchače,

který ho jediný zajímal:

„Nech ho jít dovnitř a hlídej vchod do Cité!“

„Ale co když ho ztratím z dohledu?“ namítl Fandor stejným

tónem.

„Neboj se. Doktorův dům je druhý vpravo. Za čtvrt hodiny se

sejdeme v Rue Victor-Massé číslo dvacet sedm.“

„A co když Loupart předtím vstoupí do Cité?“

„Tak za mnou přijď hned.“

Fandor chtěl odejít, ale Juve zasténal a hlasitě zvolal:

„Děkuju, pane, děkuju. Ale když už jste tak hodný ještě mi něco

dejte, pro lásku boží!“

Fandor přistoupil k falešnému žebrákovi a Juve řekl:

„Kdyby se tě někdo zeptal, tak jdeš k malíři pokojů

Ornaveillemu.“

„Které patro?“

„To nevím. Běž prostě nahoru a já na tebe počkám na schodech.“

Jérôme Fandor přesně splnil inspektorovy příkazy.

Schoval se za cestářskou budku a pozoroval druhý dům vpravo

v Cité Frochot, ale nic nenormálního nespatřil. Loupart se někam

vytratil, ale určitě nemohl být daleko.

Po patnácti minutách opustil Fandor své pozorovací stanoviště

a podle rozkazu vešel do domu číslo dvacet sedm v Rue Victor-

Massé.

Když vystoupil do třetího patra, uslyšel Juveův hlas:

„To jsi ty, chlapče?“

„To jsem já.“

„Domovník se tě na nic nevyptával?“

„Nikoho jsem neviděl.“

„Všechno tedy jde dobře!“ pokračoval policista. „Pojď sem ke

mně.“

Seděl na schodech mezi čtvrtým a pátým patrem. Pootevřel okno,

přiložil k očím malý dalekohled a pozorně prohlížel okolí.

Fandor k němu přistoupil a okamžitě pochopil, co policista

zamýšlel. Z oken na schodišti domu v Rue Victor-Massé se nabízel

pohled na celé Cité Frochot.

„Ještě nevešel, že?“ zeptal se Juve.

„Ne,“ odpověděl Fandor. „Aspoň ne v té době, co jsem hlídal…

Ale mezitím…“

„Kdyby se mezitím přiblížil, všiml bych si ho,“ navázal policista.

Pak, aniž by na jediný okamžik přestal pozorovat okolí domu, v němž

bydlel doktor Chaleck, dodal: „Vidíš, jak je dobré znát Paříž a mít

všude přátele? Okamžitě mě napadlo, že z této pozorovatelny

můžeme spatřit všechno, co se občan Loupart chystá provádět, aniž

by nás zahledl. Mimochodem, můj drahý Fandore, dopustil by ses

pěkné pitomosti, kdyby ses za ním do Cité vydal.“

„To uznávám,“ pravil Fandor.

„Tak jsem okamžitě vymyslel ten trik se ztracenou mincí, abych tě

přinutil vrátit se,“ pokračoval inspektor Sûreté. Pak zamumlal: „Ale

podívejme… podívejme… Ptáček se chystá vletět do klece.

Vidíš, Fandore?“

Novinář zamrkal, pak přivřel oči a i on spatřil důvěrně známou

siluetu, jak naprosto přirozeně vklouzla do zahrádky, oddělující dům

doktora Chalecka od hlavní aleje.

„Všimni si,“ řekl Juve, velmi spokojený, že se do schodů

nenamáhali zbytečně, „kdybychom zůstali dole, nevěděli bychom, co

se děje. Odtud vidíme našeho přítele Louparta, jak se drží vpravo od

hlavního schodiště, které určitě vede do vestibulu, a jak se vrací

zpátky. Teď se plíží podél domu k dvířkům ve zdi. Zpropadeně! Musel

vědět, že tahle dvířka existují! Co dělá náš darebák teď? Sahá si do

kapsy? Výborně, falešné klíče! Co jsem ti říkal?“

Fandor skutečně viděl, že Loupart vešel do domu vchodem do

sklepa. Dveře se za ním zavřely.

„Co teď?“

„Co teď?“ vykřikl policista, rozběhl se po schodech a vůbec se

nestaral, že dupe a mohl by přilákat nevítanou pozornost. „Teď ho

pěkně chytíme do oprátky do které sám strčil hlavu!“

Juve byl ovšem opatrný a Fandorovi řekl:

„Abych nevzbudil pozornost domovnice, až se jí budu vyptávat,

jestli je doktor Chaleck doma, a až mi určitě odpoví, že není – rád

bych si totiž ověřil, jestli jsou moje informace přesné a jestli je

Chaleck opravdu na cestách –, proklouzneš za mými zády ven

a vyjdeš klidně na ulici. Jakmile získám požadované informace,

vrátím se do Rue Condorcet a pak… pak už je to moje starost!“

Juveův plán byl splněn do puntíku. Zatímco Fandor rychle vyšel

ven, inspektor s tím nejmilejším výrazem zapředl hovor s domovnicí.

Domovnice řekla:

„Já vám na to nedokážu odpovědět, pane, protože to nevím. Ale

myslím, že doktor Chaleck tady není, protože jsem ho včera viděla

vycházet s kufrem a myslím, že se nevrátil. Ale jestli ho chcete

navštívit, je to druhý dům vpravo.“

„Bohužel ne, musím odejít. Ale určitě se vrátím.“

Žena ho doprovodila až k venkovním dveřím. Jakmile tam došli,

Juve jí z ničeho nic řekl:

„Dejte pozor, milá paní, kouří vám lampa.“

A zatímco domovnice pospíchala dovnitř, Juve neodbočil vpravo,

ale rychle zamířil vlevo. Cestou se snažil nedělat hluk. Brzy došel

k Fandorovi, který se zastavil v blízkosti Chaleckova domu.

„Co teď uděláme?“ zeptal se Fandor.

„Bez váhání vstoupíme dovnitř a ukryjeme se,“ prohlásil Juve.

„Je na to vhodná hodina, už nikdy nebude taková tma, brzy se

vyjasní. Později by nás prozradilo měsíční světlo…“

Fandor se usmál. Výprava se mu líbila. Vykročil k dřevěné závoře,

která bránila v přístupu do zahrady Chaleckova domu a kterou

Loupart nechal pootevřenou, ale Juve ho zastavil.

„Okamžik!“ řekl. „Musíme si stanovit plán.“

Fandor přisvědčil neurčitým gestem.

„Chlapče,“ zabručel Juve, „je vidět, že jsi nikdy nebyl generálem.

Já ostatně taky ne, ale myslím na detaily.“

Pak zvážněl a dodal:

„Ta skvělá Joséphine mi nakreslila základní plán domu, který

pravděpodobně zná, pokud ovšem tenhle důležitý dokument neštípla

svému amantovi… Podívej, v přízemí jsou dvě okna, nepočítáme-li

vestibul. Klasika: jídelna a salon. Pravé okno v prvním patře je

zřejmě ložnice. To okno vlevo s balkonem…“ Juve ukázal prstem,

„vede do pracovny našeho felčara. Tudy se dostaneme dovnitř.

Rozumíš, Fandore?“

Oba muži se plížili podél zdi, využívajíce měkkého trávníku, na

němž jejich boty nevydávaly žádný zvuk. Zadržovali dech a po

každém kroku se zastavili. Jestliže chtěli přistihnout lupiče při činu,

nejenže je nesmělo být vidět, ale museli se rovněž vyvarovat každého

podezřelého zvuku. Když se jim podaří nepozorovaně proniknout do

pracovny, ocitnou se přímo na předscéně.

První patro Chaleckova domu nebylo příliš vysoko a Juve

a Fandor se navíc mohli přidržet okapu, takže se snadno dostali na

balkon. Náhle se před nimi otevřela černá díra: doktorova pracovna.

Juve se rozvážně vydal do tmy. Zaskřípání podrážek bot na

parketách vyvolalo přidušený výkřik. Juve se zastavil, zarazil

Fandora, který se chtěl pustit za ním, a z kapsy vytáhl gumové

galoše.

„Vzal jsem si tichou obuv. A ty si laskavě sundej boty.“

Pak vyzkoušel okno, a když zjistil, že panty neskřípou, okno zavřel

a zatáhl závěsy.

„Riskneme to. Zvenčí už nás nemůže být vidět, zkusíme rozsvítit.“

Vyndal kapesní svítilnu, která místnost osvítila natolik, že se

policista mohl orientovat.

Pracovna doktora Chalecka byla zařízena s elegancí. Uprostřed

se nacházel obrovský psací stůl zavalený papíry, dokumenty

a pořadači. Vpravo od psacího stolu, v rohu naproti oknu těžký závěs

skrýval dveře vedoucí na odpočívadlo. Proti dveřím stálá velká

rohová pohovka. Celou jednu zeď zaplňovala knihovna.

„Ale nevidím ten slavný trezor, o němž se píše v tom dopisu,“ řekl

Fandor.

Juve se útrpně usmál a naklonil se k novinářovu uchu.

„To jen dokazuje, chlapče, že nemáš dobré oči. Myslím tím dobré

oči policisty. Informovaný člověk, který má u sebe cennosti, už je

dnes neukládá do zastaralých ocelových trezorů, jaké vídáme

u zpozdilých měšťáků nebo v některých obchodních domech, jež se

snaží přilákat zákazníky tím, že jim předvádějí ocel na kila. Je konec

s trezory Therese Humbertové! Víš přece dobře, že v nich nikdy nic

není.

Ale pozorně se podívej na tu rohovou pohovku. Nad ní je polička

z vzácného dřeva, vyrobená v moderním stylu. Řekni mi, jestli to

místo nepřitáhne zájem a pozornost důvtipného ducha? Buď si jist,

chlapče, že pod tou křehkou lakovanou ebenovou deskou se nachází

ocelová skříň, na které si i to nejdokonalejší nářadí vyláme zuby. Tou

malou lištou, kterou vidíš vpravo, se určitě dá otočit.“

Juve s dokonalostí experta přidal ke slovům čin, otočil dřevěné

obložení a ukázal nadšenému Fandorovi nenápadný zámek.

„Tudy se tam strčí klíč a zbytek už chápeš… Nesmíme se zdržovat,

to světlo může být nebezpečné. Ale potřebovali jsme se tu trochu

porozhlédnout. Teď zhasneme a schováme se za závěs.“

Asi hodinu stáli oba muži bez jediného pohybu za závěsem, pak

už ale byli tak unavení, že se posadili na zem. Juve si bradu opřel

o kolena a jakoby náhodou položil svůj revolver na dosah ruky.

Fandorovi, jenž zaujal stejnou pozici jako policista, připadalo

zbytečné připravit si browning. Na vzdálených hodinách právě

odbilo deset, když k napjatému sluchu obou přátel dolehl jakýsi zvuk.

„Vidíš dobře?“ zeptal se Juve.

„Ano,“ odpověděl Fandor.

Novinář a policista se v tuto pozdní hodinu zabývali tím, že bez

respektu k drahým závěsům do nich nožem vyřezali dírky, které

nebyly z dálky vidět, ale když k nim přiložili oko, mohli pozorovat

všechno, co se v místnosti dělo.

Pomalý a klidný zvuk se ozýval stále, jako kdyby někdo přecházel

ve vedlejších pokojích. Loupart věřil, že je v domě sám a že se může

trezoru zmocnit v naprostém klidu, jak mu velela jeho ctižádost.

Kroky se blížily a Fandor, jenž sice Juveovi slepě důvěřoval, cítil, jak

mu tluče srdce. Kdosi otočil knoflíkem u dveří vedoucích na

odpočívadlo a vstoupil do pracovny. Chvíli bylo naprosté ticho a pak

se v pracovně náhle rozsvítila světla.

Nový příchozí otočil vypínačem a vůbec přitom nezaváhal. Oba

muži za závěsem si nejprve pomysleli, že lupič musí dokonale znát

rozvržení domu a jeho zařízení, ale když přiložili oči k dírkám

v závěsech, nemohli se ubránit rozechvění.

Fandor, který cítil Juveovu ruku blízko sebe, ji náhle stiskl

a inspektor mu odpověděl rovněž stiskem. Člověk, jenž vešel do

pracovny, nebyl Loupart.

Neznámý vypadal na čtyřicátníka. Měl hnědé, velmi ošetřované

vousy načesané do vějíře a vystouplé čelo; tlustý nos zdobil lorňon.

Podíval se na stolní hodiny ukazující půl dvanácté a odešel.

V místnosti nechal rozsvíceno, jako člověk, který počítá s tím, že se

brzy vrátí.

„Tak co?“

„Je to Chaleck?“

„Zatraceně, to nám komplikuje situaci! Počítali jsme s tím, že

budeme bránit cenné věci a teď možná budeme muset chránit lidský

život! Sakrapráce! Nemohl ten doktor zůstat mimo…“

„Možná by bylo lepší, kdybychom mu prozradili svou

přítomnost,“ řekl Fandor.

„Taky jsem na to myslel, ale nezávisle na pocitech, které bychom

v tom muži vyvolali – což vlastně žádnou roli nehraje, protože za

chvilku prožije mnohem větší leknutí –, nechytili bychom Louparta.

Přiznám se ti, chlapče, že mi hrozně záleží na tom, konečně tohle

individuum dopadnout při činu… A pak je tu ještě ta žena, o které

psala Joséphine.“

Juve se ponořil do mlčení, a když novinář viděl, jak je inspektor

ztracen v myšlenkách, neodvážil se ho vyrušit.

Kdyby tajemný Loupart cítil, že je sledován, určitě by zmizel.

Kdyby ho Juve chytil mimo Chaleckův dům, neměl by jediný

argument, aby ho mohl zatknout a strčit pod zámek. Populární apač

pařížského podsvětí byl natolik opatrný a podezřívavý, že mu nikdy

nikdo nemohl nic dokázat.

Po deseti minutách se Chaleck vrátil do pracovny v elegantním

proužkovaném pyžamu. Když malé empírové hodiny stojící na krbové

římse odbily třetí hodinu, nemohl se Fandor ubránit a zhluboka zívl.

Noc byla dlouhá a nic se nedělo. Fandor a Juve hleděli na doktora

Chalecka.

Kdy tenhle člověk spí? Je to normální, že pracuje tak dlouho do

noci?

Do kolika hodin budou muset čekat?

Jednu chvíli psal Chaleck dopis, pak rozsvítil svíčku a nad

plamenem rozehřál pečetní vosk. Potom začal uklízet papíry, které na

počátku večera pečlivě studoval, aniž zvedl hlavu. Uplynulo nejmíň

dalších dvacet minut, než doktor Chaleck konečně začal vypadat jako

někdo, kdo dodělal svou práci a jde si lehnout. Ještě chvilku okouněl

u psacího stolu, pak sfoukl svíčku, zhasl světlo a odešel… V místnosti

už nebyla úplná tma. Na východě se začal rýsovat bledý úsvit. Ještě

půl hodiny a postavy návštěvníků by za poměrně tenkou látkou byly

zevnitř vidět.

Policista a novinář si byli jisti, že doktor šel do svého pokoje,

z opatrnosti ještě chvilku vyčkávali a napínali uši. Klid noci nic

nenarušovalo.

Byl nejvyšší čas!

Juve a Fandor cítili, že jsou u konce sil. Několik hodin se nesměli

ani pohnout, teď měli křeče v nohou a úplně strnulá záda.

Ozval se nový zvuk, ale tentokrát to nebyly rozvážné kroky, jen

jakési nedefinovatelné praskání a šustění. Zvuky zmlkly, znovu se

ozvaly a pak znovu zmlkly. Odkud to bylo? Odnikud! Odevšad!

„Tahle místnost je celá vyčalouněná,“ zašeptal Juve.

„Předpokládám, že jinde je to taky tak. Zatraceně!“

„Vypadá to…,“ řekl Fandor.

Ale zarazil se. Dveře se znovu otevřely. Kdosi otočil vypínačem

a místnost zalilo světlo. Doktor Chaleck byl zpátky!

Rozhlédl se kolem, zkontroloval stůl a pak udělal pár kroků

směrem k oknu. Juve a Fandor, schovaní za závěsem, cítili, jak se

blíží. Obou se zmocnila ledová strnulost.

Chaleck přicházel s revolverem v ruce. Jak skončí jejich

dobrodružství, když je najde za závěsem? Bude si myslet, že je to

přepadení a začne střílet? Juve stiskl pevně Fandorovu ruku; ta se

ani nezachvěla.

Aie Chaleck se otočil a šel pryč. Nic podezřelého. Ve chvíli, kdy

prohlížel pracovnu, ozvalo se kdesi na odpočívadle jakési

nedefinovatelné zapraskání. Chaleck nechal otevřené dveře a vyšel

z pracovny.

Ještě dobrou hodinu inspektor a novinář bez hnutí stáli za

závěsem, dokud neslyšeli, jak Chaleck vchází do svého pokoje a jak

za sebou zamyká na dva západy.

„Rychle zmizme!“ řekl Juve, který se pomalu narovnal, zatímco

Fandor potichu pootevřel okno, aby se mohli dostat na balkon.

Krátce poté, co se Juve zbavil své paruky a falešných vousů, se

oba muži zastavili uprostřed Place Pigalle. Z Chaleckova domu

prchali jako dva obyčejní darebáci.

IV.

MRTVOLA ŽENY

Juve odbočil do Rue Pigalle a familiárně vzal mladého muže

v podpaží. Fandor pravil:

„Určitě se mnou budete souhlasit, že to, co udala ta holka

Joséphine, byl čirý výmysl. Nic není pravda!“

„Říkáš hlouposti…,“ odpověděl Juve.

„Ale…“

„Fandore, já tě nepoznávám. Kde je tvůj kritický duch? Kde jsou

výsledky policejních lekcí, které ti odjakživa dávám? Přišli jsme

svědomitě na schůzku? Ano, jistě… Ale Loupart se na tu schůzku

určitě dostavil taky. Jenom nevíme, proč neuloupil ten trezor.

Nemáme jediný důkaz, že by to neplánoval.“

„Takže si myslíte, že Loupartovi něco zabránilo plán uskutečnit?“

„Chlapče, v takovém případě existuje spousta hypotéz a člověk se

musí vyvarovat předčasných závěrů. Loupart měl přijít a přišel. Měl

loupit, ale neloupil… To je všechno, co víme. Vyrušila ho přítomnost

doktora Chalecka, o němž si myslel, že nebude doma? Ostatně, my si

to mysleli taky. Všiml si, že ho sledujeme? Že jsme za ním vstoupili

do domu, nebo dokonce že jsme se ukryli za závěsem? To všechno je

možné… A vzpomeň si, že když se doktor Chaleck vrátil do pracovny,

tvářil se, jako by slyšel nějaký hluk… Nemohlo se stát, že tato

nevhodná návštěva ochromila Loupartovo jednání?“

K policistovi a novináři zamířili tři muži a začali na ně mávat.

„To jste vy, Micheli?“ řekl Juve. „A vy, Henri? A vy, Léone?“ Agent

Michel vypadal překvapeně.

„To jste vy, šéfe? Co se děje?“

Teď zase byla řada na Juveovi, aby se zeptal:

„Jak, co se děje? Co tím chcete říct?“

„Přicházíte z Cité Frochot, šéfe?“

Tentokrát Juve zkoprněl údivem. Něco procedil mezi zuby a pak

řekl:

„Podívejte, nebudeme se navzájem chytat za slovo. Odkud

přicházíte vy? Z prefektury?“

„Ne, šéfe, z komisařství devátého obvodu.“

„Tak jak víte, že jsme byli v Cité Frochot?“

Zmatený Michel odpověděl:

„U čerta, když jsme vás tady spatřili… A po tom případu…“

„Hleďte, Micheli, o jakém případu to mluvíte? Já o ničem

informovaný nejsem.“

„Ale šéfe… Všichni tři jsme byli ve službě na komisařství v Rue de

la Rochefoucauld kvůli té ranní razii. Asi před dvaceti minutami, ve

chvíli, kdy jsme si chtěli trochu zdřímnout, zazvonil telefon a já ho

vzal. Uslyšel jsem přerušovaný, přidušený a chraplavý ženský hlas,

který se mě zeptal, jestli je to skutečně policie. Když jsem přisvědčil,

začala mě prosit, abych jí přišel na pomoc. Křičela: ,Pomoc, vrah!‘“

„No a?“ zeptal se Juve.

„Pak zavěsila.“

„Zjistil jste číslo, ze kterého volala?“

„Ano, šéfe. Bylo to číslo 928-12, které má přihlášené jeden

obyvatel Cité Frochot, jistý doktor Chaleck.“

„Co mi to tu povídáte za historku?“ zvolal Juve.

Agent pokračoval:

„Na ústředně mi potvrdili, že hlas, který volal, byl zvláštní, že se

třásl a zněl přidušeně.“

„Předpokládám, že jste to číslo znovu vytočil.“

„Nikdo už telefon nezvedl.“

„Proto jste se rozhodli vyrazit sem?“

„Ano, šéfe.“

„Myslím, že si musíme pospíšit… Pokud se ovšem jedná

o zločin.“

Ale k velkému překvapení Juve nejevil žádné známky spěchu.

Mumlal si nějaká nesrozumitelná slova a pak náhle odtáhl Fandora

trochu stranou.

„Rozumíš tomu?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Fandor. „Kdyby se něco stalo v Cítě

Frochot, slyšeli bychom to?“

„Samozřejmě… Ale ten telefon…“

Fandor navrhl:

„A co kdybychom se tam zašli podívat?“

„Ano,“ odpověděl Juve. „Musíme se tam podívat… Nevím proč,

Fandore, ale tohle neskončí dobře… Je nás moc, zbytečně bychom

vzbuzovali pozornost. Vy, Micheli, půjdete s námi. Vy, Henri a Léone,

se vrátíte na komisařství. Ale buďte připraveni, kdybychom vás

potřebovali.“

Když skupinka došla před Chaleckův dům, zastavila se.

„Zazvoňme,“ pravil Juve.

Pronikavé zvonění mělo probudit celý dům, ale několik minut se

zevnitř neozývalo vůbec nic. Juve začal být netrpělivý.

„Ach, ach,“ mumlal.

Znovu zatlačil na knoflík zvonku a spustil tak opravdovou

zvonkohru.

Tentokrát někdo spěchal po schodech dolů a vzápětí se skrz dveře

zeptal vážný a vstřícný hlas:

„Kdo je to? Co chcete?“

„Otevřte!“ přikázal Juve.

„S kým chcete mluvit?“

„S doktorem Chaleckem. Tak otevřte, tady policie…“

„Policie?“ opakoval hlas. „Ale u všech čertů, co ode mne

chcete?“

„To uvidíte!“ odpověděl agent Michel. „Nebudeme to přece

vykřikovat po střechách.“

Doktor Chaleck se rozhodl pootevřít dveře.

„Ale co ode mne chcete?“ opakoval.

„Ve vašem domě jsou lupiči a možná i vrazi, doktore. Zavolali nás

telefonem, a tak jsme tady…“

„Lupiči? Ach… Copak se mi to zdá? Pojďte dál, pánové… Vrazi?

Ale koho by mohli zavraždit? Bydlím tu úplně sám.“

„Uvidíme,“ řekl Juve. „Ale neztrácejme čas, doktore… Je to

fantastická historka. Za chvilku vám to všechno podrobně vysvětlím,

ale v tuto chvíli je nejdůležitější prohledat váš dům… Už jste

přesvědčen, že máme čestné úmysly?“

Doktor Chaleck se usmál.

„Obličej inspektora Juvea je dostatečně známý a já jsem vám

zcela k dispozici… Určitě jste se stal obětí omylu, pane Juve. Ale

jestli chcete, prohledejte můj dům od střechy po půdu. Povedu vás.“

Pod majitelovým vedením prohledali Juve, Fandor a agent Michel

celý dům.

„Vaše prohlídka bude brzy u konce, pánové,“ prohlásil doktor

Chaleck. „Zbývá nám navštívit už jen tři místnosti: koupelnu, můj

pokoj a mou pracovnu…“

„Pojďme nejdřív do koupelny.“

Místnost byla rychle prohledána. Doktor Chaleck a policisté se

vrátili zpátky na odpočívadlo a otevřeli dveře dalšího pokoje.

„Moje pracovna,“ oznámil doktor a ustoupil stranou, aby

policisté mohli projít.

Avšak sotva udělal Fandor dva kroky do pracovny, do té

pracovny, z níž teprve před několika minutami odešli, vykřikl:

„Ach, panebože, to je strašné!“

Za jeho zády se Juve, agent Michel a doktor Chaleck zapotáceli

zděšením.

Převrácené židle svědčily o divokém zápasu: V jedné z lišt

ebenového psacího stolu zela díra. Pravděpodobně ji někdo vykopl.

Závěsy na okně byly napůl stržené a u krbu se válela rozbitá plynová

kamínka…

Na první pohled si Fandor všiml krvavých skvrn na koberci. Od

okna se táhla skoro až ke stolu krvavá šmouha… Fandor vykročil

kupředu, u stolu leželo ženské tělo, příšerně zpřelámané, poraněné

a krvácející. Nehybné tělo v kaluži krve.

Fandor rychle položil ruku na ženino srdce, chvíli naslouchal

a pak zoufale mávl rukou.

„Mrtvá,“ řekl.

Juve vyštěkl rozkazy:

„Ať nikdo nechodí dovnitř! Ať se nikdo ani nehne!“

Potom pokračoval v hlasitém monologu:

„Telefon je vyvěšený… Mezi obětí a vrahem došlo k zápasu…

Ach, motivem tohoto zločinu byla loupež…“

„Loupež?“ zvolal doktor Chaleck a vykročil dopředu.

„Loupež,“ potvrdil Juve. „Podívejte se, doktore. Váš trezor leží

na zemi. Někdo ho vypáčil a prohledal…“

„Jak mohla být ta žena zavražděna?“ zeptal se Fandor, který se

pořád ještě dotýkal mrtvé, ale už si uvědomoval, že tělo je jedna

krvavá rána.

Juve neodpověděl.

Pozoroval hrůznou scénu, která se nabízela jeho očím.

„To je neuvěřitelné,“ řekl Fandorovi.

Pak křikl:

„Doktore! Uklidněte se a poskytněte nám pár informací…

Rozumíte tomu, co se tady stalo?“

Doktor Chaleck mechanicky trhal váček z šedivého plátna, v němž

uchovával svoje cennosti. Našel ho prázdný ležet na podlaze.

„Nerozumím ničemu! Ničemu! Ničemu!“ opakoval. „Nic jsem

neslyšel… Kdo je ta žena?“

Fandor, který dlouze zkoumal mrtvou, přilákal policistovu

pozornost a ukázal na střevíček v rohu místnosti.

„Elegantní,“ řekl.

„Opravdu,“ přitakal Juve, položil obě ruce Chaleckovi na

ramena a zeptal se ho:

„Přítelkyně? Milenka! Co? Nezapírejte!“

„Já nic nezapírám,“ ohradil se doktor. „Doufám, že mě z ničeho

neobviňujete. Nevím, co se tady stalo… A vidíte sám, okradli mě…“

„Není to vaše milenka?“

„Ne! Já tu ženu vůbec neznám!“

„Tak klientka?“

„Neprovozuji soukromou lékařskou praxi.“

„Možná návštěvnice?“

„Dnes tady nikdo nebyl.“

„Není to vaše pokojská?“

„Opakuji vám, že ne! Bydlím sám!“

„Podívejte se, doktore,“ řekl Fandor, „dveře byly zamčené, že?

Ta žena se sem nedostala zásahem Ducha svatého. I když jste

nevěděl, že tady je, mohla se sem dostat jediným způsobem. Třeba

našla prostředek, jak sem vklouznout přes den a zůstat tady, aniž jste

si toho všiml…“

„Říkám vám, že dnes tady nikdo nebyl,“ ohradil se doktor. „Já ji

neznám!“

„Podívejte se pečlivě na její obličej,“ navrhl Juve.

Doktor se naklonil nad mrtvou a zbledl ještě víc.

„To je příšerné!“ řekl. „Vidíte sám, pane Juve, že její obličej je

zřízený tak, že se nedá poznat.“

„Šéfe,“ přerušil doktora Michel. „Viděl jste tohle?“

A podal policistovi kapesník s tlustou vrstvou šedivé viskózní

hmoty.

„Co to, proboha, může být?“ zeptal se Fandor.

Ale Juve jediným pohledem tajemství rozluštil.

„Pryskyřice,“ řekl prostě. „Vrah nechtěl, abychom ji

identifikovali, a tak jí hodil na obličej kapesník napuštěný

pryskyřicí… To sice vysvětluje stav jejího obličeje, ale nevysvětluje

to, jak byla zavražděna, ani proč ji zavraždili u doktora Chalecka,

ani kdo to je…“

Juve se otočil k Fandorovi a velmi tiše dodal:

„A hlavně to nevysvětluje, jak a kdy byl tenhle zločin spáchán,

protože my jsme byli v této místnosti ještě před hodinou a opustili

jsme ji neporušenou. Na tohle všechno měl vrah pouhou hodinu.“

Zdrcený Fandor mechanicky zíral na doktora Chalecka, na němž

bylo zcela evidentně vidět, jaké pocity prožívá. Pouze agent Michel,

který nevěděl, že Juve a Fandor strávili v této místnosti skoro celou

noc, nemohl pochopit tajemství zločinu a uchoval si svou

chladnokrevnost.

Zatahal inspektora za rukáv.

„Zatkneme doktora?“ navrhl tiše.

A protože zmatený Juve si dal s odpovědí načas, agent Michel to

pochopil jako souhlas a obrátil se k doktorovi.

„Tak si přestaňte vymýšlet a řekněte nám pravdu!“

„Pravdu?“

„Ano! Přestaňte ze sebe dělat šaška a řekněte nám, co se stalo!“

„Ale já nic nevím!“

„Tvrdíte, že tady bydlíte sám, že oběť neznáte a že s tímhle

případem nemáte nic společného? A já vám říkám, že tohle

neobstojí. Vaše obhajoba je dětinská… Přiznejte se!“

„Ale pro lásku boží, já vám říkám pravdu!“ koktal doktor

Chaleck.

„A já vám říkám, že lžete! Není možné, abyste vraždu neslyšel…

Krmíte nás spoustou lží!“

Otočil se k Juveovi a tentokrát nahlas dodal: „Zatkneme ho, že?“

Když doktor slyšel, jak se policista utvrzuje ve svých slovech,

trochu se uklidnil.

„Povězte, pane, vy cítíte, že vám říkám pravdu, viďte? Pomůžete

mi?“

Juve neodpověděl.

Hleděl na Fandora a v duchu se ptal, co má udělat. Doktor

Chaleck vyprávěl minutu po minutě, co ten večer dělal. Přesně se to

shodovalo s tím, co Juve a Fandor viděli.

„Tak se nám to nezdálo,“ řekl Fandor.

Juve dlouhými kroky přecházel po místnosti. Šel k oknu a odtáhl

závěs. Na podlaze byla hrudka hlíny. Juve ji ukázal Fandorovi.

Ležela na místě, kde předtím oba stáli.

Zatímco Juve váhal, agent Michel bručel:

„Policie je shovívavá. Všichni se věčně bojí toho, aby náhodou

nezatkli nevinného.“

A aby věci uspíšil, znovu se Juvea zeptal:

„Tak co, šéfe?“

Juve se místo odpovědi spokojil jen s pokrčením ramen.

„Doktore,“ řekl konečně, „prosím vás, abyste dnes dopoledne nikam

nechodil. Zajdu na prefekturu a nechám sem poslat antropometrický

operační tým. Musí vyfotografovat celou pracovnu. A já se pak

vrátím, abych vám položil podrobnější otázky, takže vás budu

potřebovat… Micheli, zůstanete tady a budete k dispozici doktoru

Chaleckovi.“

A jako by byl úplně mimo sebe, s nikým se nerozloučil, vyvlekl

Fandora z místnosti, seběhl po schodech a opustil dům.

„To je fantastické,“ řekl. „V téhle vraždě je tolik tajemství, že by

se za ni nemusel stydět ani Fantomas.“

V.

LOUPARTŮV HNĚV

Loupart si dopřával ovocnou kúru.

Beze spěchu kráčel po chodníku, lelkoval u obchodů a spoléhaje

na to, že ho tu všichni znají, bez rozpaků se hrabal v ošatkách a bral

si ovoce. Tu si vzal hrst jahod, tam pár třešní a o kus dál rybíz.

Kdyby se nějaký troufalý obchodník odvážil protestovat, rychle by

ho umlčel.

Nevšímal si lékárníka, který se přišel nadýchat čerstvého vzduchu

na práh svého obchodu, prošel kolem, ale po krátkém zaváhání se

k němu vrátil.

„Jak se máte, pane Vérande?“ zeptal se.

„Díky… A vy?“

„Taky to docela ujde… Poslyšte, nezastavila se u vás má žena?“

„Slečna Joséphine?“ zeptal se lékárník.

„Ano.“

„Neviděl jsem ji, ale…“ lékárník zavětřil případ, na který by si ho

Loupart mohl najmout, „jestli ji něco trápí, můžu…“

Loupart ho přerušil:

„To jsem neřek, naopak, nevím, jestli jí něco je, dokonce jsem si

jistej, že jí není nic, a zmínil jsem se vo ní jen tak… Aby řeč nestála…

Vy lidi jste divný.“

Apač pokrčil rameny, nechal zmateného lékárníka stát ve dveřích,

přešel ulici, udělal pár kroků a šel do hospody U Kamaráda.

Matka Toulouche seděla u vchodu a měla před sebou košík mušlí.

„Chceš ochutnat?“ zeptala se, když spatřila Joséphinina amanta.

Nabídku doprovodila úsměvem, který měl být milý.

„Dej mi jich pár!“ řekl bez okolků Loupart a za chvilku byl košík

napůl prázdný.

„Jsou dobré?“

Lupič lhostejně pokrčil rameny.

„Ujdou…“

Matka Toulouche pokývala hlavou a pak chvíli Louparta

pozorovala. Nevypadalo to, že by měl špatnou náladu. Byla to

příznivá chvíle, aby si s ním promluvila o svých záměrech.

„Ramenáči?“

„Co je, matko Toulouche?“

„Nakloň se trošku ke mně, chci ti něco říct a nechci, aby nás

někdo slyšel.“

„Vo co se jedná?“

„Vo nic…,“ pokračovala. „A vo spoustu věcí…!“

Vstala a mávla na něj.

Vtom se na chodníku ozval zvuk dřevěných kolečkových bruslí.

Loupart s úsměvem otočil hlavu.

„No ne,“ řekl, „je tady Autobus.“

Přijížděl mrzák bez nohou, který veškerou svou energii soustředil

na to, aby udržel košíky s ústřicemi, a na nich měl ještě naložené

modré talíře se šneky.

Díky svým speciálně upraveným bruslím dokázal rychle sjet dolů

z Place Saint-Mathieu. V okolí ho znali pod přezdívkou Autobus.

Říkalo se o něm, že je to bývalý železničář, který přišel o nohy při

jakémsi neštěstí. Pobíral sociální podporu a žil z veřejné charity

a také z drobných výdělků za služby, které obyvatelům zdejší čtvrti

rád poskytoval.

Autobus zvedl k Loupartovi mozolnatou ruku a apač ji stiskl

s povýšenou útrpností.

„Autobusi,“ řekla matka Toulouche, „na deset minut si musím

odskočit, pohlídáš mi ty ústřice?“

Loupart vešel za stařenou do jejího soukromého obydlí. Uvnitř

byla neuvěřitelná spousta haraburdí. Sotva se tam člověk vešel,

a pokud se mu to podařilo, měl co dělat, aby se zase dostal ven.

Jakmile matka Toulouche zavřela dveře, okamžitě šla přímo

k věci.

„Ernestine je vzteky bez sebe. Zlobí se na tebe.“

„Jestli se jedná o její výhrůžky,“ přerušil ji apač, „pak se nedá

nic dělat! Účty budou vyrovnány.“

Ernestine ale nechtěla válku. Uvědomovala si, že v jistém smyslu

má Loupart pravdu, protože je silnější, ale urazila ji a dokonce

rozlítostnila veřejná potupa od Joséphinina amanta.

„Proč se kamarádí se Sapérem a Nonetem?“

Matka Toulouche neodpověděla.

„Když si pomyslím, že se dvě hodiny nechala zpracovávat fízly!“

„To není možný! Sapér?“

„Fízlové! Jsou z prefektury.“

Stařena se zachvěla a pátrala v mysli, jestli ona sama si před těmi

dvěma muži nepustila příliš pusu na špacír.

„Panebože, komu může dneska člověk věřit! Vypadali jako poctivý

lidi.“

Nechtěla pro Ernestine získat jen odpuštění, ale zároveň

i povolení, aby se dívka mohla vrátit do baru otce Korná se

vztyčenou hlavou.

Naléhala. Ernestine by s tím samozřejmě nesouhlasila.

Stařena holku obhajovala a díky Loupartovu mlčení se čím dál víc

osmělovala.

Loupart mechanicky přecházel po místnosti a roztržitě si prohlížel

haraburdí matky Toulouche. Pak si všiml zářícího drahého kamene

zasazeného do obyčejné kovové spony na kravatu.

„Odkud to máš, matko Toulouche?“

Stařena na něj vrhla podezřívavý pohled.

„Nesahej na to, Ramenáči, někdo si to ke mně dal do úschovy.“

„Jo,“ odpověděl Ramenáč, „takže to je další věc, kterou nemůžeš

prodat?“

„Hm,“ přiznala přechovávačka, „sem chodí klientela, která se

zajímá spíš vo šunty. Ale něco luxusního…“

„Takže se dohodneme?“ zeptal se Loupart.

Nedbale vyndal z kapsy dvacet franků a stařeně je podal. Pak si

připnul na kravatu sponu s kamenem, jehož velká cena neunikla jeho

zvídavému pohledu.

„Chceš mě napálit?“

„Můžu ti dát jenom dvacku, a na Ernestine se už nezlobím, vyřiď

jí to.“

Sotva vyšel na Rue de la Charbonnière, na křižovatce s Rue de

Chartres se srazil s chodcem, kráčejícím směrem dolů. Loupart

vyprskl smíchy.

Pak muži položil ruce na ramena a zastavil ho.

„Ale ne! Vousáč?“ řekl mezi dvěma záchvaty smíchu. „Ty vůbec

nejseš k poznání! Jak to vypadáš? Ty seš teda vymóděnej! Honem,

běž pro fotografa, ať tě vyblejskne!“

„Copak jsi mi sám neřek, abych vypadal jako Američan?“

„Ty seš vážně k ničemu! Jasně, že jsem ti řek, aby ses převlík za

Američana, ale ne aby ses takhle vymódil! Každej si nás všimne. Běž

se převlíct a vem si na sebe něco nenápadnějšího.“

Nešťastný Vousáč se otočil a odcházel, ale Loupart ho zavolal

zpátky.

„Co malej Mimil?“

„Jde s náma…“

„Samozřejmě, to vím. Kvůli tý akci s tím chlápkem, sehnals mu

studentský kvádro?“

„Jasně.“

Vousáč chtěl odejít, ale Loupart ho znovu zadržel.

„Počkej. Kdy na to půjdem?“

„V noci ze soboty na neděli.“

„Dá se… snadno poznat?“

A protože se Vousáč zatvářil překvapeně, Loupart samolibě dodal:

„Sakra, já se neptám kvůli sobě, ale kvůli chlapům. Najdou ho

snadno?“

„Nemůžou ho minout. Vopálenej ksicht, srandovní nos, tlustej…“

„Idiote,“ řekl Loupart. „To stačí!“

Pak se dotkl prstem Vousáčovy paže.

„První třídu pro všechny…“

„Kolik nás bude?“

„Pět nebo šest.“

„Ženský?“

„Ne, jen moje holka… Ale věř mi, ta nám překážet nebude!“ Aniž

čekal na odpověď, pokračoval Loupart v cestě. Nestaral se o hlídače,

o nikoho. Zastavil se před druhým domem v Rue de la Goutte d‘Or.

Byl to seriózní, skoro elegantní dům s kobercem na schodišti.

Vešel. Když procházel kolem lóže domovnice, křikl:

„Jdu k Joséphine…“

Když došel do pátého patra, dvakrát marně zaklepal na dveře

naproti schodům. Přetrvávající ticho ho začínalo rozčilovat.

Už dva měsíce byla Joséphine, krásná hnědovláska ze čtvrti

Belleville, jeho oblíbenou milou. V prostředí pasáků a lehkých holek

mu připadala velmi půvabná a neváhal kvítek utrhnout pro sebe.

Joséphine si neměla na svého amanta proč stěžovat, i když od ní

někdy požadoval slepou poslušnost. Ale nechoval se k ní s onou

divokou brutalitou, která je tak charakteristická pro řadu jemu

podobných. Pokud by ovšem dívka měla čestné úmysly a výčitky

svědomí, musela od nich upustit už na samotném počátku vztahu

s Loupartem.

Nevěděla ovšem, že její amant necouvne před žádným zločinem.

Možná by z Joséphine byla normální měšťačka, avšak stala se

milenkou šéfa bandy a byla na to svým způsobem hrdá.

Po třetím zaklepání ztratil Loupart trpělivost a zuřivě vrazil

ramenem do dveří.

Joséphinin pokoj byl prázdný!

Loupart byl překvapený.

„Panebože!“ zvolal. „To není normální! Joséphine… kde jsi?“

Při zvuku vyrážených dveřích se objevilo pár hlav. Obyvatelé

domu byli na hluk zvyklí a jen zřídkakdy se míchali do nějakých

hádek, ale jakmile k něčemu došlo, chtěli vědět, co se děje.

Několik žen odpovědělo na Loupartovo volání. Rozeznal mezi

nimi hlas paní Guinonové, která se živila jako švadlena a měla na

krku sedm dětí, jimž Loupart vyhrožoval, že je vyhodí oknem, jestli si

dovolí křičet, až bude chtít strávit u své milé noc.

„Kde je Joséphine?“ zařval Loupart a hleděl švadleně přímo do

tváře.

„Ale já nevím,“ koktala, „nemám vám co povědět. Když se včera

vrátila z večeře s vámi, říkala, že si ještě na chvilku odskočí.“

„Odskočí? A kam?“

„Já nevím! Nevím! To mi říkala Julie…“

Zjevil se tlustý obličej, posetý pihami a napůl ukrytý pod bujnou

hřívou vlasů.

„Julie! Co se děje?“

Julie nebyla tak bojácná jako paní Guinonová. Začala

vysvětlovat…

Bylo to jednoduché. Minulou noc se vrátila kolem čtvrté hodiny

a z Joséphinina pokoje zaslechla nějaké sténání. Běžela se tam

podívat… Joséphine se svíjela v bolestech, jako by byla…

„Jako by byla co?“

„Otrávená!“

„Cos udělala?“

„Vůbec nic. Klidně jsem šla do hajan. Ale Coquette přišla,

zamíchala se do toho a…“

„Coquette?“ zařval Loupart. „Kde je?“

Coquette se už chvíli schovávala za pootevřenými dveřmi. Bydlela

až na konci chodby, nejdále od Joséphine.

Určitě už překročila padesátku. Bez nejmenšího ostychu

přistoupila k Loupartovi, otřela se o něj a spolkla kolečko salámu.

„Co je?“ řekla a pohlédla zpříma do jeho rošťácké tváře.

„Udělala jsem to, co jsem udělala…“

„Kde je Joséphine?“

„V nemocnici Lariboisière, na pokoji číslo dvaadvacet… Když to

chceš vědět!“

Loupart vybuchl.

Všechny tyhle holky jsou pěkně drzé! Pletou se do toho, co se jich

netýká! Vyděsí je každá maličkost se zažíváním! Nechají odvézt

Joséphine uprostřed noci do špitálu, aniž by Louparta požádaly

o svolení? Přitom Joséphine byla asi tak nemocná, jako Pont-Neuf…

„Něco jí bylo, když si ji tam felčaři nechali.“

Rozezlený Loupart zvedl pěst a málem ji nechal dopadnout na

vrásčitý krk staré prostitutky, ale ta se rychle schovala u sousedky

s výkřikem:

„Pomoc! Vrah!“

Vyděšená paní Guinonová se zamkla ve svém pokoji.

Loupart se rychle uklidnil, pokrčil rameny a s nadávkami seběhl

ze schodů.

O chvilku později doběhl, popadaje dech, do hospody otce Korná

a vyložil mu svůj plán.

„Víš dobře, kamaráde,“ řekl Korn, „že se nedá nic dělat. Dneska

nejsou návštěvy. Nedostaneš se do špitálu dřív než zejtra v poledne.

Dáš si panáka, Louparte?“

„Dej mi dopisní papír…!“

Loupart se usadil ke stejnému stolu, u kterého několik večerů

předtím diktoval své milé onen tajemný dopis adresovaný policistovi

Juveovi. Něco naškrábal na papír a pak zavolal mrzáka sedícího

vedle matky Toulouche mezi ošatkami ústřic a talíři šneků.

„Autobusi!“ přikázal. „Zanes tohle psaní do špitálu Lariboisière.

Hoď sebou, a až se vrátíš, zaplatím ti flašku červenýho.“

V tu chvíli vběhl dovnitř kamelot, celý udýchaný dlouhým během,

a začal z plných plic křičet:

„Kupte si La Capitale…‘. Zvláštní vydání… V Cité Frochot došlo

k velkému a tajemnému zločinu! Byla zavražděna nějaká žena…!

Hej, Ramenáči, koupíš si noviny?“

„Kašlu na ně!“ odpověděl Loupart. „Vím, kdo to je…“

„Ale, ale!“ divil se otec Korn. „Jak to víš? A vodkdy?“

VI.

NEMOCNICE LARIBOISIÈRE

„Věřte mi, pane Juve,“ řekl pan de Maufil, ředitel nemocnice

Lariboisière a mával přitom vizitkou, kterou mu inspektor Sûreté

před chvilkou dal, „že když jsem dnes ráno žádal prefektům, aby sem

poslala několik inspektorů, vaše jméno jsem neuvedl…“

Juve se nestaral o milé přivítání.

„Na mou věru, pane řediteli, vy nevíte, že každé ráno si spolu

s kolegy vyměňujeme to, čemu říkáme hlášení?“

„Ano, ale…“

„Nechte mě domluvit… Dnes ráno nám pan Havard předal váš

dopis, kde se zmiňujete o člověku, kterého hledám. Jde o apače

Louparta řečeného Ramenáč. Chápete?“

„Chápu, ale mohl jste sem přece poslat jednoho ze svých

agentů…“

„Ani náhodou! Takové věci radši vyřizuji sám! Ostatně…,“ Juve

neskrýval jistý pocit poraněné ješitnosti, když pronášel poslední větu,

„ostatně, jsem v Sûreté pouze hlavním inspektorem, a proto musím

být k dispozici všem, kteří žádají naše služby.“

„Ach, pane Juve, vaše popularita.“

„Tak o co se jedná, pane?“

„Už jsem vám to řekl. O banální případ. Nikdy jste nemocnici

Lariboisière nenavštívil?“

„Ne. Byl jsem jen v několika pokojích.“

„Dobře. Takže… Předevčírem jsme v době, kdy měl službu doktor

Patel, přijali pozdě v noci pacientku s žaludečními potížemi,

způsobenými zřejmě požitím špatného jídla…“

„To je lékařova diagnóza?“

„Přesně tak. Diagnóza byla později potvrzena. Žena nám uvedla

jméno Joséphine, bydliště Paříž, Rue de la Goutte d‘Or. Až potud je

všechno v pořádku, že?“

„Nevidím v tom nic podezřelého.“

„Ten den, několik hodin po svém přijetí, to znamená kolem

jedenácté hodiny dopolední, dostala ta žena dopis. Přinesl ho

poslíček, který chtěl, aby vrátný pacientku okamžitě zavolal. Trvám

na tom, že má nemocnice je jedna z nejlépe řízených nemocnic,

a proto jsem personálu přikázal, aby udělali všechno pro to, aby se

nemocní cítili na tomto smutném místě co nejlíp. Zřízenec tedy

převzal dopis a osobně ho ihned odnesl nemocné…

Ta si ho přečetla a strašlivě vykřikla. Dopis nechtěla ukázat

nikomu, ani sestře, ani doktorovi.“

„No a?“ zeptal se Juve.

„Pak prohlásila, že chce okamžitě odejít z nemocnice a vrátit se

domů! Říkal jsem vám, že pacientce nebylo dobře a že měla vysokou

teplotu, která by jí mohla dokonce přivodit smrt. Lékař ve službě

odmítl podepsat propouštěcí protokol a citoval předpis, v němž se

nemocní propouštějí pouze ráno po vizitě… Ale nic nezmohl. Dívka

chtěla za každou cenu odejít. Udělala pozdvižení na celém patře,

křičela, že odchází a že nic na světě ji v nemocnici neudrží…

Lékaře napadlo zavolat mě. Nešťastnici jsem uklidnil, řekl jsem jí,

že jsem její přítel, že chci pouze její dobro a že by bylo z její strany

velmi nerozumné, kdyby odešla. Zapůsobil jsem na ni tak, že mi

nakonec ten dopis předala. Tady je.“

Juve otevřel obálku, kterou mu podal ředitel, a četl:

Vrátil jsem se z tvýho bytu. Nebylas tam. Nechci slyšet žádný

fňukání, nejsi o nic nemocnější než já. A tak ti říkám: Jestli se dneska

nebo zejtra ráno po vizitě okamžitě nevrátíš domů, proženu ti hlavou

dvě kulky, abych tě naučil mlčet. A to stvrzuju svým jménem.

„Výborně! Výborně!“ řekl Juve.

„Vám to připadá výborné?“ zeptal se ředitel.

„Myslím, že je to úplně jasné…“

„Ano, pane… Ale pokračujte.“

„Joséphine si myslí, že ji Loupart zítra přijde zabít. Ale vy jste

přece říkal…“

„Samozřejmě, že jsem jí řekl, že nemocnice není holubník a že

budeme všechny návštěvy kontrolovat.“

„A co vám na to odpověděla?“

„Skoro nic… Pochopil jsem, že se cítí jako předem odsouzená.

A že víc věří Loupartově odvaze než mým opatřením. A pokud tady

zůstává, tak jen proto, že je strašně slabá a že ví, že by domů

nedošla.“

„Máte pravdu, je to smutné konstatování, ale lidi, jako je

Loupart, si umějí holky k sobě připoutat. Živí je a starají se o ně,

takže holky nakonec důvěřují jen jim. Ale jaká opatření chcete

zavést?“

„Nejprve bych chtěl vědět, proč jste před chvílí říkal, že víte, čím

to individuum své milé hrozí. Ta žena je opravdu nemocná

a nechápu, co by jí ten chlap mohl vyčítat.“

Juve chvilku váhal a pak řekl:

„To by bylo příliš dlouhé vyprávění. Věřte mi, pane řediteli, že

tahle Joséphine, která se teď třese hrůzou před hrozbami svého

amanta, poskytla nedávno policii velmi důležité informace. Důkaz

o Loupartových zločinných záměrech…“

„Takže by mohl zajít daleko?“

„To nevím,“ odpověděl Juve. „Ale myslím si, že tihle lidé jsou

schopní všeho, jenomže… Proč by Loupart předem upozorňoval, že

za tři hodiny přijde svou milou zabít? Vždyť bychom ho mohli

snadno chytit!“

„Takže si myslíte, že policie může tomuhle zločinu zabránit?“

„Panebože… Ano!“

„A co když se mýlíte?“

„Já že se mýlím?“

„Jistě! Mýlíte se, pane řediteli, a to z jednoho prostého důvodu.

My, policisté, často nemůžeme konat, protože nám brání spousta

nařízení, která ochraňují svobodu každého jednotlivce. Já s tím

samozřejmě souhlasím, ale často nám to znemožňuje jednat.

Darebák jako Loupart, který pošle takovou výhrůžku, by měl být

okamžitě zatčen. Ve skutečnosti nemám v kapse žádný zatykač.

Nebudu zabíhat do podrobností, ale řeknu vám jedno: Poctiví

občané jsou proti zločincům často bezbranní! Když člověk chce

udělat nejlepší obchod svého života a když je rozhodnutý všechno

riskovat, aby došel k vytčenému cíli, ať je ten cíl jakýkoli, má velkou

šanci ho dosáhnout. Loupart chce zabít svou milou? Dobře, víme to

a učiníme všechna opatření, abychom mu v tom zabránili. Zítra ráno

zaplním vaši nemocnici inspektory a policisty… Dám střežit všechny

vchody, nechám prohledat personál a všechny lidi, kteří přijdou na

návštěvu… Ale navzdory tomu všemu, navzdory prostředkům, které

mám k dispozici, navzdory energii, kterou hodlám vynaložit, jsem

přesvědčen, že má-li být Loupart zatčen, přijdu ho zatknout, ale

nemůžu mu zabránit, aby zabíjel, pokud chce zabít.“

„Ale tak odvezme tu nemocnou Joséphine do jiné nemocnice,

pane Juve… Co když změníme nemocnici?“

Juve zavrtěl hlavou.

„A tím dáme Loupartovi na vědomí, že známe jeho úmysly?

Vyzveme ho k boji? Dotkneme se apačovy ješitnosti? Ne, pane

řediteli, to udělat nemůžeme.“

„Máte spoustu zkušeností s podobnými případy, pane Juve, nelze

než se přiklonit k vašemu názoru. Co hodláte dělat?“

„Nejprve si prohlédnout nemocnici, abych vlastníma očima

prozkoumal to místo a pak zkusil přijít na způsob, jakým by mohl ten

zlosyn postupovat, aby mohl svůj čin spáchat… A taky musím najít

úkryty, kam schováme policisty.“

Pan de Maufil zazvonil na ošetřovatele, aby inspektora odvedl

k doktoru Patelovi.

„Nemusím vám říkat, pane Juve, že jsou vám všichni mí

zaměstnanci k dispozici…“

Juve poděkoval a rozloučil se.

„Podivná historie,“ řekl si v duchu… „Jenom jsem zvědavý, jestli

si Joséphine ze mě neutahovala, když mi poslala to udání, které

obrátilo mou pozornost k Loupartovi. Ale po tom posledním dopisu

se mi to nezdá příliš pravděpodobné…“

Ošetřovatel, který kráčel před inspektorem, se otočil s otázkou:

„Mám vás odvést k doktoru Patelovi, je to tak?“

„Ano, příteli, ale předtím… Nejdřív chci vidět, jak je oddělení

umístěno v hlavní budově, a všechno kolem.“

Ošetřovatel se zastavil. Nacházeli se právě u velkého pavilonu

hlavní budovy nemocnice. Ošetřovatel ukázal prstem na okna pod

střechou.

„Podívejte,“ řekl, „oddělení začíná u toho rohového okna

a pokračuje až k tomu oknu vedle římsy.“

„Předpokládám, že je to oddělení společné pro muže i pro ženy.“

„Ano, pane. Dvacet lůžek v mužské části, dvacet v ženské.“

„Dva velké sály, že?“

„Samozřejmě, pane, dva sály. Vpravo jsou muži a vlevo ženy.“

„A kudy se jde do sálu žen?“

„To je jednoduché. Oddělení doktora Patela se nachází

v posledním patře… Do sálu žen lze vejít buď dveřmi na konci, tedy

dveřmi vedoucími na schodiště, nebo zadními dveřmi, které vedou

k laboratoři šéflékaře kliniky, pokoji službukonajícího internisty

a příslušných služeb.“

„Výborně… A kudy chodí návštěvy?“

„Jaké návštěvy, pane?“

„Rodiče nebo přátelé nemocných.“

„Ti chodí pouze po hlavním schodišti.“

Juve dlouho pozoroval okna, která mu ošetřovatel ukázal, a pak

znovu vykročil.

„Tak a teď mě zaveďte do oddělení doktora Patela.“

„Dobře, pane,“ řekl ošetřovatel.

Když Juve vyšel po velkém schodišti a v doprovodu ošetřovatele

vstoupil do sálu, doktor Patel byl právě u nemocných. S vážným

výrazem přecházel od postele k posteli, laskavě se vyptával každé

ženy na potíže, prohlédl ji a nakonec se obrátil ke skupině studentů

a lékařů, aby se s nimi podělil o své poznatky.

„Pánové,“ řekl profesor ve chvíli, kdy si policista stoupl mezi

studenty, „pánové, nemocná, kterou jsme právě viděli, je klasickým

příkladem horečky omladnic. Sérodiagnostika neprokázala nic, takže

v jejím současném stavu…“

Na Juveovo rameno se položila něčí ruka.

„Ten Patel je skvělý,“ zašeptal praktikant, který se opíral

o policistovo rameno. „Sérodiagnostika je vždycky signifikantní…

Viděl jste šestku dnes ráno? Charakteristický břišní tyfus, že? Co

si o tom myslíte?“

Juvea otázka uvedla do rozpaků, otočil hlavu a nedokázal zadržet

výkřik překvapení.

„Vy, doktore?“

„Vy, pane Juve? A tady? Hledáte mě?“

Praktikant, opírající se o inspektorovo rameno, nebyl nikdo jiný

než doktor Chaleck.

„Vy jste zaměstnaný ve zdejší nemocnici?“

„Poslouchejte mě, pane Juve. Přišel jste za mnou?“

„Vůbec ne… Ani jsem nevěděl, že tady pracujete.“

„Ach, já sem chodím jen na vizity.“

„A já přišel jenom ze zvědavosti.“

„Jenom? Každopádně dovolte, abych vám poděkoval za to, co jste

pro mě udělal… Zdálo se mi, že agent, který tam byl s vámi, mně

považuje za viníka!“

„Krucinál!“ zaklel Juve. „Všechno tomu nasvědčovalo…“

„A to je to, co mě děsí,“ odpověděl doktor. „Samozřejmě se

nebojím zatčení nebo obvinění, ale lidi jsou hloupí a zlí! Budou na

mě hledět skrz prsty, nebo mě budou dokonce podezřívat.“

„Ach, doktore…“

„Ale ano, je to tak! Neprotestujte! Jenomže jsem to byl já, kdo se

stal obětí loupeže!“

„To je pravda.“

„Nejsem bohatý. Máte něco nového?“

„Ještě ne.“

„Sledujete nějakou stopu?“

„Žádnou.“

„Ale pravda přece musí vyjít najevo.“

„V tom s vámi naprosto souhlasím. Na tomto případu je něco

nepochopitelného, tajemného. A já se chci dovědět pravdu. Chci znát

totožnost té zavražděné ženy. Zjistit, jak byla zavrazděna. Mezi námi,

doktore, přece na to musíte mít nějaký názor.“

Doktor Chaleck rozpačitě mávl rukou.

„Já nevím,“ řekl, „vůbec nejsem schopen na něco přijít… Tělo

bylo zmrzačené a poseté ranami, že? Jak mohl někdo něco takového

udělat? Přiznám se, že mám čím dál větší strach, aby…“

Doktor Chaleck zmlkl. Doktor Patel na něj mávl, aby šel k němu.

„Promiňte,“ řekl Chaleck Juveovi, „nemůžu nechat kolegu čekat,

volá mě kvůli obvazu, který jsem dělal já… Povězte, nepřišel jste

navštívit nějakou nemocnou? Byl bych šťastný, kdybych vám mohl

nějak pomoct…“

„Ne, ne, díky,“ odpověděl Juve. „Na shledanou, doktore.“

„Brzy na shledanou, že?“

„Ano, ano, brzy…“

„Je to čím dál bizarnější,“ mumlal si Juve pro sebe. „Vůbec tomu

nerozumím. Joséphine napsala, že Loupart chce oloupit Chalecka.

Sleduji Louparta, ale ten mi unikne… Strávím noc v místnosti, kde

nic nespatřím, ačkoliv tam dojde k příšernému zločinu… Nejenže nic

nevidím, ale taky nic neslyším, i když se vraždí jen metr ode mě.

Doktor Chaleck, majitel domu, taky nic nevidí a neslyší, dokonce ani

nezná oběť, která je následující ráno nalezena v jeho domě. Pak je

Joséphine odvezena do nemocnice, prý kvůli bolestem žaludku…

Hm… Někdo ji otrávil? Dostane výhrůžný dopis od Louparta… Když

přijdu do nemocnice, abych se postaral o její ochranu, koho tu

nepotkám? Doktora Chalecka!“

Juve se otočil k ošetřovateli, který ho doprovázel.

„Poslyšte, znáte toho člověka, se kterým jsem před chvilkou

mluvil?“

„Doktora Chalecka? Ano, pane.“

„Z jakého titulu je tady?“

„Je to cizinec… snad Belgičan… Každopádně je to lékař, který na

kliniku chodí na vizity a má výzkum v nemocniční laboratoři… Ale

není internista ani není zdejší zaměstnanec.“

VII.

VÝSTŘEL Z REVOLVERU

V oddělení doktora Patela bylo to odpoledne živěji než obvykle.

Jednak pacienti mohli přijímat návštěvy příbuzných a přátel,

jednak celý den přecházeli od postele k posteli lékaři s poznámkovým

blokem v ruce a zkoumali chorobopisy, studovali grafy horečky

a kontrolovali léky na nočním stolku… Lékaři? Sestry a ošetřovatelé,

pohybující se po velkém sálu, je oslovovali „doktore“ jen s jistým

váháním. Ty muže tu určitě nikdo neznal. Pacienti, aspoň ti, kterým

nemoc nebo horečka dovolovaly vnímat okolí, byli, jak se zdálo,

dokonale informovaní o jejich kvalitách. Při sebemenším hluku se

chvěli a jejich pohledy se otáčely dozadu, k nejvzdálenějšímu koutu

sálu.

V posteli, stejné jako všechny ostatní, ale stojící trochu stranou,

ležela Joséphine, Loupartova milá. Ubohá dívka měla vysokou

horečku, ztěžka dýchala a vůbec si neuvědomovala, co se kolem ní

děje.

Tento kout byl vyhrazen nejtěžším případům. Naproti Joséphine

stály tři postele se třemi umírajícími pacientkami a vedle ležela

stařena, jejíž tvář skoro zmizela pod vrstvami vaty a obvazů.

Nemocniční zdi rozechvěl zvuk velkého zvonu. Ve vchodu do sálu

se objevil ošetřovatel a zvolal:

„Tři čtvrtě na tři. Za deset minut končí návštěvy.“

Dva doktoři si mezi sebou vyměnili úsměv.

„Tři čtvrtě na tři,“ pravil první. „Loupart už nepřijde.“

„Hm,“ odpověděl druhý, „řekl ve tři.“

„Posel neštěstí.“

„Vůbec ne, můj milý, jen přesný člověk.“

Mladý muž vyňal z kapsy hodinky.

„Už nezbývá ani patnáct minut, ale jen třináct… Všichni jsou

v pohotovosti.“

„Na Louparta to nestačí!“

„Děláte si legraci?“

„Ještě jedenáct minut.“

„To je šílenství!“

„Ještě osm minut.“

„Já vás slyším.“

„Šest.“

„To vypadá vážně… Dveře se zavírají a návštěvy odcházejí.“

„Ještě tři minuty.“

„Chcete na mě zapůsobit?“

„Ještě dvě minuty…“

„Už je s tou legrací konec?“

„Ještě minuta…“

Prásk! Prásk!

Ticho v sále rozčísly dva výstřely, které ozvěna proměnila

v hromové zahřmění.

Odpověděl jim bolestný výkřik.

Nastalo všeobecné zděšení, hluk…

Dveře se otvíraly.

Lidé přebíhali sem tam.

Do volání hrůzy se mísily výkřiky:

„Kdo to střílel?“

„Nikdo tu není.“

„To je nepochopitelné.“

Všeobecnému zmatku dominoval silný hlas:

„U všech čertů! Jsem celý mokrý! Co to, proboha, znamená?“

Internista ve službě se rozběhl k Joséphine. Dívka byla bledá,

nehýbala se. Na prostěradle se objevila velká krvavá skvrna.

Mladý doktor rychle obnažil ránu a přiložil ucho k dívčině hrudi.

„Omdlela,“ řekl těm, kteří stáli kolem něj. „Jenom omdlela.“ Pak

se otočil a zavolal:

„Pane Juve! Pane Juve!“

Docela blízko se ozval pevný hlas:

„Sakra, já dobře vím, že jen omdlela. První kulka ji zasáhla do

ruky… A co se týče té druhé…“

Skupina, která se shromáždila kolem postele, se rozestoupila, aby

muž, který promluvil, mohl projít. Všech se zmocnil obrovský úžas

a zavládlo naprosté ticho…

Stařena, která ještě před chvíli nepohnutě spala na vedlejší

posteli, teď slezla dolů. Prudkým pohybem strhla vatu a obvazy

z obličeje a odhodila paruku. Objevily se klidné a energické rysy

inspektora Juvea.

„Tomu všemu rozumím, ale jsem promočený až na kost. Kde se,

proboha, vzala ta voda, která mě zalila ve chvíli, kdy Loupart

vystřelil?“

„To nic není. Joséphine ležela na gumové matraci naplněné

vodou… Je to metoda, kterou používáme při vysokých horečkách…

Jedna kulka matraci zasáhla.“

„A mě ta voda polila? Výborně,“ pravil Juve.

Rychle se převlékl a dodal:

„Kde je zraněná?“

„Kulka ji jen škrábla. Má pohmožděné rameno.“

„Měla štěstí.“

„Ano, měla štěstí,“ konstatoval internista. „Ale střelec unikl.“

„Unikl? Uvidíme…“

Inspektor Sûreté si k sobe zavolal muže, kteří se celý den

pohybovali po sálu.

„Podejte hlášení!“ přikázal. „Nikdo jste nic neviděl?“

„Nic.“

„Nevšimli jste si nikoho? Ne? To je zvláštní,“ pokračoval

policista. „Já jsem z postele nemohl vidět na žádné dveře. Kdybych

se díval, riskoval bych, že mě Loupart pozná… Rozhodl jsem se tedy,

že budu pozorovat Joséphine, a myslel jsem si, že podle jejího

chování poznám, že vrah vešel dovnitř… Ale ona se ani nezachvěla,

což znamená, že Louparta přicházet neviděla, ale…,“ Juve ožil, když

tahle slova říkal, „musel být vevnitř, protože okna byla zavřená

a dveře taky. Nikdo neodešel… A přesto někdo vypálil dvě rány

z revolveru. Nejsem příliš znepokojený, protože jsem kolem

nemocnice umístil padesát agentů…“

„Odkud střílel?“

„To je snadné určit… Podívejte, pane, první kulka prolétla

loséphininou matrací a zavrtala se do parket, že? Když si

představíme spojnici mezi těmi dvěma místy, to znamená od místa,

kde se kulka zaryla do parket a kde prolétla matrací, a pak čáru

prodloužíme, určíme přesně místo, odkud výstřel vyšel…“

Ze skupiny diváků vystoupil nějaký lékař.

„Pane Juve,“ řekl, „když přistoupíme na váš výpočet, musel vrah

vystřelit z těchto dveří.“

Juve, který muže vyposlechl, aniž přitom zvedl hlavu, poznal jeho

hlas.

„Ach, to jste vy, doktore Chalecku. Jsem rád, že vás vidím… Ano,

máte pravdu, vrah musel na nemocnou zamířit z tohoto místa… Máte

ještě něco na srdci?“

„Vstoupil jsem do sálu dvě sekundy po výstřelech… Nikoho jsem

neslyšel, nikdo nešel za mnou, nikdo přede mnou… Vrah se sem

musel dostat pouze tak, že vešel druhými dveřmi a přešel celý sál.

Jenomže ho nikdo neviděl ani vstoupit, ani uprchnout. Jak to

vysvětlíte?“

„Já se to nesnažím vysvětlit, pouze konstatuji…“

Juve prošel skupinou zvědavců a zamířil k označeným dveřím,

které spojovaly sál pacientů s lékařskými pokoji… V patách mu

kráčeli inspektoři a nechápali, co jejich šéf hledá.

Ale Juve si byl jistý tím, co říká. Otevřel dveře.

„Odtud padly oba výstřely!“

S triumfálním výkřikem se sehnul a cosi zvedl ze země.

„Ostatně, tohle beze všech pochyb potvrzuje moje závěry.“

V ruce třímal revolver, ještě nabitý čtyřmi patronami.

„Takže nějaký cizinec, návštěvník, určitě musel vejít těmito

dveřmi.“

„To nepřipadá v úvahu, pane Juve! Tudy chodí pouze personál,

lidé, kteří nemocnici detailně znají. Aby se člověk dostal do

laboratoře, musí projít přes chirurgii…“

„V tom případě patří Loupart k nemocničnímu personálu.“

„To není možné! Poznali bychom ho!“

„Problém lze shrnout takto: Loupart, kterého znám já stejně jako

vy, sem vešel, aniž by ho kdo viděl či slyšel. Použil k tomu cestu,

kterou pravděpodobně velmi dobře znal.“

„Ale kdyby si laboranti, kteří v té době uklízeli laboratoř, všimli

někoho cizího, určitě by se ho zeptali, co tady dělá…,“ namítl doktor

Chaleck.

„O to je to nepochopitelnější.“

Policista se posadil do nohou postele jedné pacientky

a mechanicky odložil revolver, který držel v ruce…

Pohyb ještě ani nedokončil a náhle se vztyčil.

„Ach!“

Ukázal prstem na prostěradlo, na němž revolver zanechal malou

krvavou stopu.

„Tohle je zajímavé!“ řekl.

A protože na něj všichni zvědavě hleděli, dodal:

„Uvažujte logicky, pánové. Revolver jsem položil na bílé

prostěradlo, zanechal tam krvavou stopu, sice malou, ale zcela

zřejmou… Co z toho vyplývá?“

Nikdo neodpověděl.

„U všech všudy!“ zvolal Juve. „Já z toho vyvozuji, že vrah použil

princip, který dobře znají všichni, kdo umějí zacházet s revolverem…

Neměl čas zamířit, ale potřeboval se strefit… Proto takhle držel

zbraň a takhle sám sobě poranil ukazováček.“

Juve vzal revolver do pravé ruky, prsty sevřel pažbu,

prostředníček přiložil ke kohoutku a ukazováček natáhl podél hlavně.

„Vrah postupoval tímto způsobem: Natáhl ukazováček podél

hlavně revolveru a tím prstem ukázal na ženu, kterou chtěl zabít… To

je známá technika… Člověk nemusí mířit přesně. Naštěstí pro nás je

hlaveň tohoto revolveru krátká, takže špička ukazováčku přesáhla

ústí hlavně. Když vyšla kulka, rozdrtila vrahovi prst. Je to jeho krev,

která umazala prostěradlo, když jsem na něj revolver odložil.“

„A jaké jsou vaše závěry?“

„Je to jednoduché: Vrah má poraněný prst. Jestliže mezi

nemocničním personálem nebo mezi lidmi, kteří se v tuto chvíli

v nemocnici nacházejí, najdeme člověka s poraněným prstem, musí

to být náš vrah!“

„Ale,“ poznamenal službukonající internista po krátkém váhání,

„nic z toho, co říkáte, nevysvětluje, jak mohl cizí člověk vejít těmito

služebními dveřmi, aniž by ho někdo z personálu poznal.“ Juve se

nenechal vyvést z míry.

„Zapomínáte, pane,“ odpověděl prostě, „že je třeba vycházet

z faktů a nezabývat se pravděpodobností. Střílelo se na Joséphine?

To je nezpochybnitelné. Kdo střílel? Nevíme… Myslíme si, že to byl

Loupart, ale – a poslouchejte mě dobře – pouze si to myslíme…“

Tentokrát se neozval nikdo. Juve vstal a chladně dodal. „Pánové,

před chvílí, v momentě, kdy byl spáchán zločin, jeden z mých

inspektorů, kterého jsem tím ráno pověřil, nechal zavřít všechny

vchody do nemocnice… Prohlídka bude trvat nejvýše dvě hodiny, než

viníka chytíme.“

Záměr to byl jistě dobrý, bohužel se ale tento způsob ukázal jako

mnohem komplikovanější.

Nemocnice je svět sám pro sebe. Juve se snažil zkontrolovat nejen

zaměstnance Lariboisière, ale všechny, ženy, muže, sestry nebo

studenty, pacienty či návštěvníky, kteří se v nemocnici nacházeli ve

chvíli, kdy došlo ke zločinu.

Ačkoliv Juve okamžitě a s vynaložením veškerého svého umu

zorganizoval pečlivou prohlídku všech zadržených osob v naději, že

mezi nimi najde muže s poraněným ukazováčkem, trvalo to všechno

přece jen příliš dlouho.

Už uběhly tři hodiny, co se Juve zavřel v ředitelově kanceláři.

Stále nikoho nenašli.

Doktor Chaleck mířil ležérně k východu.

Byl obětí loupeže, kompromitovaný nalezením zavražděné

neznámé ženy, zločin ho pronásledoval až na oddělení doktora

Patela. Když chtěl vyjít z Lariboisière, jeden z inspektorů mu

zastoupil cestu.

„Promiňte, pane,“ řekl, „ale jistě víte, k jakému incidentu tu

došlo… Znáte heslo?“

„Heslo?“

„Ano, pane. Nikdo dnes nesmí odejít, pokud nebude znát heslo.“

„U čerta!“ zvolal doktor. „Už teď mám zpoždění. Kdo mi řekne to

heslo?“

„Musíte požádat osobně inspektora Juvea. Je v ředitelně.“

„Dobře. Jdu tam.“

VIII.

HLEDÁNÍ VINÍKA

„To je neslýchané!“ prohlásil pan de Maufil. „Už jsme

zkontrolovali skoro dvě stě osob a nenašli jsme nic…“

„Je to neslýchané, jestli to tak chcete nazvat,“ souhlasil Juve.

„Ale může se klidně stát, že zkontrolujeme dvě stě osob a teprve

dvoustá první ruka bude mít poraněný ukazováček.“

„Ano. Ale je tu něco, na co zapomínáte, pane Juve.“

„Na co?“

„Jestliže viník ví, že kontrolujete ruce, nebude přece tak naivní,

aby se vaší kontrole podřídil.“

„To máte pravdu, pane řediteli! Ale věřte mi, že jsem i na to

myslel. Domnívám se, že jsme zkontrolovali skoro všechny lidi, kteří

v tuto hodinu odcházejí z Lariboisière.“

„Ano, ale…“

„Proto změníme metodu. Necháme tady jednoho důvěryhodného

ošetřovatele a prohledáme budovu.“

„Vy chcete prohledat celou nemocnici?“

„Přesně tak, pan řediteli. Je to snadné… Vezmu s sebou všechny

své agenty. Uděláme rojnici. Agent nesmí ztratit z dohledu agenty,

kteří půjdou před ním a za ním. Budeme postupovat od hlavního

vchodu směrem k opačnému konci nemocnice. Cestou pročešeme

každé místo… U úpatí každého schodiště každého pavilonu nechám

jednoho muže na hlídce… Prohledáme všechny místnosti v přízemí

a pokaždé, když naše rojnice narazí na nějakého zdravého člověka,

bude ho postrkovat před sebou, takže na opačné straně přízemí

shromáždíme všechny osoby, na něž narazíme. Okamžitě je

zkontrolujeme, a když mezi nimi náš viník nebude, propustíme je

a budeme pokračovat.“

Juveův plán byl klasický, při raziích se běžně používal.

Pokud se dalo předpokládat, že viník je stále ještě v budově, dřív

nebo později se musí ocitnout mezi rojnicí policistů a zdí poslední

nemocniční budovy.

Když inspektor hlídající východ, vedoucí do Rue Ambroise-Paré,

odmítl pustit bez hesla doktora Chalecka ven, vrátil se Chaleck

zpátky.

S rukama v kapsách přešel dvůr a zamířil k sálům, v nichž leželi

nemocní, takže se obrátil zády k administrativní budově, kde stále

ještě mohl u ředitele zastihnout Juvea a získat od něj heslo, které

potřeboval, aby mohl nemocnici opustit a věnovat se svým

povinnostem.

Kráčel pomalu, se soustředěným výrazem v obličeji, s hlavou

sklopenou a s očima upřenýma na zem. Už před chvílí sundal bílou

lékařskou blůzu a převlékl se do civilu.

Zastavil se u vchodu do dlouhé prosklené chodby, vedoucí celým

přízemím pravé budovy. Začínala za kaplí a končila u operačních

sálů chirurgie.

Chaleck, ponořený do chmurných myšlenek, se náhle otočil

a spatřil, jak k němu zdaleka přichází Juve s ředitelem. Všiml si

rovněž rojnice policistů, prohledávajících budovu po celé její šířce.

Mechanicky, jako by chtěl mezi sebou a příchozími uchovat jistou

vzdálenost, zamířil do prosklené chodby a došel až na její konec.

Vešel do jednoho operačního sálu a pravděpodobně jen chtěl projít,

když tu mu jeden z ošetřovatelů zastoupil cestu.

„Pane doktore,“ řekl, „teď sem nesmíte. Pan profesor Hugart

právě operuje a vstup zakázal.“

Chaleck nenaléhal, otočil se, aby se vrátil do prosklené chodby,

ale rojnice se už blížila a postrkovala před sebou asi půl tuctu osob,

mezi nimiž byli nemocní i pomocníci ze sálů…

Chaleck se vmísil do této skupinky.

Stařec se zavázanou rukou, jemuž léčili panaricium, hnisavý zánět

prstu, žertoval:

„Možná mě budou chtít zatknout, protože se říká, že viník má

poraněné prsty!“

Důstojný a klidný Juve se usilovně snažil co nejrychleji propustit

všechny uvízlé v síti rojnice. Stačilo ukázat obě ruce a roztáhnout

prsty.

Na Juveův pokyn pan de Mauffl, ředitel nemocnice, zkontroloval

seznam zaměstnanců a sdělil inspektorovi jméno a zařazeni. Pak

teprve mohl dotyčný svobodně odejít.

„Už tu není nic, na co bychom se měli podívat?“ zeptal se Juve.

„Ne, pane inspektore,“ odpověděl ředitel. „Vpravo je operační sál,

kde právě profesor Hugart a jeho asistenti operují slepé střevo.

V tuto chvíli nesmíme rušit. Ale jestli budete chtít, můžeme sál

prohledat hned, jak profesor skončí.“

„Děkuji,“ zamumlal Juve. „Už jsem tu byl a v oddělení profesora

Hugarta mi nikdo nepřipadal podezřelý. Ostatně teď už všichni znají

heslo.“

Pan de Maufil se uklonil, otočil se k odchodu, ale Juve na něj

zavolal:

„Kam vede tenhle východ?“

Pan de Maufil se usmál.

„Chcete zkontrolovat všechno, viďte? Tak pojďme.“

Ředitel otevřel zmiňované dveře, ustoupil a pustil inspektora před

sebe. Vešli do úzké, vlhké a tmavé chodby.

Policista udělal pár kroků kupředu. Chodba byla krátká a vedla

do velké místnosti, která připomínala sklep. Malými okénky vysoko

u stropu do ní padalo světlo a vládl v ní mrazivý chlad.

Zvuk tekoucí vody monotónním šumem narušoval hluboké ticho.

V místnosti se nacházel jediný kus nábytku: obrovský dřevěný

rošt.

Na roštu ležely jakési dlouhé bílé tvary. Teprve když si Juveovy oči

zvykly na přítmí, uvědomil si, že jsou to mrtvoly zabalené v rubáši.

Zpod bílých prostěradel vykukovaly pouze hlavy a ramena, na čela

stékal nepřerušovaný pramínek ledové vody z kohoutků, umístěných

nad těly.

Juve se otočil k řediteli a ten řekl:

„Tady uchováváme těla určená k pitvě. Chcete tu zůstat dlouho?“

„Do místnosti se nedá vejít jinudy než těmi dveřmi, kterými jsme

přišli, viďte, pane řediteli?“

„Ne, jinudy ne.“

Juve udělal pár kroků po pochmurné místnosti a sklonil se k bílým

postavám ležícím u jeho nohou.

„Tahle márnice ukrytá na konci budovy je rozhodně působivá,“

přiznal se.

„Protože na to nejste zvyklý.“

„Každopádně, tady se skrývat nemůže. Pojďme dál,“ řekl Juve.

Ve chvíli, kdy Juve vycházel za panem de Maufil z márnice, potkal

agenty, kteří dokončili prohlídku přízemí. I oni přicházeli

s nepořízenou.

Juve si začal poněkud nervózně ohryzávat nehty. Události nabraly

naprosto nečekaný směr.

„První patro jste prohledali pořádně?“ obrátil se na agenta

Michela.

„Po vás jsme tam už nebyli, pane inspektore. Ale nikdo, kdo by

neznal heslo, se tam dostat nemohl, protože u každého schodiště stojí

na hlídce jeden agent…“

„Jen jsem si to chtěl ověřit,“ odpověděl Juve. „Tak dobře.“

Shromážděte své muže u kaple a počkejte na moje rozkazy.

O chvilku později už byli Juve a pan de Mauffl sami v ředitelně.

„Tak co, pane inspektore?“

„Co? Musím vám říct jen jediné, pane řediteli: Vrah nám

pravděpodobně proklouzl mezi prsty.“

„Myslíte, že se mohl vyhnout razii?“

„To je skoro jisté! Mohl se dostat z nemocnice tak, že přelezl

zeď.“

„Ujišťuji vás, že to není možné. Zdi jsou příliš vysoké. Co teď

budete dělat?“

Juve vytáhl hodinky.

„Musím odejít… Musím incident nahlásit panu Havardovi a vydat

potřebné rozkazy k vystřídání agentů, kteří jsou ve službě od sedmi

ráno.“

„Ale vrátíte se?“

„Jistě.“

„A co mám mezitím dělat já?“

„Nic. Kdybyste chtěl znovu nemocnici prohledat, myslím, že byste

jen ztrácel čas.“

Juve už odcházel, když ho ředitel zavolal zpátky.

„Ještě otázku… Mám až do vašeho návratu dodržovat systém

s heslem, který jste tu zavedl?“

„To je naprosto nezbytné, pane,“ odpověděl Juve. „Musím přesně

vědět, kdo chodí ven a dovnitř. Ale pokud některé osoby, které vrátní

dobře znají, budou chtít odejít, stačí, když se před odchodem zapíšou

do seznamu a já si ho pak vyzvednu.“

„Dohodnuto.“

IX.

V LEDNICI

V nemocnici Lariboisière se začala rozsvěcovat světla.

V oddělení pro nemocné bylo mdlé světlo z lamp s matnými skly. Na

chodbách zářilo osvětlení naplno, v kancelářích administrativní

budovy bylo až oslepující, kuchyně, refektáře a vrátnice měly

osvětlení slabé a mihotavé.

V celé nemocnici byla pouze jediná ponurá místnost, v níž se

nikdy nesvítilo, protože ti, kteří ji obývali, už vidět nepotřebovali.

Byla to obrovitá lednice, skladiště nevyžádaných mrtvol.

Náhle se jedna mrtvola pohnula!

Mrknutím oka se ujistila, že dveře, oddělující amfiteátr od

prosklené chodby, jsou zavřené. Pak s drkotajícími zuby a chvějícími

se údy odhodila rubáš nasáklý vodou, který ji zakrýval, a začala

mávat rukama, poplácávat si svaly a ohýbat se v bocích jako člověk,

který se chce ujistit, že mu žádný úd nechybí nebo že po dlouhém

spánku nebo nemoci neztratil nic ze své pružnosti.

Zdálky se ozval jakýsi zvláštní zvuk. Falešná mrtvola okamžitě

popadla rubáš, zahalila se do něj a zaujala mrtvolnou polohu pod

ledovou vodou.

Ale byl to jen falešný poplach. Mrtvola podruhé odhodila rubáš

a divoce si začala třít boky, ramena a hruď. Masáží chtěla

vyprovokovat teplo v těle.

Podruhé se ozval podivný zvuk a postava potřetí zaujala mučivou

pozici pod tekoucí vodou. Teprve po čtvrthodině všechny zvuky

v sousedství utichly. Živý-mrtvý se rozhodl vstát a přejít místnost po

celé její délce.

Na jejím konci, pod zinkovou nádrží na zdi, objevil balík prádla

a šatstva.

Ačkoliv se nekontrolovatelné třásl chladem, muž se rychle

oblékl…

Konečně vykročil do úzké chodby. Od nemocnice ho oddělovaly už

jen velké dveře s matovým sklem, jimiž dvě hodiny předtím přivedl

pan de Maufil inspektora Juvea.

Muž opatrně dveře pootevřel a ujistil se, že všude kolem je pusto

a prázdno. Ještě několik minut bez hnutí stál u dveří a teprve pak se

rozhodl, vstoupil do prosklené chodby a rychle ji přešel.

Krátce nato už stál na nemocničním dvoře. Obrátil se zády ke

kapli a jistým krokem zamířil k východu.

Cestou potkal několik diskrétních postav policistů, které tu Juve

zanechal na stráži, a dva ošetřovatele, kteří ho srdečně pozdravili.

Po tomto setkání se zhluboka nadechl a cítil se mnohem lépe, protože

při neplánovaném setkání se známými lidmi si ověřil, že na jeho

vzhledu není nic výjimečného.

Vpravo od velkého portálu se nacházely otevřené dveře, vedoucí

do Rue Ambroise-Paré, jimž obvykle odcházel. Ještě dva kroky

a bude venku z Lariboisière… V tu chvíli mu vrátný zastoupil cestu.

„Promiňte, ale kam jdete?“

Potom se na něj zahleděl pozorněji a dodal:

„Ach, ale to je doktor Chaleck! Jak to, že odcházíte tak pozdě

večer? Určitě jste měl spoustu práce na sále dvaadvacet.“

„Ano,“ odpověděl doktor Chaleck, neboť to byl skutečně on, „ale

teď už musím opravdu odejít, milý Charlesi.“

Nedočkavým pohybem muže odstrčil a chtěl se protáhnout mezí

vrátným a zdí… Ale ten mu znovu zastoupil cestu. Byl to starý voják

a rozkaz měl pro něj sílu evangelia.

„Okamžik, nejdřív se musíte zapsat do seznamu.“

„Do seznamu?“

Vrátný vysvětlil:

„Tuto formalitu nařídila policie. Každý, kdo z nemocnice odchází,

nebo do ní přichází, musí zapsat svoje jméno do sešitu.“ Vrátný

zavedl doktora Chalecka do své kukaně a otevřel úplně nový sešit,

který mu asi před hodinou předal ekonom nemocnice a na jehož

deskách byly zlatými písmeny iniciály zdravotní pojišťovny.

Vrátný prstem ukázal na půltucet jmen zapsaných na první straně.

„Nebudete ve špatné společnosti, pane doktore,“ prohlásil. „Stačí

se podepsat. Sem, pod profesora Hugarta.“

„Dobře. Ale řekněte mi, milý Charlesi, co je nového? Chytli

viníka? Podezřívají někoho?“

„Všechno, co vím, je, že jsem přišlo asi padesát policajtů se

špinavýma botama, dupali kolem nemocných, všude vnesli zmatek

a nakonec stejně nikoho nenašli. Támhle, podívejte se, doktore…“

A ukázal dozadu na dvůr, kde se ve tmě rýsovalo několik stínů.

„To jsou taky policajti! Ach,“ vzdychl vrátný, přecházeje sem tam

a hledaje kalamář s inkoustem, „věřme, že pachatel je pořád ještě

tady a že se ven dostane jen s pouty na rukou… Pokud je

neukradne!“

Po bledých rtech doktora Chalecka přeběhl tajemný úsměv.

Úsměv však vzápětí zmizel. Doktor Chaleck měl pořád obě ruce

v kapsách a teď mu Charles, jenž konečně našel kalamář, podává

seznam, aby se podepsal! Chaleck cítil, že jeho pravá ruka je napůl

ochromená, horká a jakoby vlhká. Prsty mu svírala křečovitá bolest.

„Můžete se podepsat, pane doktore?“

Vrátný mu podával pero.

„Charlesi, hrozně pospíchám, buďte tak laskav, zatímco se budu

podepisovat, vyběhněte na ulici a zastavte mi první projíždějící

taxík…“

Sotva se k němu vrátný otočil zády, Chaleck opatrně vytáhl

pravou ruku z kapsy a začal nešikovně psát. Pero držel mezi

prsteníčkem a malíčkem, jako kdyby nemohl používat ukazovaček

a prostředníček.

Když podpis dokončil, udělal doktor Chaleck zřejmě nějaký

neuvážený pohyb, nebo se stalo něco nepředvídaného, protože náhle

zbledl. Charles se vrátil.

„Taxík je tady pane.“

„To je dobře, díky.“

Chaleck prudce zavřel sešit, skoro odstrčil vrátného, kterého

překvapil jeho spěch, vyběhl ven, skočil do auta a vychrlil na šoféra

adresu.

Charles, jenž viděl, jak doktor zavírá sešit, si okamžitě pomyslel:

Není tam piják. Inkoust ještě nebude suchý, udělá se flek.

Pečlivý vrátný se vrhl k sešitu. Jakmile ho otevřel, oči mu vylezly

z důlků. Upřeně zíral na stránku s podpisy.

„No tohle!“ zamumlal.

X.

KRVAVÝ PODPIS

„Vstupte!“ zvolal mimořádně nervózní pan de Maufil.

Dveře ředitelny se pootevřely a jakýsi muž do nich strčil hlavu.

„Pane řediteli, máte minutku?“

„To jste vy, Charlesi?“

Pan de Maufil se otočil k Juveovi a dodal:

„Vrátný z hlavního vchodu… Co chcete?“

Muž vstoupil dovnitř.

„Pane řediteli,“ vysvětloval, „je to kvůli těm podpisům, jak jste

mi nařídil večer po tom zločinu. Všichni, kteří odcházejí

z nemocnice…“

„Ano. A?“

„Je jedenáct hodin a teď už nikdo odcházet nebude.“

„To je pravda. Ale nemusel jste mě obtěžovat, abyste mi přišel říct

tohle.“

„Jenomže, pane řediteli… V tom sešitě… je krev.“

Juve vyskočil z křesla, vrhl se k vrátnému a vytrhl mu tlustý sešit

z rukou.

„Krev!“

Horečně začal listovat.

Když našel správnou stranu, vykřikl.

A aniž počkal na rozhodnutí ředitele, vrátného propustil. „Dobrá,

příteli. Za chvilku za vámi zajdu.“

Sotva se dveře zavřely a vrátný zmizel, Juve položil na stránku

prst a znepokojeně řekl:

„Podpis doktora Chalecka! Podívejte! Na místě, kde se opřel

rukou, je krev… Co tomu říkáte?“

„Ale… Ale…“

„Doktor Chaleck se poranil na ruce, a přestože věděl o našem

vyšetřování, nic nám neřekl.“

„Jenomže doktor Chaleck…,“ namítl ředitel.

„Doktor Chaleck byl v místnosti, když se ozvaly ty výstřely,“

doplnil ho Juve. „Dokonce sám přiznal, že vešel dveřmi, za kterými

jsem našel ten revolver, a řekl, že nikdo nešel před ním ani za ním.“

„To je šílené! Doktor Chaleck nemůže být ten viník!“

„A proč?“

„Protože ho znám…“

„Opravdu?“

„Asi před sedmi měsíci mi ho doporučil jeden můj dobrý známý,

prefekt… Chaleck je seriózní člověk. Pochází z Belgie. Přijel do

Paříže, aby tu prováděl výzkum o horečce omladnic. Je to ctihodný

muž… Co by ten mohl mít společného s Loupartem? Anebo

s Joséphine? Všechno svědčí pro to, že doktor Chaleck je nevinen!“

Juve chladně, s autoritou, kterou v podobných případech projevoval,

položil řediteli ruku na rameno a pohlédl mu zpříma do tváře.

„Pane,“ řekl a zdůrazňoval přitom každou slabiku, „presumpce

není důkaz.“

„Ale vy taky nemáte důkazy!“

„Mám jich deset!“

„Tak mi je řekněte!“

„Ta malá červená skvrna, ten otisk krve v sešitě, pane de Maufil,

je víc než důkaz… Je to doznání… Doktor Chaleck si poranil prst

a nic nám neřekl!“

„Shoda okolností.“

„Jak myslíte! Ale prapodivná shoda!“

A protože ředitel nemocnice Lariboisière se chvilku ani nepohnul,

neboť nevěděl, co má odpovědět, Juve se k němu obřadně naklonil.

„Pane,“ prohlásil, „já samozřejmě netvrdím nic a nepřijímám

žádné rozhodnutí… To, co jsem vám právě řekl, zůstane čistě mezi

námi… Zítra ráno se sem vrátím, abych vám pověděl novinky.“

Uklonil se ještě hlouběji a s panem de Maufil se rozloučil.

Když vyšel z ředitelny a zavřel za sebou dveře, nemohl se ubránit,

aby si radostně nezamnul ruce.

„Myslím, že tentokrát ho mám!“

Rychle seběhl po schodech, přešel dvůr a zaklepal na vrátnici.

„Povězte mi, příteli, co se přesně dělo, když doktor Chaleck

odcházel?“

Pečlivý muž mu vypověděl, jak doktor Chaleck přišel ke dveřím,

jak ho poslal pro taxíka, zatímco se zapisoval do sešitu, a jak odjel,

když předtím otevřený sešit zavřel.

„Velmi dobře! Díky!“ řekl Juve.

Tentokrát policista definitivně opustil Lariboisière.

Tahle zbrklost je velice příznačná, pomyslel si. Přesně to

charakterizuje doktora Chalecka. Zavřel sešit a krvavou skvrnu

skryl, aby měl čas zmizet.

Juve došel až na Boulevard de Magenta a zastavil fiakr.

„Rue Montmartre. A zastavte mi před redakcí La Capitale.“

Několik minut poté policista vešel do kanceláře Jérôma Fandora.

„Co nového?“ zeptal se Fandor.

„Je toho spousta! Proto jsem za tebou přišel.“

„To jsem vám vděčný, Juve. Díky vám budu mít exkluzivní

informace a La Capitale se stane nejinformovanějším deníkem

současnosti.“

Policista mu vyprávěl o senzačním odhalení, které právě učinil

v Lariboisière.

„Tak… Můžeš z toho na zítřek udělat zajímavý článek, co,

chlapče?“

„Samozřejmě.“

„Myslím, že zatčení už je jen otázkou několika hodin.“

„Jak hodláte postupovat?“

Juve vstal.

„To ještě nevím… Zatím sbohem.“

Fandor nechal inspektora dojít ke dveřím. Na rtech mu pohrával

úsměv. Když už se Juve chystal vyjít z kanceláře, novinář na něj

zavolal:

„Juve!“

„Ano, Fandore?“

„Vy přede mnou něco tajíte…“

„Já? Proboha, to ne!“

„Ale ano,“ trval na svém Fandor. „Něco přede mnou tajíte!

Nezapírejte! Znám vás příliš dobře, příteli, abych si nevšiml vašich

zámlk.“

„Zámlk?“

Juve se na novinářovo zavolání otočil. Vrátil se k jeho psacímu

stolu, opřel se o něj oběma rukama a překvapeně se na přítele

zahleděl.

„Co tím chceš říct?“

„Nepřišel jste sem jenom proto, abyste mi dal ty informace.“

„Ale…“

„Ne! Když jste za mnou šel, měl jste nějaký nápad, ovšem pak jste

změnil názor… Proč?“

„Ujišťuji tě, že se mýlíš.“

„Škoda! Vždycky používáte zajímavé prostředky… Chystáte se

něco udělat a nechcete mi to říct… Ale já půjdu s vámi!“

Po novinářově prohlášení Juve pokrčil unaveně rameny a klesl na

židli.

„Přesně toho jsem se bál! To je směšné, že tě pořád nutím

riskovat.“

„Dobrá,“ řekl Fandor. „Takhle to je.“

„A jak?“

„Už tomu rozumím! Juve, vy jste sem přišel, abyste mě pozval na

nebezpečnou výpravu. Ale pak jste se nechal strhnout svými

zábranami a nechtěl jste mě s sebou vzít.“

Policista sklopil hlavu.

„Představ si sebe na mém místě. To je jasné, že myslím vždycky

na tebe, protože vím, jak jsi statečný. Ale není to tvoje profese.“

Jérôme Fandor si místo odpovědi zapálil cigaretu a zamnul si

ruce.

„Kam jdeme?“

Juve byl upřímný, znal jeho odvahu.

„Dnes v noci jdeme k doktoru Chaleckovi!“ odpověděl suše

tónem, který používal vždycky, když plánoval nějakou bitvu.

„Jdeme!“ opakoval Fandor.

„Ano, jdeme… Samozřejmě přitom budeme riskovat své životy,

protože doktor si nemůže dělat žádné iluze o podezření, které na něj

padlo. Ale ta věc za to stojí!“

A tónem, který nasadil vždycky, když dospěl k nějakému vážnému

rozhodnutí, jež bylo příslibem budoucích vítězství, dodal:

„Přirozeně, jako každý dobrý zloděj mám u sebe sadu šperháků.

Můžeme vstoupit k doktoru Chaleckovi, aniž bychom ho obtěžovali

a zvonili u dveří. Noc je tmavá… Využijme toho!“

Juve si zamnul ruce, neboť se mu vrátila dobrá nálada.

XI.

PÍSEČNÁ SPRCHA

„Už sem chodíme jako domů,“ řekl Juve.

Fandor se usmál. Oba muži stáli ve vestibulu malého domu

doktora Chalecka v Cité Frochot. Krátce předtím, místo aby

nepozorovaně prošli kolem vrátnice, zaklepali na m a zeptali se

domovnice, je-li doktor Chaleck doma. Domovnice to potvrdila.

„Ano, pánové, doktor je tady už asi dvě hodiny. Viděla jsem ho

přijít.“

Pak teprve Juve s Fandorem vešli do Cité, podél zdi se připlížili

k pootevřené bráně vedoucí do zahrady a po špičkách došli až

k venkovnímu schodišti.

Juve si na okamžik pomyslel, že by mohli prostě zazvonit a pak

svůj příchod vysvětlit, ale ticho, klid a mír, které panovaly v okolí,

a přesvědčení, že Chaleck odpočívá, ho nakonec vedly k pokusu

dostat se do domu potají. Pokud jsou dveře zavřené jen na závoru

a nejsou zevnitř zajištěné západkou, policista určitě najde mezi svými

klíči a šperháky ten pravý, aby se daly otevřít.

Bez problémů a potichu se novinář a policista dostali dovnitř.

Než Juve Fandorovi vysvětlil svůj plán, podal mu pár gumových

galoší, aby se mohl pohybovat tiše a bezpečně. Pak mu dal znamení

a vydali se po schodech do prvního patra.

Policista plánoval, že vniknou do ložnice a využijí momentu

překvapení, aby položili Chaleckovi několik otázek a aby

prozkoumali prsty jeho pravé ruky, které zanechaly krvavý otisk

v nemocničním seznamu.

Jakmile Juve vešel do ložnice, Fandor otočil vypínačem

a rozsvítil. Místnost byla prázdná.

„Do pracovny!“ zavelel Juve.

Fandor rychle prohlédl sousední koupelnu. Nestaral se o hluk,

který působil, když narážel do nábytku a paravánů na odpočívadle,

a rychle pospíchal za Juvem do přízemí. Juve už běžel po schodech

dolů.

Přízemí bylo tmavé a prázdné.

„Jsme dobří a zároveň jsme špatní,“ pravil Juve ve tmě.

„Proč?“

„Protože jsem sice přesvědčený, že Chaleck je doma, a zároveň

mám všechny důvody věřit, že ví o naší přítomnosti. Budeme muset

s tím chlapíkem hrát s otevřenými kartami.“

Náhle se v horním patře ozval jakýsi zvuk. V nočním tichu

zapraskala podlaha. Byly slyšet tiché a chvatné kroky, šustění látky

a přidušené zvuky, jak kdosi narážel do nábytku.

Juve si ve tmě připravil svůj revolver. Fandor sáhl po svém

browningu a pospíchal za policistou.

Jejich oči oslnilo ostré světlo, oslepovalo, protože všechny rohy

osmiúhlého schodiště byly vyloženy zrcadly, v nichž se

několikanásobně odrážel jas elektrických žárovek.

Když Juve vyběhl do prvního patra, zaslechl předchozí zvuk znovu

a naprosto jasně. Posílilo to jeho přesvědčení, že v pracovně je

Chaleck nebo někdo jiný.

Než Juve opustil místnost, uplynulo asi třicet sekund. Mračil se.

Na odpočívadle narazil do Fandora.

„Ach!“ vykřikl, otočil vypínačem a zhasl. „Tady jsi! Kdes byl?

Myslel jsem, že jsi za mnou.“

„Ale já jsem se od vás oddělil a běžel jsem do pracovny, kde jsem

slyšel nějaké zvuky…“

„Prosím?“ Řekl Juve. „To já jsem byl v pracovně. Slyšel jsi mě!“

Fandor ho přerušil.

„Ztrácíte rozum, Juve? V pracovně jsem byl já, ne vy…“

Juve škrtl sirkou, posvítil si Fandorovi do obličeje a dlouze hleděl

mladému muži do očí.

„No tohle,“ řekl, když sirka zhasla. Přejel si rukou po čele.

„Nezmatkujme… Vyšel jsem z pracovny a ty tvrdíš, že ty taky. To je

sice možné, ale jisté je, že jsme tam nebyli spolu, protože jsme se

nepotkali. Já jsem přiběhl na odpočívadlo první…“

„Ne, já tam byl první,“ ohradil se Fandor.

Juve byl kliďas, ale teď se začal rozčilovat.

„To je blbost, co říkáš, protože…“

„Tak to zkusme ještě jednou. A rozsviťme světlo.“

„Ne,“ odpověděl Juve, „to je příliš nebezpečné.“

Ve tmě zase začali stoupat po schodech.

„Udělal jsem čtyři kroky jako předtím,“ šeptal Juve. „Teď stojím

uprostřed odpočívadla. Stisknu kliku a vstoupím…“

Učinil, co řekl, vešel do pracovny a podle hmatu došel až

k psacímu stolu stojícímu uprostřed a k rohové pohovce.

„Jsem v pracovně?“

Ale sotva to řekl, málem upadl překvapením.

V nočním tichu se ozval naprosto jasně a čistě Fandorův hlas.

Přicházel však z dálky.

„Já jsem taky v pracovně!“

Tentokrát Juve nedbal na opatrnost a otočil vypínačem.

V místnosti se rozsvítila světla. Fandor tam nebyl!

Juve vyběhl na odpočívadlo a narazil do Fandora. Oba vykřikli

najednou:

„Přicházím z pracovny…!“

V tom okamžiku zapomněli na pronásledování Chalecka

a Louparta, nemysleli ani na Joséphine, ani na nemocnici, ani na

neznámou ženu, zavražděnou v tomto domě.

„Juve!“

„Fandore!“

„Rozumíte tomu?“

„Ne.“

Ale Juve nebyl člověk, který by se snadno vzdal a Fandor nikdy

neztrácel hlavu. Museli stůj co stůj záhadu osvětlit a dovědět se, jak

a proč mohou dva lidé pobývat v jedné místnosti a přitom se nevidět.

Nemohl to být nějaký trik se zrcadly, které by byly napůl skryté

a ukazovaly jen polovinu prostoru? To se nezdálo pravděpodobné.

Co teď?

Juve vzal Fandora za ruku a pevně ji sevřel, jako by se bal, že se

je nějaká tajemná síla pokusí oddělit.

Tisknouce se k sobě, vydali se směrem k pracovně. Juve šel první,

Fandor těsně za ním.

Vstoupili dovnitř a znovu se na sebe podívali.

Aby se ujistili, že se nestali obětí optického klamu, obešli místnost,

dotýkali se přitom nábytku a klepali na zdi, ale nenašli nic

zvláštního.

„Můžeš mi to vysvětlit?“ zeptal se Juve.

„Jestli se nemýlím,“ odpověděl Fandor, jenž náhle zbledl „když

jste vešel, dal jste se doprava, zatímco já jsem se dal doleva.“

„To není možné!“

„Ale tak to je.“

„Třeba tu jsou dva vchody,“ zamumlal Juve. „Anebo ke

vchodovým dveřím vedou dvě odlišné chodby.“

Juve a Fandor se vrátili na odpočívadlo. Juve se nechal vést

a Fandor, jenž si chtěl ověřit svůj nápad, roztáhl závěs, jímž se

muselo projít, když člověk chtěl vstoupit do pracovny, a zabočil

doleva.

Oba muži se ocitli v pracovně: Dalo se tam tedy vcházet z obou

stran. Jenomže tam byl jen jeden vchod! Juve chvíli přemýšlel a pak

váhavě řekl:

„Musíme to nějak uzavřít, ale pořád tomu nerozumím. Co když

jsem před chvílí považoval svou pravičku za levičku? Ale to je

nepravděpodobné… Jenomže…“

Zmlkl. Pak uhodil pěstí do stolu.

„Panebože!“ zaklel. „Chci v tom mít jasno. Pokračujme!“

Policista, na jehož čele vyrazil studený pot, vyvolaný vzrušením,

strachem i zvědavostí, mechanicky odhodil na rohovou pohovku

klobouk, popadl Fandora za ruku a vyšel ven.

Za normálních okolností by tito dva muži se znepokojenými

tvářemi, kteří bez sebe neudělali ani krok a teď se k sobě tiskli,

vypadali směšně.

Ale Juve a Fandor neměli na legraci ani pomyšlení.

Juve, jenž chtěl mít pod kontrolou jak slova, tak i činy, jako kdyby

se chtěl ujistit, že jeho pohyby odpovídají přesně tomu, co říká,

pravil:

„Projdu závěsem a levou rukou ho roztáhnu… Jsem v chodbičce.

Odbočím doprava, tedy do opačného směru, než ukazuje moje

natažená levá ruka, kterou jsem odhrnul závěs. Pak jdu rovně

a vstoupím do…“

Fandor dokončil větu za něj:

„Do pracovny.“

Ale teď byla řada na Juveovi, aby přerušil přítelova slova.

Přišli ze tmy do jasně osvětlené místnosti. Juve se zastavil a jeho

pohled instinktivně zalétl k pohovce, na kterou před chvilkou odhodil

klobouk. Ale klobouk tam nebyl.

Fandor přistoupil ke krbu a řekl:

„To je zvláštní. Před chvílí jsem zastavil hodiny a ručičky jsem

nastavil na šestou hodinu. Ale tyhle hodiny jdou a ukazují přesný

čas, to znamená půlnoc a dvacet minut. Jak to vysvětlíte?“

Juve neodpověděl, jen se zachvěl, stejně jako Fandor.

Ozvalo se suché cvaknutí a světlo zhaslo.

„Pojistky?“

Fandor se pokusil najít cestu ven na odpočívadlo, ale narazí na

nečekanou překážku.

„Juve!“ vykřikl, jako by ho na nože bral. „Dveře jsou zavřené.

Jsme v pasti!“

Policista marně otáčel vypínačem, pak vytáhl z kapsy svítilnu

a připojil se k novináři, který se snažil dveře vyrazit. Ale ty jejich

spojenému úsilí odolaly.

Juve se rozběhl k oknu. Závěsy sice byly roztažené a okno

otevřené, jenomže silné železné a zamčené mříže znemožnily

jakoukoliv naději na útěk.

„Jsme zazděni!“ řekl. „Zazdili nás!“

Strach přibil oba muže na místě.

Fandor zdusil výkřik.

„Co se to děje?“

„Já nevím!“

„Jsme ztraceni?“

„Dům padá?“

Skutečně, jako by se místnost, v níž byli oba muži zavření, lehce

pohnula. Policista i novinář si uvědomili, že v okamžiku, kdy po

suchém cvaknutí zhasla světla, podlaha pod nimi klesla. Nebyl to

neznámý pocit, něco takového člověk cítí ve výtahu, když začne

sjíždět dolů.

Chvíli byli přesvědčeni, že bude následovat nějaká katastrofa a že

se dům hroutí, ale sestup byl pravidelný. Skutečně byli ve výtahu,

sice v prapodivném výtahu, nicméně ve výtahu, který pomalu

sestupoval dolů.

Pracovna s nimi nesjela příliš hluboko. Za chvilku ucítili Juve

a Fandor trhnutí, které znamenalo, že výtah dojel do cíle. Zastavil se

a přestal klesat.

„Tak co, Juve?“

„Tak co, Fandore?“

„Není to tak vážné, jak jsem si myslel.“

„Ano. Dojeli jsme. Zbývá zjistit kam.“

Když odezněly předchozí emoce, začali oba muži žertovat.

Od chvíle, kdy si uvědomili, že nebudou rozdrceni na prach, jejich

odvaha stoupla. Naopak, jako kdyby je události posílily. Tajemství

bylo vyřešeno.

Existence dvou pracoven, z nichž jedna byla zařízena jako výtah,

všechno vysvětlovala.

V noci, kdy došlo ke zločinu, kdy se Juve a Fandor skrývali za

závěsem a kdy pozorovali doktora Chalecka, jak dlouho do noci

pracuje, Loupart klidně vraždil v druhé pracovně.

„U všech všudy!“ uzavřel Juve své úvahy. „Nacházíme se v domě,

kde je víc tajných místností než v Châtelet.“

„To jsme ale nemohli tušit.“

„Mýlíš se, chlapče,“ namítl Juve. „Jsem hlupák, že jsem na to

nepomyslel, ale triky jsou to pozoruhodné.“

Fandor pokrčil rameny.

„Nenechte se unést, Juve. Muselo se stát něco, čemu

nerozumíme… Máme-li věřit tomu, co se odehrálo…“

Juve ho přerušil.

„Mlč, chlapče. Nevíš, nebo spíš my nevíme, co tím vrah sleduje…

Možná se jedná… o velké tajemství.“

„Juve, vy uvažujete jako kouzelník Rocambole, jenomže

Rocambole je už dávno mrtvý.“

„Rocambole je sice mrtvý, ale Fantomas je naživu.“

Fandor se při policistových slovech zachvěl.

V novinářově mysli, mučené obavami, se už chvíli rýsovala

nedosažitelná a nevysvětlená postava tajuplného Fantomase, který

už několik let narušoval klid společnosti, zjevoval se a zase mizel,

rozsévaje ve svých šlépějích hrůzu a smrt.

„Juve!“

„Ano, Fandore?“

„Cítíte to?“

„Cítím.“

„Co to je?“

„Já nevím.“

Oba totiž začali mít velmi podivný pocit, který lze jen stěží popsat.

Jako kdyby je do rukou, tváří a uší bodaly malé jehličky.

I vzduch jim připadal těžší a hůř dýchatelný…

Juve to rychle upřesnil:

„Jako by mě někdo po celém těle píchal špendlíkem.“

Fandor uvažoval nahlas:

„Elektřina?“

Vzpomněl si totiž, že když se prsty dostanou do kontaktu

s elektrickým přístrojem, začne člověk cítit v údech stejné

mravenčení, jaké cítili teď . Avšak ve tmě nezazářily žádné jiskry

a těžký vzduch byl navíc cítit prachem.

Ozývalo se tiché skřípání.

Juve se několikrát marně pokoušel rozžehnout kapesní svítilnu.

Nakonec se mu to podařilo.

V její mdlé záři zjistili, co je příčinou onoho zvuku.

Byl to písek!

Ze stropu pomalu padal jemný písek a zaplavoval místnost jako

déšť.

Oba muži okamžitě pochopili strašlivou skutečnost.

Fandor zařval:

„Jsme ztraceni!“

„Zavalí nás to!“

Kolem nich se hromadil a stoupal písek.

Juve se marně snažil svého druha uklidnit.

„Písek brzy zaplní celou místnost a pohřbí nás zaživa. Za chvíli to

skončí…“

Hladina písku neustále stoupala. V mdlé záři lampy, jíž dodávaly

energii miniaturní baterie, oběma mužům navíc připadalo, že se

pomaličku snižuje strop.

V jednu chvíli dokonce Fandor natáhl ruku a stropu se dotkl!

Určitě je rozdrtí!

„Prosím vás,“ mumlal Fandor, „prosím vás, Juve, nenechte mě

takhle umřít. Zabijte mě!“

Policista neodpověděl.

Přecházel po místnosti jako lev v kleci. Po přestálých událostech

cítil, jak v něm roste nepopsatelný vztek.

Najednou se rozběhl podél zdí, bušil do nich pěstí a hýbal

nábytkem ve snaze najít skrytý východ.

„Panebože!“ řval. „Musíme se odtud dostat! Fandore, pomoz

mi!“

Popadl židli a ze všech sil jí mrštil proti dveřím.

Jenomže židle se jen roztříštila a Juve slyšel chvěni kovu. Nemýlil

se, výtah byl železný. Rozbít stěny bylo nemožné. „Takže v tom písku

zahyneme!“

Policista postavil jinou židli na psací stůl.

„Vylezme nahoru! Písek k nám nedosáhne!“

Ale Fandor stál v rohu místnosti, opíral se o zeď a rezignovaně

vrtěl hlavou.

Ukázal na strop, jenž neustále klesal.

„Když unikneme písku, rozdrtí nás strop… Je jasné, že žádný

nábytek nemůže tomuto mechanismu odolat.“

Juve sledoval Fandorův pohled.

Strop dál pokračoval v pomalém klesání a teď už byl jen několik

centimetrů nad jeho hlavou. Policista se instinktivně sklonil.

A v duchu si řekl, že navzdory jakékoliv odvaze, jež ho

neopouštěla, tentokrát je konec.

Dlouze vzdychl a prošacoval se. Z kapsy vytáhl revolver. Byl

rozhodnutý ušetřit svého druha dlouhé a strašlivé agónie a slíbil si,

že ani svůj život nebude zbytečně prodlužovat, když tu se náhle

ozvalo zapraskání.

Juve ztratil rovnováhu a málem spadl po zádech dolů, ale skokem

rychlejším než blesk se vrhl k Fandorovi a chytil ho kolem pasu.

Co se stalo?

Hladina písku najednou klesla.

Nechápali, co se děje. Cítili, jak písek teče kolem nich a zřejmě

klouže do nějaké díry. Zespodu k nim zároveň začala stoupat vlhkost.

Juve rozsvítil lampu. V podlaze se otevřela černá díra a písek do

ní klouzal rychle jako vodopád. Juve se nad díru naklonil, ale

podlaha mu náhle povolila pod nohama a on se zřítil dolů, strhávaje

Fandora s sebou…

„Fandore?“

„Juve?“

Odpověděli si. Oba žili!

Do slov, která si ve tmě nazdařbůh vyměnili, se promítla

nepopsatelná euforie. Ale v jakém bludišti se to ocitli?

Do reality je vrátil známý pocit. Stáli po kolena ve vodě.

Chlad, jenž se zmocnil jejich údů, a charakteristické šplouchání

vyvracely inspektorovy pochybnosti.

Juve zařval:

„Mám to!“

„Co?“ zeptal se Fandor.

Do Juveova hlasu se vrátil klid.

„Jsme zachráněni!“

A slavnostním tónem a s naprostou vyrovnanosti ducha policista

Fandorovi, který se teď k němu tiskl, neboť se ho navzdory veškeré

energii zmocnila chvilková slabost, vysvětlil, co má na mysli.

„Naši bandité to nedomysleli. Nestačí být jen důvtipný, ale člověk

musí mít i technické a vědecké znalosti. Zachránil nás ten písek,

Fandore. Myslím, že ta pracovna-výtah, do níž nás zločinci zavřeli

v Cité Frochot jako do pasti na myši, měla velmi tenkou podlahu.

Navíc výtah při sestupu klesl na nějakou křehkou klenbu. Klenba

povolila a my jsme se spolu s pískem zřítili do podzemí, na němž

tentokrát není nic tajemného. Je to jen stoka. Stoka pod Place

Pigalle, která, jestli se nemýlím, vede z Montmartru dolů a ústí ve

sběrači v Rue Chaussée d‘Antin… Kupředu, milý Fandore! To by

v tom byl čert, abychom po sto metrech nenašli východ.“

Juve s Fandorem vyrazili směrem, který policista určil. Nejistým

krokem šlapali bahnem a poslepu hledali cestu tmou.

Náhle se Juve zastavil a vítězoslavně vykřikl. Jeho levá ruka

narazila na železné kruhy ve zdi. Byl to žebřík zcela jistě vedoucí

k jedné z kanálových šachet, umístněných v určité vzdálenosti za

sebou na chodníku, jejíž vstup obvykle kryje železná deska. Policista

znal pařížské podzemí natolik, že o svém objevu nepochyboval.

Pružně začal lézt jako první. Když dorazil k vrcholu klenby, opřel se

ramenem o železnou desku a s pomocí svých svalnatých rukou ji

zvedl, vystrčil hlavu z kanálu, vyšvihl se na okraj chodníku, podal

ruku Fandorovi a vytáhl ho k sobě nahoru. Oba muži, zmožení

emocemi a únavou, zůstali ležet na vozovce.

Když přišel Fandor k sobě, nacházel se ve velkém prázdném

a slabě osvětleném sálu. Ležel na nosítkách. Zatímco přicházel

k vědomí, které se mu vracelo nejprve pomalu, ale pak už zcela

jasně, slyšel Juvea, jak hlasitě diskutuje. Před ním stáli policisté

a vrtěli hlavami. Juve měl na rukou pouta a řval jako smyslů

zbavený:

„Jste banda idiotů! My a zloději? Říkám vám a opakuji, že jsem

Juve, inspektor Súreté…“

XII.

SLEDOVÁNÍ JOSÉPHINE

Zatčení prokázali svou totožnost, a tak je okamžitě propustili.

Sotva se Juve s Fandorem vzdálili pár metrů od policejního

komisařství, vzal inspektor novináře přátelsky v podpaží.

„Pospěšme si!“ řekl. „Kvůli tomu hloupému zatčení jsme ztratili

několik vzácných hodin.“

„Bohužel,“ odpověděl Fandor. „Ale musíme děkovat bohu, že

jsme z toho nebezpečí unikli. Vůbec jsme se nemuseli vrátit.“

„To dobrodružství nás přišlo draho,“ namítl policista. „Málem

jsme v něm přišli o čest.“

„Čest? To je silné slovo.“

„Ale přesné, Fandore! Hloupě jsme se nechali chytit do pasti. Ale

stačilo jen trochu přemýšlet a mohli jsme se tomu vyhnout…

Když jsme včera večer šli k doktoru Chaleckovi, myslel jsem si, že

banditu překvapíme… Ale byla to špatná domněnka, postavená na

představě, že je to hlupák… Překvapit? To jistě! Čekal na nás!“

A protože došli do Rue Saint-Lazare, policista ukázal na

skromnou hospůdku, v tuto hodinu úplně bez hostů.

„Pojďme dovnitř!“ řekl. „Oběd, který jsme dostali na

komisařství, sice byl hygienický, ale nedostatečný. Mám hlad jako

vlk… Čekají nás těžké dny, musíme nabrat síly.“

Oba muži se posadili až dozadu, tváří ke dveřím a zády ke zdi.

„Odtud uvidíme každého příchozího,“ poznamenal Juve. Spokojený

se svou strategickou pozicí, bouchl pěstí do stolu a objednal šunku,

chléb a láhev vína.

Fandor byl při chuti a mlčky se pustil do improvizované hostiny.

Ze zkušenosti věděl, že Juve nemá rád otázky, zejména tehdy, když se

místo očekávaného triumfu dostaví zklamání. Ostatně policista měl

tvář vážnou a nejevil sebemenší zájem o rozhovor. Nicméně ve chvíli,

kdy objednával sýr, prohodil na Fandorovu adresu:

„S tímhle vydržíme až do večeře.“

Poté se ho novinář odvážil zeptat:

„Poslyšte, kde myslíte, že teď Chaleck je? Vrátil se do

Lariboisière?“

„Naivko! Samozřejmě, že se Chaleck do nemocnice nevrátil… Ale

říct ti, kde je… To je těžké… Hlavní je, že někde bude. Ostatně, mám

svůj plán. Na zdraví!“

Fandor si s inspektorem přiťukl. Policistova žoviálnost ho trochu

překvapila.

„Máte plán? A jaký?“

Ale Juve ho odbyl mávnutím ruky Majitel hospody, tlustý,

mrtvičně bledý chlap s tradiční zástěrou kolem pasu a vyhrnutými

rukávy, i když nebylo velké teplo, popadl do svalnatých rukou

stoličku u baru, vylezl na ni a zapálil jediný plynový hořák

v místnosti. Ačkoliv odbilo teprve pět a na ulici bylo světlo,

v hospodě už vládlo šero.

Majitel slezl ze stoličky, stoupl si za bar, opřel se o něj lokty

a čekal zákazníky, až přijdou na aperitiv.

Juve teatrálním gestem odložil příbor.

„Ptal ses mě na můj plán, Fandore, že? Abych pravdu řekl, není

to tak úplně plán. Joséphine je Loupartovou milenkou, Loupart znal

doktora Chalecka, u doktora Chalecka došlo ke zločinu a doktor

Chaleck se pokusil zbavit se nás… Jenomže Chaleck je na útěku

a Loupart zmizel… Ale víme, kde je Joséphine. A logicky se přes ni

musíme pokusit najít osoby, které nás zajímají.“

„Máte pravdu. Musíme ji hlídat a na ně nachystat past.“

„Ano. Bohužel zapomínáš na jednu věc. Joséphine je v nemocnici,

do které se ani Loupart, ani doktor Chaleck neodváží…“

„Dobře, ale Joséphine přece z Lariboisière propustí.“

„Právě to se ti snažím říct. Dokud bude Joséphine v Lariboisière,

je zbytečné ji hlídat. Ale jakmile odejde, nesmíme ji ztratit z očí.“

„A kdy myslíte, že ji propustí? Ředitel Lariboisière vám k tomu

nic neřekl?“

Juve místo odpovědi udeřil pěstí do stolu.

„Šéfe!“ zavolal. „Dejte mi něco na psaní a připravte mi účet.“

Když se po pěti nebo šesti marných pokusech Juve přesvědčil, že

s majitelovým perem se psát nedá, spokojil se s obyčejnou tužkou

a vysvětlil Fandorovi, kam přesně jejich vyšetřování dospělo.

„Nemyslím si,“ řekl, „že by Joséphine zůstala v Lanboisiere

dlouho. Podle mě naprosto jasně pochopila, proč se ji chce její

amant zbavit. A někde v podvědomí se na něj nezlobí. Třeba

pochybuje i o tom, že na ni doktor Chaleck střílel. Zná Louparta, ví,

čeho je schopen, a při svém jednoduchém uvažovaní ven, že do

Lariboisière přišel Loupart, který se jí chtěl pomstít. A vsadím celou

ruku na to, že v tuto chvíli touží po jediném: okamžitě opustit

Lariboisière a…“

„A vrátit se, aby se mohla v Loupartových očích očistit od své

zrady? Je to tak, že?“ doplnil komisaře Fandor.

„Přesně tak! A my musíme udělat tohle: Já teď půjdu na

prefekturu, vysvětlím svou nepřítomnost a podám hlášení panu

Havardovi o posledních událostech, aby byl o všem informován. Ty

se mezitím vydáš do Lariboisière. Tady máš heslo, které předáš

řediteli, a on ti bude plně k dispozici. Zařiď to tak, abys viděl

Joséphine a přesvědčil se, že ještě neopustila nemocnici. Hlídej ji

a počkej na mne. Nejpozději za dvě hodiny se k tobě připojím.“

„Dobře, Juve,“ odpověděl Fandor. „Můžete se na mě spolehnout,

Joséphine nám nevyklouzne. Brzy na shledanou.“

Novinář se užuž chystal odejít, když ho Juve zavolal zpátky.

„Počkej. Ještě pár slov… Kdybys musel z nějakého důvodu opustit

Lariboisière a potřeboval by sis se mnou dát schůzku, zatelegrafuj

mi, nebo mým jménem zatelegrafuj na Sûreté, kancelář čtyřicet

čtyři… Zařídím to tak, aby se ty depeše ke mně vždycky dostaly.

Dokonce i v neděli.“

Za čtvrt hodiny už Jérôme Fandor odbočoval do Rue Ambroise-

Paré a chystal se vejít do nemocnice, když tu ho náhle minula jakási

žena. Fandor strnul.

Zachoval ale klid, udělal ještě pár kroků, a když se přesvědčil, že

si ho nikdo nevšímá, otočil se a pozoroval ženu, která ho právě

minula.

„Opravdu to není sen,“ zamumlal si pro sebe. „Neexistuje žádná

pochybnost.“

A Fandor se vydal za ní. Na Boulevard de la Chapelle.

Když velké hodiny zdobící fasádu hlavní nemocniční budovy

odbily šestou, jako obvykle se na mnohých oddělení střídal personál.

Sestřičky a ošetřovatelé odcházeli a jiní přicházeli, aby všechno

přichystali na noční službu.

Nemocní, kteří zrovna povečeřeli – večeře se podávala v půl šesté

– slyšeli, jak na chodbách skřípou vozíky, na nichž se rozváželo jídlo

a léky.

Na interním oddělení doktora Patela právě probíhala vizita,

kterou doktor prováděl každý večer. Některé nemocné vyšetřoval

dlouho, jiné, které jeho péči tolik nepotřebovaly, jen přátelsky

pozdravil.

„Tak co, máte chuť k jídlu? Pokuste se usnout, maličká. Uvidíte,

zítra ráno vám bude mnohem líp.“

Vizita spěla ke konci. Internista se zastavil u poslední postele.

„Vy byste chtěla odejít?“

„Ano, pane doktore.“

„Necítíte se u nás dobře?“

„Cítím, pane doktore, ale…“

„Ale co? Pořád máte strach?“

„Ach, to ne!“

Nemocná pronesla poslední slova s takovou jistotou, že se

internista nemohl ubránit úsměvu.

„Víte, že já bych na vašem místě tak klidný nebyl? Co chcete

dělat? Kam odtud půjdete? Nechcete tady ještě strávit aspoň jednu

noc? Jste pořád ještě zesláblá. Propustím vás ráno po vizitě

v jedenáct hodin. Bylo by to rozumnější.“

„Chci odejít hned, pane doktore.“

Internista rezignoval a bezbarvě dodal:

„Tak dobře. Dám vám propouštěcí list.“

Dal znamení vrchní sestře, která ho doprovázela.

Když se internista vzdálil, mladá žena seskočila z postele a začala

se oblékat.

„Teď, když jsem nabyla sil, nezůstanu tady ani minutu!“

„Čekají vás?“ zeptala se vrchní sestra.

„Čekají… Aspoň si myslím… Loupartovi se určitě moc nelíbí, že

jsem se ještě nevrátila.“

„Takže se k němu vracíte?“

„Jistě!“

„Já bych se na vašem místě třásla strachy jen při pouhé

myšlence, že bych toho člověka měla ještě někdy vidět. Víte, že jste

měla z pekla štěstí, že vás nezabil? Vždyť se o to pokusil a…“

„Nevíte, co říkáte… Jestli mě Loupart nezabil, tak prostě jenom

proto, že nechtěl. Je výtečný střelec! Na pouti vždycky vystřílel první

cenu. Neprovrtal mě kulkami jenom proto, že by se mu to nelíbilo.

Možná měl své důvody a nechtěl, abych tady zůstávala. Nevím, co

má v plánu.“

Joséphine se dooblékla. Šaty, které měla na sobě, když přijela do

nemocnice, jí přinesla jedna sestřička.

Cítila se velmi šťastná, že z nemocnice odchází, a tak si cestou

dolů po hlavním schodišti prozpěvovala. Pak přešla dvůr a zastavila

se u vrátnice.

„Jdu domů!“ řekla vrátnému a podala mu propouštěcí list. „Jdu

domů! Ale neřeknu vám na shledanou, protože se sem už nikdy

nechci vrátit.“

„Jo… To známe. Hlavně v sobotu večer odtud všichni pospíchají.

Jako kdyby sem padla bomba.“

Na ulici Joséphine přidala do kroku. Podívala se na hodiny nad

stanovištěm kočárů a zjistila, že už má zpoždění…

Hodina aperitivu už uběhla a blížila se hodina večeře. V ulicích

ve čtvrti La Chapelle se to hemžilo lidmi. Dopolední směna

v továrnách už dávno skončila a kavárny byly plné dělníků a dělnic.

Po chodnících se valily davy lidí, vracejících se domů a spěchajících

na večeři v rodinném kruhu.

Předpokládejme, že se otočí, pomyslel si Fandor, kráčeje stále za

ženou, kterou potkal v Rue Ambroise-Paré, předpokládejme, že se

otočí a že budu mít takovou smůlu, že si mě v tomhle davu všimne.

No a co? Já ji znám, ale ona mě nikdy neviděla.

Uklidněný tímto zjištěním kráčel novinář dál takřka v patách

krásné Joséphine.

Prošli vnějšími bulváry, minuli Boulevard Barběs… Určitě míří

domů, do Rue de la Goutte d‘Or.

Joséphine skutečně o pár minut později vešla do domu, v němž

bydlela, a pozdravila se s domovnicí. Když Fandor, jenž si velmi

pečlivě vypočítal rychlost chůze, došel k venkovním dveřím, ještě

dívku zahlédl, jak jde po schodišti nahoru.

Dobrá, ptáček se vrátil do hnízda. Teď musím zjistit, kdo za ní

přijde.

Naproti Joséphinina domu se nacházel obchod s vínem. Fandor

do něj vešel.

„Něco na psaní!“ objednal si.

Musím poslat Juveovi zprávu, přemýšlel novinář. Kočí prvního

fiakru, který se tu objeví, ho okamžitě odveze na prefekturu.

Nejpozději za tři čtvrtě hodiny zorganizujeme sledování.

Fandor byl právě u čtvrtého listu svého dopisu, do něhož zakreslil

podrobný plán okolí, sousední obchody a všechno, co mohl Juve

potřebovat, kdyby chtěl ukrýt své agenty, když tu náhle náhodou

zvedl hlavu a celý se zachvěl.

„U všech čertů!“ zamumlal. „Co to má znamenat?“

Hodil na stůl bankovku, a aniž počkal na drobné, vyběhl

z obchodu, nedbaje užaslého pohledu majitele, který takovou

velkodušnost nečekal. Pak podél domů vyrazil směrem k Barbès.

„Je k nepoznání. Ale je to ona!“

Došli ke stanici metra.

„Kam může jet? Kupuje si lístek první třídy. Sakra! Má schůzku

s doktorem Chaleckem? Ne! Říkám hlouposti! Ale…“

Koupil si stejný lístek a vešel za mladou ženou na nástupiště.

Pojedu tam, kam pojede ona, pomyslel si. Ale kam to u všech

čertů bude?

Loupartova milá v sobě ztělesňovala půvab Pařížanek. Velmi jí to

slušelo i v šatech dělnice, ale ani teď nepůsobila rozpačitě. Na hlavě

měla velký klobouk s péry, pod nímž se skrývaly její hnědé vlasy. Stín

klobouku zdůraznil hloubku jejích očí a dokonalý ovál tváře. Skvěle

střižený tmavomodrý kostýmek na její postavě seděl dokonale. Na

nohou měla střevíčky s vysokým podpatkem, zvýrazňujícím její

krásné nohy Nikdo by v elegantní dámě, vystupující na stanici metra

Gare de Lyon, nepoznal hnědovlásku, jež před krátkým časem

opustila nemocnici Lariboisière.

Věčný půvab žen! To je charakteristické pro všechny Pařížanky.

Jsou to jediné ženy na světě, které se v mžiku dokážou proměnit

z dělnic a midinetek v dámy z vysoké společnosti.

Joséphine udělala sotva pár kroků po náměstí, oddělujícím

Boulevard Diderot od Lyonského nádraží, když k ní přistoupil

zamračený mladý muž.

„Můžu vám něco říct? Neodmítejte…“

„Ale, pane…“

„Jen pár slov, slečno. Pár nezbytných slov…“

Zdálo se, že Joséphine váhá.

„Tak mluvte,“ řekla konečně a zastavila se na okraji chodníku.

„Ach, tady ne. Mohu vás na něco pozvat?“

„Když chcete…“

Pár zamířil k blízkému podniku a nevšímal si chodce, který

vstoupil za nimi.

Jérôme Fandor se posadil tak, aby je mohl pozorovat ve velkém

zrcadle.

Co je to za člověka, uvažoval novinář. Je to snad Loupartův

posel? Ale ona nevypadá, že by ho znala. No tohle…

Jérôme Fandor vstal, zaplatil a odešel z restaurace.

Novinářův chvat byl pochopitelný. Když číšník přinesl ke stolu,

u něhož seděla Joséphine, dvě skleničky vína, mlada žena najednou

vstala, pokrčila rameny, ani se nerozloučila a zamířila na nádraží.

Jérôme Fandor ji chytře předešel a na terase slyšel, jak číšník

žertuje s opuštěným mladíkem.

„Ta panička není moc povolná, že?“

„Ne, není povolná… Dala mi košem. Škoda, byla to docela kost.“

Výborně, pomyslel si Fandor. Joséphine přijala pozvání na

skleničku, protože si myslela, že muže poslal Loupart nebo někdo od

něj. Když si uvědomila mladíkovy skutečné záměry, opustila ho.

Novinář Fandor se opět pustil do sledování Joséphine. Šel asi

padesát metrů za ní, skrýval se za vozy s kufry, přijíždějícími

k odjezdovému nástupišti Lyonského nádraží, a už nepochyboval, že

se stane svědkem nějakého zajímavého setkání.

Vypadalo to, že Joséphine nespěchá. Několikrát pohlédla na velké

světelné hodiny a pokaždé chůzi ještě zpomalila.

Prohlížela si ilustrované časopisy ve výkladních skříních

knihkupectví a nakonec došla k budce, v níž se prodávaly vstupenky

na nástupiště, jednu si koupila, vešla na nádraží a posadila se na

lavičku v dolní části schodiště, které vedlo nahoru do haly a k bufetu.

Jérôme Fandor si také koupil lístek.

Jak to mám u všech čertů udělat, abych na ni viděl a ona mě

neviděla? Mám nápad! Vyjdu nahoru po schodišti, dostanu se nad ni

a možná i uslyším, co bude říkat… Když si člověk s někým povídá,

nikdy ho nenapadne zvedat hlavu.

Fandor se schoval za vozík plný kufrů, došel ke schodišti, vyběhl

nahoru a opřel se lokty o zábradlí.

„Na někoho čekám,“ řekl chlapci z bufetu, který mu přišel

nabídnout posezení v sálu.

A aby měl klid, objednal si kávu.

Neuplynulo ani pět minut od chvíle, kdy zaujal své pozorovací

stanoviště, když k Joséphine přistoupil jakýsi ubožák. Dívka k němu

zvedla hlavu a dala se s ním do řeči.

Tohle je se vší určitostí člověk, na kterého čekala, řekl si Fandor.

Vypadá jako ti chudáci, co běhají za vozy a nakládají zavazadla.

Chápu, že by to mohl být nějaký Loupartův přítel, ale proč se,

proboha, Joséphine na tuhle schůzku tak vyparádila?

Muž, z něhož Fandor nespouštěl zrak, vytáhl z kapsy ušmudlaný

notes. Zalistoval v něm, vytáhl nějaký papír, předal ho Joséphine a ta

ho rychle strčila do kabelky.

Co to má znamenat? Proč tenhle ubožák nosí v kapse jízdenku

první třídy? Joséphine snad někam odjíždí? A proč jí předal lístek

tenhle člověk?

Muž ukázal prstem na vlak, do něhož už nastupovali cestující.

Vlak do Marseille? No tohle! Loupart tedy opustil Paříž? Musím

se dovědět, jak to je…

„Nosič!“ zavolal Jérôme Fandor.

„Pane?“

„Běžte mi okamžitě koupit jízdenku první třídy do Marseille. Tady

máte peníze. Přineste mi ho ke vchodu na nástupiště. Počkám tam na

vás. Rozumíte mi, že? Ach… je tady někde blízko telegrafní stanice?“

„U příjezdového nástupiště, pane.“

„Dobrá. Dám vám depeši, kterou mi pošlete. Tak běžte a rychle se

vraťte.“

Joséphinin komplic právě odcházel a Joséphine si u kiosku

kupovala ilustrované časopisy. Pak odešla na peron, u něhož stál

rychlík do Marseille.

Zbývá mi pár minut, pomyslel si Fandor, abych zjistil, do kterého

kupé si sedne.

Opřel o vagon svůj poznámkový blok a rychle do něj načmáral

text telegramu:

Juve, policejní prefektura, kancelář čtyřicet čtyři.

Potkal jsem Joséphine a sledoval ji. Odjíždí první třídou do

Marseille. Nevím, kde vystoupí. Koupil jsem si lístek, pojedu s ní

a zatelegrafuji vám, až budu mít něco nového. S pozdravem Fandor.

XIII.

LOUPEŽ PO AMERICKU

„Jízdenky, prosím.“

Průvodčí vzal jízdenku, kterou mu Fandor podal.

„Promiňte, pane, ale zmýlil jste se.“

„Copak tenhle vlak nejede do Marseille?“

„Vlak ano, ale poslední vagon, ve kterém sedíte, jede do

Pontarlieru, v Dijonu bude odpojen.“

Fandor nevěděl, co odpovědět, protože mu to bylo v podstatě

jedno. Důležité bylo sledovat Joséphine, která seděla ve vedlejším

kupé.

Průvodčího zmýlilo Fandorovo mlčení a velmi mile mu začal

radit.

„Abyste se nemusel obtěžovat během cesty, lepší by bylo, kdybyste

si přestoupil teď.“

„Hm,“ řekl Fandor. „Přejdu si do jiného vozu, jakmile se vlak

rozjede.“

„To nejde, pane. Vagony do Marseille jsou na začátku vlaku,

a tento vůz od nich dělí nákladní vagon.“

„Tak dobře,“ vzdychl Fandor. „Přesednu si později. Tenhle vagon

jede až do Dijonu, že?“

„Ano, jen do Dijonu.“

Joséphine se také spletla? Chtěla přestoupit do jiného vagonu

během jízdy, nebo schválně nastoupila do vozu, který v Dijonu od

rychlíku do Marseille odpojí, a ona bude pokračovat směrem ke

švýcarské hranici?

Průvodčí právě kontroloval jízdenky ve vedlejším kupé. Fandor

nastražil uši, aby zachytil konec rozhovoru mezi průvodčím,

Joséphine a osobou, která ji doprovázela.

Průvodčí s úsměvem prohlásil:

„Výborně, madam a pane, už vás nebudu obtěžovat.“ Joséphine

buď vystoupí v Dijonu, pomyslel si Fandor, nebo bude pokračovat do

Pontarlieru a možná až do Švýcarska. Uvidíme. Přinejhorším

zaplatím příplatek.

Neznámý muž, jenž seděl v kupé s pouliční holkou, převlečenou

za dámu, byl poměrně tlustý, nenápadný, ale působil blahobytně. Byl

středního věku, měl žoviální obličej, ale plnovous mu dodával

nečekaný vzhled mořského vlka nebo pokoutního obchodníka. Také

mu chybělo jedno oko. Drahý oblek, méně vkusu, očividně zbohatlík.

Tvářil se zamilovaně. Měšťák, který se cítí spokojeně, že si může

vyrazit s mladou dívkou, ale současně se bojí, aby ho nikdo

nepřistihl.

Joséphine se tvářila šťastně, hodně se smála a ke svému

společníkovi se chovala mile, ale zároveň jako by ho nevnímala.

Odpovídala mu roztržitě a neustále se rozhlížela kolem. Fandor,

který si zpočátku myslel, že se jedná o obyčejný zamilovaný párek,

začal uvažovat o tom, jestli to oba jen nepředstírají a neskrývají svou

skutečnou identitu.

Vlak mířil do noci.

Právě projel pařížským nádražím Villeneuve-Saint-Georges

a pomaličku zrychloval. Lokomotiva supěla z plných plic, plivala

kouř a nořila se do tmy.

Ale pořád ještě to nebyla rychlá a monotónní jízda dálkových

spojů. Řada kolejí, spousta výhybek a takřka nepřerušovaný sled

malých nádraží nutily vlak k pomalejší jízdě.

Teprve až po padesáti kilometrech dosáhne plné rychlosti. Do té

doby musí strojvůdce a topič napínat oči a uši a pečlivě kontrolovat

výjezd z Paříže a průjezd velkými předměstími.

Ačkoliv bylo ještě poměrně brzy, cestující se usazovali tak, aby

nadcházející noc mohli strávit co nejpohodlněji. Většina lamp už

měla modrá stínítka a dveře kupé se zavíraly.

Ale Fandor se ještě ve svém rohu neusadil, jen si na sedadlo

položil klobouk a hůl.

Kdy toto pronásledování skončí?

Kde Joséphine vystoupí?

Nenastane komplikace, která Fandorovi zabrání dojet až do cíle

a informovat Juvea? Fandor cítil, jak mu na ramenou leží tíha

odpovědnosti.

Vstoupil do svého kupé.

Dvě místa naproti sobě u chodbičky už byla obsazena. Na prvním,

zády ke směru jízdy, seděl asi čtyřicetiletý muž s navoskovaným

knírem a vzhledem důstojníka v civilu. Na druhém student s bledým

obličejem.

Tři další kupé byla zavřená. To ovšem bylo normální – když

člověk cestuje v noci, zatáhne závěsy a nechce být obtěžován.

Fandor se posadil.

Důstojník v civilu byl ponořen do četby nějakého časopisu

a hlučně a obtížně dýchal.

Novinář se nemohl ubránit, aby si nepomyslel: Vida, pokud tenhle

chlap usne, bude určitě chrápat jako kovářský měch. Tím líp, aspoň

neusnu. Jinak bych při své únavě určitě spal až do rána…

Ale reportér příliš přecenil své síly.

Uplynulo sotva deset minut od chvíle, kdy se posadil, a už upadl

do hlubokého spánku.

Zdálo se mu, že po chodbičce chodí spousta tajemných

a podezřelých lidí. Slyšel, jak si šeptají, zachytil útržky hlasů a viděl

záblesky zbraní.

V jeho mysli defilovaly siluety banditů. Strašily ho obrazy

Chalecka, Louparta a Joséphine. Chvílemi se probouzel, vyrážeje

tlumené sténání, jako kdyby ho ještě zasypával písek nebo se brodil

stokou. Náhle však s trhnutím definitivně procitl.

Měl neodbytný pocit, že někdo otevřel dveře, přistoupil k němu

a sklonil se nad ním.

„Kdo jste?“ zamumlal Fandor slabým hlasem, v němž se ještě

odrážel spánek a jenž zcela zanikl v rachotu vlaku.

Nikdo však neodpověděl.

Novinář vyšel na chodbičku.

Nic se nedělo, jen na konci chodbičky stál cestující s dlouhým

černým plnovousem. Kouřil doutník, obličej tiskl k oknu, vypadalo

to, že upřeně pozoruje ubíhající noční krajinu.

Novinář se vrátil na své místo. Proklínal své obavy. Byl hloupý, že

se tak vylekal, protože o nic nešlo. Lehká holka si prostě udělala

výlet se zákazníkem, nic víc. Poskytla přízeň starému pánovi

a dostane odměnu. Klasický případ. Tento měšťák, pravděpodobně

ženatý, jede na venkov vyhodit si z kopýtka. Fandor si připadal jako

stopař a začal si představovat, že všichni cestující ve vlaku jsou

lupiči nebo komplicové Loupartovy milé. Pět minut po těchto

úvahách však Fandora opět zamrazilo. Viděl, jak po chodbičce jdou

dvě individua s odpornými obličeji a dvojznačnými výrazy.

Jeden z nich vrhl do Fandorova kupé výhrůžný pohled.

Fandor se podíval na spolucestující, na důstojníka v civilu a na

studenta, který ve spánku svíral pěsti. Oba spali? Ne! Zatímco voják

chrápal jako poctivý občan, jemuž nelze nic vytknout, studentův

spánek byl mnohem lehčí. Vrhal kolem sebe ustrašené i slídivé

pohledy, ale jakmile si všiml, že ho Fandor pozoruje, okamžitě začal

předstírat spánek.

Vlak vjížděl na nádraží Laroche.

Voják v civilu se náhle probudil a vystoupil.

Když ho Fandor viděl odcházet, měl pocit, že zůstává úplně sám.

Opuštěný…

Na okamžik pomyslel na to, že někoho zavolá, že své sousedy

přinutí, aby předložili osobní doklady… Představoval si, že komisař

položí cestujícím ty správné otázky… Pak pokrčil rameny a v duchu

si za svá směšná podezření vynadal do hlupáků. To by bylo vskutku

pěkné, kdyby plán uskutečnil! Jaké důvody by uvedl, aby komisaře

přinutil provést kontrolu dokladů? K ničemu by to nevedlo! A kdyby

se nakrásně taková kontrola uskutečnila, bylo by to ještě horší. Jak

by lidé reagovali? Jenom by se ztrapnil. A Juve by se mu vysmál.

Připojili novou lokomotivu a vlak se dal do pohybu. Odchod

vojáka v civilu vyvolal ve vagonu změny. Dveře kupé, v němž seděla

Joséphine, se otevřely a stalo se něco zvláštního: Student vstal a šel

si sednout do vedlejšího kupé naproti onomu tlustému pánovi, to

znamená k oknu proti dveřím. Od této chvíle byl Fandor sám. Bál se,

aby znovu neusnul. Nakonec se rozhodl vyměnit pohodlí kupé první

třídy za sklápěcí sedadlo na chodbičce. Vybral si to, které bylo přímo

naproti kupé, v němž seděla Joséphine a jehož dveře zůstaly

otevřené. Ale byl tak unavený, že navzdory nepohodlné pozici usnul.

Najednou ho prudký náraz shodil ze sedadla a on po hlavě vletěl

do Joséphinina kupé. Byl natolik otupělý spánkem, že vůbec nevěděl,

zda to byl obyčejný náraz, nebo ho někdo strčil, či dokonce zda se

nestalo nějaké neštěstí. Bezděčně se snažil udržet rovnováhu a zjistit,

co se stalo. Když zvedl oči, vykřikl hrůzou. Tři centimetry od jeho

čela byla hlaveň revolveru. Zbraň držel vysoký chlapík s maskou na

obličeji, jeho robustní silueta se rýsovala ve dveřích. Drsným hlasem

přikázal:

„Všichni ruce vzhůru!“

Cestující však nechápali, a proto muž s revolverem opakoval:

„Dejte ruce nahoru a nehejbejte se! Při prvním pohybu vás

sejmu.“

Tentokrát už byl Fandor úplně probuzený. Instinktivně poslechl,

zvedl ruce, zkřížil je za hlavou a čekal, co se bude dít. Náhle vykřikl.

Mezi dveřmi a mužem s revolverem pružně proklouzl jakýsi

skrček. Na obličeji měl rovněž masku.

„Nehejbejte se!“ pokračoval vysoký lupič a dál hrozil revolverem.

Fandor měl už tolik zkušeností s vyšetřováním kriminálních

případů, že si okamžitě uvědomil, o co se jedná. Přepadla je „po

americku“ banda lupičů, jejíž cíle byly zcela zřejmé. Bylo to takřka

uklidňující. Fandor věděl, že lupičské bandy ve vlacích většinou

nezabíjejí. Člověk z takového přepadení může vyváznout živý

a zdravý, ovšem za předpokladu, že se nepostaví na odpor.

S lítostí a hněvem pomyslel na těch několik bankovek, které měl

v peněžence.

Vysoký lupič se otočil k Joséphine a řekl jí:

„Ty, ženská, vodtuď vypadni!“

Mělo toto dobrodružství nějakou souvislost s Loupartem a jeho

bandou? Anebo to byla jen čirá shoda okolností? Považovali lupiči

Joséphine, milou pařížského apače, jen za bohatou měšťku?

Joséphine vyšla z kupé tak rychle, že si Fandor v její tváři nemohl

ověřit, je-li do případu zasvěcena, či nikoliv. Protáhla se mezi

vysokým banditou a skrčkem a zastavila se na konci vagonu. Skrček

přistoupil k tlustému muži.

„Tak se do toho pusť!“ prohlásil vysoký muž, jenž se zdál být

vůdcem bandy. „Dělej!“

Skrček nesmírně zručně prošacoval cestujícímu kapsy saka a vesty

Tlustý muž byl bledý, chvěl se hrůzou a na čele mu perlil pot. Vůbec

se nebránil, naopak, sám obrátil kapsy u kalhot, z nichž vypadlo pár

drobných. Lupiči mu vzali hodinky a napůl prázdnou peněženku. Muž

zřejmě počítal s tím, že už ho nechají na pokoji, ale bandita ho

s namířeným revolverem přinutil, aby si rozepnul košili.

„Vyhrň si ji.“

„Už máte všechny moje peníze.“

„Dělej.“

Tlustý muž se zoufalým výrazem v obličeji poslechl. Pod košilí se

objevila flanelová vesta, kolem pasu měl široký kožený opasek.

„Ukaž!“ přikázal skrček. „Pravděpodobně v tom schovává

prachy.“

A protože oběť stále ještě váhala, obr dal skrčkovi přesné

instrukce.

„Dělej, Beaumôme, zbav ho tý zátěže!“

„Šéfe,“ ušklíbl se trpaslík, který příkazy zručně vykonal. „Zátěž to

teda fakt je.“

A dodal:

„I když to je jenom vlněná punčocha.“

Opasek rázem změnil majitele. Maskovaný bandita ho potěžkal

a neskrýval uspokojení.

„Jo, to je dobrý. Povídám, že je to dobrý.“

Opasek byl skutečně vybaven kapsami, nacpanými zlatými

louisdory a bankovkami.

Celá operace byla bezpochyby naplánovaná a připravená

předem. Lupiči věděli, že muž pojede marseilleským rychlíkem,

a podle toho jednali. Ostatně, vůbec nedali najevo, že by chtěli

oloupit Fandora nebo studenta, který celý bledý seděl v koutě

a nikdo si ho nevšímal.

Tlustý muž, kterého právě okradli, se rychle oblékl, ale byl tak

rozrušený, že když si vázal kravatu, s hlubokým povzdechem se

zhroutil na sedadlo a omdlel.

Fandor mu chtěl jít instinktivně na pomoc, ale maskovaný bandita

mu připomněl svou přítomnost a popadl ho za rameno. „Nehejbej se!

A nestarej se vo něj!“ řekl. „To s tebou nemá nic společnýho, tak se

do toho nepleť.“

Fandor sice měl chuť skočit lupiči po krku, ale poslechl. Ve

skutečnosti měl jen jeden cíl, a tím byla Joséphine. Slíbil Juveovi, že

ji bude sledovat, a udělal by všechno, aby svůj slib splnil. Ale

sledování se mimořádně zkomplikovalo. Navíc tu pořád byla otázka:

Je to Loupartova banda, nebo není? Je Joséphine komplic, nebo

oběť? Skrček zmizel a jeho druh začal chodbičkou ustupovat směrem

ke konci vagonu, bezpochyby aby se připojil ke svým kumpánům.

Když si Fandor ústup uvědomil, okamžitě pomyslel na to, že využije

prvního okamžiku lupičovy nepozornosti a vrhne se k záchranné

brzdě.

Cítil, jak v něm roste obrovský vztek. Srdce se mu sevřelo

rozhořčením. Vyčítal si, že se nechal nachytat jako malý kluk, tak

hloupě překvapit, jako ten největší pitomec. Rozhlédl se a očima

hledal záchrannou brzdu. Byla nad sedačkou bledého studenta.

Fandor se k ní vrhl, ale v okamžiku, kdy už na ni málem dosáhl,

vykřikl a upadl na záda, protože ucítil strašnou bolest v ruce. Student

na Fandora skočil a bolestivě ho kousl do prstů. Byla to taková

bolest, že novinář málem na chvilku omdlel. Ta chvilka stačila, aby

útočník vyběhl z kupé a zmizel v chodbičce. Byl to tedy také komplic

lupičů?

V tu chvíli vlak zpomalil. Fandor ještě celý omámený událostmi,

k nimž právě došlo, si prohlédl zranění, pak se podíval na tlustého

muže, jenž stále ležel v bezvědomí na sedadle, a vzdychl:

„Dobrá! Někomu se to podařilo líp než mně! Vlak zastavuje, ale

bojím se, že si to někdo pěkně odnese!“

Na těle mu naskočila husí kůže a strach se zvětšoval tou měrou,

jak lokomotiva zpomalovala. Není možné, aby si toho lupiči nevšimli.

Náhle sebou vlak trhl, prudce zbrzdil a jel stále pomaleji.

Fandor si poměrně logicky řekl, že než lupiči začnou prchat, což

jistě udělají, nechají za sebou vzpomínku v podobě několika kulek,

vypálených nazdařbůh do kupé.

A Joséphine? Jakou roli v tom hrála?

Novinář myslel na to, aby vyvázl se zdravou kůží, a tak si

z polštáře sedačky vyrobil jakýsi ochranný štít. V tu chvíli suše klaply

dveře vedoucí ven z vlaku a otevřely se dokořán. Fandor pečlivě

poslouchal, připravený vyskočit, kdyby spatřil Joséphine.

V chodbičce vládl ruch, ale nikoliv zmatek.

Lupiči se chystali vystoupit, ne snad jako uprchlíci, kteří se snaží

co nejrychleji zmizet, ale jako spořádaní občané, kteří chtějí

vystoupit, jakmile souprava zastaví.

Vlak pořád zpomaloval. Lupiči mezi sebou hovořili, ale tiše, bez

křiku a hádek, takřka vesele.

Fandor je slyšel.

„To tak, Beaumôme… Svěřit ti opasek! Copak nevíš, že je to

svátost tohohle případu? Může ho nosit jenom bůh!“

„Už se to spustilo?“

„Jasně, už dávno…“

„Takže bratříček už jede na plný pecky.“

Skrček, jehož chraplavý hlas byl snadno k poznání, se zeptal:

„Chceš říct, že bratříček je velkej bratr?“

Zasmáli se.

Beaumôme bezpochyby použil výraz z argotu, jako v případě

„vlněných punčoch“. Fandor věděl, že „velkej bratr“ znamená

v argotu vlak. Ale nebylo mu jasné, proč lupiči mluví o tom, že vlak

jede na „plný pecky“, když stále zpomaloval.

„Je to vysoko na skákání?“

Fandor nový hlas poznal: Patřil Joséphine!

„Ne!“ odpověděl jí někdo. A dodal: „Stačí, když prostě vyskočíš

a já tě chytnu do náruče.“

Dupot těžkých bagančat na dřevěných schůdcích stupátka

Fandorovi oznámil, že lupiči prchají. Prchala s nimi i Joséphine.

Znamenalo to, že je jejich komplic. Věta, kterou dívka vyslovila,

neposkytovala žádnou pochybnost. Fandor vyběhl do uličky, aby se

vydal za ní a sledoval ji.

Ale okamžitě couvl. Zastavil ho výstřel. Před ním se na kusy

rozletělo sklo a kulka se zavrtala nad novinářovou hlavou do

dřevěného ostění vagonu.

„Sakra!“ zamumlal Fandor. „Prchají a Joséphine s nimi! Na co

ještě čekám?“

Aby se nevystavil střelbě lupičů, až za nimi vystoupí z vlaku,

musel vystoupit na opačné straně. Od rozhodnutí k činu neměl

novinář nikdy daleko. Užuž se chystal opustit kupé, když ho zadrželo

zasténání. Tlustý muž pomalu přicházel k sobě a chytil se

Fandorových šatů.

„Pomoc!“ mumlal. „Pane, neopouštějte mě!“

„U všech všudy!“ zahřměl Fandor. „Už mi chybělo jen tohle! To

nic není!“ vykřikl. „Budete v pořádku!“

Ale v tu chvíli se zachvěl. Připadalo mu, že vlak, jenž se na

několik sekund zastavil, se opět dává do pohybu. Navzdory riziku, že

si vyslouží další ránu revolverem, vystrčil hlavu dírou v rozbitém

okně a zahleděl se do tmy.

„No tohle!“

Zůstal úplně zkoprnělý. Na koleji už nebyl žádný vlak. Přesněji

řečeno, v dálce odjížděla celá souprava. Zastavila se pouze zadní

část vlaku, vagon, v němž seděl Fandor, a nákladní vůz. Že by se

vagony nešťastnou náhodou odpojily? Ne, někdo to udělal úmyslně.

Byl to poslední čin lupičů. A velice úspěšný!

Na novináře však čekalo ještě jedno překvapení. Všiml si, že se

oba odpojené vagony rozjíždějí opačným směrem.

„Ach!“ vykřikl Fandor. „Co se to děje?“

V tu chvíli tlustý muž, jenž se už docela vzpamatoval, přistoupil

k Fandorovi, rovněž se vyklonil ven a zděšeně vykřikl.

„Jedeme zpátky! Jedeme zpátky!“

Zaražený Fandor se na něj klidně podíval.

„Samozřejmě, že jedeme zpátky… Sjíždíme dolů po svahu…

Ale…“

Tlustý muž zasténal, zalomil rukama a zvolal:

„To je příšerné! Dvanáct minut za námi jede Simplonský expres.“

Fandor se kousl do rtu.

Pak, neztráceje čas, zamířil k venkovním dveřím vagonu, aby

zjistil, jestli se dá vyskočit, aniž by si člověk zlomil nohy. Bylo to

pořád lepší, než riskovat srážku, k níž zřejmě muselo dojít. Vzápětí si

však všiml, že vagony opět zpomalují.

Pozorně sledoval, co se bude dít.

Ano! Skřípění brzd jeho pozorování potvrdilo. Železničáře, který

zřejmě zůstal v nákladním vagonu, rovněž překvapila jízda dozadu,

uvědomil si, co se stalo, a zatáhl za záchrannou brzdu. Určitě to tak

bylo.

Za okamžik se vagony zastavily.

Fandor a tlustý muž se rozběhli jako šílení ke dveřím a vyskočili

ven. Z nákladního vagonu vyskočili dva železničáři a začali na ně

divoce mávat.

„Utíkejte! Zachraňte se!“

Vyděšení nešťastníci šplhali do svahu a prodírali se křovím.

Padali do příkopů s vodou, rozdírali si ruce a trhali šaty. Pak

proběhli hustou trávou až na rozorané pole, kde zůstali vyčerpaně

ležet s tvářemi přitisknutými k zemi, zatímco noční ticho rozrazil

hromový rachot příšerné srážky.

Simplonský expres narazil v plné rychlosti do dvou opuštěných

vagonů, rozmetal je na kusy a lokomotiva a vozy luxusního rychlíku

vykolejily.

XIV.

NOČNÍ ÚTĚK

Sotva Loupart chytil do náruče Joséphine, která vyskočila

z vagonu ve chvíli, kdy se vozy odpojené z rychlíku zastavily

a pomaličku začaly couvat, okamžitě začal energicky pobízet své

druhy.

„A teď, chlapi, musíme vzít nohy na ramena… A rychle…

Joséphine, vykasej si sukni a zkus běžet co nejrychleji…“

Seběhli z náspu.

„Honem!“ opakoval Loupart. „Nenecháme se tady čapnout.

Dejte se dohromady… Jdeme! Kupředu!“

Občas se Loupart zeptal Vousáče:

„Tohle je ta cesta?“

„Běž… Už tam budem… Tamhle je silnice,“ řekl Vousáč. „Prašná

cesta z Dijonu?“

„Ne. Z Verrey.“

„Z tý vesnice? Fajn. Hej vy, nastavte uši!“

Loupart vyběhl na násep, který se zvedal několik stovek metrů nad

cestou. Tam si vydechl, počkal, až k němu dojdou ostatní, kteří čekali

na jeho příkazy, a vysvětlil:

„Byl to bezva kšeft. Pěkně jsme si namastili kapsy. Ale bohužel

ještě není konec. Musíme se mít na pozoru, a to jsme moc

nečekali…“

„Ne? To není možný.“

„Podívej, kámo, zkus držet jazyk za zuby a chvilku mě poslouchat.

Ještě není konec, máme jen část těch prachů… Rozdělíme se vo ně

zejtra večer.“

Odpovědí mu bylo nesouhlasné mumlání.

„Zejtra večer? A proč ne hned?“

„Řek jsem zejtra večer… Panebože, ten, kdo ty prachy nechce, ať

tam nechodí… Aspoň zbude víc na vostatní. A teď musíme padat…

Joséphine, ty, Vousáči, a já se vrátíme společně… Máme v Paříži

ještě něco na práci… Vy vostatní se moc neukazujte… Jeden pude

doleva a druhej doprava. Votaď je to do Parýzu dvě stě kiláků. Máte

celou noc a celej den na to, abyste se tam dostali. Vlakem radši

nejezděte, to dá rozum. Nádraží budou asi hlídat… Holt si musíte

poradit sami, hlavní je, aby vás nechytli a abyste byli v hnízdečku

kolem desátý večer. Jasný?“

Student, jímž nebyl nikdo jiný než Mimil, se zeptal.

„A kde se sejdeme?“

„V putyce.“

Loupart vstal, a aniž se staral o ostatní – kumpáni se o sebe

postarají dobře –, mávl na Vousáče a Joséphine, aby šli za ním. „Ty,

Vousáči, nás povedeš.“

„Kam chceš jít?“

„K telegrafu.“

„K čemu potřebuješ telegraf?“

Otázka to byla docela přirozená, ale Loupart vybuchl. „Krucinál!

Co se mě tak vyptáváš, Vousáči? Seš najednou ňákej zvědavej!

Neuhádneš, co se stalo?“

„A co se stalo?!“

„Vokradli nás, ty pitomče!“

„Vokradli?“

„Přisámbůh! Viděls ty bankovky?“

„Ne. Cože? Jsou cinkly?“

„Jsou to jenom půlky. Ten darebák se zdarma pojistil. To jako

kdyby sis utrh hrušku a pak zjistil, že se nedá jíst. Mít v kapse sto

padesát táců tak leda na krmení králíkům! Ani jedna bankovka není

celá! Ten nás ale pěkně doběh! Ale neboj, ze dvou půlek se dá udělat

celá.“

„Ty víš, kde k tý druhý půlce přijít?“

„Samozřejmě, kamaráde.“

„A tam pudem zejtra večer?“

„Přesně tak.“

„A kvůli tomu potřebuješ telegraf?“

„Ne,“ odpověděl Loupart tvrdě a zlým hlasem. „Nestačí jen upéct

dort, kterej zejtra sníme, ale potřebujeme na něj dát i krásnou

třešničku.“

A protože Vousáč na něj udiveně zíral a neodvažoval se položit mu

další otázku, Loupart zopakoval:

„Třešničku na dort! A ještě k tomu krásnou!“

„Kdo bude ta třešnička?“

Protože Loupart nerad mluvil před ženami a Joséphine mu

kráčela po boku, jen zašeptal:

„Kdo? Juve.“

„Proboha! Dostaneš toho chlapa?“

„Dostanu.“

„Určitě?“

„Určitě.“

Tady rozhovor skončil.

Vousáč by se nikdy neodvážil s Loupartem diskutovat o jeho

rozhodnutích, ale tenhle plán ho přece jen trochu vyděsil. Inspektor

Sûreté Juve, jehož smrt právě Loupart s takovým klidem oznámil, měl

mezi apači pověst neohroženého a mazaného člověka, což byly

vlastnosti, které se připisovaly i Loupartovi. Vousáč se nemohl

ubránit pomyšlení, že boj bude nebezpečný… A navíc, co vlastně

Loupart chce? Pár minut předtím tvrdil, že zítra večer se pokusí

o další čin, ale teď mluví o tom, že týž večer zavraždí Juvea.

To je spousta práce. Chce toho moc najednou.

Skupinka mlčky pochodovala. Loupart a Vousáč šli rychle,

a Joséphine brzy začal docházet dech.

„Je to ještě daleko?“

„Zeptej se Vousáče.“

„Ne,“ odpověděl jmenovaný. „Za chvíli dorazíme do Verrey. Je to

vesnice a leží tamhle za tím kopcem.“

„A kudy vede hlavní silnice?“

„Státní z Dijonu?“

„Na Carpentras se tě neptám, krucinál!“

„Jo, jasně. Tamhle ji vidíš.“

„Kde? Jak je ta řada stromů?“

„Jo. Jsou to topoly.“

„Dobře. Počkáte tam na mě s Joséphine. Vrátím se asi za čtvrt

hodiny. Jen co pošlu telegram.“

S poslušností, která je charakteristická pro všechny apače vůči

těm, které si vybrali za vůdce, se Vousáč i Joséphine podřídili

Loupartovým pokynům. Přešli pole a zamířili k hlavní silnici,

spojující Dijon s Paříží.

Jakmile kumpáni odešli, Loupart pokračoval v chůzi. Pro jistotu

a ještě víc z opatrnosti si kabát obrátil naruby a znovu si ho oblékl.

Byl to prostý trik. Kabát měl najednou jinou barvu a ani kapsy

nebyly na původním místě. Jako kdyby měl na sobě úplně jiné

oblečení. Díky tomuto převleku byl Loupart najednou k nepoznání

a těžko by si někdo uvědomil, že je to on. Hned u prvních domů

vesnice zjistil, že jsou už všichni vzhůru. Zpráva o neštěstí doletěla

až sem. Když on a jeho druhové vystoupili z vlaku a pustili se přes

pole, hodně si zašli. Nechtěli se vydat po silnici vedoucí kolem kolejí

z obavy, že by je někdo mohl poznat, kdyby si strojvůdce rychlíku

všiml odpojených vagonů, zastavil vlak a udělal nějaký manévr.

Teprve ve Verrey se Loupart zastavil a otočil se.

V dálce na obzoru spatřil šlehat rudé plameny a vítr k němu

donesl vzdálené a neurčité zvuky…

Výborně, pomyslel si. Simplonský expres narazil na ty odpojené

vagony. To bude pěkná mela.

Pak nasadil starostlivý a znepokojený výraz, zastavil se

u venkovanů, kteří se probudili uprostřed noci, tlačili se v uličkách

a organizovali pomoc, a zeptal se:

„Telegraf? Kudy se tam dostanu?“

Na poště měla úřednice také plné ruce práce. Na nic se ho

neptala, zřejmě ho považovala za jednoho z těch, kteří neštěstí

přežili, takže Loupart si v klidu vzal formulář a napsal:

Juve, komisař Sûreté, Rue Bonaparte číslo sto dvaačtyřicet, Paříž

Všechno je v pořádku. Našel jsem celou bandu, včetně Louparta.

K loupeži došlo, ale nepovedla se. Jsem si jist, že to můžeme rychle

ukončit. Zítra večer v jedenáct buďte ve skladišti v Bercy, vedle

sklepů firmy Kessler. Přijďte sám, ale ozbrojený.

S pozdravem Fandor.

Text si přečetl a byl s ním spokojený.

Odnesl ho k okénku.

Pošťačka natáhla ruku, aby telegram přijala.

Lupič se choval nesmírně zdvořile.

„Buďte tak laskavá a přečtěte si ten telegram,“ řekl. „Chápete?

Musí to zůstat v naprosté tajnosti.“

Pošťačka se vylekala.

„Můžete mi věřit, pane… Panebože, ta katastrofa je následkem

nějakého zločinu?“

„Je na vás spolehnutí, viďte?“

Loupart se lehce uklonil a vyšel z pošty právě v okamžiku, kdy do

ní vcházeli dva četníci, které sem poslal výpravčí z nádraží,

a přinášeli oficiální telegramy.

Deset minut rychlé chůze Loupartovi stačilo, aby došel

k Joséphine a Vousáčovi.

„Něco novýho?“

„Nic.“

„Viděls?“

„Co?“

„Ten kouř.“

„Jo… Pěknej vohýnek.“

Loupart pokrčil rameny.

„Joséphine!“ zavolal. „Sejdi dolů, běž asi pět set metrů po silnici,

a jakmile pojede první auto, začni řvát… Pomóc! Vražda! Musí

přibrzdit. Rozumíš? Tak běž.“

„Ale Louparte…“

„Říkám ti běž… Panebože, copak nechceš zdrhnout?“

Dívka rezignovaně odešla, protože věděla, že musí poslechnout.

Uběhlo pár minut. Vousáč a Loupart sledovali Joséphine, jak

seběhla na silnici a jak se schovala v příkopu.

„Máš v kvéru náboje, Vousáči?“

„Šest včeliček, kamaráde.“

„Fajn… Ty vpravo, já vlevo.“

Sotva Loupart vydal příkazy, na obzoru se objevila ostrá světla

a rychle rostla, zatímco ticho krajiny rušil zvuk motoru.

Loupart se dal do smíchu.

„Vidíš ty světla, Vousáči? Acetylenový reflektory, že jo? Takovej

auťák se nám bude náramně hodit.“

Automobil se blížil. Když dojel k místu, kde se skrývala Joséphine,

Loupartova milá vyskočila z příkopu, vrhla se do silnice a začala

vřískat:

„Pomóc! Vražda! Slitování! Zastavte…!“

Řidič, kterého žena na pusté silnici notně překvapila, dupl na

brzdu. Na zadním sedadle se vztyčil nějaký člověk, vyklonil se ven

a křikl:

„Co se děje? Stůjte!“

Ale Joséphine stále běžela směrem k automobilu. Ten brzdil,

zpomaloval a nakonec zastavil. V tu chvíli vyskočili na obou

stranách silnice Loupart a Vousáč.

„Ty toho chlapa vzadu!“ zařval Loupart. „Já šoféra!“

Vousáč popadl za krk majitele vozu a Loupart znemožnil řidiči

jakýkoliv pohyb.

„Drž hubu… Nebo tě sejmu!“

Během tří sekund se Loupart a Vousáč stah pány situace. Hlavně

revolverů přitiskli k čelům cestujících.

„Joséphine!“ zavolal Loupart. „Svaž je!“

Ukázal dívce klubko provazu, které vytáhl z kapsy.

Pak Loupart oběma mužům nacpal do úst roubíky a přikázal

Vousáčovi:

„Polož je dál od silnice… Tak… sto metrů do pole, aby je hned

nenašli.“

„Nezabijem je?“

„Ehm… Radši ne, jen by se to všechno zkomplikovalo… Ale… Tak

je vomrač. Stačí tři kopnutí botou do ksichtu… Dobrý…“ Loupart

nastoupil do auta a zkušeně ho otočil.

„Už je to?“ zeptal se svého pobočníka, který se k němu vrátil.

„Jo… Ale nevím, jestli jsem je nemajznul moc. Nehejbaj se.“

Loupart lhostejně mávl rukou.

„Nastup si, Joséphine… Nastup, Vousáči… A teď, vzhůru do

Parýzu! Škoda, že si tu káru nemůžem nechat, šlape báječně. Ale

bylo by to děsný riziko.“

Chvíli mlčel, pak zaskřípal zuby a sám pro sebe tiše dodal:

„A teď my dva, Juve!“

XV.

KATASTROFA SIMPLONSKÉHO EXPRESU

Hodinu po srážce odpojených vagonů s expresem rozmlouval

Fandor s průvodčím.

„Měli jsme obrovské štěstí, pane,“ řekl železničář. „Obrovské

štěstí, že ke srážce došlo v zatáčce, kde musel expres zpomalit. Stát

se to o deset minut dřív, tak nepřežil nikdo.“

„Ano, štěstí,“ opakoval novinář, který si kapesníkem otíral

obličej, umazaný od sazí a mouru z lokomotivy. „Kromě těžce

zraněného strojvůdce a kromě té ubohé ženy, která přišla o obě nohy,

nedošlo snad k vážnějším zraněním. Vykolejené vozy byly skoro

prázdné.“

„Skoro.“

Fandor se nijak nešetřil. Ačkoliv šok byl silný, rychle se mu

vrátila chladnokrevnost a odvážně se vrhl do záchranných prací. Byl

jedním z prvních, kdo začal prohledávat trosky a vytahovat raněné.

Teď už tu pomáhala spousta lidí.

Vyčerpaný Fandor odešel o kus dál a hledal místo, kde by se mohl

natáhnout na zem, odpočinout si, přemýšlet, plánovat…

Sešel pár metrů po náspu dolů, když na něj zavolal jakýsi tlustý

muž.

„Pane! Pane!“

„Ano?“

„To je příšerné, viďte?“

Fandor v něm poznal Joséphinina ‚milence‘, kterého lupiči

okradli o opasek plný peněz.

„Ach,“ odpověděl, „naštěstí jsme z toho vyvázli. Můžeme si

gratulovat… Ale co se stalo s vaší ženou?“

„S mou ženou? Ach, pane, to je na tom to nejhorší. Nebyla to

moje žena, ale přítelkyně. Rozumíte? Moje žena, moje skutečná žena

se teď po tom neštěstí všechno doví! Jsem ztracen! Ale tu dívku jsem

miloval… Vůbec nevím, co se s ní stalo.“

„Jak to, že to nevíte?“

Copak si ten dobrý muž neuvědomil, že byla komplicem těch

lupičů?

„Ne, nevím. Viděl jste, jak mě okradli? Trochu jsem ztratil hlavu.

To ubohé děvče prostě zmizelo. Hledal jsem ji všude. Je to hrozná

škoda, znal jsem ji pouhých čtrnáct dní. V Paříži jsem se s ní mohl

setkat jenom jednou. Řekl jsem jí, že musím odjet, dal jsem si s ní

schůzku na Lyonském nádraží a tohle neštěstí zhatilo všechny moje

plány… Taková smůla! Hrozně se bojím, že to nepřežila a že ji

přinesou zakrvácenou na nosítkách.“

„Vy jste si s ní dal schůzku na nádraží? Věděla, že s sebou

povezete peníze?“

„Ano, pane… Mé ubohé peníze! Jsem na mizině!“

„Nebojte, dáme policii popis a ta je chytí.“

„To jistě. Jednoho z nich znám…“

Fandorovi skoro vyklouzlo z pusy Loupartovo jméno, ale včas se

zarazil.

„Ano? A kterého?“

„Je to jeden z mých zaměstnanců. Dělá u mě bednáře.“

„Vy obchodujete s vínem?“

„Kupuju víno a pak ho prodávám. V Bercy. Měl jsem na venkově

zaplatit svým zprostředkovatelům. Lupiči mě připravili skoro o sto

padesát tisíc franků.“

„Jak to skoro? Promiňte, ale kdo vůbec jste? Jak se jmenujete?“

„Martialle. V obchodě s vínem mě všichni znají. Martialle z firmy

Kessler a Barru. Jsem si jistý, že ta loupež byla naplánovaná. Chtěli

okrást jenom mě! Ten bednář ví, že každý měsíc převážím velké

sumy.“

„To od vás nebylo moc opatrné.“

„A proč jsem se měl mít na pozoru? Ostatně, ty peníze ztracené

nejsou.“

„Ty peníze nejsou ztracené? Víte, kde ty zloděje najít?“

„To nevím. Ale mají jen polovinu bankovek.“

„Vy jste s sebou neměl celou sumu?“

„Ale ano, jenže… Představte si, že nakonec jsou okradení ti

lupiči. Každý měsíc, když peníze převážím, zařídím to tak…“

„Jak? Jak?“

„Jednoduchým způsobem. Dnes jsem měl vyplatit sto padesát tisíc

franků. Včera jsem tu částku dostal v bankovkách. Bankovky jsem

nůžkama přestříhal napůl, takže mi lupiči vzali sto padesát tisíc

polovičních bankovek, které nemají žádnou cenu, pokud k nim člověk

nepřipojí sto padesát druhých polovin.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Fandor.

„Ale ano, ale ano… Je to velmi účinné. Každý měsíc vozím jen

půlky bankovek a následující měsíc dopravím svým věřitelům druhou

polovinu. Oni obě půlky spojí, odnesou je do banky a tam jim je bez

problémů proplatí. A já jsem klidný, protože kdyby se mi náhodou

stalo to, co se odehrálo včera, ztratím jen půlku bankovek. Stačí,

abych zašel do Banque de France, oznámil jim čísla a za tři měsíce

dostanu úplně nové bankovky.“

„A kde jsou ty druhé půlky bankovek?“

„V bezpečí u mě v Bercy.“

Fandor na okamžik zmlkl a pak si ale do krve rozkousl ret

a nečekaně rychle se s panem Martiallem rozloučil. Tomu nad

novinářovým chováním zůstal rozum stát… Fandor utíkal

k železničáři a křičel na skupinu dělníků:

„Potřebuju informaci, prosím.“

Železničář se zastavil.

„Kdy bude kolej uvolněná?“ zeptal se ho Fandor.

„Asi za hodinu, pane.“

„A do té doby nepojede do Paříže žádný vlak?“

„Ne, pane.“

„Díky.“

Fandor utíkal podél kolejí.

Dobrá, to stihnu, říkal si v duchu. Teď musím napsat telegram pro

La Capitale a dát ho na poštu… Mám dost času.

Vytáhl z kapsy blok, od něhož se nikdy neodlučoval, posadil se na

náspu do trávy a začal psát článek. Ale příliš přecenil své síly. Už

dlouhé hodiny žil ve velkém napětí. Tělesně i duševně byl úplně

vyčerpaný. Nepsal ani deset minut, když se zhroutil do polospánku.

Tužka mu vypadla z ruky, hlava mu klesla na rameno… Nakonec

tvrdě usnul.

„Sakra! Sakra! Sakra! Všechno je ztraceno! Co si v redakci

pomyslí?“

Probudil se za svítání. Opravdu to bylo hrozně hloupé.

Utíkal k první zastávce.

„Za jak dlouho odjíždí vlak do Paříže?“

„Za dvě minuty.“

„Je to rychlík?“

„Ne. Přijede tam v deset.“

Fandor obrátil oči v sloup.

„V deset hodin večer! Je to moje chyba! Budu v Paříži až v deset

večer! Možná už bude příliš pozdě… Panebože! Panebože! Nemám

dokonce ani čas doběhnout na poštu a poslat Juveovi telegram!“

XVI.

DRAMA V BERCY

Juve strávil celý den v Cité Frochot. I přes přijatá opatření, aby

se o příhodě, k níž došlo předcházející večer, nic nedostalo na

veřejnost, noviny se o dramatu zmínily. Dokonce i v La Capitale se

o tom psalo, aniž se ovšem objevila zmínka o Fandorovi. Vyprávěly

se fantastické věci o doktoru Chalecku, Juveovi, Loupartovi, o domě,

v němž došlo ke zločinu, o aféře v nemocnici a tak dál. Juve chyby

nedementoval, naopak je šířil. V souladu s nejvyššími představiteli

policejní prefektury tvrdil, že i když mocný hlas tisku je někdy

nezbytný, aby se usnadnilo vyšetřování, čas od času je nutné poslat

novináře na falešnou stopu.

Když však lidé viděli, jak do Chaleckova domu přijíždějí zedníci,

elektrikáři a další specialisté začínají pracovat pod vedením pánů

v redingotech, shromáždil se před domem dav.

V přízemí Juve nejprve vedl dlouhý rozhovor s majitelem, panem

Nathanem, známým obchodníkem s diamanty z Rue de Provence.

Ubožák byl zoufalý, když se dověděl, že se jeho dům stal jevištěm tak

prapodivného dobrodružství.

O doktoru Chaleckovi věděl jen to, že si dům pronajal před čtyřmi

lety a že vždycky pravidelně dostál svým povinnostem.

„Vy jste nevěděl, že si doktor Chaleck nechal postavit elektrický

výtah a zařídil ho stejně jako svou skutečnou pracovnu?“

„Ne. Asi před osmnácti měsíci mě nájemník požádal, aby směl

dům opravit na své náklady. Okamžitě jsem mu to povolil. Ale že ve

skutečnosti chtěl vybudovat ten svůj bizarní stroj? Povězte mi, škody

jsou velké? Ponesu odpovědnost za proražení klenby té stoky?“

„To nevím,“ odpověděl Juve a vstal. „To si musíte vyřídit

s pařížským magistrátem.“

„Nakonec to budu ještě já, kdo bude muset tuhle nechutnou

historku zaplatit,“ zasténal obchodník. „Mohu se aspoň podívat,

v jakém stavu sklep je?“

„Až zítra, až dokončím prohlídku.“

Juve, jemuž při vyšetřování asistoval agent Michel a komisař

příslušného obvodu, pak ještě vyslechl hlídače a několik

Chaleckových sousedů. Žádné nové informace však nezískal. Nikdo

nic neslyšel ani neviděl. V poledne byli Juve a Michel pořád ještě

v Chaleckově domě a nechali si tam přinést oběd.

„Víte, čemu nerozumím, šéfe?“ řekl Michel. „Tomu nočnímu

telefonátu, kterým ta žena žádala o pomoc komisařství v Rue de la

Rochefoucauld. Lze to vysvětlit dvojím způsobem. Buď to

telefonovala oběť, takže v tu chvíli ještě nebyla mrtvá, jak jsme si

mysleli, anebo to netelefonovala ona…“

„Nemýlíte se, ale podle mého názoru je řešení jednoduché. Ta

zavražděná žena netelefonovala, protože, jestli si vzpomínáte,

mrtvolu jsme objevili v půl sedmé ráno a v tu dobu už byla studená.

Telefonát byl v šest hodin, ta žena musela být poměrně dlouho po

smrti.“

„Takže to byl někdo jiný?“

„Ano. Někdo, kdo chtěl, abychom zločin objevili co nejrychleji,

ale kdo nečekal, že se tam s Fandorem vrátím.“

„Takže podle vašeho názoru vrah věděl, že se schováváte za

závěsem v pracovně, když došlo ke zločinu?“

„Nevím, jestli vrah, ale doktor Chaleck určitě věděl, že tam

jsme.“

„To už je jedno. Muselo to být dokonale připravené… Ale ještě

jedné věci nerozumím, šéfe. Když jste se vrátil do pracovny, v níž jste

mrtvou našel, šel jste k balkonu a mezi závěsem a dveřmi jste našel

kus hlíny, kterou tam jeden z vás přinesl na botě. Bylo to tedy okno

místnosti, kde byl zločin spáchán a kterou jste celou noc

pozorovali… Promiňte, šéfe, určitě mi řeknete, že vrah mohl mrtvolu

přenést do zmiňované pracovny během vaší krátké nepřítomnosti, ale

jestli dovolíte, já vám namítnu, že krev ve vlasech nešťastnice se už

srazila, že sražená krev se vsákla do koberce a ze dokonce prosákla

až na podlahu. Kdyby tam vrah mrtvolu přinesl krátce předtím, než

jsme ji objevili, nic takového by se nestalo.“

„Drahý Micheli,“ pravil Juve, „máte naprostou pravdu a já bych

přišel se stejným vysvětlením, ale je jisté, že v místnosti, v níž jsme

mrtvolu našli, také k vraždě došlo, jenomže my jsme tam nebyli. Co

se týče toho kousku bláta u okna, ten jsme tam skutečně nechali my,

ale vrah jej přenesl z místnosti, v níž jsme se schovávali, do

pracovny, ve které jsme se neschovávali. A k tomu došlo v době, kdy

jsme s Fandorem na chvíli z domu odešli. To je další důkaz, že vrah

o nás věděl. Navíc svíčka, kterou doktor Chaleck zapálil, aby nad ní

roztavil vosk, kterým zapečetil dopisy, ohořela jen částečně, protože

svítila jen chvilku. A svíčku ve stejném stavu jsme našli i při naší

druhé návštěvě, takže to všechno bylo dokonale připraveno, aby nás

to uvedlo v omyl.“

Zatímco mluvil, Juve kouřil cigaretu za cigaretou a neustále

přecházel sem tam.

„Vidíte, Micheli, začínáme případu rozumět, ale neznáme

hlavního viníka… Loupart, Joséphine a Chaleck jsou jen loutky…

Nevidíme šňůry a drátky.“

„Šňůry a drátky, za které možná tahá někdo jiný… Fantomas?“

Michel měl kuráž, neboť před Juvem se o císaři zločinu nesmělo

mluvit.

„Řekl jste mi, že už se mezi galerkou nemůžete objevit pod

jménem Sapér, je to tak, Micheli?“

„To je pravda, pane inspektore,“ odpověděl Michel, jenž se

okamžitě vrátil do pozice podřízeného, respektujícího služební

hierarchii. „Večer před zločinem v Cité Frochot mě vymákli.

A Noneta taky.“

„Mimochodem, Nonet mi cosi říkal o nějaké aféře na nábřeží.

Něco prý chystají Vousáč a jeho kumpán, kterému říkají Bednář. Víte

o tom něco?“

„Bohužel ne, pane inspektore. Vím o tom totéž co vy. Museli jsme

sledování přerušit, když se začal vyšetřovat tenhle případ.“

„A co od té doby dělá Nonet?“

„Odjel do Chartres.“

Juve pokrčil podrážděně rameny. Mohl jen naříkat nad

administrativním rozhodnutím, kterými byli inspektoři nižších

hodností neustále nuceni měnit případy a nemohli dokončovat

započatou práci.

Ale o tom Juve nemínil diskutovat se svým podřízeným.

Když Michelovi poradil, jaký převlek má použít, aby se dostal

zpátky do prostředí hospody U Kamaráda, v níž měla policie dobré

styky s otcem Korném, odebral se do suterénu, aby řídil práci

dělníků, zatímco Michel v prvním patře začal třídit papíry.

Ze Cité Frochot Juve odešel kolem půl osmé večer, aby mohl lépe

přemýšlet o událostech, které už několik dnů nabíraly takovou

rychlost, že inspektor už nebyl schopen je posuzovat jednotlivě.

Pomalu zamířil k Rue des Martyrs.

Na bulvárech jeho pozornost přitáhlo volání kamelotů. Palcové

titulky hlásaly:

Další železniční neštěstí.

Simplonský expres narazil do marseilleského rychlíku.

Řada obětí…

V marseilleském rychlíku musel být Fandor, když do něj

Simplonský expres narazil. Ale Juve se trochu uklidnil. Ve skutečnosti

expres nenarazil do marseilleského rychlíku, ale pouze do dvou

posledních vagonů, které byly od vlaku odpojeny.

Na noviny se člověk nikdy nesmí spoléhat, pomyslel si Juve.

Zastavil taxík a řidiči udal adresu.

Mám čas, abych se trochu upravil a pak zajel na prefekturu, kde

budu mít k dispozici víc informací. Dovím se, co se stalo

s Fandorem.

„Telegram pro vás, pane Juve,“ řekl mu domovník.

„Pro mě?“

„Je to přece vaše jméno, které je napsané v záhlaví, ne?“

Juve nedůvěřivě převzal telegram. Cítil rostoucí znepokojení.

Dnešek mu rozhodně připravil řadu překvapení. Už dávno se mu

nestalo, aby domů dostal telegram.

Policista totiž nikomu nedával svou domácí adresu. Když přišel

domů, chtěl mít klid, a agenti prefektury měli přesné instrukce, že ho

nesmějí rušit. Kdyby mu chtěli sdělit něco neodkladného, mohli to

učinit telefonem.

Juve se zamračil, roztrhl obálku, rychle očima přelétl text

a s úlevou vydechl.

„Statečný kluk,“ zamumlal si pro sebe, když běžel nahoru a bral

schody po dvou. „Proto jsem od něj neměl žádné zprávy.

Osm hodin! To už ani nebudu mít čas zastavit se na prefektuře

a vzít s sebou svoje agenty. Ale co! Čím míň lidí je do tohoto případu

zasvěceno, tím líp!“

Rychle se umyl a upravil, pak si na plynovém hořáku ohřál

skromnou večeři a vzápětí už běžel ven, na Saint-Germain skočil do

tramvaje a vystoupil na stanici Jardin des Plantes.

Potom se volným krokem vydal do Bercy. Kolem se táhly řady

sudů, až kam oko dohlédlo.

Juve se v tomto bludišti skladů vína motal dvě hodiny a začínal

být netrpělivý.

Uběhlo padesát minut od stanovené schůzky. Na tom pochmurném

a málo navštěvovaném místě cítil jisté znepokojení. Proč má Fandor

zpoždění? Stalo se mu něco? A co je to za divný nápad dávat si

schůzku zrovna tady, na nábřeží? Proč?

Náhle se Juve zachvěl. S nábřežím měla co do činění Banda šifer!

Možná jsem se nechal vlákat do pasti, uvažoval v duchu Juve. Ten

telegram od Fandora… V prvním okamžiku jsem si myslel, že ten

milý chlapec, který právě unikl jako zázrakem ze strašného neštěstí,

mi bezmyšlenkovitě poslal telegram na mou soukromou adresu. Ale

skutečnost je úplně jiná… Fandor je zvyklý posílat mi telegramy na

prefekturu. Poslal ten telegram skutečně on? Čím víc o tom

přemýšlím, tím míň v textu nacházím jasnost a přesnost, jimiž se můj

přítel vyznačuje… U všech všudy, Juve, nechal ses nachytat jako

školáček!

Náhle jeho myšlenky přerušily podivné, nečekané zvuky. Juveovi

se zdálo, že zaslechl zapískání a pak se ozvaly rychlé kroky. Prázdné

sudy do sebe narazily a ještě dlouho zvučely.

Juve si sedl na bobek a zadržel dech. Zdálo se mu, že v prosklené

hale, v níž se nacházel, se mihl nějaký stín.

Juve se po špičkách vydal za zvukem, když tu uslyšel

charakteristické cvaknutí.

„Takže ve hře jsme dva,“ procedil mezi zuby, pak vytáhl revolver

a křikl:

„Kdo je tam?“

„Stůj!“

Juve si uvědomil, že se k němu někdo blíží. Potom zaslechl, jak se

neznámý zastavil, a vzápětí práskl první výstřel a hned za ním druhý.

Juve viděl, odkud výstřely vyšly. Ten, kdo na něj útočil – neboť

nebylo nejmenších pochyb, na koho ten člověk střílel – se nacházel

asi padesát kroků od inspektora, ale naštěstí špatně odhadl jeho

polohu a nevypálil jeho směrem.

„Jen si vystřílej náboje, chlapče,“ mumlal Juve, když se ozval

třetí výstřel. „Až vystřelíš pošesté, přijde řada na mě.“

Šestý výstřel zazněl. Juve vyskočil, protože věděl, že jeho protivník

je v tuto chvíli bezbranný, dokud si revolver znovu nenabije.

Přeskočil sudy a utíkal ke stínu, jehož obrysy ve tmě viděl.

Triumfálně vykřikl. Ocitl se tváří v tvář jakémusi muži.

„Ty, Fandore?“

„Vy, Juve?“

„Tohle je ale zvláštní situace! To jsi střílel po mně?“

„Já?“ pravil Fandor rozpačitě. „To spíš vy…“

A podal policistovi svou zbraň, stále nabitou.

Juve si prohlížel Fandorův revolver a novinář se ho zeptal: „Juve,

co tady děláte?“

„Tys mi přece poslal telegram, abych přišel…“

„Já jsem vám nikdy…“

Juve vytáhl z kapsy telegram a podal ho Fandorovi. Oba

zamrazilo. V téže chvíli se ozval výstřel a kolem uší jim hvízdla

kulka.

Juve i Fandor instinktivně zalehli na zem mezi sudy a zadrželi

dech.

Rozhodně měli štěstí. Neznámý na ně vystřelil už sedmkrát, ale

ani jednou se netrefil.

Hlavně Fandor měl obrovské štěstí. Juve si okamžitě uvědomil, co

se stalo. Pochopil, proč ho neznámý agresor před chvílí tak

nešikovně minul. Nemířil totiž na něj, ale na Fandora!

Chvíli bylo ticho, protože protivník nabíjel zbraň, ale pak výstřely

pokračovaly.

Juve už tentokrát nechtěl šetřit své náboje. V úkrytu za sudy stiskl

Fandorovi loket.

„Pozor! Jakmile řeknu, střílej!“ Pak vykřikl: „Ach!“ A vystřelil.

Stín, jenž se nacházel po jejich pravici, se dal na útěk.

Fandor stiskl Juveovi ruku a nedbaje rizika, že mu vyrazí zbraň,

zvolal:

„Viděl jste ho?“

„Ano.“

„Byl to Chaleck, že?“

Po sérii po sobě rychle jdoucích výstřelů přerušily ticho

v obrovské hale, v níž se skladovalo víno, další zvuky. Přicházely

zvenčí. Byl to hluk velkých kutálejících se sudů a přidušeného klení,

do něhož se mísilo praskání prken, lámaných váhou lidského těla.

Potom se odkudsi zdaleka ozval pravidelný dupot blížící se velké

skupiny, z níž občas zaznívaly krátké příkazy a pískání na píšťalky.

„To je policie,“ řekl Juve a vysvětlil Fandorovi, že nábřeží

v Bercy často slouží tulákům nejen jako zdroj obživy, ale také jako

noclehárna. Na prefektuře se vědělo, že v prázdných sudech se

v otevřených halách každou noc ukrývali před zimou a deštěm

bezdomovci, mezi něž se čas od času zamíchali i zločinci.

„Ale,“ uzavřel své vysvětlování Juve, „zločinci se sem ukrývají

jen zřídka a většina zdejší populace není nijak zlá. Policie zasahuje,

když je to zapotřebí. Když se odtud ozvou nějaké podezřelé zvuky,

vyčistí to tady. Většinou je doprovázejí celníci, kteří tu občas objeví

nějaké překupníky, ale k tomu nedochází často. Právě jsme svědky

velké razie, ale mírumilovné razie.“

Juve se ale mýlil. Ozval se výstřel… a za ním druhý… Policie

samozřejmě nečekala, že se setká s tak silným odporem. Agenti na

okamžik zaváhali, pak se kompaktní skupina rozvinula a policisté

obsadili celé nábřeží.

Po prvních dvou výstřelech, po nichž následovalo ještě několik

dalších, však všude zavládlo ticho. Co se zase děje?

„Požár!“ zamumlal Fandor.

V hale skutečně vyšlehly plameny. Štiplavý dým začal stoupat

vzhůru.

„Darebáci!“ vykřikl Juve. „Někde tu byl uskladněný alkohol a oni

ho zapálili! To je ale polízanice!“

Policista a novinář teď museli myslet na vlastní bezpečí a pokusit

se prchnout i za cenu toho, že se ocitnou tváří v tvář tajemným

banditům, kteří se na nábřeží v Bercy vmísili mezi zdejší chátru

a kteří je pod vedením doktora Chalecka už hodinu pronásledovali.

„Prchněme!“

Fandor mlčky vyrazil v Juveových stopách.

„Panebože!“ zařval policista, když se pokusil přeběhnout zleva

doprava a všiml si, že se mu do cesty postavila zeď plamenů.

„Zpátky!“ křikl Fandor. „Zkusíme to směrem k Seině.“

Vzápětí se však ozvala detonace. Jeden ze sudů vybuchl

a vyšplíchla z něj tekutina, která okamžitě začala hořet. Byl to

skutečně alkohol, jenž živil požár. Plameny teď vytvořily kruh a Juve

a Fandor se ocitli v jeho středu. Z toho sevření nebylo možné

uniknout.

„Sakra!“ vykřikl Juve. „Situace se zkomplikovala!“

„Opravdu,“ přisvědčil Fandor. „Byl bych radši, kdyby na mě

někdo jen střílel. Jako před chvílí…“

Oba muži se na okamžik zastavili. Oheň rostl.

Obří plameny šlehaly až k prosklené střeše, pod níž se rychle

proměňovaly v hustý a dusivý dým.

Juve a Fandor slyšeli křik bezdomovců a pískot policejních

píšťalek. Zdaleka se ozývalo troubení hasičských vozů a do

ohlušujících výbuchů sudů s alkoholem se občas vmísil výstřel

z revolveru.

Teplota začala být doslova nesnesitelná a kruh se hrozivě

zmenšoval.

„Musíme pryč,“ zamumlal policista.

„Ale jak?“

V oslepujícím světle požáru napřáhl Juve ruku a ukázal

Fandorovi obrovský vinný sud, který stál poblíž.

„Nerozumím,“ řekl Fandor.

„Tys nikdy neslyšel o kutálení sudů?“

Navzdory vážnosti situace se Fandor rozesmál.

„Ten velký sud položíme na bok. Stačí, když ho postrčíme.

Podlaha je nakloněná a sud se bude vlastní vahou kutálet až do řeky.

Musí se ovšem kutálet rovně, proto musí být nejvypouklejším místem

zasazen do žlábku, který funguje jako kolejnice a drží směr. Ten

žlábek se nachází přímo u našich nohou. Chápeš?“

„A jak!“ vykřikl pobaveně Fandor, který začínal Juveovu plánu

rozumět.

„Tak si pospěš, chlapče, vlez si do sudu.“

Fandor se usadil vevnitř, Juve si vlezl k němu, rukou přitáhl

pohyblivé dno a zasadil ho do vnitřního žebroví sudu.

„A teď,“ přikázal, „se musíme chovat jako veverka v kleci nebo

jako angličtí vězni, kteří musí neustále pohánět kolo Hard Labour,

aby se točilo. Bůh nás snad ochrání, aby se nám v plamenech

nepostavila do cesty nějaká překážka. Kupředu!“

Jen dvě sekundy uplynuly od okamžiku, kdy se dal obrovský sud

do pohybu, a hned se kutálel plnou rychlostí.

Juve a Fandor poznali podle syčení, ozývajícího se zvenčí,

a podle rostoucí teploty, že projíždějí požárem.

Sud se skutečně díky své váze a počátečnímu zrychlení kutálel po

svahu dolů směrem k řece. Při závratné rychlosti vypadlo dno, které

Juve přidržoval, a zmizelo v plamenech. Otevřený sud, plný žhavých

uhlíků, kouře a ohořelého dřeva, se kutálel a kutálel…

Juve a Fandor se otloukali o stěny, žár je spaloval a kouř dusil

a oni nebyli schopni bojovat proti rychlosti sudu, do něhož vlezli, aby

se zachránili. Konečně sud dosáhl břehu řeky a s tupým plesknutím

se zřítil do vln.

Na nábřeží se policie soustředila na pomoc hasičům zdolat požár

a noční hosty, kteří vnikli do skladiště vína, nepronásledovala. Nikdo

z agentů nevěděl, jakým nebezpečím prošli Juve s Fandorem.

Tajemné útočníky nechali uniknout.

XVII.

NA DLAŽDICÍCH MÁRNICE

Když doktor Ardel, známý soudní lékař a profesor lékařské

fakulty, jenž se proslavil vědeckými pokusy a snahou dopátrat se

pravdy v těch nejzapeklitějších případech soudního lékařství, došel

na konec starobylého Pont Saint-Louis, spatřil, jak před pařížskou

márnicí spolu hovoří vyšetřující soudce Fuselier a inspektor Juve.

„Jdu pozdě, pánové? Je mi líto, že jsem vás nechal čekat.“

A protože soudce ani inspektor neprotestovali, pokračoval:

„Vzhledem k tomu, že jste na mě vlastně nečekali, jistě nebudete

k mé klientce bezohlední… Tudy, pánové, když půjdeme rovně,

přijdeme do sálu, kde si budeme moct o všem líp popovídat…“

Doktor Ardel vedl své hosty dovnitř a zároveň vysvětloval: „Místo

není moc veselé, ale je vám zcela k dispozici. Vy, pane Fuseliere, tu

můžete vyšetřovat, cokoliv si budete přát. A vy, pane Juve, můžete své

klientce položit jakoukoliv otázku, i tu nejdiskrétnější…“

Říkal to nahlas a každé slovo doprovázel infantilním smíchem,

prostým jakékoliv škodolibosti.

Nedal ostatně svým společníkům čas odpovědět a pokračoval:

„Omluvíte mě? Na dvě minuty vás opustím. Půjdu si vzít plášť

a gumové rukavice. Člověk si tu musí dávat pozor, aby se

neporanil…“

„Poslyšte, drahý Juve,“ pravil soudce Fuselier, „dnes ráno jsem

dostal váš telegram s žádostí, aby nás Ardel pozval dnes odpoledne

na druhou hodinu, ale ve skutečnosti vůbec nevím, co tím sledujete.

Co tady vlastně děláme?“

Juve se s rukama v kapsách procházel podél pitevního stolu vzadu

v sále.

Po soudcově otázce se zastavil a otočil se k němu.

„Co tady hledám? Já sám nevím. Nebo si to aspoň neodvažuji

přiznat… Hledám tu tajemství.“

„A hrome!“

„Věci nejsou tak jednoduché, jak vypadají, pane Fuseliere.“

„Proboha!“

„Role Joséphine je čím dál nejasnější. Je to Loupartova milenka,

udala ho, on na ni dvakrát vystřelil, a pak, podle Fandorova

svědectví, se stala jeho komplicem při loupeži tak smělé, že by člověk

musel dlouho hledat v análech americké kriminalistiky, aby našel

něco obdobného.“

„Ten případ ve vlaku?“

„Ano… Ale nechme Joséphine stranou. Máme co do činění se

dvěma neznámými. Tou první neznámou je doktor Chaleck,

příslušník vyšší společnosti a kultivovaný muž, který, jak se zdá, je

zároveň šéfem bandy lupičů. Víme jistě, že střílel na Joséphine a že

se podílel na té aféře ve skladišti vína. Zbývá Loupart. Nevíme, jestli

on je hlavním viníkem. Apač? Ano, možná. Ale jak se seznámil

s doktorem Chaleckem? S mužem z lepší společnosti? Ne, neměl by

Joséphine za milenku… Vrah? Vrah ženy, nalezené v Cité Frochot?

Možná… Nic to nedokazuje.“

„Ale jděte, Juve!“

„Ne, nic to nedokazuje. Abychom to mohli tvrdit s jistotou,

musíme zjistit, kdo je ta žena a proč byla zabita. Jak byla zabita?

Neboť,“ Juve se zarazil, zkřížil ruce na prsou a hleděl upřeně na

pana Fuseliera, „nejenže neznáme identitu oběti, ale neznáme ani

způsob, jak byla zavražděna! Až budeme znát odpovědi na tyto dvě

otázky, možná budeme vědět, kdo je vrah. Loupart? Chaleck?“

Soudce Fuselier chvíli mlčky stál a pak velmi vážně řekl:

„Juve, vy máte obrovskou fantazii! Vytvoříte tolik hypotéz, že když

vás člověk dvě vteřiny poslouchá, i ten nejvyrovnanější duch se musí

vyděsit. Chybí tomu ale závěr.“

„Jaký?“

„Počkejte. Jakou stopu sledujete?“

„Stopu smrti… Žena, kterou za chvíli prohlédneme, mi řekne,

jakým směrem se mám pustit.“

„Nepodezříváte náhodou… Fantomase, Juve?“

„Podezřívám!“ odpověděl policista. „Máte pravdu, pane

Fuseliere. Za Loupartem a za Chaleckem vždycky a všude tuším

Fantomase!“

Možná by ještě něco dodal, ale přerušil ho návrat doktora Ardela.

Spolu s lékařským pláštěm se proměnilo i jeho vzezření.

Teď z něj byl vážný odborník.

„Tak jdeme na to,“ prohlásil. Obrátil se na zřízence, který ho

doprovázel, a přikázal: „Přivezte, prosím, mrtvolu ze schránky číslo

šest…“

Vzápětí dva muži přivezli na vozíku doprostřed sálu tělo neznámé

ženy.

„Podívejte se na ni,“ řekl Ardel. „Prohlédněte si ji a zkuste ji

identifikovat. Moje role skončila. Jsem připraven předat vám svou

zprávu.“

Fuselier a Juve se nad mrtvolu naklonili a dlouze si ji prohlíželi.

Ale ženino tělo bylo poseté tolika ranami, že by ji možná

nepoznali ani její nejbližší příbuzní.

Juve se narovnal.

„Já, jako obyčejný policista, si naprosto jasně uvědomuji, že při

zkoumání tohoto těla neobjevím nic. Antropometrie je v tomto

případě nepoužitelná. Informovat nás musíte vy, profesore…“

„O čem?“

„Jak byla tato žena zavražděna.“

„Ne. Zeptejte se mě, na co zemřela.“

„To je přece totéž…“

„Vůbec ne! Když vám řeknu, na co zemřela, tak vám vysvětlím,

jaký fyziologický akt způsobil její smrt. Když vám řeknu, jak zemřela,

budu vám vysvětlovat, jak k tomuto fyziologickému aktu došlo…“

„Pane profesore,“ odpověděl policista, „nehrajme si tady se

slovíčky. Co jste se dověděl, když jste mrtvolu prohlédl?“

„Nic, nebo spíš strašně málo. Nedá se prokázat, že smrt nastala

poraněním toho či onoho orgánu. Oběť zemřela na rozsáhlé vnitřní

krvácení. Při pitvě jsem našel prasklé všechny cévy, to znamená

srdce, tepny a dokonce i plicní laloky.“

„Co tím chcete říct?“

„Počkejte! Dokonce i kosti byly rozdrcené a roztříštěné na malé

kousky.“

„To je neuvěřitelné.“

„Mohl jsem konstatovat, že na celém těle, od krku až po spodní

končetiny, se nacházejí velké podlitiny.“

„A co tedy podle těchto zjištění způsobilo její smrt?“

„Je to natolik bizarní myšlenka, pane Juve, že ji mohu jen těžko

definovat. Vypadá to, jako by tělo této ženy prošlo nějakým válcem.“

Fuselier pohlédl na Juvea.

„Co z toho vyvozujete?“ zeptal se.

„Kladu si jednu otázku,“ odpověděl Juve. „Profesor Ardel

vědecky potvrdil nejistotu, k níž jsem došel zevrubnou prohlídkou.

Jak vrah postupoval? To je čím dál tím větší záhada… Ať si

představuji cokoli, nedokážu identifikovat nástroj, který by takovým

způsobem rozdrtil lidskou bytost.“

Juve opět začal nervózně přecházet po sálu. Fuselier usilovně

přemýšlel.

„Nemyslím si, že bychom se tady dověděli ještě něco nového,“

řekl nakonec. „Je evidentní, Juve, že mrtvola nám nemůže

poskytnout žádné informace, když ani profesor Ardel si s ní neví

rady.“

Juve se vrátil k oběti.

„Mrtvola ne,“ řekl. „Ale je tu ještě něco jiného…“ Obrátil se

k profesorovi. „Mohl byste nám nechat přinést šaty, které měla ta

žena na sobě?“

„Jistě.“

Zřízenec mu podal pytel a Juve postupně shromažďoval

pozůstalost nebohé oběti. Kusy šatstva pečlivě jeden po druhém

zkoumal. Drahé střevíce, krajkové hedvábné punčochy, blůzu, jemné

spodní kalhotky, dobře střižený korzet…

„Nic,“ konstatoval. „Ani značka na prádle. Ani údaje

o prodejci.“

Náhle se zarazil.

Z kapsy vytáhl skládací nožík a otevřel ho.

„Nesmím zanedbat nic,“ prohlásil, „dokud nebudu mít jistotu.“

Klekl si na zem, bral jednotlivé kusy do rukou, zkoumal švy,

propichoval manžety a páral lemy.

„Zbláznil jste se?“ řekl Fuselier. „Co hledáte?“

„Tohle!“

Juve strčil ostří nože do sametového límce halenky, připadalo mu,

že tam šustí nějaký papír.

Dvěma tahy nožem látku rozpáral… Nemýlil se! V prostoru mezi

sametem límce a podšívkou našel zmačkanou papírovou ruličku,

ušpiněnou krví a bohužel potrhanou.

Soudce Fuselier a profesor si klekli vedle inspektora.

Ale Juve se chvěl tak silně, že na okamžik zaváhal.

Konečky prstů papír vyňal, položil na zem a pečlivě ho rozložil.

„Je to opravdu dokument! V záhlaví jsou slova, která nedokážu

přečíst… Čitelný je jen kus věty:

Dobrý Bože, v něhož doufám…

Ale pak četl:

Nechci zemřít s těmito výčitkami… Nechci riskovat, že mě zabije,

aby definitivně zničil tajemství… Píšu tuto zpověď, řeknu mu, že je

uložena na bezpečném místě… Ano, zavinila jsem smrt toho

nešťastného herce… Ano, Valgrand zaplatil za zločin spáchaný

Gurnem… Ano, poslala jsem Valgranda na popraviště. Udělala jsem

to pro Gurna… Někdy se ptám, jestli není Fantomas!“

Juve tato slova četl přerušovaným, nicméně zřetelným hlasem.

„Cože?“

„Co je tam?“

„Je tam…“ Juve ovládl své rozčilení a dodal: „Podpis… podpis…

lady Belthamové!“

„Lady Belthamové? Juve, řekl jste lady Belthamové?“

S prstem položeným na papír Juve pomalu pronesl: „Neexistuje

žádná pochybnost, pane Fuseliere…“

Juve podal vyšetřujícímu soudci kousek papíru, na němž se

nacházelo jméno, které hluboce zasáhlo nejen inspektora, ale

i soudce Fuseliera.

„Lady Belthamová!“

Jistě, doktor Fuselier jako oficiální představitel justice

a prefektury odmítal uznat Fantomasovu existenci i skutečnost, že

Gurn byl Fantomas, že byl milencem lady Belthamové a hlavně že

unikl gilotině. Pouze dva muži znali pravdu, Juve a Fandor…

Juve znovu a znovu četl lístek, který objevil.

Je to jasné, říkal si v duchu. Lady Belthamová byla zločinec, ale

především byla vášnivě zamilovaná do Fantomase… A papírek, který

teď držel Juve v ruce, byl útržek nějakého většího dokumentu, v němž

se v okamžiku morální sklíčenosti lady přiznala, měla výčitky

a doznala pravdu.

Jak Juve neustále četl řádek po řádku toho tajemného dokumentu,

vyvstávaly mu v mysli otázky.

Nechci riskovat, že mě zabije, aby definitivně zničil tajemství…

Když tohle lady Belthamová napsala, udělala to proto, že se

rozešla s Gurnem ve zlém? Co ale znamená následující

pochybovačná věta?

Udělala jsem to pro Guma… Někdy se ptám, jestli není

Fantomas!

Znamená to, že lady Belthamová neznala totožnost svého

milence?

Řeknu mu, že je uložena na bezpečném místě…

To bylo evidentní: Mrtvá uschovala svou zpověď v límci halenky!

Juve se dychtivě chopil šatů ležících na zemi a pečlivě začal

prohlížet každý milimetr látky.

To není možné, že nic jiného nenajdu, pomyslel si… Začátek té

zpovědi… Potřebuji ho… Potřebuji…

Náhle hledání přerušil.

„Sakra!“ zvolal.

Soudci Fuselierovi ukázal v podšívce sukně další skrýš, která byla

tentokrát bohužel prázdná.

„Ta žena rozdělila svou zpověď na několik kusů… A jestliže ji

zabili, tak jen proto, aby se vrah zmocnil kompromitujících

dokumentů… A našel je. Podívejte, Fuseliere, tahle prázdná skrýš je

důkazem, že mám pravdu. Vrahovi jen náhodou unikl papír schovaný

v límci a padl do rukou mně… Ale… Ne! Nesmím propadat

zoufalství!“ Jenomže další hledání bylo marné.

Nakonec policista vstal, vzal soudce Fuseliera v podpaží a odvedl

ho stranou od stolu, na němž ještě před chvílí ležela neznámá.

„Pane Fuseliere,“ vykřikl Juve, „mrtvá promluvila! Tělo patří

lady Belthamové!“

Soudce vyděšeně couvl a pak zamumlal:

„Ale kdo tedy je doktor Chaleck? A kdo Loupart?“

Juve ani na vteřinu nezaváhal.

„Zeptejte se Fantomase!“

A aniž se rozloučil s Fuselierem a profesorem Ardelem, vyběhl

z márnice. Měl tak křečovitě sevřené rysy, že chodci, které potkával,

si šeptali:

„To je vrah!“

XVIII.

FANTOMASOVA OBĚŤ

„Chápeš, co jsem zamýšlel, Fandore? Až doteď jsem chtěl

bojovat mlčky, myslel jsem, že objevím pravdu úplně sám, chtěl jsem

si pro sebe rezervovat onen triumf ješitnosti, můj bože, tak

omluvitelný, že najdu Fantomase, že ho popadnu za límec a odvedu

na Surete. Že skromně a klidně řeknu: ‚Tady ho máte. Tři roky

tvrdíte, že tento muž je mrtvý, a vidíte… Tady je… Nasadil jsem

pouta nejstrašlivějšímu zločinci moderní doby. To je on! Tady jsou

důkazy jeho totožnosti! Důkazy o jeho zločinech jsem vám už

předal… Dělejte si s ním, co chcete. Moje role skončila. Moje

vítězství, kterého jsem stůj co stůj chtěl dosáhnout, spočívá v tom, že

ho najdu, a to jsem udělal!“

„Opravdu by to byl úžasný triumf!“ řekl Fandor. „Ale ještě přece

není nic ztraceno! Naopak… Včera jsme pochybovali…“

„Ano, pochybovali.“

„Nebo jsme jen hovořili o Fantomasově existenci. Teď je to jasné.

Lady Belthamová existuje, nebo spíš existovala, pokud je to její

mrtvola, kterou jsme našli. Juve, nemůžeme se mýlit. Příště staneme

tváří v tvář onomu nepolapitelnému zločinci. Je jediný, kdo si mohl

přát její smrt.“

„To jistě… Ale boj bohužel teprve začal… Co víme nového? Nic.

Jsou to jen dohady. Fantomas se pravděpodobně chtěl zbavit

milenky. To není důležitá informace. Nebo spíš je to hrozně málo na

to, abychom zločince objevili.“

„Váš plán?“

„Už jsem ti ho řekl. Žádné mlčení. Veřejnost se musí všechno

dovědět. Musíme vyvolat zájem. Do této chvíle jsme pracovali ve

tmě. Vyjděme na světlo! Způsobme skandál. Spolupracujme

s veřejností. Musím své šéfy probrat z nečinnosti!“

„Mám napsat článek?“

„Napiš. Všeobecně se ví, že dostáváš informace z prefektury

o tajemných případech týkajících se Fantomase. Tvůj deník La

Capitale je mnohem informovanější než konkurence…“

„Díky vám, Juve.“

„A díky tobě. Nechci ti lichotit, ale přitahuješ dobrodružství jako

krásná žena lichotky… Tvoje informace otisknou i ostatní noviny.“

„Mám nějaká omezení?“

„Žádná, Fandore! Napiš o té tajemně nalezené mrtvole, popiš to

detailně, na tom hodně záleží. Hlavně se zmiň o tom, jak jsem zjistil

identitu té mrtvé ženy, jak jsem dokázal, že je to lady Belthamová.

Zdůrazni fakt, že lady Belthamová byla milenkou Gurna, kterého

jsem já, policista Juve, vždycky podezříval, že je Fantomasem.

Samozřejmě to ovšem nevysvětluje, jak lady Belthamová zachránila

Gurna před gilotinou, postavenou jen pro něj, jak poslala na

popraviště místo svého milence herce Valgranda… V závěru napiš:

Fantomas žije… Kdybychom našli zbytek doznání lady Belthamové,

nemuseli bychom používat tuto lest.“

„Juve, vycházejme z toho, co víme, nic víc.“

„Ano, máš pravdu. Nesmím se nechat unést. Běž, utíkej napsat ten

článek. Chci si ho přečíst v La Capitale už dnes večer.“

Juve doprovodil Fandora až na schodiště. Když se pak vracel,

v předsíni ho chytil za paži sluha Jean.

„Nezapomněl jste, pane?“

„A na co?“

„Na tu osobu, která čeká v salonu.“

„Ach ano, to je pravda. Někdo mě přišel navštívit, ačkoli nikdo

nezná mou adresu. To je velmi zajímavé.“ Pak dodal: „Pozvi ho dál,

Jeane.“

Juve sotva stačil urovnat papíry na psacím stole a ze zvyku

zkontrolovat revolver, umístěný samozřejmě tak, aby na něj rukou

dosáhl, když sluha přivedl hosta, který se představil:

„Doktor Gérin, notář.“

Juve vstal a pokynul hostovi, aby se posadil.

„Nemám tu čest vás znát, doktore… Budu velmi rád, když mi

řeknete, proč jste za mnou přišel.“

Doktor Gérin se Juveovi s respektem uklonil. Byl to zavalitý, asi

šedesátiletý muž, jehož charakteristickou vlastností byla korektnost.

Měl korektní obličej, ani inteligentní, ani hloupý, korektní vlasy, ani

učesané, ani rozcuchané, korektní vousy, přistřižené podle bývalé

módy, tmavý korektní oblek, ani elegantní, ani vulgární. I první

notářova slova byla korektní.

„Omlouvám se,“ pravil doktor Gérin, „že vás obtěžuji doma,

pane. Vím, že obyčejně přijímáte návštěvy ve své kanceláři na

prefektuře, a tam bych také za vámi přišel, ale obracím se spíš na

člověka než na policistu. Přicházím za vámi v soukromé záležitosti.

Jedná se ostatně o tak vážný případ, že i když uchovám profesní

tajemství, budu muset před vámi vyslovit tak strašné jméno, že bych

to v kanceláři Sûreté nedokázal… Udělal jsem chybu? Jste to přece

vy, kdo vedl vyšetřování případu Langrune a Sonie Danidoffové?

Jste to vy, kdo vedl vyšetřování tajemné vraždy jednoho anglického

lorda, spáchané mužem jménem Gurn? Jste to vy, kdo je tak

vášnivým protivníkem Fantomase?“

Při vyslovení tohoto jména, jména, které rozhodně nečekal, Juve

přikývl.

„Přicházím si s vámi pohovořit o tomto vrahovi, pane, o vrahovi,

který za sebou nechává i mrtvoly svých spolupracovníků,

informovaných o jeho tajemstvích. Pronásleduje ty, jimž se chce

pomstít. Přivádí mě k vám zločin, který tuším a který lze přisoudit

Fantomasovi. Těm, jež jsou dědicové zločinu…“

„Mluvte, doktore, poslouchám vás.“

„Pane Juve, myslím, že byla zavražděna jedna žena, moje

klientka. Byla mi svým způsobem sympatická a znal jsem ji dlouho.

Vzbuzovala mou zvědavost a nezakrývám, že jsem věděl, že se

zapletla do tajemných Fantomasových afér…“

„Jméno té ženy! Doktore, povězte mi jméno té ženy!“

„Jméno té ženy, pane Juve? Je to žena, bojím se, že byla

zavražděna. Je to… lady Belthamová!“

Když Juve slyšel „lady Belthamová“, vydechl úlevou.

Čekal to jméno. Chtěl ho.

„Lady Belthamová! Ach, pane, pro lásku boží, pokračujte,

pokračujte! Řekněte mi, co vás opravňuje k takovému tušení?

Nepochybujte o mém zájmu, který ve mně vaše slova vyvolala.“

„Bál jsem se, že mě obviníte, že vám vyprávím pohádky. Už

dlouho jsem, nebo spíš byl jsem notářem lady Belthamové. Před

třemi lety, když Fantomasův případ skončil popravou Gurna a také

skandálním odhalením, že v tom mohla mít prsty i lady Belthamová,

jsem o ní přestal dostávat zprávy. Jenomže před několika dny mě

k mému velkému překvapení navštívila v kanceláři. Přirozeně jsem se

vyvaroval toho klást jí indiskrétní otázky, ale zvědavě jsem ji

pozoroval.“

„Kdy se to stalo?“

„Přesně před devatenácti dny.“

„Pokračujte, doktore,“ řekl Juve.

„Lady Belthamová se velice změnila. Ta tam byla ta chladná,

povýšená a pohrdavá dáma. Teď vypadala velmi nešťastně.“

„Co říkala?“

„Řekla mi: ‚Doktore, dnes večer, nejpozději zítra vám poslu dopis,

který, kdyby se dostal do rukou někomu třetímu, mohl by způsobit

nenahraditelné škody. Dopis musíte pečlivě střežit. Nemůžu vám

upřesnit, o co se jedná, ale vězte, že jsem tento dokument vytvořila

proto, abych mohla sdělit, co jsem udělala. Dokud budu naživu,

zůstane mi k dispozici. V závěti upřesním, co s ním máte udělat po

mé smrti.‘

Když jsem souhlasil, že ho u sebe uložím, lady Belthamová

pokračovala:

‚Nebo ještě lépe… V den, kdy se dovíte o mé smrti, ten dokument

vezmete a odnesete ho na Sûreté. Moje smrt ovšem musí být naprosto

jasně průkazná. Proto se dohodněme na tomto postupu: Od

okamžiku, kdy ten dokument uložíte ve svém trezoru, každých čtrnáct

dní vám pošlu svou vizitku s několika slovy napsanými mou vlastní

rukou. Každých čtrnáct dní… Kdyby vám někdy vizitka nepřišla,

budete s určitostí vědět, že jsem mrtvá. Že mě zavraždili. Pak

odnesete ten dopis člověku, jehož jméno vám řeknu. Pomstěte mě!‘“

„A dál? Dál?“

Doktor Gérin udělal neurčité gesto.

„To je všechno, pane Juve… Od té chvíle jsem už lady

Belthamovou nespatřil a neměl jsem o ní žádné zprávy. Dokonce mi

nepřinesla ani ten dopis. Když jsem šel za ní domů, řekli mi, že

odjela na cesty a nic víc. Od její návštěvy uplynulo devatenáct dní.

Nemohu uvěřit, že ta nešťastnice změnila názor. Vzpomněl jsem si na

její slova, že bude zavražděná…“

Juve se jal dlouhými kroky přecházet po pracovně.

„Vaše vyprávění potvrzuje to, co tuším… Ano, lady Belthamová je

mrtvá. Ano, lady Belthamová byla zavražděna! Dopis, o němž

mluvila, byla její zpověď. Zpověď, v níž se nejen doznávala ke svým

zločinům – protože byla zločinec –, ale zmínila se také o svém

komplicovi, milenci, pánu… o…“

Juve zmlkl a doktor Gérin se zeptal:

„O?“

„O Fantomasovi… O Fantomasovi, který ji zabil, aby se její

zpovědi zmocnil. O Fantomasovi, který se jí zbavil. Který se zbavil

svědka svých zločinů a teď v nich může směle pokračovat.“

„Ale Fantomas je mrtev!“

„Říká se to.“

„Máte důkaz o jeho existenci?“

„Hledám ho.“

„Jak? Ach, pane Juve, co budete dělat?“

„Povedu vyšetřování… Chci vědět, kde a jak mohla být lady

Belthamová zavražděna. A dozvím se to.“

A protože doktor Gérin mlčel, Juve po krátké pauze dodal: „Brzy

se znovu uvidíme… Každopádně dnes večer a zítra si přečtěte La

Capitale. Dozvíte se spoustu věcí. Spějeme k senzačnímu odhalení.“

XIX.

ANGLIČANKA Z NEUILLY

Juve přemýšlel.

Z toho, co mu vyprávěl notář, se snažil získat fakta, která nutně

potřeboval, pokud měl stůj co stůj dovést vyšetřování ke zdárnému

konci.

Jistě, byla to práce nevděčná, obtížná a dokonce nebezpečná…

Ale kdyby se mu to podařilo, kdyby skutečně nasadil „géniovi

zločinu“ pouta, jak řekl před chvílí Jérômu Fandorovi, bylo by to

úžasné vítězství.

Lady Belthamová navštívila doktora Gérina? Navzdory všemu to

byla rozvážná žena, která vždycky věděla přesně, co chce. Doktorovi

oznámila, že u něj uloží svou zpověď. Dokonce ji napsala. Vedla ji

k tomu nějaká silná motivace. Jaká? Strach? Ano, pravděpodobně

ano. Ale strach z čeho?

Juve si při přemýšlení vždycky kreslil. Teď se s úžasem zarazil.

Aniž si to uvědomoval, na růžový papír podložky napsal jméno, které

mu nedávalo spát, jméno, jež bylo odpovědí na všechny položené

otázky:

„Fantomas!“

Už z toho blázním, pomyslel si. Nedokážu myslet na nic jiného než

na toho netvora. Řídí moje myšlenky… Jestliže je pravda, co

předpokládám a co před chvílí říkal ten doktor, lady Belthamová si

v jednu chvíli svého ubohého života musela nutně začít klást otázky:

‚Jsem jediná, kdo ví, že Gurn ještě žije. Jediná, kdo zná jeho

tajemství, proto se mě bude chtít zbavit.‘ Pokud si lady Belthamová

něco takového začala myslet, co udělala? Zařídila to tak, aby se

Fantomas, i kdyby ji zabil, nemohl zmocnit jejího doznání. Řekla mu:

„Napsala jsem zpověď a v den, kdy umřu, bude tato zpověď

zveřejněna.“ A udělala to tak, aby Fantomas proti ní nic nezmohl…

Jenomže on měl v hlavě jediné, a sice zmocnit se toho doznání

a zabít lady Belthamovou, aby nemohla napsat nic dalšího… Potud

je to jasné. Ale co se stalo pak? To je záhada.

Juve přecházel po pracovně a náhle se zastavil před zrcadlem,

které bylo nad krbem. Jako všichni energičtí lidé rád své myšlenky

doprovázel gesty. Zahleděl se do zrcadla a namířil na sebe prstem.

„Pitomče!“ řekl nahlas. „Nechat se nachytat na tu nejobyčejnější

komedii! Fantomas lady Belthamovou zabil. Udělal to u svého

komplice Chalecka. Doktor nevzbudil podezření, trik s dvojí

pracovnou mu zaručoval alibi… U všech čertů, Fantomas dokonale

zamíchal karty. Loupart – další komplic – mi prostřednictvím své

holky poslal dopis a já jsem uvěřil, že je to udání. Loupart se nechal

sledovat a zavedl mě do pracovny za závěs, abych potvrdil, že je

Chaleck nevinný… Já, policista, jsem nemohl jednat jinak, než

Chalecka bránit. Obvinit Louparta mě vůbec nenapadlo. A na

Joséphine o několik dní později v nemocnici někdo dvakrát vystřelil

a stala se z ní oběť… Zkrátka, stopa mě zavedla do slepé uličky. Ale

něco jsem se přece jen dověděl. Znám jméno mrtvé, vím, proč byla

zabita, a nemám žádné pochybnosti o tom, kdo ji zabil. To je víc, než

je zapotřebí, abych neztratil naději.“

Inspektor popadl klobouk, pečlivě zkontroloval revolver v kapse

a pak slavnostně dodal:

„Teď my dva, Fantomasi!“

A vyšel z bytu.

„Můj drahý Fandore, musíš mě považovat za blázna. Před dvěma

hodinami jsem tě poslal napsat článek a teď jsem pro tebe přijel do

redakce, abys toho hned nechal, že půjdeš se mnou,“ řekl Juve

Fandorovi v taxíku.

„Odvezte nás ke kostelu v Neuilly!“ přikázal policista šoférovi.

Pak Fandorovi vyprávěl o návštěvě doktora Gérina.

„Uvědom si, že už nejde o žádnou legraci. Včera jsem ještě trochu

pochyboval, jestli máme co do činění s mrtvolou lady Belthamové.

Dnes jsem si tím jist. Lady Belthemová nás dovede k Fantomasovi.“

„Jistě. Jenomže lady Belthamová je mrtvá. Jak tedy budeme

postupovat? Budeme se snažit zjistit, co dělala v posledních

dnech…“

„Správně, Fandore. A co pro to musíme udělat?“

Fandor ukázal rukou skrz zaprášené okno taxíku na pusté

chodníky v Neuilly.

„Co hledáme?“

„Podíváme se, kde lady Belthamová bydlela, je to zde, Boulevard

d‘Inkermann,“ řekl Juve. „Já prohledám dům, který je teď

pravděpodobně prázdný, a ty obejdeš sousedy, všech se budeš

vyptávat, třeba i v okolních obchodech. Vyslechneš každého, kdo znal

lady Belthamovou. Mohl by nám poskytnout informace. Přiznám se,

že proto jsem pro tebe přijel do redakce, abych ti svěřil ten zvláštní

úkol. Důvěřuji ti, ty tohle umíš, ptát se lidí…“

Krátce poté auto zastavilo na rohu bulváru.

„Dům má číslo… Pamatuješ se na dům, v němž jsem před třemi

lety zatkl Gurna? Jsme na místě.“

Skrz pootevřená mřížová vrata, porostlá břečťanem, který už

dávno nikdo neostříhal, vypadal dům lady Belthamové opuštěně.

Okenice byly napůl vytržené z pantů, na schodišti rostla tráva,

zahrada zanedbaná.

„Tady se nebydlí už dlouho,“ řekl Fandor. „Že by to bylo poslední

bydliště lady Belthamové?“

„Pokud vím, je to tak. Začni se vyptávat.“

Fandor se rozloučil s inspektorem, zabočil za roh a dostal se do

obchodních čtvrtí Neuilly.

Na koho se mám obrátit jako na prvního, uvažoval v duchu.

Tamhle je mlékárna. Ano, ale člověk obvykle nechodí do nejbližší

mlékárny. Všichni dodavatelé mají auta. Jejich klienti si tedy

nevybírají obchod podle vzdálenosti… Totéž platí o pekárně… Ach,

tohle je lepší!

Jérôme Fandor vešel do ohrady, na níž se skvěl nápis:

ZAHRADNICTVÍ.

„Je tady někdo?“

„Co si přejete, pane?“

Starší žena příjemného zevnějšku mu šla vstříc.

„Obávám se, abych vás neobtěžoval zbytečně… Jestli se nemýlím,

byla jste to vy, kdo se staral o zahradu lady Belthamové, viďte?“

„Té Angličanky? Ano, pane. Můj manžel pomáhal správci.“

„Tak mi jistě můžete poskytnout informace.“

„To záleží jaké… Lady Belthamová už tu několik měsíců nebydlí

a manžel u ní nepracuje.“

„Ano, madam! Jsem přítel lady Belthamové a už dlouho o ní

nemám žádné zprávy. Nedávno jsem se od našich společných

známých dověděl, že se vrátila do Paříže. Myslel jsem, že ji tady

najdu, ale dům vypadá opuštěně.“

„Skutečně je všechno zavřené. Dokonce ani nevím, jestli správce

neodjel do ciziny.“

„Nenapsala vám náhodou, že se jí máte postarat o zahradu?

Zahradnice začala vysvětlovat.

Ne, neví nic. Kdyby se lady Belthamová vrátila, zcela jistě by se

obrátila na jejího manžela, protože správce tu nebyl. Ale nedala

žádné příkazy, vůbec o sobě nedala vědět. Ostatně, když odjížděla,

říkala, že bude pryč dlouho. Už je to měsíc, možná měsíc a půl,

dva…“

A zahradnice dodala:

„Lituji, že vám nemohu pomoct, pane.“

„Ale…“

„Ano, ano, lady Belthamová byla skvělá zákaznice. A paní

Raymondová si u nás často nakupovala květiny.“

„Paní Raymondová?“

Jérôme Fandor se zachvěl. Proboha, kdo je paní Raymondová?

„To je přítelkyně lady Belthamové?“

„Její přítelkyně, ano… Společnice.“

„Ach, ano, paní Raymondová, už si vzpomínám! Lady Belthamová

mi o ní vyprávěla. Seznámily se, myslím, někde na cestách. Je

ostatně hrozně osamělá.“

„To ano. Člověk může být kdovíjak nemocný, ale je nešťastný,

když má žít tak osaměle. A je pravda, že lady Belthamová hodně

cestuje. A pak, není to nic příjemného bydlet v domě, o němž koluje

tolik historek.“

„Pořád se o tom mluví?“

„To víte, že ano, pane.“

„Proto se lady Belthamová tak spřátelila s paní Raymondovou?“

„Určitě. Nikdo by nechtěl bydlet sám v tak tajemném domě.“

Z rozhovoru se zahradnicí získal Fandor důležitou informaci: Lady

Belthamová měla důvěrnici! Paní Raymondovou. Juve bude nadšený

z takové zprávy.

Novinář se vrátil zpátky na Boulevard ďlnkermann.

Juve ho spatřil už zdaleka a běžel mu naproti.

„Tak co?“

„A co vy, Juve? Co jsem tu nebyl, přišel jste na něco

zajímavého?“

Juve pokrčil rameny.

„Tak především, je to přesně čtyřiašedesát dní, co lady

Belthamová opustila Neuilly. Ptáš se, jak to mohu vědět s takovou

přesností? Je to jednoduché, ve schránce jsem našel řadu prospektů.

Ověřil jsem si, kdy přišel první, a podle toho jsem mohl stanovit

datum odjezdu lady Belthamové.“

„Nenechávala si je posílat?“

„Dopisy možná, ale ne prospekty. Mluvil jsem s řezníkem odvedle

a od něj jsem se dověděl zajímavou věc.“

„Jakou?“

„Že lady Belthamová měla společnici.“

„A já jsem se těšil, že vám to řeknu jako první!“

„Co mi můžeš říct o té paní Raymondové, Fandore?“

Fandor Juveovi řekl, co věděl.

„Kdo asi je ta paní Raymondová? Kdyby to byla skutečná

přítelkyně, nepřekvapilo by ji zmizení lady Belthamové? Neohlásila

by to policii? Nebo ji Fantomas taky zabil?“

„Pitomče, idiote, tupče!“

„Ale…“

„Podívej, Fandore, zeptal ses, jak ta paní Raymondová vypadá?“

„To mne nenapadlo…“

Juve vybuchl.

„To snad není pravda! Ale už je to jedno. Já ti povím, jak

vypadala. Paní Raymondová je mladá žena, hnědovláska, velmi

hezká, vysoká, štíhlá, s nádhernýma očima… Už chápeš?“

„Panebože, to snad ne!“

„Je to průhledné jako voda… Přemýšlej! Jdi na to logicky. Víme,

že lady Belthamová napsala závěť, že se o tom dověděl Fantomas

a že ji zavraždil, že do této vraždy byl zapleten i Loupart… Pořád ti

nedochází, kdo je paní Raymondová?“

Ohromený Jérôme Fandor na policistu jen zíral.

„Vy si myslíte, že paní Raymondová je…“

„Ale ano, samozřejmě! Paní Raymondová nemůže být nikdo jiný

než Joséphine, která lady Belthamovou špehovala a nakonec

vylákala do Cité Frochot.“

„Ale to je strašné, co si představujete, Juve!“

„Prosím tě, Fandore, řekni spíš, že strašné je to, co jsem zjistil…

Pospěšme si! Pospěšme si! Události se řítí velkou rychlostí. Mysleli

jsme si, že stačí sledovat Louparta a Chalecka. Teď víme, že

nesmíme spustit z očí Joséphine.“

XX.

ZATČENÍ JOSÉPHINE

Poněkud přísné tváře paní Guinonové, Julie a Coquette se náhle

rozzářily. Tulák Bouzille, kterého policie propustila následující den

po razii v Rue de la Charbonnière, právě otevřel láhev vermutu

a Joséphine přinesla skleničky.

Pozvala je k sobě domů, chtěla poobědvat mezi přáteli. Čekaly je

samé dobroty. Krásná Loupartova milá připravovala na plynovém

vařiči jídlo, neútulný byt provoněla smažená cibulka.

„Ředěný, nebo neředěný?“ zeptal se Bouzille.

Aperitiv všem rozvázal jazyky. Joséphine, zabraná do přípravy

oběda, vytáhla ze zásuvky karty, na které se okamžitě vrhla Coquette,

zatímco Julie jí radila:

„Zamíchej levou rukou a mysli na to, co děláš. Kouknem se, estli

sou ve hře ňáký peníze.“

Joséphine se vrátila domů před třemi dny, Louparta ještě

neviděla. Řekl jí, že se ozve, nechal auto na nezastavěném pozemku

poblíž hradeb a s Vousáčem se vytratili.

Neštěstí Simplonského expresu mělo velkou odezvu. A pokud se

obyčejní lidé necítili být zločinným atentátem příliš ohroženi, galerka

se cítila být ohrožená policií. Při neustálých raziích se mohl dostat

na světlo nějaký ten hříšek či přestupek, který měl zůstat utajený.

Jistě, kolovala nějaká jména, ale ve čtvrti La Chapelle a zejména na

ostrůvku v Rue de la Goutte d‘Or a v Rue de Chartres si řada lidí

všimla, že nepřítomnost členů Bandy šifer souvisí s datem, kdy došlo

k dramatu. Nikoho nepřekvapovalo, že Loupart zmizel.

Joséphine si řekla, že je načase napravit si reputaci, a tak pozvala

na oběd nejlepší přítelkyně a zároveň pravděpodobně i největší

sokyně, protože ženské jako Coquette, Julie nebo dokonce Ernestine

mohly na Joséphine žárlit, že je milenkou samotného šéfa bandy

a nejkrásnější holkou v okolí.

Všichni se posadili kolem stolu, dámy se buclatými prstíčky bez

upejpání vrhly na párečky. V tu chvíli se otevřely dveře a vešla matka

Toulouche. Měla co dělat, aby dovnitř protáhla velký nákupní koš.

„No tohle!“ vykřikla stará kuplířka, „cítila jsem, že se tady něco

důležitýho děje, a řekla jsem si, jak to, že tady nejsem taky. Víš,

Fifine, jestli jsem se sama pozvala, tak jen proto, že vám nesu pár

ústřic a půl tuctu šneků, který určitě budou vozdobou vaší hostiny.“

Přivítali ji potleskem. Bouzille pospíchal, aby ověřil její slova.

„Několikrát se stalo,“ zvolal, „že nám matka Toulouche slíbila

pořádnou žranici, ale přinesla jen prázdný ulity!“

Po druhé lahvi červeného se rozpálily hlavy a konverzace byla

čím dál hlučnější.

Coquette celá zářila.

„V kartách jsem našla peníze a lásku,“ řekla. „Rozumíš,

kámoško?“ dodala a naklonila se k Julii. „V mým věku už člověk

s něčím takovým nepočítá.“

Matka Toulouche vážně namítla:

„Nedělejte si legraci, karty nikdy nelžou. To vám říkám, jako že se

matka Toulouche jmenuju. Svýho prvního milence jsem v kartách

viděla čtrnáct dní předtím, než jsem se s ním vyspala…“

Joséphine, která byla navzdory všeobecnému veselí zamyšlená

a roztržitá, najednou vstala. Někdo klepal.

Rozhovor, který vedla nejdřív na schodišti a pak v místnosti, kam

návštěvník, malý Paul, syn domovnice, diskrétně proklouzl, ji spíš

rozrušil.

„Máma mi řekla, abych za váma zašel a vyřídil, že před chvíli

přišli dva pánové a ptali se po vás. Měli na sobě takový zvláštní šaty,

jako…“

„Kdo to byl?“ zeptala se Joséphine a zbledla. „Znáš je, Paule?“

„Neznám, paní Joséphine.“

„A co ode mě chtěli?“

„To neřekli.“

„A co jim tvoje matka odpověděla?“

„Já nevím… Myslím, že jim vysvětlila, že ste ve svým bejváku.“

„No a?“ trvala na svém dívka, která byla čím dál nervóznější.

Napínala přitom uši, jestli na schodišti nezaslechne tajemné

návštěvníky.

Když chlapec viděl Joséphininu znepokojenou tvář, pokračoval:

„Nelamte si s tím hlavu, slečno Joséphine. Chovali se slušně

a možná už nepřídou.“

Během rozhovoru Joséphine s Paulem zavládlo v místnosti

mrazivé ticho. Pak dali chlapci vypít velkou sklenici červeného vína,

a když odešel, Coquette vážně prohlásila:

„To byli poldové, dala bych za to ruku do vohně.“

„Ale proč by chodili za mnou?“ zamumlala Joséphine. Bouzille

udělal rukou neurčité gesto.

„Někdy… Člověk nikdy neví… Tihle chlapi se věčně věků někoho

na něco vyptávaj, ale jen zřídka někomu způsoběj potíže.“

Julie přítelkyni utěšovala:

„Sem nepřijdou, neboj. Domov je pro ně posvátnej.“

Náhle Joséphine vybuchla:

„Buďte zticha! Už mám dost toho života v nevědomosti a strachu!

Nemám si co vyčítat, a když se mě chtěj na něco zeptat, tak já jim

odpovím.“

„Nedělej to,“ přerušil ji Bouzille. „Pěkně seď doma, voni tě

vodtaď nevystrnaděj.“

„Je mi fuk, jestli sem přijdou! Naopak! Docela ráda bych je

viděla. Ať mi to všechno řeknou pěkně do vočí! Ať si to vysvětlíme.“

„Já tě chápu,“ přisvědčila Julie. „Já bych udělala to samý, než

abych se tady trápila. Šla bych za nima… Běž na ulici, ňáký poldy

určitě najdeš na chodníku… Tak to riskni a zeptej se jich, co vod tebe

chtěj…“

„Ano, správně!“ vykřikla Joséphine. „Je rozhodnuto, jdu tam.“

„Kdyby ses večer nevrátila,“ křikla za ní Coquette, „my to tu

všechno uklidíme, neboj, můžeš se na nás spolehnout… Hodně štěstí,

Fifine. Snaž se vyhnout lapáku a…“

Loupartova milá už neslyšela dvojsmyslné řeči, které za ní volala

stará prostitutka. Seběhla po schodech, mlčky a jako smršť prolétla

kolem kukaně domovnice a jen na okamžik se zastavila ve dveřích,

když ji do tváře udeřilo polední sluníčko. Odbočila vlevo a šla dolů

po Rue de Chartres. Zpočátku si nevšimla ničeho mimořádného ani

podezřelého.

Pak se ale její srdce málem zastavilo. Došli ji dva slušně oblečení

muži, jeden zleva, druhý zprava, srovnali s ní krok a pokračovali

v chůzi vedle ní. Na několik sekund zavládlo hrozivé ticho. Joséphine

šla dál s očima upřenýma před sebe. Ve spáncích jí bušila krev

a tváře jí zčervenaly.

Náhle se jí její soused zprava tiše zeptal:

„Jste Joséphine Ramotová?“

„Ano.“

„Půjdete s námi,“ pokračoval jeho kolega.

„Ano.“

„Nebudete se bránit?“

„Ne.“

O pár minut později už Joséphine seděla ve fiakru mezi oběma

muži, kteří vypadali jako poddůstojníci ve výslužbě, a jela přes Paříž.

Zatčení dívce připadalo jako sen a chvílemi se v duchu ptala,

jestli udělala dobře, když se sama vrhla do vlčí tlamy. Do hlavy jí

stoupal němý vztek při pomyšlení, jak v novinách neustále vychvalují

zásluhy policejních agentů při zatýkání podezřelých. Jestli všechna

zatýkání proběhnout tak klidně, jako to její, nemají se policajti čím

chlubit.

Ona je přece nevinná.

Nevinná? Hm… Případ marseilleského vlaku ji děsil… A co ten

unesený automobil? Co všechno o tom policie ví? Má se Joséphine

přiznat, nebo má všechno zapřít…?

Měla jsem protestovat proti zatčení, napadlo ji.

Ach, určitě spáchala strašnou chybu, když se nechala tak snadno

sbalit, aniž věděla, z čeho ji obviňují… A co se stalo s Loupartem?

A s Vousáčem?

„Joséphine Ramotová do kanceláře vyšetřujícího soudce

Fuseliera.“

A je to tady, pomyslela si Joséphine, už mě mají v pařátech.

V kanceláři seděl za stolem ve stínu naproti ní nějaký muž a psal.

V protisvětle stál nehybně ještě někdo.

„Pane soudce, tohle je Joséphine Ramotová. Chcete ji

vyslechnout?“

Soudce zvedl hlavu. Jeho tvář byla chladná, neúčastná, ale

nikoliv zlá. Vypadal mladě a na Joséphine působil spíš sympaticky.

Vyšetřujícího soudce si vždycky představovala jako starce se

zježenými vousy, hněvivými gesty a drsnou mluvou.

„Jak se jmenujete?“

„Joséphine Ramotová.“

„Kde jste se narodila?“

„V Rue de Belleville.“

„Kolik je vám let?“

„Dvaadvacet.“

Soudce na okamžik zmlkl a upřel na Joséphine pronikavý pohled.

„Žijete z prostituce?“ zeptal se.

„Ne, pane soudce,“ vykřikla. „Mám práci, jsem vyučená leštička

kovů.“

„A v tuto chvíli pracujete?“

„Totiž… Teď práci nemám, ale můžete se zeptat… Znaj mě u pana

Monthiera v Rue de Malthe… Tam jsem se vyučila a pak…“

„A pak jste se stala milenkou zloděje Louparta řečeného

Ramenée,“ skočil jí do řeči soudce, „a přestala jste se živit poctivě.“

„To ano,“ přiznala se Joséphine, „nemůžu říct, že nejsem

Loupartovo děvče, ale abych se živila prostitucí…“

Muž, který stál proti světlu a jenž se během celého výslechu ani

nepohnul, teď udělal pár kroků a soudci cosi zašeptal do ucha.

Soudce pokýval hlavou.

„To je skutečně možné,“ řekl.

A chystal se položit Joséphine další otázku, ale dívka náhle

překvapeně zvedla hlavu a poznala tichého svědka. Byl to policista

z nemocnice Lariboisière, který se převlékl za starou ženu a schoval

se v sousední posteli ten den, kdy na ni Loupart vystřelil.

„Pane Juve!“ vykřikla a kráčela k policistovi s napřaženou rukou.

Výslech nicméně pokračoval.

Pan Fuselier přešel k choulostivému tématu.

Dlouze zrekapituloval poslední týdny Joséphinina života a na

závěr řekl:

„A pak jste se, Joséphine Ramotová, vrátila v doprovodu svého

milence Louparta řečeného Ramenáč a jistého Vousáče…“

Joséphine nepříjemné soudcovo naléhání rozrušilo. Ale zatímco

on si neustále uchovával svou neúčastnou tvář, Joséphine cítila, jak

při odhalování dalších a dalších detailů jejího dobrodružství, na

němž měla svůj podíl viny, ve tváři rudne a jak začíná nepřirozeně

mrkat.

Byla čím dál vyděšenější a bála se okamžiku, kdy už nebude mít

sílu vzdorovat a dopustí se nějaké chyby a v tu chvíli se otevřou

dveře a vejde Loupart a za nim Vousač, oba s pouty na rukou,

protože Joséphine se nechala zatknout a promluvila o tom, co se

stalo…

V jednu chvíli soudce řekl: „A potom jste se vy, Joséphine,

Loupart a Vousáč rozdělili o kořist.“

Ještě nedomluvil a Joséphine začala křičet, že je nevinná. Ne, to

není pravda. Nedostala z toho případu ani sou. Dokonce ani

nevěděla, o co se jedná… Pravda je taková: Byla nemocná a ležela

v nemocnici, když si najednou vzpomněla, že Loupart jí několik dní

předtím přikázal, aby se v jistou sobotu večer v sedm hodin určitě

dostavila na Lyonske nádraží. V sobotu, přesně řečeno následující

den po atentátu, jehož se málem stala obětí, odešla ze špitálu,

protože se už cítila líp, a poslechla pokyny svého milence… Víc

nevěděla, víc neudělala, bude se bránit, když jí budou chtít obvinit

z něčeho jiného!

Když domluvila, zavládlo ticho.

Pan Fuselier zlehka namočil pero do kalamáře a klidným hlasem

pronesl směrem k Juveovi:

„Vypadá to zcela jasně, je to spoluvina.“

Joséphine sebou trhla. Znala strašlivý význam tohoto slova. Až

doteď sice neměla se soudy nic společného, ale mnohokrát slyšela

vyprávět o výsleších u vyšetřujícího soudce a věděla, o co se jedná.

Spoluvina znamenala obvinění ze zločinu!

Napřáhla k soudci chvějící se ruce v prosebném gestu, ale v tu

chvíli zaslechla, jak Juve soudci tiše říká:

„Promiňte, ale místo spoluviny by možná stačilo z donucení.“

„Já vám nerozumím, Juve.“

„Musíme si uvědomit, pane soudce, že tato dívka se den po

atentátu, jehož se málem stala obětí, nacházela ve zcela mimořádné

situaci. Nedokázali jsme ji ochránit, ačkoliv jsme to slíbili. Když

o tom budete přemýšlet, prosté duše, lidé jako Joséphine Ramotová,

jsou často v pokušení důvěřovat těm, kteří jsou silnější. Svým

způsobem se její čin dá omluvit, protože poslechla instrukce svého

milence, jenž si z boje s policií i se mnou osobně právě odnesl palmu

vítězství.“

„Ach, pane, pane!“ zvolala Joséphine, která celá šťastná,

překvapená a unešená hltala inspektorova slova. „To, co říkáte, je

pravda pravdoucí! Ano, poslechla jsem Louparta, protože mi

naháněl strach, protože… Co jsem měla dělat? Co by se mnou bylo?

Jak bych se mohla třeba na jedinej vokamžik odvážit nedodržet

slovo? Byla jsem si jistá, že by mě dostal.“

Podrážděný pan Fuselier hleděl střídavě na policistu a na ženu.

Už ji zcela jistě považoval za obviněnou.

„Promiňte, Juve, ale nenechme se unést, ano, prosím? Sledoval

jsem vaše vývody a připadají mi poněkud zvláštní. S vašimi teoriemi

moc nesouhlasím. Co uděláme s nebezpečným zvířetem? Přestaneme

ho krmit… Nebo se o to aspoň snažíme, protože dobře vím, že často

hraje velkou roli i náhoda… Ale přejděme to… Budiž, souhlasím

s vaší teorií a nevznesu proti této dívce obvinění kvůli případu

loupeže ve vlaku… Mám něco lepšího!“

Otočil se k Loupartově dívce. V duchu si vypočítal, jaký efekt

budou mít jeho slova, a řekl:

„Co se stalo s lady Belthamovou?“

„Cože?“

„Co se stalo s lady Belthamovou?“

Joséphine otázka naprosto ohromila. Vypadala, jako když toto

jméno slyší poprvé.

Fuselier se obrátil k policistovi.

„Je tvrdá,“ pravil. „Ani to s ní nehnulo.“

„U všech všudy, vy si myslíte, že…“

Zmlkl.

Dívka se vzpamatovala z prvního šoku. Velmi dobře si

uvědomovala, co se děje. Cítila, že zatímco ve vyšetřujícím soudci

má oficiálního protivníka, Juve pro ni znamená mocnou oporu.

Soudce se začal ptát na Louparta.

Joséphine velmi dobře věděla, že má seriózní zbraň na svou

obhajobu: dopis, poslaný policii.

Všechno dopadne dobře, pokud Juve uvěří, že dopis poslala sama

Joséphine.

Rozhodla se.

Stůj co stůj bude předstírat svou nevinu. Uvidí se, co z toho

vyplyne, ale za nic na světě neustoupí.

„Copak je na tom něco špatnýho, když si holka jednoho jarního

dne pořídí amanta? No a co? Ano, poslouchala jsem Louparta. No

a? To je špatně, když se vobětujete muži, kterej vás miluje a kterýho

milujete vy? Kdo vám v tom může zabránit? Jedině farář, ale faráře

vyhazujem za dveře.“

Musela se přesvědčit, jestli na její hru přistoupili.

„Vobírá lidi vo prachy, ale na tom není nic špatnýho, že ne,

inspektore? Když jsem pochopila, že se má stát něco mnohem

horšího, napsala jsem dopis panu Juveovi a ani jsem si ho po sobě

pořádně nepřečetla. Popsala jsem mu v něm rozhovor Louparta

s jedním neznámým chlapem. Uvědomila jsem si, že se jedná vo

zločin, a hned jsem to napsala policii… A víte, jak se mi policajti

vodměnili? Šli to hned zatepla povědět mýmu amantovi. Asi mu

ukázali i můj dopis, protože když jsem následující den s Loupartem

večeřela, málem mě votrávil… Sotva jsem se vocitla ve špitále, můj

amant, kterej věděl, že jsem ho zradila, mi přikázal, abych se k němu

vrátila. Věděla jsem, že by si to se mnou vyřídil, a tak jsem se

vobrátila na policii, aby mě zachránila. A místo toho jsem málem

schytala dvě kulky! Pochopila jsem, že musím Louparta poslechnout.

Za to za všechno může ta vaše spravedlnost… Musíte uznat, že to

bylo hrozný svinstvo a že…“

Juve ji přerušil prudkým gestem.

Dívka se nechala strhnout a přestala se kontrolovat… To

nesměla… Policista ji příliš potřeboval, vystavěl na ní svůj plán.

Soudce Fuselier váhal, nemá-li změnit předvolání k výslechu na

příkaz k zatčení…

XXI.

POUŤ NA MONTMARTRU

V okolí Place Blanche se tísnil veselý dav kolem nádherně

osvětleného velkolepého šapitó. Na pódiu stál šašek oblečený do

barevného kostýmu a deklamoval:

„Vstupte, pánové a dámy, zaplatíte jen padesát centimů do první

řady a jen dva sous do třetí. Nebudete svejch peněz litovat.

Ředitelství divadla vám pro začátek představí nejkrásnější a taky

nejtlustší ženu na světě, která váží nejmíň metrák a možná dokonce

i víc, ale to se nikdy nedovíme, protože jsme nenašli váhu, která by ji

unesla.

V představení taky uvidíte černocha z Abysinie, kterej má na svý

nádherný ebenový kůži bílý tetování. Dále pak mladou, teprve

čtrnáctiletou dívku, která vás nadchne mimořádnou odvahou,

protože během představení spatříte, jak tohle křehký a půvabný dítko

vstoupí do klece s šelmama, jejichž řev slyšíte až sem.“

Důvěřivé publikum se nechalo zlákat šaškovými sliby a ti nejméně

ostýchaví už stoupali vzhůru po schodišti.

Když tlačenice na chvilku pominula, šašek spustil nanovo a čím

dál hlasitěji:

„Budeme začínat! Budeme začínat! Dámy a pánové, pospěšte si,

protože musíte všechno vědět, všechno vidět, všechno slyšet.

Program je strašně zajímavej. Po číslech, který jsem vám už před

chvílí popsal krátkejma, ale pravdivejma slovama, zatleskáte

barevnýmu kinematografu. Jedná se o poslední výkřik módy. Stanete

se svědkem nedávný cesty prezidenta republiky a jeho projevu před

početným a vybraným publikem. Uvidíte i detailní rekonstrukci těch

nejtragičtějších zločinů, o který se zajímá celá veřejnost a policie

nad tím jen marně skřípe zuby. Mám na mysli zločin v Cité Frochot

se zavražděnou ženou, empírovejma hodinama a zhasnutou svíčkou,

zkrátka se všema podrobnostma, včetne zhroucení domu a pádu

výtahu do stoky… Budeme začínat, budeme začínat!“

V davu zevlounů, přilákaných velkolepou podívanou, tři

návštěvníky šaškův projev obzvláště bavil – dva elegantní

distingovaní páni měli pod převlečníky večerní obleky a doprovázeli

krásnou dámu, jejíž hluboký dekolt halil hedvábný plášť.

Mladá půvabná žena se náhle naklonila ke staršímu ze

společníků, jenž se svými nakroucenými kníry a nakrátko ostříhanými

šedivými vlasy připomínal důstojníka jezdectva, a zašeptala:

„Podívejte se na toho chlápka vlevo. Na toho, kterej jde kolem

hodinářství. Patří k bandě… Podílel se na Simplonským expresu!“

Na bulváru právě v tu chvíli začala velká strkanice.

„Pane,“ řekla elegantní dáma jednomu z pánů, „nesmíme ho

ztratit.“

Oslovený se usmál do dlouhých světlých vousů.

„Nebojte se.“

Krásná a elegantně oblečená Pařížanka nebyl nikdo jiný než

Joséphine. Mladý muž se světlými vousy byl Fandor. A muž, který

připomínal důstojníka jezdectva, nebyl to nikdo jiný než Juve. Nijak

zvlášť se nenalíčil, ale stejně nebyl k poznání, protože uměl

nakrčením čela a křečovitým sevřením úst zcela změnit svou

fyziognomii.

Toto zvláštní společenství vzniklo hned následující den po onom

nezapomenutelném odpoledni, které Loupartova milá strávila

v kanceláři vyšetřujícího soudce. Stále to vypadalo, že bude zatčena,

a za podmínečné propuštění vděčila intervenci inspektora Juvea.

Joséphine, celá šťastná, že už je zase na svobodě, slíbila, že

policii ve vyšetřování pomůže…

A tak se dnes večer Joséphine a Juve sešli s Fandorem v jedné

velké restauraci na večeři. Dívka, oslněná luxusním životem, který jí

inspektor nepřímo nabídl, slíbila všechno, co po ní chtěli. Dokonce

sama navrhla, že na pouti na Montmartru by mohli „najít“ zajímavé

osoby. Vypravili se tam.

Juve se pustil do hovoru s jedním Arabem v dlouhém hábitu.

Prodával nugát.

Juve však nechtěl nic koupit a Arab se nesnažil nic prodat. „Ano,

šéfe,“ vysvětloval Arab, „sledujeme Mimila už od druhé hodiny

odpolední. Nemáme ho zatknout?“

Juve si svého kolegu mlčky změřil pohledem a pak řekl:

„Bravo, Micheli. Ten váš převlek je skvělý. Pod tímhle burnusem

prodavače nugátu žádný člen Bandy šifer neodhalí Sapera, který se

před osmi dny nechal poznat v hospodě U Kamaráda.“

Ale to už k němu přistoupila Joséphine, zatahala ho za rukáv

a nenápadně mu ukázala skupinu mužů, která právě přecházela

Place Blanche. Juve se přestal zajímat o Araba, jenž ostatně

okamžitě zmizel, a vykročil za tlupou. Tak jako Joséphine a Fandor

poznal, že ve skupině je i Loupart.

Zloděj měl na sobě dlouhou blůzu, na hlavě vysokou čepici, v ruce

držel pořádný obušek a kráčel uprostřed půl tuctu mužů podobně

vymóděných. Podle oblečení je lidé považovali za řezníky z jatek ve

čtvrti La Villette. Skupina šla pomalu směrem k Pigalle a Juve, jenž

se svými přáteli ocitl poměrně blízko, se přizpůsobil, aby měl odstup.

Náměstí, do něhož otvírala brány řada restaurací, bylo zaplaveno

světlem a policista nechtěl, aby si jich někdo všiml.

Falešní řezníci se ostatně zastavili také. Shromáždili se kolem

Louparta a poslouchali.

Všiml si snad některý lupičův komplic, že jsou sledováni?

Fandor, jenž vzal Joséphine v podpaží, cítil, jak dívce buší srdce.

Všichni hráli vysokou hru, dívka se nacházela ve velmi

kompromitující a nebezpečné situaci. Nejenže musela počítat

s hněvem svého amanta, ale stačilo, aby ji poznal jeden z mnoha

členů Bandy šifer, roztroušených po pouti, a její osud by byl

zpečetěn.

Fandor se ji několika milými slovy pokoušel uklidnit.

„Víte, slečno, nemusíte mít strach. Nerad bych se mýlil, ale blíží

se okamžik, kdy bude Loupart definitivně chycen. A až se ocitne

v Juveových rukou, hned tak se z nich nedostane.“

Dívce ta slova však klidu nepřidala. Naopak.

Bez zjevného zájmu o okolí Loupart zamířil k jedné z restaurací

na náměstí, ke Krokodýlovi.

Jako většina nočních podniků měl i Krokodýl několik místností.

Do velkého sálu v přízemí mohli hosté volně přicházet a také z něj

odcházet, mohli se posadit k baru a dát si pivo, aniž by utratili moc

peněz. V prvním patře byl druhý sál, do něhož se vcházelo po malém,

úzkém a strmém schodišti, vchod střežil obr v nádherné livreji. Nad

tímto sálem se nacházely soukromé salonky. Restaurace byla v módě,

na večeři sem chodila spousta snobů a povalečů. A protože se blížila

půlnoc, kočáry přivážely páry ve večerních toaletách, všichni mířili

po schodech nahoru. Podle místního zvyku se večeře podávala

v prvním patře.

Ke svému velkému překvapení Joséphine a Fandor spatřili, jak

Loupart míří rovnou ke schodišti. Mezi mladými lidmi v oblecích

a dámami z polosvěta s obrovitými klobouky měl jeho převlek

řezníka s vysokou čepicí velký úspěch.

„Všechno jde dobře, znám to tady,“ řekl Juve. „Restaurace má

jen jeden východ. Joséphine, udělejte mi tu laskavost, běžte do

prvního patra a posaďte se k jakémukoliv stolu. Objednejte si

šampaňské za padesát franků. Nebuďte odmítavá, naopak. Kdyby

s vámi chtěl někdo z hostů navázat rozhovor, chovejte se k němu

mile… Nezapomeňte, že teď je z vás dámička, která se chce bavit.“

„Myslíte, že mi to půjde?“ usmála se Joséphine.

Už odcházela, ale Juve ji zadržel.

„Ať se stane cokoliv, neznáme se.“ Pak se otočil na Fandora

a zeptal se: „Co si o tom myslíš?“

„A vy?“

„Loupartův příchod je velmi zvláštní. Musí tady mít nějakou

práci.“

„A nevšimne si, že…“

„Nebuď hlupák. Je jasné, že Loupart nebude sedět na veřejném

místě.“

„A my počkáme tady?“

„Uvidíme. Posadíme se v prvním patře jako Joséphine. Ovšem za

podmínky, že bude volný první stůl nejblíž ke schodišti.“

„A když volný nebude?“

„Pak, hochu, vystojíme důlek na chodníku.“

Prostřít jim přišel osobně pan Dominique, ředitel Krokodýla.

O takové klienty je třeba pečovat. Objednali si drahé věci:

šampaňské, játrovou paštiku…

Policista a novinář nasadili uvolněné a veselé výrazy dvou

milovníků života, kteří začínají večerní tah lehkou večeří.

Podařilo se uskutečnit Juveův plán, posadili se ke stolu, jenž jim

zcela vyhovoval.

Fandor zvědavě sledoval, co se děje v tomto výjimečném nočním

podniku, v němž se dámy z nejvyšší společnosti, jež sem přišly se

svými manžely smočit pár sušenek v likéru, potkávaly s těmi

největšími prostopášnicemi a dívkami velmi lehkých mravů.

V sále vládl hluk, do něhož se mísil smích, žertování i hrubá

slova. Černoch oblečený v červeném a vyzbrojený gongem se

natřásal uprostřed mezi stoly, tančil, zpíval, vtipkoval a parodoval

a sám dělal ohlušující randál. Jakmile se odmlčel, vystřídal ho

cikánský orchestr.

Uprostřed sálu seděla krásná Joséphine a očividně do puntíku

plnila policistovy rozkazy. Nejenže byla milá, ale možná se chovala

až příliš vyzývavě. Společnost jí dělal chumel mužů, v němž

nepochybně hrál prim blonďatý obr s růžovou pletí a úplně oholenou

tváří, o jehož anglosaském původu nemohlo být nejmenších pochyb.

Fandor si ho pozorně prohlížel. Tu tvář odněkud znal, toho člověka

někde viděl, vybavoval si jeho postavu, býčí ramena a obrovité

bicepsy, rýsující se pod jemnou látkou večerního oděvu.

„U všech všudy!“ zvolal Fandor náhle. „U všech všudy, to je

americký boxer Dixon. Mistr světa v těžké váze, který svého

posledního soupeře vyřídil ve třech dvouminutových kolech…“

Juve naprosto přirozeně sáhl do kapsy u vesty pro monokl

s želvovinovou obroučkou a nenuceně si ho nasadil do jamky

pravého oka.

„U čerta!“ řekl obdivně Fandor, jakmile se jeho nadšení trochu

uklidnilo. „Když se přestrojíte za módemana, Juve, nezapomenete na

žádný detail.“

Policista zůstal netečný a Fandor ho zahrnoval chválou. „Tváříte

se jako princ ze Saganu! A přitom vůbec nejste křečovitý

a nepředvádíte se. Blahopřeji, takhle můžete vstoupit rovnou do

žokej-klubu.“

„Chlapče,“ prohlásil Juve profesorským tónem, který někdy

používal, „jsi trochu jako ti bezvěrci, o nichž se píše v evangeliu,

kteří sice měli oči, ale nic neviděli. Čeho sis všiml v tomhle sále od

chvíle, kdy jsme se tady posadili? Díval ses, a co jsi viděl?

Joséphine, španělské tanečnice, toho svého amerického boxera

a směšného černocha. Všichni tihle lidé nejsou vůbec důležití.“

Během inspektorova proslovu se Fandor ostražitě rozhlížel po

místnosti. Jestliže Juve neco takového říkal, musel si všimnout

někoho zajímavého. Nakonec tu osobu spatřil dřív, než na ni

policista ukázal.

„Chaleck!“ zvolal, až se málem zajíkl. „Tamhle večeří Chaleck!“

„Ano. Jsi hlupák, že jsi ho do této chvíle neviděl.“

Lékař seděl u stolu, na němž stály lahve a květiny a kolem něhož

sedělo asi dvanáct lidí.

Zdálo se, že shromáždění předsedá. Působil velmi korektně, frak

střižený podle poslední módy. O něčem hlasitě řečnil.

Juve, jenž neustále s Fandorem rozmlouval, trval na tom, že bude

sedět zády k sálu, a neviděl na stůl, u něhož seděl Chaleck a jeho

přátelé. Přesto poznamenal:

„Když mám soudit podle toho, že si Chaleck právě zapaluje

doutník, večeře se chýlí ke konci.“

„Ach, proboha, Juve! Máte snad oči i vzadu? Jak můžete vědět,

co se děje u Chaleckova stolu, když jste k němu otočený zády?“

„Chlapče, vidím ho v zrcadle.“

Fandor se rozhlédl, ale nikde v blízkosti zrcadlo neviděl.

Juve si sundal monokl a podal ho Fandorovi.

„Ach!“ vykřikl Fandor. „Už chápu! Falešný monokl! To je velmi

šikovné.“

„Je to jednoduché, jen člověk musí myslet na detaily. Půjdeme.“

„Cože?“ otázal se Fandor. „Necháme ho být?“

„Samozřejmě, že ne! Naopak.“

Na schodišti Fandorovi vysvětlil, že nechce vyvolat skandál

v podniku, v němž se sešli Chaleck s Loupartem.

„Chaleckza chvilku odejde… Nebude to trvat dlouho… Hm… Dej

mi vizitku, přidám k ní svoji.“

Fandor mechanicky poslechl. V tu chvíli kolem nich procházel

velmi zaměstnaný ředitel Dominique. Juve ho zadržel.

„Pane Dominique, vidíte tamhle toho muže, který večeří vzadu

v sále s těmi krásnými ženami? Toho, co má vousy načesané do

vějíře? Běžte za ním a nahlas mu řekněte, že s ním chtějí mluvit dva

pánové. Že na něj čekají venku. A přede všemi mu předejte tyhle dvě

vizitky. Nebude dělat potíže, přijde.“

„U všech čertů,“ pokračoval Juve v rozhovoru s Fandorem na

chodníku, „nemá na vybranou! Je to prosté: Nachází se v galantní

společnosti a všichni si budou myslet, že se jedná o souboj. Chaleck

nemůže odmítnout tak slušné pozvání na schůzku. Jestli je ve

společnosti svých kumpánů, bude si myslet, že nejlepší způsob, jak

nevyvolat skandál, je odejít ze sálu. Jenže se dostane do slepé uličky

a bude muset projít kolem nás. Říkám ti, neboj se, přijde. Chaleck je

velký hráč.“

Chaleck se skutečně objevil. Měl klidnou tvář a lhostejný pohled.

Na konci jeho doutníku byl pořád ještě sloupek popele. Dokonce se

ani nezachvěl, když převzal obě vizitky.

Sotva tajemný doktor sešel dolů po schodech, Juve mu položil

ruku na rameno.

Pak dal znamení přítomnému policistovi v uniformě, aby z druhé

strany chytil doktora Chalecka v podpaží. Fandor se držel vzadu,

trochu v ústraní.

„Doktore Chalecku,“ řekl Juve krátce a rozhodně, „jménem

zákona vás zatýkám.“

Doktor se ani nepohnul.

„Víte, že se na vás zlobím, pane Juve?“ pravil. „Dočetl jsem se

v novinách, že jste mi úplně zdemolovali dům. To od vás nebylo moc

hezké. Až do té doby jsme spolu měli velmi dobré vztahy.“

Nicméně nechal se poslušně odvádět směrem ke komisařství v Rue

de la Rochefoucauld, kde mu Juve chtěl nasadit pouta.

Pak pokračoval:

„Kvůli vám jsem už osmačtyřicet hodin nucen bydlet v hotelu. Pro

obyčejného měšťana, jako jsem já, to není moc příjemné. Kromě

krátkých vycházek, jako třeba dnes večer, prakticky ven nechodím.“

Juve doktora Chalecka nechal mluvit. Pro člověka, jenž tak rád

hraje, je to jistý způsob obrany.

Chaleck určitě prohlásí, že po atentátu v nemocnici Lariboisière

odjel do ciziny a vrátil se teprve v předvečer zatčení. Třeba bude mít

nějaké alibi. Nemohli ho obvinit z útoku na Joséphine a mohl se

klidně ze všeho poměrně snadno vyvléknout.

Chytrák, pomyslel si Juve, musel si to všechno detailně připravit.

Dá nám zabrat. Ale musíme…

Náhle strnul.

Došli na místo, kde Rue de la Rochefoucauld křižuje Rue Notre-

Dame-de-Lorette. Směrem k Place Blanche jel kočár, do něhož byl

zapřažený jediný kůň a chodcům, směřujícím k Place Pigalle, bránil

v cestě. V opačném směru přijížděl autobus, bylo slyšet, jak troubí.

Během jediné sekundy přejel napříč přes Rue de la Rochefoucauld

a rychle pokračoval směrem k Place Saint-Georges.

Přesně v tu chvíli se doktor Chaleck doslova vyloupl z převlečníku

s pelerínou, který si oblékl, když odcházel z Krokodýla, skočil před

Juvea a místního policistu, kteří šli po jeho boku, a vzdálil se tak

z dosahu Fandora, jenž kráčel za ním.

Rozběhl se přímo ke koni zapřaženému do kočáru, s neuvěřitelnou

zručností mu proklouzl pod břichem a mezi nohama. V ten okamžik

projel kolem autobus a zkřížil kočáru cestu.

A přes kočár, do něhož spěchající Juve narazil, spatřil, jak

Chaleck nastupuje do auta, které je celou dobu sledovalo.

Všechno se odehrálo snad v pouhém zlomku sekundy.

Juve s Fandorem a zcela zaskočeným policistou s úžasem zírali na

fant, jenž jim zůstal v rukou, když Chaleck vynesl svůj trumf a uprchl.

Velmi elegantní kabát s pelerínou a s podšívkou z černého

hedvábí měl tu zvláštnost, že v něm byla ramena a paže! Paže z gumy

nebo z nějakého podobného materiálu, na tom nezáleželo, ale tak

dokonale vyrobené, že když Juve a Fandor rukávy ohmatali, jako by

sahali na lidské ruce.

Juve skousl konečky kníru a hlasitě zaklel.

Chaleckovi stačilo jen rozepnout pelerínu, aby se vymanil ze

sevření svých strážců a nechal jim v rukou jen falešné paže

v rukávech.

Fandor se zastavil na okraji chodníku a pečlivě zkoumal kabát,

který místní policista pořád ještě držel, když na něj Juve zavolal.

„A co Loupart?“

Oba muži se rozběhli po Pigalle. Počítali s tím, že znovu zaujmou

pozici před Krokodýlem, a Juve se chtěl zeptat ředitele, co falešný

řezník zatím v podniku prováděl.

Ale ve chvíli, kdy doběhli na náměstí, od Krokodýla právě

odjíždělo sportovní auto, podobné torpédu se dvěma trupy. Za

volantem seděl Američan Dixon a po jeho boku Joséphine. Půl

minuty poté je už Juve pronásledoval v taxíku. Řidiči dal jedinou

instrukci: Sportovní auto jim nesmi ujet.

Než policista opustil Fandora, křikl:

„Postarej se o toho druhého!“

Fandor pochopil: Ten druhý byl Loupart. Vyběhl do prvního patra

Krokodýla a objednal si šampaňské, aby si mohl diskrétně promluvit

s ředitelem. Ředitel si na popisovanou osobu dobře vzpomínal, ale

nedokázal říci, jak dlouho se zdržela. V soukromých saloncích ve

druhém patře, které pan Dominique obsluhoval, se nacházely jen tři

páry a falešný řezník mezi nimi rozhodně nebyl.

Žádné další podrobnosti se Fandorovi zjistit nepodařilo. Ještě

hodinu na Juvea čekal, a když policista nepřijel, novinář to vzdal

a s obavami si šel domů lehnout.

Pohnutá noc pomalu končila. Juve se díval, jak nad vysokými

stromy parku Brimborion začíná svítat. Vyhrnul si límec kabátu

a vylezl z křoví, v němž trpělivě čekal. Celý se třásl zimou a mumlal

si pro sebe:

„Přece tady nezmrznu jen tak pro nic za nic.“

Udělal pár kroků a pak se vydal po cestičce, která na kopci nad

Bellevue ústila na silnici spojující Sěvres a Meudon.

Jakmile spatřil odjíždět Joséphine s Američanem, křikl na

Fandora, aby se postaral o Louparta a pustil se do pronásledování

uprchlíků.

Taxík ho odvezl mimo Paříž, na západní předměstí. Projeli Point

du Jour a Billancourt a přes sěvreský most dojeli až k Bellevue.

Naproti parku Brimborion odbočil Američan s autem k elegantnímu

domu.

Dixon to udělal bez jediného zaváhání. Choval se normálně jako

majitel. Jakmile auto zaparkoval, spolu s Loupartovou milou vešel

do domu. Půl hodiny se v něm svítilo a pak všechna světla zhasla.

Když Dixonovo auto zastavilo, Juve nechal taxík dole u parku.

Bez sebemenších těžkostí přelezl zídku, přeběhl zahradu, obešel dům

a pečlivě prozkoumal okolí, což pro muže s jeho zkušenostmi nebyl

žádný problém. Pak se ukryl v křoví a čekal.

Byl přesvědčen, že Američan Dixon je Loupartův komplic a že

pokud sem přivezl Joséphine, tak nikoliv proto, aby se krásné dívce

dvořil, jak by se z jejich útěku mohlo na první pohled zdát.

Možná se tu Loupart objeví. A možná i doktor Chaleck. Navzdory

dobrým předpokladům policistovu odvahu čekala těžká zkouška.

Dlouhé hodiny se nic nestalo.

Teď, když začalo svítat, tu sice mohl ještě chvíli počkat, ale bylo to

příliš nebezpečné, protože by ho prozradilo denní světlo.

V sousedních domech lidé pomaličku vstávali a jistě by je

překvapilo, kdyby na mírumilovných cestičkách mírumilovné lokality

potkali muže v černém obleku, s bílou kravatou a zaprášeným

převlečníkem.

V tuto chvíli vypadal jako flamendr, vracející se po únavné noci

domů. Radši se tedy vrátil do taxíku.

Když vystupoval v Rue Bonaparte, znechuceně zaplatil řidiči tři

louisdory.

XXII.

ZAMILOVANÝ BOXER

Služebná přinesla do altánu kávu s mlékem.

Blížila se osmá hodina ranní. Oponou větví už začínaly pronikat

ostré sluneční paprsky. Ve stínu křovin, posetých květy, vládlo ještě

chladno. Bylo jaro.

Štěrk v aleji zaskřípal pod rychlými kroky. Objevil se Američan

Dixon. Bílý flanelový oblek mu velmi slušel. Sklonil se k průhledů

v zeleni a upřel zrak směrem k altánu. Vypadal zklamaně, že v něm

nikoho nespatřil.

Statný boxer s elegantní postavou pružným krokem odkráčel do

zahrady, zapálil si cigaretu ze světlého tabáku, a nedávaje najevo

žádné pocity, trpělivě čekal. Nechtěl začít snídat, dokud nepřijde

společník nebo spíš společnice, o jejíž přítomnosti ho uvědomí stará

služka.

Náhle se dveře domu pootevřely a objevila se půvabná postava:

Joséphine.

Halilo ji světlé kimono, usmála se do svěžího jitra. Pomalu

sestoupila dolů po schodech a z plných plic se nadechla čerstvého

vzduchu.

Dojatý obr jí šel vstříc.

„Jak se dnes ráno cítíte, krásná dámo?“

„A vy, pane Dixone?“

Američan se tiše usmál a ukázal na altán.

„Slečno Finette, je prostřeno k snídani. Dáte si kávu s mlékem?“

Oba mladí lidé snídali mlčky a vyměňovali si mezi sebou jen

jednoslabičná slova, když žádali o příbor, talíř, cukr… Nakonec

Dixon přemohl ostýchavost a tiše poprosil:

„Budete stále tak nepřístupná?“

„Je to od vás hrozně milé.“

Boxer odpovídal mladé ženě na její otázky. S dojetím a půvabně,

s jistou pikantérií cizího přízvuku, popisoval kouzlo prostého

a klidného života, který člověk může vést v takovém venkovském

hnízdečku.

Zároveň si pomalu přisunoval křesílko blíž k tomu, v němž seděla

Joséphine.

„Proč,“ zeptal se a láskyplně položil ruku kolem pružného pasu

mladé ženy, „proč jste souhlasila, že pojedeme ke mně a proč jste mě

pak tak surově odmítla? Proč jste se mi tak tvrdošíjně bránila?“

Joséphine zavrtěla hlavou.

„Byla jsem včera trochu opilá. Dost dobře nevím, co jsem dělala,

proč jsem s vámi jela. Pane Dixone,“ pokračovala poněkud smutným

tónem, „když jste mě potkal v tom bizarním podniku s tak špatnou

pověstí, musel jste si myslet, že jsem… že jsem…“

Dixon na rovinu řekl:

„Přiznávám, že jsem vás považoval za lehkou ženu.“

„Tak vidíte,“ pokračovala a bezděčně vklouzla do řeči, která

prozrazovala její původ i okruh lidí, s nimiž se stýká, „že jste se

parádně seknul. Nechci se chlubit, ale jedno vám řeknu: Eště se

nenašel chlap, kerej by dokázal Joséphine zaplatit a…“

„Ale ve skutečnosti,“ řekl Američan, trochu zmatený její náhlou

proměnou, „jsem hned viděl, že nejste taková jako ostatní …“

„Víte, co se mi na vás líbilo?“ pravila Joséphine a položila

smířlivě ruku na obrovu paži. „Že nejste žádnej hrubián!“

Američan klidně, bez přetvářky a vychloubání vyjevil dívce svou

představu:

„Moc se mi líbíte,“ řekl. „Mnohem víc než kterákoliv jiná žena.

Dokonce se mi líbíte strašně moc. Nebyl právě tohle důvod, proč jste

mě odmítla? Ale já k vám cítím hluboký vztah. Jste žena, kterou

potřebuji. Co kdybychom spolu začali žít? Za měsíc odjíždím do

Ameriky… Mám spoustu peněz. Vezmu vás s sebou a nikdy se

nerozejdeme.“

To stálo za úvahu.

Američan, jenž se chtěl bezpochyby rychle dovědět, jak si stojí,

dodal mazlivě:

„Chtěla byste, krásná Finette? Odpovězte mi.“

Dívčinou hlavou se ale začaly honit jiné myšlenky a ty způsobily,

že zaváhala. Samozřejmě to byl skvělý návrh. Klid, život v přepychu,

Amerika…

„Kdo ví, jestli řeknu ano. Třeba řeknu ne. Nechte mě, abych si to

mohla promyslet.“

Dixon slavnostně vstal.

„Drahá a vzácná přítelkyně,“ pravil, „jste tady doma. Zůstaňte

tak dlouho, jak si budete přát. Ale já bych si přál, abyste se tu

zdržela aspoň do dnešního večera. V jednu hodinu tady spolu

poobědváme, chcete? Do té doby můžete přemýšlet, jak budete

chtít.“

A pak ji oznámil, že musí odejít na svůj každodenní trénink. Po

chvíli Joséphine slyšela startovat automobil.

Stará služebná odešla na nákup a Joséphine zůstala

v Američanově vile úplně sama. Prohlédla si ji od klepa po půdu

a prošla se v zahradě.

Ano, takový život by se jí líbil. Vládlo tu ticho jako na venkově

a byl tu čistý vzduch. Jaký rozdíl od čtvrti La Chapelle! A ten rozdíl

v chování distingovaného a klidného Američana a brutálního

Louparta schopného všeho. O tom všem dívka přemýšlela.

Když došla až k lesíku na konci parku, otočila se a úzkou alejí se

chtěla vrátit do domu. Najednou vykřikla.

S rukama v kapsách k ní přicházel Loupart, pohupoval se

v bocích. Když se přiblížil na dosah, pohlédl jí do očí.

„Jak se máš?“

Překvapením celá ztuhla. A lupič pokračoval:

„Máš se fajn, ale dlouho to trvat nebude.“

„Louparte,“ zakoktala konečně a hlas se jí chvěl, „nezabíjej mě.

Co jsem udělala?“

Ušklíbl se.

„Drzost ti nechybí, srdíčko moje. Já ti povím, cos udělala! Nejen

žes vo mně všechno vyžvanila panu Juveovi, ale necháš se sbalit

prvním gigolem, na kterýho narazíš.“

Joséphine padla na kolena do husté trávy. Sklopila hlavu, když ji

Loupart obvinil ze zrady. Najednou cítila, jak jí k srdci stoupají

výčitky svědomí. Jak vůbec mohla dávat policii nějaké informace!

Zcela upřímně cítila zoufalství, že neudělala nic proti tomu, aby byl

Loupart kvůli ní zatčen. Ano, Loupart má pravdu, když jí vyčítá

zradu. Za tu si zaslouží trest… Nikdy mu ale nebyla nevěrná!

Zatímco první Loupartovu výčitku uznala, proti druhé se začala ze

všech sil bránit.

„Ano, udělala jsem chybu, že jsem šla do toho nočního podniku,

že jsem mluvila s boxerem, že jsem ho poslouchala a hlavně že jsem

s ním jela sem… Ale Louparte, věř mi, i když to tak na první pohled

vypadá, nespala jsem s ním!“

Loupart pokýval hlavou. Už se tolik nezlobil, ale nechtěl, aby to

dívka poznala. Spíš ze zvědavosti než s hněvem hleděl na svou milou.

Pak pokrčil rameny.

„Ale co, klidně se s tím chlapem vyspi…“

„Ach, to neříkej, Louparte, to neříkej. Nechci, abys se mnou

takhle mluvil. Mám radši, když žárlíš a když se ke mně chováš hrubě,

než když je ti to fuk… Pověz mi, Louparte,“ řekla a láskyplně se

k němu přivinula, „ještě mě miluješ?“

„To teprv uvidíme. Nech toho. Budeš mě na slovo poslouchat.

Nebudeš nic namítat, nebudeš protestovat.“

Joséphine se sevřelo srdce. Znala tyhle řeči. Loupart zase něco

chystal.

„Ale nejdřív mi řekni,“ pravila a předstírala zvědavost, „jak ses

sem dostal?“

„Beruško moje,“ odpověděl Loupart konečně s tichým úsměvem

na rtech, „takový hloupý otázky kladeš jen ty a malý ptáčkové… Jak

ses sem dostala ty?“

„No… v Dixonově autě.“

„A kdo vás sledoval?“

Joséphine chvíli nebyla schopna odpovědět, protože nechápala.

„Ptám se, kdo vás sledoval?“

„Ale… nikdo…“

„Nikdo!“ ušklíbl se apač. „A co asi dělal Juve v taxíku, kterej jel

za váma?“

Joséphine překvapením vykřikla.

Loupart, velmi spokojený sám se sebou, pokračoval:

„A co dělal Loupart? Mazanej Loupart seděl na zadním blatníku

taxíku, ve kterým jel ten slavnej inspektor Sûreté Juve! Není to

mazaný? Říkám ti… jen ty a malí ptáčkové…“

Vrátila se mu dobrá nálada a zachechtal se.

Joséphine mu skočila kolem krku a políbila ho.

„No, já tě teda rozhodně miluju! Tebe jedinýho! Na život… a na

smrt. Je to tu hnusný, pojďme pryč. Vodvez mě vodtad.“

„Moment, mám tu práci. Protože seš tady doma – sám Američan

ti to řek – tak toho využijme. Musíš tu zůstat až do večera.

V pět přijď do Les Halles. Já tam budu taky. Nepoznáš mě, ale já

tě uvidím a přihlásím se k tobě. A ty mi pěkně povíš, kde ten tvůj

milovanej boxer schovává prašule. Potřebuju podrobnej plán domu,

votisk klíčů a sakumprásk všechno… Dnes večer chystám další

překvapení pro Juvea a jeho partu… A ty mi pomůžeš…“

Joséphine se málem zalkla, takže poslední slova neslyšela. Celá

zrudla, na skráních jí vyvstal pot a srdce jí sevřel strach. Až doteď

byla poslušná a oddaná, ale teď pocítila hluboký stud při představě

odporného činu, který jí amant přikázal.

Loupart však nehodlal připustit námitky. Příkazy nikdy

neopakoval. Aby stvrdil smíření, vtiskl Joséphine na čelo roztržitý

polibek a zmizel.

Joséphine ve velké zahradě osaměla.

Byly čtyři hodiny odpoledne. V salonku v přízemí Američanova

domu spolu mezi čtyřma očima pili čaj Fandor a Dixon. Boxer

nepatřil k nepřátelům reklamy, novináře přijal srdečně a souhlasil,

že poskytne deníku Lu Capitule velký rozhovor o zápasu, který měl

následující den vybojovat s Joem Samem.

Zatímco sportovec popisoval, jak vypadá jeho trénink, jaký je jeho

jídelníček, kolik váží jeho rukavice a spoustu dalších věcí, z hlediska

jeho profese velmi důležitých, Fandor si dělal poznámky.

„Ale,“ zeptal se pak a mrkl, „abyste se udržel v tak skvělé formě,

musíte žít střídmě jako velbloud a počestně jako mnich.“

Američan se usmál.

Fandor mu řekl, že ho předchozí večer viděl večeřet u Krokodýla

ve společnosti nějaké krásné ženy.

Byl to Juveův nápad, aby se Fandor pod záminkou sportovního

interview vloudil do Dixonovy přízně a snažil se něco dovědět

o Joséphine, která pravděpodobně setrvávala v Američanově domě.

Fandor měl z náhodných poznámek zjistit, jaké jsou vztahy mezi

boxerem a lehkou holkou, převlečenou za dámu. Měl se dovědět,

jestli setkání Dixona s Joséphine bylo skutečně náhodné, nebo jestli

mu předcházely nějaké dřívější vztahy. Zkrátka, Fandor měl

vyzvědět, jestli Dixon patří, nebo nepatří k bandě, jejímž vůdcem byl

nepochybně Loupart.

Dixon popisoval Fandorovi detailně všechno, k čemu v noci došlo.

Byl indiskrétní, jako všichni zamilovaní. Vyprávěl o tom, jaké měla

Joséphine zábrany a jak se k ní on sám choval korektně. Stavěl ji na

takový piedestal ctností, že Fandor měl co dělat, aby nevybuchl

v smích, a chvílemi se v duchu ptal, jestli ho boxer nepovažuje za

úplného hlupáka.

Dixon si ničeho nevšiml, pokračoval ve své představě a nijak před

Fandorem neskrýval svůj plán vzít dívku co nejdřív do Ameriky.

Z ničeho nic vstal.

„Pojďte, já vám ji představím.“

A rozběhl se po domě, prohledal všechny místnosti i zahradu

a volal:

„Finette! Slečno Finette! Joséphine!“

Fandor zůstal v salonku sám se svými obavami. Američan se

vrátil se ztrhanou tváří, propadlýma očima a sklopenou hlavou. Už

to nebyl ten muž jako předtím.

Celý zhroucený a rozlítostněný pravil bezbarvým hlasem:

„Odešla a ani se mnou nerozloučila… To bolí…“

O pět minut později se vypařil bez pozdravu i Fandor a skočil do

tramvaje, která ho odvezla do Paříže.

Nevěděl o moc víc, než když sem přišel.

XXIII.

UDAVAČKA

„Juve, jsem úplně vyřízený. Dva dny jsem se ani na minutku

nezastavil. Po noci strávené v Krokodýlu jsem skoro celý den hledal

Louparta. A včera to bylo totéž. Jsem definitivně rozhodnutý. Dnes

večer nechci dělat nic.“

„Cigaretu, Fandore?“

„Ano… Ale to nebrání tomu, abyste co nejrychleji neposlal policii

do Sèvres a kolem toho Dixona neupředl co nejjemnější síť, aby z ní

neunikla ani myš. Jste stejného názoru?“

„To si opravdu myslíš?“

„A vy ne, Juve?“

„To neříkám.“

„Ale nevypadáte moc přesvědčeně, že mám pravdu?“

„A na čem stavíš přesvědčení, že bychom měli Dixona hlídat?“

„Na spoustě malých detailů.“

„Na kterých?“

„Co o tom Dixonovi víme? Že se objevil přesně v danou chvíli

a unesl Joséphine před našima očima, aniž jsme mohli cokoliv

podniknout…“

„Co proti tomu Dixonovi máme, kromě toho, že zná Joséphine?

Na tom není nic zvláštního.“

„Máte pravdu, Juve, možná dělám příliš unáhlené závěry, ale ve

skutečnosti si nevím rady, co dělat dál… Všechny naše stopy jsou

přerušeny… Loupart je na útěku, Chaleck zmizel. A co se týče

Joséphine, nepředpokládám, že ji brzy uvidíme.“

Celou tu dobu, co novinář mluvil, se Juve opíral čelem o okno

a pozoroval chodce na ulici.

„Fandore!“

Juve novináře přerušil uprostřed věty a zavolal ho k sobě.

„Co se děje, Juve?“

„Pojď se podívat.“

Ukázal prstem na něco na ulici, co vyvolalo jeho překvapení.

„Podívej! Tamhle u toho omnibusu… Ta osoba, přecházející…“

Žurnalista vykřikl:

„Panebože!“

„Vidíš, Fandore? Jen si zaklej!“

„To snad není možné! Tak co, Juve?“

„Co jako?“

„Nepoběžíme za ní? Nezatkneme ji?“

Fandor už nebyl u okna a utíkal ke dveřím pracovny Juve se dál

klidně opíral o okno.

„Běžet za ní a zatknout ji? Chlapče, ty si myslíš, že její přítomnost

v těchto končinách je pouhá náhoda?“

„Sakra…“

„Buď si jist, že není… Podívej, přechází ulici… Míří sem.

Výborně! Vchází do domu. Ujišťuji tě, že za pět minut bude

Joséphine tady, sedne si pohodlně tamhle do křesla a já se jí budu

moct na všechno vyptat.“

Fandor neskrýval překvapení.

„Joséphine vás jde navštívit po všem, co se stalo? Juve, mám

pocit, že jsem se zbláznil. Vy jste si s ní dal schůzku?“

„Vůbec ne…“

„Ale zná vaši adresu!“

„To ano… Když jsem ji naposled vyslýchal, všiml jsem si, že má

přímo panickou hrůzu z budovy prefektury. Aby mi začala důvěřovat,

řekl jsem jí, kde bydlím… A vidíš, udělal jsem dobře… Ale co může

chtít?“

Policista zmlkl.

Do pracovny vstoupil sluha Jean a oznámil:

„Je tady nějaká dáma, která mi nechtěla říct své jméno, pane.

Čeká v salonu.“

„Přiveď ji, Jeane.“

Juve a Fandor slyšeli, jak starý sluha jde pro návštěvnici. O pár

vteřin později ji přivedl dovnitř.

„Dobrý den, slečno,“ řekl Juve srdečným tónem. „Jak to, že jste

dnes vstávala tak brzy?“

Joséphine stála strnule uprostřed místnosti, jen se trochu chvěla.

„Posaďte se. Předpokládám, že můj přítel Fandor vám nebude

překážet. Je němý jako hrob. Ostatně byl to on, kdo mi přišel povědět

o vašem příteli Dixonovi.“

„Vy Dixona znáte, pane?“

„Tak trochu,“ odpověděl Fandor. „A vy se s ním znáte dlouho?“

„Ne. Asi tak tři dny. Setkala jsem se s ním u Krokodýla.“

„Líbil se vám?“

„Líbili jsme se jeden druhýmu. Jsem šťastná, že jsem se s ním

seznámila.“

„Proč?“ zeptal se Juve.

„Protože jsem nebyla v bezpečí. Šli jsme dovnitř za Loupartem,

ale von tam nebyl.“

„Nic se nestalo?“

„Jestli se něco stalo? Vy už mi nevěříte, že?“

„Ale ano… Ale ano…“

„Nevěříte… Říkáte si, že jsem na vás zahrála habaďůru. Že jsem

sbalila zajíčka.“

„Přesně to jste udělala, slečno,“ řekl se smíchem Fandor.

„Nezapírejte, že s Dixonem něco máte.“

„Ale řekla jsem vám přece proč…“

„No tak… No tak… Neposmívej se jí, Fandore. Joséphine si jen

našla dobrého kamaráda a na nás zapomněla. Kvůli tomu se přece

na ni nebudeme zlobit.“

A aniž následující větu příliš zdůraznil, Juve naprosto přirozeným

tónem pokračoval:

„A teď nám povězte, Joséphine, co vás sem přivádí?“

„No… Nic…“

„Ale, ale… Vy jste vyšlapala všechny ty schody jen proto, abyste

se v našich očích ospravedlnila?“

„Jo, abych se vospravedlnila, pane Juve.“

„Pěknými slovíčky?“

Po krátké pauze Joséphine dodala:

„Něco mám…“

„Podívejme!“

„Ano. Ale musíte mi přísahat, pane Juve, že nikomu neprozradíte,

co vám řeknu.“

„Je to tak vážné?“

„Je to vážný, pane Juve. Slibujete? Prozradím vám způsob…“

„Způsob?“ zopakoval Juve, který se tvářil, že dívčiným slovům

nevěnuje příliš velkou pozornost, ale přitom je přímo hltal.

„Pane Juve, prozradím vám způsob, jak zatknout Louparta.“

„Ach!“ zamumlal novinář.

Policista mu pohledem nařídil, aby mlčel.

„To jste moc hodná, Joséphine, ale jestli se nám má podařit

sledování, jako jsme to dělali u Krokodýla…“

„Ne… ne… Tam ho nechytíte.“

„A kde tedy?“

„Teď nevím. Ale najdete ho v Nogentu.“

„V Nogentu? Co tam bude Loupart pohledávat?“

„Loupart se s lidma ze svý bandy sejde v Nogentu v Rue des

Charmilles číslo sedům. Něco připravuje… Nevím přesně co… Pane

Juve, říkám vám všechno, co vím. Neptejte se mě, jak to vím, protože

to vám říct nemůžu… Ale vím naprosto jistě, že Loupart bude

v Nogentu pozejtří ve dvě…“

„Vystřelil si z vás, Joséphine. Loupart si z vás vystřelil, protože

nepochybuji, že tyhle informace vám sdělil on.“

A protože dívka na něj hleděla zcela vyděšeně, pokračoval:

„Nemyslíš si totéž, Fandore? Připouštíš, že by Loupart a jeho banda

mohli něco provést za bílého dne? A co že vlastně chystají?“

„Nevím přesně, ale myslím, že de vo loupež… Bude jich tam asi

patnáct… Maj se sejít před domem, jeho majitel je na cestách. Pár

lidí počká venku pro případ nebezpečí, aby usnadnili útěk… A zbytek

vyloupí dům! Připravujou to už dlouho… Bude tam Vousáč.“

„A Loupart?“

„Ano, dyť vám říkám, že Loupart taky… Budou samozřejmě voba

v přestrojení. Loupart pokaždý nosí na vobličeji černou masku…

Podle ní ho poznáte…“

„Dobře. Když nebudeme mít nic lepšího na práci, půjdeme se

pozítří projít do Nogentu, že, Fandore?“

„Jak chcete, Juve.“

„Ale radši vás budu varovat hned, Joséphine. Jestli je to vtip, tak

nepočítejte s tím, že vám projde jen tak.“

„Pane Juve!“ protestovala dívka.

„Dobrá… Dobrá…“

Dívka vstala a Juve dodal:

„Existuje ostatně způsob, jak můžete prokázat dobrou vůli.

Loupart chystá loupež na druhou hodinu? Dobře, Joséphine. Buďte

v půl druhé na nádraží v Nogentu. Jestli najdeme Louparta tam, kde

říkáte, zatkneme ho. Jestli ne…“

Policistův hlas zněl velmi přísně a Joséphine si jeho větu v duchu

doplnila: Jestli ne, tak zatkneme vás.

Stručně svá slova potvrdila.

„Chytnete ho.“

A protože si najednou uvědomila, jak důvěrné je to sdělení,

dodala:

„Pane Juve a vy taky, pane Fandore, musíte se tvářit, že ste tam

náhodou. Nikdo se nesmí dovědět, že sem vám to prozradila. Říkal

ste, že by mi to u vás neprošlo, ale kdyby mě začali podezřívat

Loupartovi kamarádi, neprošlo by mi to jakbysmet.“

Juve a Fandor stejnými gesty uklidnili obavy dobrovolné

udavačky.

„Myslete na to… Nikdy znamená nikdy.“

Joséphine pomalu odcházela.

Podařilo se jí oba muže přesvědčit, aby jeli do Nogentu. To bylo

slibné.

„A ještě něco,“ řekla Joséphine na odchodu a dívala se teď

hlavně na Fandora. „Nevím nic přesného, nic jistého… jenom…

Loupart vás nemá rád. Ani jednoho, ani druhého… Na vašem místě

bych si dávala Lacha.“

Zatímco Joséphine sbíhala ze schodů, Juve s rukama zkříženýma

na hrudi a hlavou sklopenou přecházel po pracovně, sledován

Fandorem.

„Zvláštní! Zvláštní! Je k nám upřímná, nebo nás naopak tahá za

nos? Ne, je upřímná! Hrála by moc nebezpečnou hru, kdyby nám

chystala past. A co chtěla říct těmi posledními slovy?“

Juve vesele pohrozil Fandorovi prstem a dodal:

„Protože se dívala hlavně na tebe, nezapomeň si dávat pozor!“

XXIV.

TAJEMNÉ OBJETÍ

„Haló? Haló?“

Juve se s trhnutím probudil a vrhl se k telefonu. Venku už byl bílý

den, ale policista, jenž si šel lehnout pozdě v noci, ještě tvrdě spal,

ačkoliv už bylo sedm hodin ráno.

Z hlubokého spánku ho vytrhlo zvonění telefonu. Roztržitě

poslouchal, co mu na druhém konci někdo říká, odpovídal

jednoslabičně a mechanicky opakoval slova, která mu byla určena.

„Ano, to jsem já… Juve… Co říkáte? Sûreté? Ach, to jste vy,

drahý pane Harvarde? Velmi dobře, děkuji… Ano, mám volno… Ach!

Ach! To je zvláštní… Nemáme indicie? Samozřejmě, ještě je brzy…

Rozumím… Rozumím… Počítejte se mnou… Ne, nic výjimečného…

Už jedu… Budu vás informovat…“

Juve se spěšně oblékl, vyběhl ven na Boulevard Saint-Germain

a zastavil taxíka.

„Poslyšte, dobrý muži,“ řekl šoférovi, „mohl byste mě odvést do

Sèvres, vedle Bellevue… A co nejrychleji, ano?“

Juve vystoupil z auta na úpatí Bellevue a až nahoru k elegantní

vile, obývané Američanem Dixonem, šel pěšky.

V tuto ranní hodinu byla cesta pustá. Žádný dav nesignalizoval,

že by se veřejnost začala zajímat o dům, v němž se měly odehrát

události, které náčelník Sûreté považoval za tak závažné, že pověřil

Juvea, aby je na místě vyšetřil.

V sousedství vládlo takové ticho a klid, že kdyby si policista nebyl

jistý správností informace, určitě by začal pochybovat, že se blíží

k jevišti, na němž se právě odehrál zločin, nebo aspoň pokus

o zločin.

V telefonu se Juve dověděl, že právě došlo k tragickému

a záhadnému atentátu. Podrobnosti mu pan Havard nesdělil.

Jakmile se Juve přiblížil k domu, vykročil mu vstříc desátník

četnictva v uniformě.

„Desátník Dubois z četnické brigády v Sèvres.“

„Co se stalo?“

Juve už pospíchal vzhůru po schodišti.

„Kdyby vám to nevadilo, pane inspektore, chvilku počkejte venku,

než vejdete dovnitř. Pan Dixon v tuto chvíli odpočívá a doktor

zakázal, aby ho kdokoli rušil.“

„Jeho stav je vážný?“

„Podle toho, co doktor říkal, tak nikoliv.“

„Poslyšte, desátníku, vyprávějte mi tu historku od začátku a nic

nevynechejte. Ale řekněte mi jen fakta.“

Desátník odvedl Juvea za dům a spolu vešli do altánu. Při

inspektorově příchodu četník, který seděl u stolu a něco psal, uctivě

vstal.

„Právě jsme dokončili hlášení,“ oznámil desátník. „Chcete si

přečíst výpověď svědka?“

Juve si vzal dokument a četl:

„Já, níže podepsaný Dubois, desátník druhé pěší brigády

četnictva se sídlem v Sèvres, za asistence četníka Verdiera, jsem dnes

ráno, dvacátého osmého června v šest hodin třicet pět minut, od

pana Olivettiho, obchodníka, bytem Bellevue, přijal následující

prohlášení.“

Četník na několika řádcích krasopisně přepsal prohlášení

zmiňovaného pana Olivettiho.

Stálo v něm toto:

Z domova jsem vyšel ve čtvrt na sedm a zamířil jsem na nádraží,

abych stihl vlak v šest hodin dvaačtyřicet minut, kterým denně jezdím

do práce. Procházel jsem právě kolem Bellevue, když jsem nedaleko

parku Brimborion, poblíž vily číslo šestnáct, o níž jsem věděl, že

patří americkému boxerovi panu Dixonovi, uslyšel výstřel z revolveru

a vzápětí řinčení rozbitého skla, jehož úlomky spadly na nějakou

tvrdou půdu, asi na kamení.

Z opatrnosti jsem se na okamžik zastavil a rozhlédl se, jestli se

někdo v okolí neschovává. Nespatřil jsem nic, ale slyšel jsem další tři

výstřely, jdoucí za sebou v krátkých intervalech. Zdálo se, že

přicházejí z domu pana Dixona. Po několika okamžicích jsem se

přiblížil k domu a zjistil, že okno vpravo na čelní fasádě je rozbité

a že na asfaltové terase před domem jsou střepy.

Už nebylo nic slyšet. Pořád se nikdo neobjevoval, a tak jsem se

rozhodl zazvonit, ale nikdo neotvíral.

Pomyslel jsem si, že se jen pobavili nějací tuláci, a chtěl jsem

pokračovat v cestě, abych nezmeškal vlak, když tu jsem uslyšel

nějaký přidušený křik, který, jak se mi zdálo, přicházel zevnitř domu.

Sotva jsem ho slyšel. Dveře do zahrady byly zamčené a nemohl jsem

je otevřít. Navíc jsem se neodvažoval vstoupit dovnitř sám

a neozbrojený.

Ale protože jsem se bál, že došlo k nějakému neštěstí nebo ke

zločinu, utíkal jsem na četnickou stanici a za přítomnosti desátníka

jsem učinil toto prohlášení.

Desátník Dubois si načechral knír a podíval se na svého

podřízeného četníka, jako by ho chtěl pobídnout, aby ho opravil,

kdyby se dopustil nějakého omylu nebo kdyby mu selhala paměť,

a spustil:

„Jakmile jsme zapsali prohlášení pana Olivettiho, vydal jsem se

spolu s četníkem Verdierem k Bellevue a k inkriminovanému domu.

Pan Olivetti nás doprovázel. Při prvním ohledání místa jsme zjistili,

že svědek mluvil pravdu. Okamžitě jsme vstoupili do zahrady. Na

rozdíl od toho, co říkal pan Olivetti, dveře do zahrady vedoucí na

cestu, nebyly zamčené, ale zevnitř byly jen zajištěné malou západkou,

která šla uvolnit rukou. Bez potíží jsme se tedy dostali k venkovnímu

schodišti. Tam jsme narazili na zamčené dveře, které jsme nedokázali

otevřít. Hlasitě jsem zavolal a doufal, že nás někdo v domě uslyší, ale

na naše volání nám odpovědělo jen sténání. Slyšeli jsme, jak někdo

volá: ,Pomoc!‘. Zvuk hlasu se k nám nesl bezpochyby z místnosti

v prvním patře, jejíž okno bylo rozbité. V tu chvíli jsem řekl

Verdierovi:

‚Musíme se do toho okna dostat po žebříku.‘

Verdier mi odpověděl:

‚Žebřík nemáme.‘

Řekl jsem mu…“

Juve ho nervózně přerušil:

„Zkraťte to, desátníku. Našli jste žebřík, nebo nenašli? Dostali

jste se do té místnosti?“

„Jistě,“ odpověděl desátník Dubois uctivě a trochu zaskočeně.

„Pak jsme našli oběť a zavolali jsme doktora Plassina. A čekali jsme

na váš příchod.“

„Teď už zase ne tak rychle, desátníku. Dostali jsme se

k nejdůležitější části. Musím vědět, jak to přesně bylo. Shrnu to:

Našli jste žebřík, opřeli ho o zeď a jeden za druhým jste vylezli

nahoru. První určitě vy, desátníku, a za vámi četník.“

„Přesně tak, pane inspektore.“

„Dolezli jste k oknu a podívali jste se dovnitř. Co jste spatřili?“

„Nic, pane inspektore. Jenom jsme pořád slyšeli volání o pomoc

a sténání, jako by byl někdo zraněn.“

„A dál?“

„No,“ pokračoval desátník, který se už trochu vzpamatoval,

„dírou v rozbitém skle jsem prostrčil ruku, otočil jsem kličkou,

otevřel okno a vlezl dovnitř. Verdier šel za mnou. Ocitli jsme se

v ložnici, kde bylo perfektně uklizeno. Na první pohled se nám zdálo,

že jsme se obtěžovali zbytečně.“

„A na druhý?“

„Pořád jsme měli stejný pocit, pane inspektore,“ odpověděl

desátník a vrhl krátký pohled na svého podřízeného, jako by se chtěl

ujistit, že sdílí jeho názor.

Juve mlčel a desátník pokračoval:

„Ale když Verdier roztáhl závěsy, našel jsem vzadu v místnosti

ležet na posteli svlečeného muže, který evidentně trpěl velkými

bolestmi… Hned jsem věděl, že se jedná o pana Dixona, majitele

domu. Nemohl pořádně mluvit ani se hýbat. Ramena a paže neměl

zakryté a pod rozepnutou košilí jsem spatřil, že na kůži na hrudi a na

ramenou má modřiny a červené skvrny… Na nočním stolku vpravo

od postele ležel revolver, z něhož bylo před krátkou dobou vypáleno

všech šest nábojů.“

„A dál?“ chtěl vědět Juve.

„Pomyslel jsem si, že ze všeho nejdůležitější bude okamžitě

zavolat doktora,“ odpověděl desátník. „Protože pan Olivetti zůstal

na zahradě, ujal se toho a běžel za doktorem Plassinem, který bydlí

tady nedaleko. Za pět minut doktor přišel. Využil jsem toho a poslal

Verdiera na četnickou stanici, aby můj zástupce okamžitě zavolal na

prefekturu a popsal situaci, k níž došlo.“

„Prohledal jste dům?“

„Ne, pane inspektore. Ještě ne. Ale nic nebude snadnější, protože

jsem prohledal kapsy oděvu oběti a našel svazek klíčů.“

„Oběti?“ vykřikl Juve. „Proč si myslíte, že je pan Dixon oběť?

Oběť atentátu?“

„Když křičel ‚pomoc‘, myslel jsem si, že se před někým brání.“

Juve přešel k dalšímu okruhu otázek.

„Když se chtěl doktor dostat dovnitř, musel jste mu otevřít dveře

a aspoň nahlédnout do ostatních místností, na odpočívadlo, na

schodiště…“

Desátník zavrtěl hlavou.

„Ne, pane inspektore, ne, doktor taky vylezl nahoru po žebříku.

Nejdřív mě skutečně napadlo vyjít z ložnice, v níž se nacházel pan

Dixon, dveřmi vedoucími na odpočívadlo v prvním patře, ale zjistil

jsem, že jsou zamčené. To mi připadalo podivné, protože pokud se

pan Dixon stal obětí atentátu, musel se k němu útočník nějak dostat

a někudy odejít… Ale dveře byly zamčené a já jsem si je nedovolil

otevřít, dokud k tomu policie nedá souhlas.“

„A udělal jste velmi dobře,“ prohlásil Juve spokojeně. „Je

skutečně velmi důležité zjistit, jestli dveře byly během onoho

domnělého atentátu zamčené, či nikoliv… Vím dobře,“ pokračoval,

„že je mohl otevřít a zase za sebou zavřít Dixon, když si šel

lehnout… Ale k tomu se ještě dostaneme. Pojďme nahoru navštívit

raněného.“

„Doktor řekl, pane inspektore, že nás upozorní, jakmile bude pan

Dixon schopen podat vysvětlení. Ale jestli na tom trváte.“

„Ne,“ zabručel Juve. „Máme čas. Prohlédněme si tedy nejprve

dům… Není tu žádné služebnictvo, desátníku? Vypadá to tu

opuštěně…“

Slovo si vzal četník Verdier.

„Už jsem se na to ptal, pane inspektore. Diskrétně jsem vyslechl

sousedy. Všichni si myslí, že tu Američan Dixon žije sám.

Posluhovala mu jedna stará žena, která se v okolí těší velké vážnosti.

Nikdy nepřicházela do služby před devátou. Pravděpodobně dorazí

za půl hodiny, protože určitě ještě nic neví.“

„Dobrá,“ řekl Juve. „Dejte mi vědět, až přijde. Počkejte na ni

tady v zahradě.“

Desátník a inspektor, vybavení Dixonovými klíči, bez problémů

odemkli vstupní dveře, vedoucí do přízemí.

Vedle Dixonova obývacího pokoje se nacházelo cosi jako černá

komora, jejíž dveře zůstaly dokořán otevřené. Po zemi se tam válely

papíry, dopisy a svazky dokumentů.

„Samozřejmě!“ řekl Juve. „Chtěli se dostat k trezoru.“

Poměrně velký ocelový trezor ve zdi byl proražený nebo lépe

řečeno na některých místech rozebraný a na jiných rozřezaný. Prače

odborníka, pomyslel si Juve. V tuto chvíli se nedalo odhadnout, jestli

zloděj něco ukradl, ale důležité bylo nejprve zjistit, jestli šlo

o krádež, a pokud ano, kdo kradl.

Juve zkoumal podlahu komory, sebral dva nebo tři papíry, po

kterých šlapali, provedl některá měření, poznamenal si výsledky do

bloku a pak vyšel ven.

Neudělal po zahradě ani tři kroky, když k němu přiběhl četník,

hlídkující před domem.

„Pane inspektore, doktor říkal, že se pan Dixon probudil.“

Policista si upřímně oddechl, když mu doktor sdělil:

„Jsou to jen pohmožděniny, pane Juve. Sice vážné, ale jen

pohmožděniny. Pan Dixon může děkovat svým mocným svalům. Jinak

jsem přesvědčen, že by jeho tělo po takovém stisku, jemuž musel

čelit, muselo být rozmačkané na kaši.“

„Podívejme!“ řekl Juve. Zdálo se mu, že už něco podobného

slyšel. Na mysl mu přišla smrt lady Belthamové…

„Tak mi, pane Dixone, podrobně vyprávějte, co se tu tragickou

noc odehrálo. Včera večer jste asi večeřel v Paříži, ne?“

„Ne, pane, tady, ale od pěti do sedmi jsem měl velice únavný

trénink, protože zítra mám… nebo spíš měl jsem mít,“ dodal se

stopou smutku v hlasu, „důležitý zápas. Joe Sam bude mít velkou

radost… Tentokrát neprohraje.“

„Myslíte si, že váš soupeř, ten Joe Sam, je člověk, který by vám

byl schopen nastražit léčku, aby se s vámi nemusel ocitnout

v ringu?“

„Ne, Joeovi Samovi jistě na zápasu záleželo, protože jeden z obou

boxerů si z něj měl odnést titul mistra světa. Ale je to sportovec tělem

i duší, odvážný a čestný.“

„A co jste dělal po večeři, pane Dixone?“

„Svlékl jsem se. Když moje hospodyně odešla, zavřel jsem

okenice, dveře, šel jsem do ložnice a…“

„Máte ve zvyku se v ložnici zamykat?“

„Ano,“ odpověděl Dixon.

„Kolik bylo hodin, když jste si šel lehnout?“

„Krátce po desáté.“

„A pak?“

„Pak jsem tvrdě usnul, ale uprostřed noci mě probudil jakýsi

podivný zvuk. Zdálo se mi, že něco škrábe po dveřích. Vykřikl jsem

a pěstí jsem uhodil do zdi.“

„Proč?“

„Dům není ani starý, ani vlhký, jenže krysy by se sem mohly

dostat odpadovým kanálem. Když jsem slyšel to škrábání, měl jsem

pocit, že by to mohly být krysy, a proto jsem zabušil na zeď, abych je

vyplašil.“

„Ani jste se neobtěžoval vstát?“

„Ne. Zvuk přestal a já zase usnul.“

„A potom?“

„Zase jsem se probudil. Možná za pět minut, možná za půl hodiny

po tom prvním probuzení. Tentokrát jsem slyšel z chodby a na

schodišti v prvním patře kroky…“

„Doufám, že tentokrát jste se tam šel podívat,“ přerušil ho Juve.

„Chtěl jsem, ale náhle jsem cítil, jak se něco opřelo o mou postel

a začalo mě balit do prostěradla,“ pokračoval Američan. „Vzápětí

jsem byl zamotaný a spoutaný jako balík, s rukama přitisknutýma

k tělu. Pravou rukou jsem se snažil dosáhnout na noční stolek, ale

okamžitě mi cosi ruku přirazilo k boku. Od té chvíle jsem ze všech sil

bojoval proti strašlivému, hrůznému a tajemnému sevření, které

neustále rostlo…“

„Mohlo to být laso,“ napověděl doktor.

„Mohl byste popsat, co to bylo? Napadlo vás něco?“

„Nevím, co to bylo. Nic jsem neviděl… Jenom si vzpomínám, že

jsem při doteku s tou věcí, která mě svírala, cítil chlad.“

„Laso namočené ve vodě,“ řekl doktor. „Muselo to být lano

namočené ve vodě, které se pak smršťovalo.“

„Musel jste vyvinout velké úsilí, abyste se z toho sevření dostal?“

„Nadlidské, pane inspektore. Jak říkal doktor, kdybych neměl

takové svaly, rozmačkalo by mě to na kaši.“

„Dobrá… Dobrá,“ řekl Juve. „Výborně!“

„Opravdu? Připadá vám to tak?“

„Chci říct, že to odpovídá tomu, co si myslím. Měl jste v trezoru

hodně peněz?“

„Okradli mě, viďte? Je konec, přišel jsem o všechno! Mluvte,

pane… Mluvte!“

Dixonův strach byl tak intenzivní, že Juve začal litovat, že otázku

položil tak neomaleně. Ale už ji nemohl vzít zpátky, a tak jen

souhlasně pokýval hlavou.

„Sto tisíc franků, pane! Vzali mi sto tisíc franků! Myslíte si, že jde

o nešťastné nedopatření? Vždycky jsem měl peníze uložené v bance.

Vyzvedl jsem si je před čtyřmi dny… Ano, teď si vzpomínám, že když

jsem s tou věcí bojoval, slyšel jsem, jak někdo přechází po komoře.

Zaslechl jsem rány…“

„Jenom klid, klid,“ namítl doktor. „Dostanete horečku a já budu

nucen rozhovor ukončit.“

Juve zasáhl:

„Potřebuju už jen pár minut, doktore. Prosím, nechte nás… Je to

důležité. Jak váš boj skončil?“

„Asi po deseti minutách jsem cítil, jak sevření povoluje. Ale měl

jsem takové bolesti, že jsem spadl zpátky na postel a ležel jsem tam

úplně bezvládně. Myslím, že jsem usnul, nebo spíš omdlel.“

„Takže jste vůbec nevstal?“

„Ani na okamžik.“

„Dveře vaší ložnice, které vedou na schodiště, byly zamčené celou

noc?“

„Celou noc.“

„A co to rozbité okno? Výstřely z revolveru, k nimž došlo v šest

hodin?“

„To jsem střílel já z postele, abych přivolal pomoc.“

„Přesně to jsem si myslel,“ řekl Juve.

Pak vstal ze židle, klekl si a pečlivě zkoumal koberec. U postele,

na předložce z kůže ledního medvěda, našel chomáč chlupů.

Juve sáhl do kapsy pro nůžky, ustřihl chomáček a pečlivě jej uložil

do peněženky. Pak přistoupil ke dveřím za sametovým závěsem,

odhrnul ho a překvapeně vykřikl. Do dveří byla zevnitř vyvrtaná díra

o průměru asi patnácti či dvaceti centimetrů. Byla zhruba deset

centimetrů nad zemí, takže vypadala jako otvor pro kočky.

„To vy jste vyvrtal tuhle díru ve dveřích?“

„Nikdy v životě! Nevím, co to je!“

„Já taky ne,“ odpověděl Juve. „Ale dozvím se to.“

Doktor Plassin při policistově objevu zajásal.

„Je to tak!“ zvolal. „Říkám to pořád: laso! Tudy hodili na pana

Dixona laso.“

„Jo,“ řekl Juve tiše, aby ho nikdo neslyšel. „Jenomže si myslím,

že kovboj, který by takovou dírou dokázal prohodit laso, se ještě

nenarodil.“

XXV.

LÉČKA

„Poledne! Nejvyšší čas jít na schůzku s Joséphine…“

Juve utíkal dolů z Bellevue.

„Ale jak se tam dostanu? Řekl jsem Fandorovi, aby byl přesně

v půl druhé na nádraží v Nogentu. Je dvanáct pět a já jsem ještě

v Sèvres!“

Měl štěstí, že na stanici chytil tramvaj na lince Louvre-Versailles,

a hbitě do ní naskočil.

Nebylo to ztracené dopoledne, pomyslel si, i když jsem nenašel nic

zajímavého. Ale vzhledem k tomu, že byl Dixon málem zavražděn,

musím se znovu ptát, jestli nám Joséphine řekla pravdu. Co když

s bandou spolupracuje?

Poblíž Porte de Saint-Cloud tramvaj zastavila. Juve vyskočil

a chytil taxík.

„Na nádraží v Nogentu, a rychle.“

Šofér kývl, že rozumí.

Nejeli ani pět minut a Juve už byl netrpělivostí celý bez sebe.

„U všech čertů, takhle se tam nikdy nedostanu!“

Naklonil se dopředu a křikl na řidiče:

„Jeďte rychleji, panebože! Copak neumíte řídit?“

„Nechci dostat pokutu, pane.“

„O pokuty se nestarejte, příteli… Šlápněte na plyn. Prosím!“

„Ale…“

„Jeďte! Jsem ze Sûreté!“

Magické slovo. Řidič okamžitě přidal.

Uf, pomyslel si policista, když taxikář zabrzdil na náměstíčku před

nádražím v Nogentu. Je přesně jedna hodina čtyřicet minut.

Z čekárny vyšel Fandor.

„Tak co, Juve? Něco nového?“

„Je toho spousta. Kde je Joséphine?“

„Ještě nepřijela.“

„To potvrzuje moje podezření. Překvapilo by mě, kdybych ji tady

viděl.“

„Jaký je váš bitevní plán, Juve?“

„Můj bitevní plán, jak říkáš, chlapče, je hrozně jednoduchý. Dělí

nás sotva hodina od okamžiku, kdy se má banda pustit do díla.

Půjdeme tedy k místu, kde začíná Rue des Charmilles, a tam

počkáme, ovšem za předpokladu, že se ujistíme, že se tam lupiči

skutečně objeví… Počkáme, až přijdou k nám. Ulice je slepá, jinudy

nemůžou jít. Až se dostanou k nám, zkusím mezi nimi rozpoznat

Louparta a skočím mu po krku. Dojde samozřejmě k boji, ale protože

ty mi mezitím prokážeš službu a budeš strašně ječet ‚vražda‘

a podobně, doufám, že pomoc přijde co nejdřív.“

„Nemáte s sebou nikoho?“

„Ne… Bylo by to hrozně komplikované. Prefektura nerada

vyčerpává síly na tak pochybné a riskantní případy… A navíc, abych

řekl pravdu, nejsem si jist, zda si z nás Joséphine nevystřelila. Proto

jsem nadřízené neinformoval… Ale je to jednoduché… Nemůžeme je

minout… Pokud ovšem…“

„Pokud ovšem co?“

„Pokud ovšem Loupart a jeho banda nebudou silnější než my

a nenechají nás ležet na dlažbě,“ odpověděl Juve. „Kulka

z revolveru letí hrozně rychle a ty i já jsme proti ní bezbranní.

Rozmyslel sis to dobře, Fandore?“

„Ne,“ odpověděl novinář.

„Jak to, že ne?“

„Můj drahý Juve, řekl jsem vám snad stokrát, že s vámi bych šel

kdykoliv a kamkoliv. A nikdy necouvnu před žádným nebezpečím.“

„Opravdu, Fandore?“

„Opravdu, Juve.“

„V tom případě…“

Juve se otočil a ukázal cestu.

„Tudy.“

Oba muži šli chvíli mlčky krátkou pustou uličkou. Na rohu se Juve

ve stínu zastavil, vytáhl z kapsy revolver – browning, od něhož se

nikdy neodlučoval – a zkontroloval náboje.

„Udělej totéž, co já, Fandore. Podívej se, jestli jsi na ten boj

dostatečně připravený. Nevím proč, ale dnes cítím ve vzduchu střelný

prach.“

Pokračovali v cestě. Juve se náhle znovu zastavil.

„Poslouchej, Fandore… Poslouchej… Neslyšíš smích?“

„Slyším, ale copak jsme tak blízko Rue des Charmilles, že si

musíme všímat každého zvuku?“

Juve kývl.

„Rue des Charmilles je tamhle, jak začíná ten chodník, chlapče…

Po deseti metrech už budeme vědět, jestli je Loupart tady a…“ Chtěl

pokračovat, ale ticho náhle prořízl ostrý výkřik: „Pomoc! Pomoc!“

Juve uchopil nervózně Fandora za paži.

„Poslouchej!“

Pak novináře pustil a nařídil:

„Utíkejme! Ty běž po levém chodníku!“

Neudělali ani deset kroků, když se na rohu objevila skupina

strkajících se lidí.

A uprostřed blížící se skupiny běžel muž, který měl na obličeji

černou masku.

Za ním utíkali dva další muži s šedivými sametovými maskami…

A za nimi se hnal dav prodavačů a dělníků. Byl mezi nimi dokonce

i jeden městský strážník radnice v Nogentu.

„Pomoc… Vrah… Chyťte ho!“

Juve gestem ruky Fandora zastavil.

„Stůj! Pozor! Má zbraň!“

Muž, který prchal v čele, skutečně svým pronásledovatelům hrozil

obrovským revolverem.

Pronásledovaní i pronásledovatelé se hnali uličkou a už nebyli

dál než pár metrů od policisty.

„Pozor!“ zařval znovu Juve. „Mám tě, Louparte!“

Když Loupart a jeho kumpáni spatřili policistu, zpomalili.

Loupart křikl:

„Ustupte! Ustupte!“

A namířil revolver.

„Stůj!“ křičel Juve. „Stůj, nebo střelím!“

„Tak střílej! Já budu taky střílet!“

Namířil na policistu a dvakrát vystřelil.

„Pomoc, Fandore!“

Juve uskočil. Kulka mu proletěla těsně kolem hlavy, ale naštěstí

ho nezasáhla.

„Odvahu, Juve!“

Policista se vrhl na Louparta. Chytil ho za krk a snažil se ho

srazit na zem.

„Pusťte mě, nebo vás.“

Pomoc se blížila…

Ačkoliv se Fandor nikdy nechtěl osobně míchat do policejních

zásahů, když viděl, jakému nebezpečí je Juve vystaven, na oba

násilníky v maskách se vrhl.

Dobíhali k nim pronásledovatelé, aby pomohli.

Juve třásl svým zajatcem a řval:

„Přestaň, darebáku! Přestaň!“

Muž sebou stále zmítal.

„Pusťte mě, nebo…“

V ruce pořád držel revolver, a i když se ho Juve snažil zneškodnit,

jakýmsi zázrakem si uvolnil ruku a zamířil na policistu. „Dostanu

tě!“

Juve cítil, jak se mu hlaveň revolveru přitiskla na zátylek.

Jsem ztracen, pomyslel si. Viděl Fandora, který mu na pomoc

přijít nemohl. Ještě chvilku a Loupart stiskne spoušť…

Napjal svaly a z posledních sil odrazil Loupartovu ruku, odstrčil

ho, namířil na něj a vystřelil.

„Pomoc, já… já…“

Muž se dvakrát otočil kolem své osy a ztěžka dopadl na zem.

„Fandore?“

Juve se rozběhl na pomoc novináři.

V okamžiku se ocitl uprostřed rozvášněného davu. Pršely na něj

rány pěstí i kopance. „Smrt!“ křičeli útočníci.

Konečně Fandor, kterého si přestali všímat, mohl jít příteli na

pomoc.

Užasle se zastavil.

Kus dál od místa, kde se strhla rvačka, poblíž místa, kde na

dlažbě leželo Loupartovo tělo, strnulé a bez pohybu, spatřil Fandor

muže, stojícího uprostřed uličky, vedle trojnožky, na níž byl přístroj,

který novinář hned nerozpoznal. Zaujal ho muž, který se vůbec

nechystal zasáhnout a naopak se pohledem na scénu bavil…

Události se odehrávaly takovou rychlostí, že zmatený Fandor na

okamžik úplně oněměl a teprve po chvíli zvolal:

„Pomoc!“

Muž u trojnožky pohnul hlavou.

„Výborně… Výborně… To bude úžasný záběr!“

A Fandor, jenž se zamíchal do mely, která se kolem Juvea

rozpoutala, si náhle všiml, že vedle městského strážníka a vedle lidí,

kteří před chvílí pronásledovali Louparta a teď se vrhli na Juvea,

stojí dva lupiči v šedivých maskách a vůbec nemyslí na utěk…

Odevšad se však ozýval křik:

„Pomoc! Ke mně!“

Ze všech stran se sbíhali lidé, Fandor se zapotácel, dal si hlavu

do dlaní a měl pocit, že umře.

Teprve teď všechno pochopil.

Juve měl hlavu zakrytou obrovským obvazem a odpovídal na

otázky policejního komisaře z Nogentu.

„Ne, pane komisaři, nevšiml jsem si ničeho. Je to příšerné! Jednal

jsem podle nejlepšího vědomí a svědomí. Nejprve jsem třikrát

vystřelil do vzduchu…“

„Ale musel jste si přece všimnout, že se četníci a zloději chovají

divně… Ten nešťastník v masce, kterého jste zranil a malém zabil…“

Juve zavrtěl hlavou.

„Bohužel, neměl jsem čas něčeho takového si všímat. Pochopte,

pane komisaři… Přijel jsem do Nogentu s přesvědčením, že stanu

tváří v tvář nebezpečným lupičům. Že to bude v určitou hodinu,

v určité ulici… Že lupiči budou mít na obličeji masky a že vyběhnou

z toho a toho domu… A všechno se odehrálo přesně tak, jak mi to

popsali. Neušel jsem tou určenou ulicí ani deset metrů, když jsem

spatřil dav lidí, jak se žene ke mně a jak všichni křičí: ,Pomoc!‘.

Spatřil jsem maskované muže. Copak jsem měl čas si ověřovat

detaily a zkoumat jejich kostýmy? Samozřejmě, že neměl. Skočil jsem

na krk domnělému darebákovi a on měl revolver a vystřelil na mě.

Copak jsem mohl vědět, že ta zbraň je nabitá slepými patronami? Že

se natáčí film a že to je herec? Hrál svou roli perfektně a já se stal

obětí jeho hry… Vystřelil a já, protože jsem byl ozbrojený, jsem

vystřelil taky.“

„A málem jste ho zabil.“

„Ujišťuji vás, pane komisaři, že si nikdy neodpustím neštěstí,

které jsem způsobil. Ale nemohl jsem vědět, že se tu natáčí film.“

„Popište mi, jak to celé skončilo?“

„Když jsem vystřelil, kamarádi zraněného herce, kteří vůbec

nechápali, co se děje, mě považovali za vraha a vrhli se na mě…

Víte, že mě doprovázel Jérôme Fandor, redaktor La Capitale… On si

jako první všiml kameramana, který to natáčel, pochopil, o co jde…

Pak nastal zmatek, natlačil se tam dav, ze všech stran se seběhli

tentokrát praví četníci… Herci se na mě vrhli… Četníci mi vytrhli

zbraň z ruky… Všechno se vysvětlilo, když jsem jim ukázal svou

legitimaci.“

„A pak byla zorganizována pomoc.“

„Ano. Raněného herce odvezli do kláštera svaté Klotildy.“

A zatímco Juvea zadrželi na komisařství, aby si ověřili jeho

totožnost, Fandor se po dlouhém výslechu zastavil v ženském

klášteře svaté Klotildy, v němž jeptišky ošetřily vynikajícího herce

Bonardina a zavolaly sanitku. Potom odjel do Paříže…

XXVI.

U HERCE BONARDINA

Fandor kráčel podél Rollinova gymnázia.

Náhle uslyšel, jak ho někdo volá. Otočil se. U chodníku zastavil

fiakr a kdosi z něj zpod nízké střechy nikoliv bez obtíží vystoupil.

Byla to Joséphine.

„Ach, pane Fandore, pane Fandore…“

„Co je?“

Joséphine se rozhlédla, pak vzala Fandora důvěrně za ruku

a odvedla ho na nedaleké pusté náměstíčko.

„To je ale náhoda!“

Byla celá v bílém. Měla na sobě dlouhý rovný kabátek, na hlavě

široký módní klobouk. To nebyla ta pověstná pouliční holka, ale

krásná žena, která svedla Američana Dixona.

„Divíte se?“ spustila.

„Divím se, že vás tady vidím.“

„Myslel jste si, že mě zatkli, že?“

„U všech čertů, přiznávám, že jsem s tím tak trochu počítal…“

„Dyť vám říkám, že se divíte… Váš přítel Juve je v lapáku.“

„Ale,“ řekl Fandor.

„Povídám, že ho zatkli. Kvůli tomu filmu. Fuselier se na něj pěkně

naštval.“

„Podívejte, slečno Joséphine, ty vaše řeči mě nudí.“

„Povídám, že se pohádali jako dva hadrníci. Nakonec Fuselier

zazvonil. Přišli dva dozorci a von na ně vybaf: ,Sbalte toho chlapa.‘

A váš přítelíček, i když je to inspektor Sûreté, neřek ani ň.“

Když dívka domluvila, Fandor se jí naprosto klidně zeptal.

„A jak jste z toho vyvázla vy, Joséphine?“

Posadila se na lavičku vedle novináře a obdařila ho spokojeným

úsměvem.

„To nebylo tak těžký. Po mým zatčení mě pustili do Fuselierovy

kanceláře ve stejnou chvíli jako vašeho kamaráda Juvea, protože

k jeho aféře došlo až po tom, co mě propustili.“

„Juve se za vás přimluvil?“

„Ne, pane,“ pokračovala Joséphine, „ale nic proti mně neřek.

A Fuselier byl moc hodný ‚To jste zase vy?‘ zeptal se mě, když mě

uviděl. ‚Na mou věru jsem, pane vyšetřující soudce, to nemůžu

popřít, ale je to pro mě radost vás znova vidět…‘ Začal si mě

dobírat. Už se mě nevyptával, kolik je mi let, kde jsem se narodila,

jakou barvu maj moje vlasy a jakou povahu moje domovnice. Dělal

si legraci a říkal, že mě dá zavřít, až zčernám, to za tu aféru

s filmem. Tak jsem mu pověděla, co jsem věděla. Že jsem vám řekla

pravdu.“

Fandor zamrkal.

„Jistěže jsem vám řekla pravdu,“ pokračovala dívka a dupla.

„Loupart mi neprozradil, že to je léčka. Teď teprve chápu, že to

všechno vymyslel, aby vás zaplet do vošklivý záležitosti. Ale jako že

se menuju Joséphine, já si myslela, že je to všechno pravda. A soudce

si to uvědomil taky a uvěřil mi.“

Joséphine sledovala vlastní nit myšlení.

„Víte, Loupart je hroznej. Říká voloviny tak upřímně, že mu

věříte. Takhle jsem se zapletla do toho případu s vlakem a teď s tím

filmem.“

„A co Dixonův případ?“

Joséphine zrudla a pak řekla potichu:

„Ach, Dixonův případ… Ne, vo tom vám taky nic nemůžu říct,

přísahám… Jsme s Dixonem dobrý kamarádi. Představte si, že jsem

u něj byla včera na návštěvě, a zatímco.“

Zatímco my jsme mydlili ty ubohé herce, doplnil v duchu Fandor.

„Přijal mě moc pěkně. Myslím, že je do mě zamilovanej a já

začínám bejt zamilovaná do něj… Nakonec mi navrh, abych s ním

žila, že mě zahrne přepychem… Ach, kdybych tak mohla,“ vzdychla.

„Udělala byste dobře.“

„Mám opustit Louparta? Teď, když je Juve v lapáku, bude

Loupart králem Paříže!“

„Věříte, že bude inspektorovu zatčení připisovat takovou

důležitost? Že si nebude myslet, že je to jen trik?“

„Trik?“ zeptala se Joséphine a otevřela dokořán oči

překvapením. „Dyť vám říkám, že jsem na vlastní voči viděla, jak

Juvea vodváděj dva bachaři s klepetama na rukách.“

Křik kamelotů, skandujících titulky večerníků, dolehl až na Square

d‘Anvers.

Náhlý obrat ve vyšetřování lupičů z La Chapelle! Policista Juve

za mřížemi!

„Vidíte, je to v novinách,“ pravila dívka. „Tak je to pravda.“

„A já jsem pro La Capitale tuhle novinu zmeškal!“

Fandor se před pouliční holkou sice tvářil znuděně, ale v duchu si

jako dobrý novinář a dobrý žák svého policejního mistra blahopřál,

že jeho deník tak opatrně mlčí.

„Tak co, pane Fandore, co si o tom myslíte?“

„Myslím si, pane Bonardine, že nemůžeme zavírat oči před

realitou. Všude se píše o Juveově zatčení. Byl tedy zatčen.“

„Říkáte mi to se zvláštním výrazem ve tváři.“

„Četl jsem to,“ odpověděl Fandor čím dál záhadněji, s tváří

člověka, jenž zaregistroval fakt, aniž z něj vyvodil nějaké závěry

„Pane Fandore,“ pokračoval Bonardin po chvíli mlčení, „je mi

velmi líto, co se přihodilo panu Juveovi. Věřte mi, že kdybych napsal

prokurátorovi, že na něj nepodám žalobu…!“

„Nechte jednat spravedlnost, pane Bonardine. Nechte ji jednat.

Času na něco takového je dost.“

Když se Fandor na Square d‘Anvers rozloučil s Loupartovou

milou, vydal se do Rue des Abbesses, ulice abatyší, kde bydlel herec

Bonardin, předchozí den tak nešťastně poraněný v Nogentu.

Novináři připadalo zdvořilé jít se zeptat, jak se daří zraněnému,

jehož stav naštěstí nevyvolával znepokojení.

Bonardin měl rameno v sádře, kulka mu poškodila klíční kost.

Komplikace nenastaly. Postačí pár dnů rekonvalescence a herec

bude v pořádku. Bonardin obýval krásný vkusně a pohodlně zařízený

třípokojový byt na rohu Rue Lepic a Rue des Abbesses. Navzdory

svému mládí – bylo mu teprve pětadvacet let – se začínal prosazovat.

Z konzervatoře vyšel s druhou cenou a rozhodl se, že nechce hrát

druhé housle někde v divadle Odéon, že se po hlavě vrhne do

dobrodružství bulvárních scén.

„Víte, mým snem je jednoho dne získat takovou popularitu, jakou

mají Tarride, Gémier, Valgrand nebo Dumény,“ vysvětloval

Fandorovi.

Fandor napnul uši. Bonardin vyslovil jméno Valgrand, které

zaujalo novinářovu pozornost víc než ta ostatní.

„Vy jste znal Valgranda?“

„Jestli jsem ho znal? Byli jsme přátelé! Dvě sezóny jsme hráli

vedle sebe, on v Théatre Gymnase a já v Athénée. Vy si na to asi

nevzpomínáte, ale hrál jsem milovníka ve slavné hře Krvavá skvrna,

v níž Valgrand hrál roli Gurna, vraha lorda Belthama, manžela jedné

známé anglické dámy… Určitě jste o tom případu musel slyšet.“

Jestli o tom případu Fandor slyšel? Věděl o něm tolik, že se na

chvilku zasnil.

Pak si ale uvědomil, že není sám.

Když Bonardin domluvil, novinář předstíral, že pátrá v paměti,

a nakonec řekl:

„Skutečně si vzpomínám na dost kuriózní dobrodružství, jehož

hrdinou se stal herec Valgrand v době, kdy vystupoval ve hře Krvavá

skvrna v Grand Tréteau v roli vraha Gurna, jemuž se prý

k nerozeznání podobal. Pomozte mi osvěžit paměť.“

Bonardin se nenechal dvakrát pobízet a odvyprávěl Fandorovi

celé drama, jehož byl svědkem.

„Pak jste už Valgranda nikdy neviděl, že?“ zeptal se Fandor.

„Ale ano. Jenže to byla hrůza,“ odpověděl herec, dojatý

vzpomínkami. „Tři dny po premiéře se Valgrand vrátil. Ale byl to

opravdu on? Byl to Valgrand? Byl, ale Valgrand děsivý,

politováníhodný! Jeho pohled nás uváděl v úžas, jeho přítomnost

v nás vyvolávala zoufalství. Ach, pane Fandore, jste novinář, to by

byl krásný námět pro někoho, kdo umí psát!“

„Panebože,“ zamumlal Fandor a nuceně se pousmál. „Novinář

možná, ale úplně upřímně nevím, jestli bych byl schopen pochopit

herecké pocity. Pokračujte, zajímá mě to čím dál víc. Co se

Valgrandovi přihodilo?“

„Valgrand se zbláznil, pane… Zbláznil! Nebo spíš úplně zblbnul.

Práce a únava ho zřejmě natolik pohltily, že si přestal uvědomovat

sám sebe… Po třech dnech nepřítomnosti přišel do divadla jako

obvykle… Zamířil do své šatny ale vůbec nevěděl, kde ji má na

chodbě hledat, a pletl si dveře.

Vůbec nepoznal našeho přítele Albertixe, s nímž se v minulosti

hodně kamarádil. Nejdřív jsme si mysleli, že je to žert, když prošel

kolem Albertixe strnule jako panák a nevšiml si ho. Ale pak mi

Valgrand se slzami v hlase a se strachem člověka, který si

neuvědomuje svůj stav, řekl: ‚Neumím ani slovíčko z textu, neznám

ani kousek role, nevím nic.‘ Snažil jsem se ho utěšit a všechno to

zlehčit, protože jsem byl přesvědčen, že se jedná jen o přechodnou

amnézii. Ale Valgrand se ve své šatně zhroutil na pohovku, pohlédl

na mě a zavrtěl hlavou. ‚Jak se jmenuješ?‘ zeptal se mě. Nebylo

pochyb, byla to amnézie, totální amnézie… Ještě předtím jsme si

všichni v divadle s překvapením uvědomili, jak náš ubohý kamarád

váhavě chodí a jaká používá podivná gesta. Od té chvíle se už nedalo

pochybovat, že začíná mluvit z cesty. Že už nemáme velkého umělce,

ale blázna.

Když se zvedla opona a hra začala, zůstal jsem s ním a snažil

jsem se od něj získat nějaké informace, probudit jeho spící

inteligenci, soustředit se na detail, který by ho mohl vrátit do

minulosti. Ale Valgrand mi řekl: ‚Bonardine, jsem opravdu nemocný.

Tuhle večer jsem odešel z divadla a vrátil se domů mrtvý únavou. Ale

za svítání jsem šel znovu ven. Toulal jsem se… Kde? Nevím… Jak

dlouho? Nevím… Jak dlouho jsem nebyl v divadle?‘ ‚Tři dny,‘

odpověděl jsem. ‚Tři dny,‘ opakoval Valgrand a přejel si rukou po

čele. ‚To není možné!‘ Pak se náhle jeho tvář křečovitě stáhla a oči

mu vylezly z důlků. ‚Kde je Charlot?‘ zeptal se mě. Charlot byl jeho

kostymér. Při jeho otázce jsem si náhle uvědomil, že ani Charlot se

od zmizení svého pána v divadle neobjevil. Nechtěl jsem to

Valgrandovi říct, aby se tím netrápil, a poradil jsem mu, aby počkal

do konce představení, že ho doprovodím domů. Nechtěl jsem ho

nechat samotného, chtěl jsem zavolat lékaře, zkrátka něco udělat.

Valgrand bez odmlouvání souhlasil. Musel jsem ho opustit, inspicient

mě volal na scénu. Když jsem se vrátil, Valgrand byl pryč. Odešel

z divadla. Už jsme se nikdy neviděli.“

„Smutný příběh,“ uzavřel Fandor.

Bonardin pokračoval:

„Ale dověděli jsme se, co se stalo.“

„Opravdu?“ zeptal se novinář se zájmem.

„Nedostalo se to na veřejnost. Věřím, že policie zachovala mlčení

jednak z úcty k památce velkého umělce, jednak proto, že vyšetřování

skončilo na mrtvém bodě. Stalo se toto: Valgrand zmizel podruhé

a tentokrát definitivně. V jeho opuštěném domě v Rue Messier našla

policie mrtvolu zavražděného muže. Byl to Charlot, Valgrandův

kostymér! Jak se tam dostal? V domě nebyl domovník a majitel,

jakýsi starý venkovan, nic nevěděl. Případ zůstal nevyřešený.“

„A vaše závěry?“

„Moje závěry?“ odpověděl herec, překvapený takovou otázkou.

„Moje závěry jsou stejné jako vaše, jako všech. Valgrand svého

kostyméra zavraždil. Proč? Kvůli nějakému motivu, který neznáme.

A pak se zděsil svého zločinu a zbláznil se.“

„Ach tak,“ zakoktal Fandor, poněkud ohromený tvrzením, které

nečekal.

Velmi pozorně totiž sledoval hercovo vyprávění, ale ani zdaleka

z něj nevyvodil totéž. Nikdy by si nepomyslel, že by někdo mohl tímto

způsobem vysvětlit nejen kostymérovu smrt, ale také hercovo zmizení.

A teď, když mu Bonardin nabídl takové řešení, uvědomil si, jak je

vlastně logické.

Ale ve skutečnosti to pravda být nemohla, protože Gurn, vrah

lorda Belthama, o němž si Fandor čím dál víc myslel, že je to

Fantomas, určitě nechal Valgranda setnout gilotinou místo sebe.

Takže Valgrand, který se tři dny po popravě vrátil do divadla, nebyl

pravý Valgrand, protože ten už byl mrtvý a jeho místo zaujal zločinec

Gurn. Gurn-Fantomas. Shoda Valgrandova zmizení s popravou

Gurna vyvolává podezření.

Gurn-Fantomas se musel ukázat před svědky jako Valgrand, aby

v případě neúspěchu mohli potvrdit, že Valgrand nezemřel místo

Gurna.

Ale Valgrand byl herec. A Gurn-Fantomas herec nebyl, nebo

aspoň navzdory svým převlekům nebyl tak velký komediant, aby mohl

na scéně zaskočit za zkušeného herce a známého tragéda.

„A to je vše?“ zeptal se Fandor.

„Ne,“ odpověděl Bonardin. „Valgrand byl ženatý a měl dítě. Asi

rok po Valgrandově zmizení mě přišla navštívit jeho žena, která

přijela do Paříže vyřídit pozůstalost po manželovi a získat sirotčí

důchod, aby mohla zajistit potřeby jejich syna, o něhož teď pečovala

sama. Povídala si se mnou dlouhé hodiny a já jí podrobně vyprávěl,

co jsem měl tu čest vyprávět vám. Ale zdálo se mi, že z nějakých

důvodů mým slovům nevěří. Ne že by snad pochybovala o mém

vyprávění jako takovém, ale neustále opakovala: ‚Ne, to není možné.

Znala jsem Valgranda, něco takového neměl v povaze.‘ Nikdy mi

však neřekla nic bližšího.

Několik týdnů po její první návštěvě jsem paní Valgrandovou

spatřil znovu. Všechno se zkomplikovalo. Protože neexistoval úmrtní

list jejího manžela, nemohla dostat ani sou vdovské penze, ačkoli se

všeobecně vědělo, že Valgrand měl velký majetek, který byl uložen

buď v bance, nebo u notáře, už nevím. Když se jedná o vyřizování

účtů, dědictví nebo závěti, člověk s tím má vždycky potíže.“

„To je pravda.“

Bonardin pokračoval:

„Věc asi byla pro paní Valgrandovou velmi důležitá, protože

odmítla jakési lukrativní zaměstnání v cizině a usadila se v Paříži,

kde žila z vlastních úspor. Svým postupem sledovala tato počestná

žena – neboť byla počestná a skvělá – dvojí cíl. Jednak se snažila

získat dědictví pro svého syna Reného, jenž zůstal u chůvy někde

v okolí Paříže, a jednak se chtěla dozvědět víc o osudu svého

manžela. Zřejmě se kojila nadějí, že její muž kostyméra nezavraždil.

A kdyby náhodou nebyl mrtvý, chtěla ho najít a zařídit mu léčení.

Jako v nějakém románu…

Asi před šesti nebo sedmi měsíci, kdy už jsem na tyhle události

dávno zapomněl, jsem paní Valgrandovou potkal na jednom bulváru.

Sotva jsem ji poznal. Vdova po mém příteli už nebyla oblečená tak

půvabně jako pravá Pařížanka, jak jsem ji znal. Vlasy měla rovné

a stažené do uzlu a na sobě měla skromné šaty. Jako kdyby o sebe

přestala dbát.

‚Dobrý den, paní Valgrandová,‘ vykřikl jsem a pospíchal jí vstříc

s rozpaženýma rukama. Mávnutím ruky mě zastavila. ‚Pst‘,

zašeptala. ‚Žádná paní Valgrandová neexistuje. Teď už jsem jenom

společnice‘.“

„Takže paní Valgrandová se živila jako něčí společnice?“

„Ano. U jedné Angličanky, ale jméno jsem už zapomněl.“ Fandor

nenaléhal a přešel k další otázce:

„Paní Valgrandová tedy nechtěla, abyste vyslovil její jméno?

A jak si tedy říkala?“

„Paní Raymondová.“

Fandor vyskočil.

„Já to věděl!“ vykřikl proti své vůli.

„Cože?“ zeptal se ho zmatený Bonardin.

„Nic,“ odpověděl novinář a opět nasadil neproniknutelný výraz.

XXVII.

MATKA PŘEDSTAVENÁ

„Matku představenou, prosím.“

Dveře vybavené pružinou se za Fandorem samy zavřely. Novinář

se ocitl na vnitřním dvoře kláštera, tváří v tvář sestře fortnýřce,

kterou nečekaný návštěvník pořádně vyděsil.

Novinář trval na svém:

„Mohl bych mluvit s matkou představenou?“

„Ale pane… ano… ne… nemyslím, že…“

Sestra přecházela sem tam a nevěděla, co má dělat. Náhle si to

rozmyslela, ukázala do chodby a ustoupila, aby nechala novináře

projít.

„Račte jít tudy,“ řekla. „A chvilku počkejte, pane.“

Když Fandor odešel od herce Bonardina, rozhodl se, že bez

meškání vyplní poslání, jímž ho Juveova oběť pověřila.

Bonardin nebyl nevděčný a vzpomněl si, jak mile ho přijaly

jeptišky a jak od nich bez poděkování odjel. A tak poprosil Fandora,

aby do kláštera co nejdřív zašel a předal od něho jeptiškám padesát

franků pro chudé.

Dveře hovorny se znovu otevřely a dovnitř vešla jiná jeptiška.

Nedělala vůbec žádný hluk, jako by po zemi klouzala. Pozdravila

Fandora nepostřehnutelným pohybem hlavy, zatímco novinář se jí

hluboce a uctivě uklonil.

„Mám tu čest mluvit s matkou představenou?“

„Naše matka představená se omlouvá,“ zamumlala jeptiška, „ale

v tuto chvíli vás nemůže přijmout, má spoustu práce. Ale pokud ji

mohu nahradit, pane, jsem vám k službám. Mám v kongregaci na

starosti hospodaření.“

To se mi hodí, pomyslel si Fandor.

Jeptiška pokračovala:

„Ale nejste vy ten pán, který tu byl včera, když došlo k té…

nehodě?“

„Přináším vám novinky, sestro.“

Jeptiška sepjala ruce.

„Doufám, že dobré. Jak se vede tomu ubohému mladíkovi?“

„Tak dobře, jak je to jen možné,“ odpověděl Fandor. „Jeho

zranění není vážné. Kulku lékaři vyjmuli bez problémů.“

„Díky svatému Kosmovi, patronovi chirurgů,“ zašeptala sestra

a pokračovala:

„A co se stalo s tím vrahem? Doufám, že bude po zásluze

potrestán.“

Fandor se usmál.

„Ten vrah je, sestro, spíš oběť. Spáchal ten nešťastný atentát kvůli

příšerné mýlce. Spíš než viník je to čestný muž.“

Jeptišku to inspirovalo k dalšímu prohlášení:

„Budu se modlit ke svatému Vítovi, patronu advokátů, by ho

z toho dostal.“

„Na mou věru,“ zvolal Fandor, „protože máte k dispozici tolik

svatých, mohla byste mi ukázat jednoho, který by mohl podporovat

policii v boji proti zločincům?“

Jeptišku novinářovy řeči nijak neurazily, a protože to byla

inteligentní žena, pochopila, že se jedná o vtip, a odpověděla: „Mohl

byste se obrátit na svatého Jiří, patrona válečníků!“

Pak opět zvážněla a s odstupem, který jí diktoval její řeholní šat,

rozhovor ukončila:

„Naše matka představená bude šťastná, až jí povím tu dobrou

zprávu, kterou jste nám přinesl a…“

„Dovolte, sestro,“ přerušil ji Fandor, „má mise ještě není

u konce…“

A podal jí diskrétně dvě modré bankovky.

„To posílá pan Bonardin pro vaše chudé…“

Jeptiška se rozplývala děkováním a pak se na Fandora zahleděla

se špetkou zlomyslnosti.

„Možná se budete usmívat, pane, když vám řeknu, že za to

poděkuji svatému Martinovi, patronovi dobročinnosti… A udělám to

z celého srdce.“

Fandor se omluvil, že svou hostitelku zdržel tak dlouho. „Myslím,

že vás volá zvon, sestro.“

Jeptiška souhlasně přikývla.

„Opravdu, je čas na nešpory.“

Fandor vyšel z hovorny za jeptiškou. Po pravé ruce mu zůstal

vnitřní dvůr. Zamířil k východu.

Fortnýřka se mu užuž chystala otevřít, když tu se Fandor na místě

zastavil. Řada jeptišek právě přecházela dvůr. Šly pomalým

a pravidelným krokem směrem do zahrady, ke shluku stromů, za

nimiž vykukovala špička zvonice.

Fandor se nestaral o to, je-li jeho zvědavost neslušná, či nikoliv

a prohlížel si řádové sestry jednu po druhé.

Sestra hospodářka zůstala stát po jeho boku.

„Sestro,“ zeptal se dychtivě a ani se nesnažil ve svém hlasu

skrývat ohromení, „povězte mi, kdo je ta jeptiška, kráčející před

ostatními?“

„Ta sestra v čele, pane?“

„Ano, ta v čele, sestro.“

„Jeptiška, o níž mluvíte, je naše matka představená, pane. Naše

svatá matka představená!“

Fandor měl štěstí, že když vyšel z kláštera na ulici, okamžitě

chytil taxíka. Cestou přemýšlel tak soustředěně, že když se auto

znovu zastavilo, překvapilo ho, že dojeli do Rue Bonaparte.

„Kam jsem chtěl jet?“ zeptal se šoféra.

Ten hleděl na svého zákazník užasle a poněkud útrpně.

„Na adresu, kterou jste mi dal. Já jsem si ji nevymyslel.“

Určitě mě sem posílá samo nebe, pomyslel si Fandor. Chtěl jsem

jet k Bonardinovi, abych mu řekl, jak moje mise dopadla, ale ve

skutečnosti jsem dojel k Juveovi, kterému musím okamžitě sdělit, co

jsem v klášteře objevil.

Tak často docházím k zjištění, že je možné vše…

Novinář zůstal chvíli strnule stát na chodníku a nedbal, že do něj

chodci strkají. Oči upíral k zemi a myšlenky se mu ztrácely

v minulosti.

„Ach!“ vykřikl skoro nahlas, když do něj jeden chodec strčil víc

než ostatní a srazil ho z chodníku na vozovku. „Co tady

pohledávám? Proč sním na ulici, když bych měl okamžitě běžet za

Juvem?“

Rozběhl se vzhůru po schodišti domu, v němž sídlila policie,

a zastavil se až v druhém patře.

„Ale co tady vlastně chci?“ řekl si potichu a svraštil čelo.

„Kdybych měl věřit novinám, inspektor je pořád ještě pod zámkem.

To je dobrý vtip! Přivedl mě sem instinkt a instinkt je někdy

důležitější než rozum. Cítím, že Juvea spatřím.“

Fandor šel rovnou do policistovy kanceláře. Byla prázdná.

Nahlédl do vedlejší místnosti, zašel se podívat i do jídelny… Nikdo!

Hluboce si vzdychl a pak s úsměvem nahlas pronesl:

„Můj drahý Juve, stalo se tolik věcí od chvíle, kdy jsem vás viděl

naposled. A kdybyste mi mohl věnovat pár minut, chci vám něco

důležitého říct.“

Pak se vrátil do policistovy kanceláře a usadil se do křesla. Byl

naprosto přesvědčen, že ho přítel slyšel.

Nemýlil se!

Dvě vteřiny poté se zvedl závěs, za nímž se skrývaly tajné dveře,

a Juve se objevil. V očích se mu zračilo překvapení.

„Mluvil jsi s takovou jistotou, Fandore. Jak to, že jsi věděl, že

jsem tady? To není normální.“

„Ale je to zcela samozřejmé v případě člověka, o němž všechen

tisk píše, že už osmačtyřicet hodin dřepí na slámě v nějaké vlhké

kobce.“

„Zatracený Fandore!“ zvolal Juve a srdečně stiskl mladému muži

ruku. „Rozhodně nejsi hloupý! Co si myslíš o mém nápadu?“

„Že je dobrý,“ odpověděl Fandor. „A to tím spíš, že Joséphine

viděla, jak vás dva dozorci odvádějí v poutech do vězení.“

„Všichni tomu věřili, že?“

„Všichni,“ prohlásil Fandor.

„A jak ses dověděl, že jsem tady? Mohl jsem odtud odejít.“

„Cítil jsem to. Kapitán, můj drahý Juve! Vůně vaší věčné cigarety

Prozradil vás tabák značky Kapitán! Pach právě dokouřené cigarety

se dá rozeznat od pachu cigarety vykouřené dávno.“

„Velmi dobře, milý Fandore. Velmi dobře. To je skvělá ukázka

dedukce! Tak si ubal cigaretu a pověz mi, co je nového. Máš něco?“

„Ano. A je toho dost.“

Juve zvážněl a pozorně Fandora vyposlechl. Novinář mu vyprávěl

o rozhovoru, který vedl s Bonardinem o Valgrandovi. A řekl mu, kdo

je ve skutečnosti paní Raymondová.

„To je další záhada, kterou musíme objasnit, Fandore, ale to

počká. Znáš můj názor. Teď se musíme věnovat dvojí hře, kterou

s námi hraje Joséphine. Ty mě neposloucháš, Fandore? Už tě to

nezajímá?“

Fandor vyskočil, šel k policistovi, položil mu ruce na ramena

a upřeně se na něj zahleděl.

„Ne, Juve, už mě to nezajímá! A řeknu vám proč. Lady

Belthamová není mrtvá, právě jsem ji viděl. Viděl jsem ji na vlastní

oči, jako teď vidím vás.“

„Cože?“

„Je to pravda, jako že se jmenuju Fandor. Matkou představenou

v klášteře v Nogentu je… lady Belthamová!“

XXVIII.

STARÝ MRZÁK

Na konci Rue de Rome se Fandor zastavil.

Není hloupé, co teď dělám? napadlo ho.

Jestli se chcete něco dovědět o případu lady B… a F…, přijďte.

Lady B… je lady Belthamová a F… je Fantomas. Nemá mě ten

dopis přivést na falešnou stopu? Není to léčka?

Kdybych se aspoň mohl poradit s Juvem!

Jérôme Fandor však Juvea neviděl už čtrnáct dní!

Několikrát se na něj ptal v sídle Sûreté. Dokonce za ním šel

i domů, ale Juve nebyl k nalezení. Juve prostě zmizel!

Kdybych tak mohl Juvea vidět! Poradil by mi, jestli mám to

Mahonovo pozvání vůbec přijmout. Fandor pokračoval v cestě. Ale

nenechám se zastrašit, že ne? Boulevard Pereire Nord, tady to je.

Zastavil se před poměrně hezkým domem. Po krátké úvaze vešel

dovnitř, přešel vestibul a došel ke kukani domovnice.

„Promiňte, madam.“

„Prosím?“

„Chtěl bych od vás malou informaci. Bydlí tu nájemník jménem

Mahon?“

„Pan Mahon? Jistě. V pátém patře, dveře vpravo.“

„Děkuji, madam, ale chtěl bych o něm vědět nějaké podrobnosti…

Přicházím… přicházím, abych mu nabídl pojistku. A chtěl bych

vědět… chtěl bych vědět, jestli má nějakou cenu nábytek, kterým má

zařízený byt… Co je to za člověka, ten pan Mahon? Kolik mu je?

Aspoň přibližně, samozřejmě.“

„To je velmi jednoduché… Pan Mahon v tomhle domě nebydlí

dlouho. Asi není moc bohatý… Myslím, že je to bývalý důstojník

jezdectva.“

„Vážně?“ pravil Fandor.

„Ale je to moc hodný člověk, ideální nájemník… Je mrzák. Má

ochrnuté obě nohy. Myslím, že nikam nechodí. A že nikdo nechodí za

ním.“

Fandor ji zahrnul díky.

„Jste moc milá.“

„Ale vůbec ne, pane, to já děkuji vám…“

Jérôme Fandor zazvonil u dveří, které mu domovnice popsala.

Překvapil ho zvláštní zvuk. Jako kdyby za dveřmi něco jelo…

Asi pojízdné křeslo na gumových kolečkách.

Nemýlil se. Jakmile se dveře otevřely, spatřil starce na pojízdném

křesle, které často používají nemocní, aby se mohli pohybovat po

místnosti. Stařec ho vlídně pozdravil.

„Pan Fandor?“

„Osobně, pane.“

Mahon popojel s křeslem a ukázal Fandorovi, aby šel dál.

Na prahu místnosti Jérôme Fandor instinktivně zaváhal. Ale

srdečný hlas, jehož tón důvěrně znal, za ním zvolal:

„Jen běž dál, ty hlupáku!“

„Juve! Juve!“

„Ale ano, kamaráde.“

„No tohle!“

„Nejdřív mi řekni, jestli se umím líčit.“

„Jakou to tady hrajete komedii? Proč je v téhle místnosti tolik

světla?“

„A spálím tolik elektřiny?“ navázal Juve. „Dobře předpokládáš,

že musím mít ke svému jednání nějaké důvody.“

„A kým jste se to stal?“

Juve udělal několik tanečních kroků, protože se Fandorovým

ohromením báječně bavil.

„Račte se posadit, pane. Jak jistě chápeš, já radši zůstanu stát.

Musím toho ochrnutého vojáka hrát celý den a rád si trochu

protáhnu nohy.“

„Ale o co se jedná?“

„Tak poslouchej… Když jsi tuhle přišel, abys mi řekl, že lady

Belthamová, o níž jsem si myslel, že je mrtvá, je naživu a že jsem se

zase nechal nachytat Fantomasem, musím se ti přiznat, že jsem se

málem zbláznil… Ale musel jsem skrývat své skutečné pocity. Jednak

z ješitnosti, jednak jsem dostal vztek. Sledování se přerušilo a já

věděl, že musím stůj co stůj najít způsob, jak vyšetřování obnovit

a zjistit pravdu.“

„To ano.“

„Dobrá. A tak jsem se rozhodl začít úplně jinak. Následující den

po loupeži u Dixona a po pokusu o vraždu toho chudáka herce jsem

přirozeně velmi opatrně vyslal tři své nejlepší agenty po

Američanových stopách. Ne že bych ho snad podezříval, jenom mě

napadlo, že tenhle zvláštní člověk se skutečně zamiloval do krásné

Joséphine. Muži, můj milý Fandore, jsou hlupáci a navíc to nemají

v hlavě v pořádku! Joséphine ho málem nechala uškrtit, ale na

devadesát devět a půl procenta jsem si byl jist, že se s ní bude zase

chtít vidět. A trefa! Jednoho krásného rána za mnou přišel agent

Michel a přinesl mi důležité informace. Dixon se sešel s Joséphine,

nebo spíš Joséphine se sešla s Dixonem, pravděpodobné, aby se

v jeho očích ospravedlnila a aby mu sehrála klasickou komedii.“

„Komedii?“

„Ano! Slzy, dojemné scény, nabídky nápravy, puklé srdce a tak

dále. Skončilo to, jak jsem předpokládal. Michel mě ujistil, že

Joséphine souhlasila, že se stane Dixonovou milenkou, Dixon že se

chystá přivinout ji opět na svou hruď.“

„Panebože!“

„Ale není se čemu divit, je to přirozené… Michel to samozřejmě

zařídil tak, aby se dověděl všechny potřebné detaily. Dal mi adresu

bytu, v němž Joséphine měla odnynějška žít, ne jako vydržovaná

holka, ale jako měšťačka. A její přítel ji měl pravidelně navštěvovat.

Chápeš tu jemnou nuanci?“

„Pokračujte. Pokračujte, Juve.“

„Ty jsi ale nedočkavec! Ten byt se nachází ve čtvrtém patře v čísle

třicet tři, Boulevard Pereire Sud, to znamená vpravo od železnice…

A my jsme teď v čísle dvacet čtyři, Boulevard Pereire Nord, vlevo od

železnice, v pátém patře, přesně naproti…“

„Joséphinina bytu!“ dokončil za něj Fandor.

„Jak říkáš.“

„A vy jste tady, abyste Joséphine pozoroval?“

„Ne,“ odpověděl Juve se smíchem. „Nezapomeň, že tady nebydlí

Juve, ale starý pan Mahon, bývalý důstojník jezdectva.“

„Ano, ale…“

„Ale co?“

„A čím se Juve, nebo ten starý pan Mahon, zabývá?“

„Čím? Uvidíš, chlapče. Dlouho v tomhle pokojíku nezůstaneme,

to by překvapilo mé sousedy, kteří už začínají znát zvyky ubohého

nudícího se starce.“

A s úsměvem pokračoval:

„Nemusím se před tebou stydět, že ne? Můžu dělat, jako bys tu

nebyl? Tak sleduj tu komedii.“

Juve se znovu usadil do pojízdného křesla, nohy si přikryl tlustou

dekou. Jeho fyziognomie se okamžitě změnila, tvář ztratila pobavený

výraz, Juve se proměnil ve starce!

„Příteli,“ pravil nosovým hlasem, „mohl byste mi otevřít dveře?“

Fandor to se smíchem učinil a Juve zamířil s křeslem na

gumových kolečkách do jasně osvětlené místnosti, které si Jérôme

Fandor všiml po svém příchodu.

„Vidíte, příteli,“ řekl inspektor, „tady se cítím velmi dobře… Je tu

dost čerstvého vzduchu… Nechávám pootevřené dveře, a když vyjedu

na balkon, jako kdybych žil věčně venku.“

„Skutečně,“ odpověděl Fandor. „A nebojíte se, můj drahý

Mahone, o svůj revmatismus?“

„Ve válce jsem viděl horší případy!“

Juve i Fandor v sobě měli dávku klukovství, což překvapuje lidi,

kteří nevědí, že odvaha jde velmi často ruku v ruce s veselostí.

„Vezměte tu knihu, příteli, která leží tamhle na stolku, a chvíli mi

nahlas čtěte,“ pokračoval Juve. „A buďte tak laskav a podejte mi ten

dalekohled.“

Jérôme Fandor policistova přání splnil a Juve namířil dalekohled

s jedním okulárem na druhý konec bulváru, směrem k Porte Maillot.

„Slečna Joséphine,“ řekl velice potichu, „si ráda pečlivě ošetřuje

nehty… Dokonce si je leští.“

„Ach!“ přerušil ho Fandor. „Co mi to tu vyprávíte za pohádky,

pane Mahone?“

„Jaké pohádky? Jenom ti říkám, co se teď u ní děje.“

„A jak to můžete vědět? Nedíváte se na její dům, ale na opačnou

stranu bulváru.“

Juve odložil dalekohled na kolena a na tváři se mu objevil široký

úsměv.

„Nechci tě vodit za nos… Tvou námitku jsem čekal… Tak se přece

podívej na konstrukci toho dalekohledu… Čočky jsou jen naoko,

uvnitř je systém hranolů. Můj drahý Fandore, tímhle dalekohledem

je nejen vidět, co se děje vpředu, ale i na straně. Jinak řečeno, když

ho namířím na konec bulváru, ve skutečnosti vidím, co se odehrává

v protějším domě.“

Fandor se musel sklonit před takovým důmyslem a chtěl Juveovi

poblahopřát, ale ten mu nedal čas a svou další otázkou opět

novináře ohromil.

„Poslyšte, příteli, jste voják?“

„Prosím?“

„Ptám se vás, jestli máte rád armádu.“

„Ale pane Mahone…“

„Ptám se vás proto, abych vám oznámil, že ti dva vojáci, které

vidíte tamhle přicházet, jdou…“

„K vám na návštěvu?“ doplnil Fandor.

„Jak to víš?“

„Od vaší domovnice.“

„Ty ses jí vyptával?“

„Jenom jsem si s ní chvíli povídal o tom báječném panu

Mahonovi.“

Teď se zasmál Juve.

„Ty jsi ale darebák!“

Na policistův pokyn zavezl Fandor křeslo dovnitř a zavřel dveře

balkonu.

„Rozumíš,“ vysvětloval Juve, „mé sousedy nepřekvapuje, že mě

chodí navštěvovat vojáci. Ale nemysli si, že poslouchají, co si tady

vyprávíme.“

U dveří zazvonil zvonek.

„Běž otevřít, Fandore, kvůli nim nemůžu opustit své pojízdné

křeslo. Je sem vidět přes záclony.“

Fandor přivedl oba vojáky dovnitř, ti stiskli Juveovi srdečně ruku

a posadili se.

Nemuseli předstírat, že dodržují subordinaci. Pro cizí oči to byla

jen přátelská návštěva. Podle toho se také chovali.

Juve s úsměvem hleděl na Fandora.

„Myslíš, že jim ty uniformy sluší? Poznal jsi Michela a Léona?“

„Jistěže!“ odpověděl Fandor rovněž s úsměvem. „Ale proč právě

tenhle převlek?“

„Je to jeden z nejlepších převleků, jaký existuje,“ odsekl Juve.

„Hodí se na dlouhodobé sledování. Vojenských uniforem si nikdo

nevšímá, protože vojáků je všude spousta. Civilistu těžko poznáš,

když si na sebe vezme uniformu… Ale dost bylo zábavy! Co je

nového, Micheli?“

„Šéfe, je to dost vážné.“

„A co?“

„Tohle, šéfe: Na základě vašich instrukcí jsme přestali sledovat

Joséphine a soustředili jsme se na matku představenou z Nogentu.“

„Takže jste jí přišli na stopu?“

„Přišli a sledujeme ji.“

„A co to sledování přineslo?“

„Každé úterý večer opouští matka představená klášter a jezdí do

Paříže.“

Juve se prudce zachvěl.

„Kam?“

„Do jednoho církevního domu, Boulevard Jourdan.“

„Číslo sto osmdesát?“

„Ano, šéfe. Vy to víte?“

„Ne,“ odpověděl chladně Juve. „Ale pokračujte, Micheli. Co tam

dělá?“

„Žije tam asi pět nebo šest starých jeptišek.“

„Dobře. A dál?“

„Matka představená tam jezdí každé úterý večer, stráví tam noc

a následující den, tedy ve středu, se kolem poledního vrací do

kláštera v Nogentu. Je pravděpodobné, že do toho domu jezdí proto,

aby vydala příkazy… Každopádně jsme se s Léonem přesvědčili, že

tam nepřijímá žádné návštěvy a že se po ní nikdo nikdy neptá.“

Vypadalo to, že Juve není s hlášením svého podřízeného

spokojený.

„A nic jiného nevíte?“

„Ne, šéfe.“

„Tak to shrňme, Micheli. Matka představená tráví každý týden

jednu noc v Paříži.“

Juve se odmlčel a zamyslel se.

Agent Michel se ho zeptal:

„Máme ve sledování pokračovat?“

„Sledování?“ zvolal Juve tajemně. „Ne, je to zbytečné. Dnes

večer se vrátíte na prefekturu a dáte se k dispozici panu Havardovi.

Řeknete mu, že vás momentálně nepotřebuji.“

Jakmile bylo hlášení u konce, oba vojáci se rozloučili.

„Tak co, Juve?“

„Co, Fandore?“

„Jaké závěry jste učinil z toho, co jste se právě dověděl?“

Juve pokrčil rameny.

„Že je Michel hlupák…“

„Ale…“

„Žádné ale neexistuje, Fandore. Je to, jak říkám… Matka

představená, pro nás dva lady Belthamová, tráví jednu noc v týdnu

v Paříži, Boulevard Jourdan, číslo sto osmdesát. To je všechno, na co

dokázal přijít… To je opravdu…“

„Co na tom je? Co to naznačujete, Juve?“

„Nic nenaznačuji, já vím. Číslo sto osmdesát na tomhle bulváru je

dům, který dobře znám. Je to dům, který dobře zná i policie. Před

dvaceti lety v něm došlo ke skandálu, jenž přivábil pozornost celé

veřejnosti. Z té aféry si pamatuji jednu důležitou věc. Ten dům má

dva východy, jeden na bulvár a druhý na neobydlený pozemek vedle

hradeb. Dva východy, rozumíte, co to znamená, Fandore?“

„Že podle vás lady Belthamová v domě nezůstává!“

„Nejvíc mě na tom štve, že tak zkušený agent, jako je Michel,

nedokáže přijít na to, že ten dům je jen místo, kde se lady

Belthamová převlékne a odejde jinam.“

„Ale proč jste Michelovi nenařídil, aby střežil ten zadní východ

a lady Belthamovou sledoval?“

Juve zavrtěl hlavou.

„Na to jsem ani nepomyslel,“ řekl. „Tak delikátní operaci mohu

svěřit jenom sám sobě.“

Fandor přemýšlel.

„Možná budete považovat to, co vám řeknu, za absurdní, Juve,

ale já si myslím, že nejdůležitější je střežit dům v Neuilly.“

„Absurdní? Milý Fandore, mně naopak připadá, že vám to pořád

ještě myslí…“

XXIX.

OKNEM

Skvělý chlapec! Člověk s ním může počítat vždycky a ve všem.

Žádný žert ho neurazí. Vždycky je připraven na ta nejobtížnější

dobrodružství. Takové přátelství je vzácné.

Fandor odešel a policista se nemohl ubránit jistému dojetí, které

v něm vyvolala novinářova oddanost. Vždycky je ochoten zamíchat

se do všech policejních intrik, pomyslel si Juve. Dokáže riskovat

a vystaví se těm nejhorším pohromám. Pravda, díky tomu je La

Capitale nejinformovanějším deníkem v Paříži, ale myslím, že to dělá

i z přátelství, abych nemusel čelit Fantomasovi sám.

Juve se pohodlně usadil ve svém pojízdném křesle a jeho pohled

mechanicky zaletěl k domu, v němž bydlela Joséphine.

Kdybych aspoň přesně věděl, co se naproti děje, byl bych

klidnější. Jak to ale zařídit?

Juve vzal dalekohled a namířil ho směrem k Porte Maillot, aby –

jak vysvětlil Fandorovi – mu neuniklo nic z toho, co se děje v bytě

Joséphine.

Zachvěl se napětím.

Určitě někdo zazvonil, protože vyšla z pokoje. Pokud má přesný

plán jejího bytu, šla k venkovním dveřím.

Uběhla minuta. V místnostech protějšího domu neviděl Juve

nikoho, za Joséphine ale skutečně někdo přišel.

Utekly další minuty. Z mraku nad Paříží se spustil liják. Juve byl

velmi znepokojen.

„Panebože, ať přestane pršet! Kvůli tomu zatracenému dešti

pořádně nevidím… Ale postava toho návštěvníka, jeho gesta… Ano!

Ano! Způsob, jak s ním Joséphine mluví… Nelze pochybovat…

Položil si zavazadlo na židli. Jsou na něm iniciály, jenomže já je

nedokážu přečíst… Chce někam odjet? Nečekal jsem, že toho člověka

u Joséphine uvidím… Loupart by mě nepřekvapil, ale on? Ano! Je to

on, je to Chaleck! Vypadá to, že ho Joséphine dobře zná… Panebože!

Co mám dělat?“

Juve opustil své pozorovací stanoviště. Odjel v křesle na opačný

konec místnosti a uchopil telefon.

„Haló? Spojte mě s prefekturou… Ano, slečno… Haló… Haló…

Prefektura? Tady je Juve. Pošlete agenty Léona a Michela do čísla

třicet tři, Boulevard Pereire Sud. Ať počkají u vchodových dveří

a zatknou osoby číslo čtrnáct a patnáct, které měli sledovat… Je to

jasné?“

Juve zavěsil a vrátil se na pozorovatelnu. Dalekohledem dál

sledoval, co se děje v bytě u Joséphine.

„Vypadá to, že jsou oba rozrušení, rozhovor musí být vážný. Co si

asi tak můžou říkat? A Léon a Michel nejdou… Jsem nespravedlivý,

musím jim dát čas, aby se dostali z prefektury až sem…“

Chaleck odchází.

Juve okamžik zaváhal. Má jít dolů? Seběhnout po schodech,

vyběhnout na bulvár a zatýkat sám? Ne, to opravdu nelze. Chaleck

má spoustu času, aby zmizel.

Juve se uklidnil.

Naštěstí tu nechal zavazadlo… Vrátí se… Ano, nechal tu

zavazadlo, a pokud se nemýlím, i ta hůl, která leží na židli, je jeho…

Bezmocně sledoval, jak Chaleck odchází. Za chvilku se zločinec

objevil na ulici. Rychlými kroky pospíchal pryč… Juve se za ním

díval a chvěl se napětím.

Bude mít ještě takovou příležitost chytit ho? Neztratil právě

poslední možnost?

Samozřejmě se vrátí, pomyslel si Juve. Jinak by tu nenechával své

věci. Ne, nesmím si zoufat. Chalecka skřípnu, když ne dnes, tak zítra,

za pár dní, později…

Málem už opustil pozorovací stanoviště, když náhle Joséphine

zvedla hlavu v bezděčném gestu člověka, který něco zaslechl. Nějaký

nedefinovatelný a tajemný zvuk.

Co se děje?

Juve uvažoval.

Samozřejmě, že něco slyší…

Juve spatřil, jak Joséphine najednou vyskočila a odběhla z místa

u okna, kde předtím seděla.

Hleděla upřeně před sebe, s rukama napřaženýma v čiré hrůze…

Byla strašně vyděšená. Její výraz nenechával nikoho na pochybách.

Chvilku zůstala nehybně stát zády k oknu. A pak přelezla železné

zábradlí.

Panebože! Panebože, co se děje? Ach, ta nešťastnice!

Joséphine zoufale vykřikla, pustila se zábradlí a vrhla se do

prázdna. Juve viděl, jak se její tělo ve vzduchu otáčí a slyšel tupý

úder, když se rozbilo o zem.

Úplně ztratil hlavu. Vrhl se ke dveřím, seběhl dolů po schodech

a proběhl kolem kukaně domovnice, která málem omdlela, když

spatřila běžet člověka, o němž byla přesvědčena, že je mrzák… Juve

se rozběhl podél kolejí a spěchal k ubohé Joséphine… Lidi přilákal

její výkřik a teď se vykláněli z oken. Chodci se zastavovali a kolem

těla se už začínal sbíhat dav. Policista ho rozrazil, klekl si

k Joséphine a přiložil ucho k její hrudi. Je mrtvá? Ne… Ze rtů

zraněné vyšlo zasténání nebo spíš zachroptění… Juve pochopil, že

měla neuvěřitelné štěstí, že při pádu narazila do větví jednoho

z platanů, rostoucích podél bulváru. Větve náraz trochu zmírnily.

Joséphine dopadla na chodník skoro vestoje. Obě nohy měla

zpřelámané a jedna ruka jí bezvládně visela podél těla… Ale pořád

ještě žila.

„Rychle!“ přikázal Juve. „Zavolejte fiakr! Ať ji odvezou do

nemocnice! Je třeba… Rychle… Rychle…“

XXX.

STRÝČEK A SYNOVEC

„Tak, strýčku, vy jste se rozhodl bydlet v Neuilly?“

„Rozhodl, rozhodl! Tvé tetě připadá tahle čtvrť šarmantní. Je tady

hezky… Mohli bychom tu mít zahradu… A pak, cena pozemků tady

určitě vzroste.“

Už z jeho vzhledu bylo zřejmé, že se jedná o malého obchodníka

na penzi a že sám sebe považuje tak trochu za génia.

Když vyslovil slovo „spekulace“, jako by mluvil o ráji.

Vedle něj stál mladík, kterého muž oslovoval jako synovce. Byl

štíhlý, elegantní a měl malý, pečlivě zastřižený mušketýrský knírek.

Určitě pracoval jako příručí v obchodě a chtěl, aby ho ostatní

považovali za snoba.

„Máte pravdu. Spekulace s pozemky se tu dají očekávat zcela

určitě a vynesou nemalý zisk… Napsal jste správci, že byste chtěl ten

dům navštívit?“

„Jistě. Odpověděl mi, ať přijdu dneska nebo zítra… Že mi bude

zcela k dispozici. Proto jsem ti vzkázal, abys šel se mnou, neboť jsi

jediným dědicem mého majetku.“

„Strýčku, opravdu si myslíte, že…“

„Ano, ano, já vím.“

Tramvaj z Madelaine, v níž spolu oba muži nahlas hovořili

k nemalé zábavě ostatních cestujících, zastavila na Place de l‘Eglise

v Neuilly.

„Vystupujeme. Tady začíná Boulevard ďlnkermann.“ Udýchaný

strýček, jemuž tloušťka bránila v jakémkoli fyzickém cvičení, ztěžka

sestoupil ze stupátka tramvaje.

Mladík pružně seskočil za ním.

„Jdu za vámi… Najde se v Neuilly víc dopravních prostředků?“

„Ano.“

Po pěti minutách chůze došli oba muži k domu lady Belthamové,

v němž kdysi Juve a Fandor vedli dlouhé vyšetřování.

„Vidíš, chlapče?“ řekl tlustý muž. „Dům nevypadá tak špatně.

Samozřejmě, že v něm už dlouho nikdo nebydlí. Ale myslím, že není

třeba velkých oprav.“

„Zahrada je každopádně moc hezká.“

„Ano. A docela velká.“

„Zazvoníme?“

„Ano, zazvoňme.“

Mladík stiskl tlačítko a ozvala se vzdálená zvonkohra. Brzy se

objevil správce. Byl to statný chlapík s dlouhými licousy. Dokonalý

sluha velkého stylu.

„Pánové si přicházejí prohlédnout dům?“

„Správně. Jmenuji se Durant. Psal jsem vám…“

„Samozřejmě, pane, vzpomínám si.“

Pozval oba muže do zahrady a tlusťoch okamžitě zavedl synovce

do jedné z alejí.

„Vidíš, Emile, zahrada není tak velká, ale úplně stačí. Před

domem nejsou žádné stromy a ze všech oken je výhled na bulvár.“

Správce, který je doprovázel, přerušil nadšené ódy budoucího

majitele.

„Půjdeme do domu?“

„Jistě, jistě.“

Odvedl návštěvníky po širokém venkovním schodišti až ke

vstupním dveřím.

„Tady je vestibul, pánové. Vlevo je kuchyň, vpravo jídelna.

Naproti vám se nachází salonek, za ním velký salon, tady je schodiště

vedoucí do prvního patra. Nevšímejte si, jak dům vypadá zevnitř, už

dlouho tu nikdo nebydlí.“

„To je pravda… To je pravda… A komu ten dům patří?“

„Lady Belthamové, pane.“

„A ona tu nebývá?“

„Už tady nebydlí. Lady Belthamová je momentálně na cestách…

Kvůli zdraví… Neví, kdy se vrátí, proto je tenhle dům na prodej.“

Správce pak mlčky a s dost nepříjemným výrazem ve tváři dovedl

návštěvníky do prvního patra.

„Je tady jen jediné schodiště?“ zeptal se tlusťoch.

„Ano, jediné schodiště.“

„Velmi dobře, velmi dobře.“

Na odpočívadle zavolal strýček na synovce:

„Víš, že se mi to tady moc líbí?“

„Dům vypadá šarmantně,“ řekl synovec.

„Bude ho ale nutné opravit,“ pravil tlusťoch. Pak se otočil ke

správci a dodal:

„Proč je tady takové vlhko? Jsme přece daleko od Seiny, bulvár je

vzdušný a v zahradě nejsou zastíněná místa.“

„Uvidíte za chvilku,“ odpověděl správce. „Architekt, který tenhle

dům postavil, se dopustil závažné chyby. Ve sklepě je rezervoár, který

se po dešti naplní vodou. Proto je tady všude vlhko…“

„To nezní moc lákavě,“ konstatoval tlusťoch. „Bojím se vlhkosti

kvůli svému revmatismu.“

Správce beze slova vzal za kliku.

„Tohle je pokoj lady Belthamové.“

„Je vidět, že je to poslední obývaná místnost.“

„Je vidět? A podle čeho tak soudíte?“

„Ale… židle jsou rozestavené tak, jak je tu zanechala poslední

návštěva… Na nábytku je mnohem méně prachu než jinde… A ještě

jeden detail… Podívejte se na ten psací stůl. Vidíte? Kolem podložky

jsou stopy prachu… Někdo ji nedávno posunul… Někdo tu psal…

A není to dlouho. Ale… co je vám?“

Když správce slyšel tlusťochova slova, podivně zbledl.

„Ach,“ koktal, „to nic není… Vůbec nic… Radši bych… Kdyby

vám to nevadilo, pánové… možná by bylo lepší.“

Správcovo rozrušení očividně vzbuzovalo stále větší tlusťochovu

pozornost.

„Co je vám?“ opakoval. „Vypadáte, jako byste měl strach.“

„Strach? Pane, ne, nemám strach… Jenom…“

„Jenom co?“

Správce náhle ztišil hlas a rychle začal couvat ke dveřím.

„Bude lepší, když tady nezůstaneme, pánové… Lady Belthamová

tento dům prodává, protože tady… straší!“

„No tohle!“

Ani strýček, ani synovec nevypadali, že se jich sdělení nějak

dotklo. Strýček se zasmál hrubým smíchem a mnohem klidnější

synovec se zeptal:

„Neříkejte! Jsou tu strašidla?“

„Ano,“ přisvědčil správce a pokýval hlavou. „A nesmějte se,

pánové, tolik k smíchu to není… Já to vím dobře. Ten dům bych

nekupoval…“

Strýček se pořád smál a synovec trval na svém:

„A co přesně se v tomhle domě děje?“

„Přicházejí sem duchové…“

„Duchové?“

„Ano, pane.“

„Vy jste je viděl?“

Správce protestoval.

„Ach, to určitě ne. Když jsou tady, zavřu se u sebe v pokoji.“

„Když jste je neviděl,“ pravil tlustý muž s úsměvem, „jak můžete

vědět, že sem chodí? Duchové neexistují…“

„Pán mi promine, ale tohle nejsou normální duchové. Sice jsem je

neviděl, ale vím přesně, kdy se objeví.“

„Mají své hodiny?“

„Hodiny ne, pane, ale dny.“

„Dny?“

„Ano, pane. Přicházejí každou noc z úterka na středu.“

„Ale to je šílené, co nám tady vyprávíte.“

„Věřte mi, nebo ne, ale je to pravda… Jsem si jistý tím, co

říkám… Jdu si vždycky pro klíče. A když se vrátím, už tady nikdo

není… Nejdřív jsem si myslel, že jsou to zloději, ale nikdy si nic

neodnesou… Ale určitě se nemýlím… Na podlaze jsou drobky

chleba!“

„Drobky chleba? Vaši duchové tu večeří? Povězte mi, dobrý muži,

co tomu říkala lady Belthamová, když jste jí to vyprávěl?“

„Lady Belthamová se smála. Ale věřte mi, pane,“ pokračoval, „já

věděl svoje. Každou noc ze středy na čtvrtek jsem hlídkoval

v zahradě a několikrát jsem slyšel stejné zvuky… Nakonec jsem

připravil past. Křídou jsem na zem namaloval místa, kde stály židle

v pokoji lady Belthamové, když byla na cestách… A jakmile jsem se

sem ve čtvrtek vrátil, židle nebyly na svém místě, všechno se

změnilo…“

„No a?“ zeptal se mladík.

„Tak jsem o tom vyprávěl lady Belthamové,“ odpověděl správce,

„a tentokrát mi začala věřit. Dostala strach… A pak se rozhodla dům

prodat a odstěhovala se.“

„A to se odehrávalo v tomto pokoji?“

„Ano, pane. V tomto pokoji a taky na schodišti a ve vestibulu.“

„Ale co vás přimělo myslet si, že jsou to duchové?“

„Co myslíte, pane? Kdyby to byli zloději, neodešli by

s prázdnýma rukama. A pak… pak… slyšel jsem řinčení řetězů.“

„Dobrá,“ pravil tlusťoch náhle a jal se sestupovat po schodech.

„Dobrá. Protože jsou tady strašidla, zaplatím za dům mnohem míň.“

„A přesto ho chcete koupit?“

„A proč ne?“

Pak se tlusťoch vrátil k tomu, co ho zajímalo nejvíc, a dodal:

„S vašimi duchy si nedělám takové starosti jako s tou vlhkostí.“

Když se vrátili do přízemí, zdálo se, že se správce vzpamatoval.

„Ach, ta vlhkost!“ řekl. „To se dá snadno vyřešit. Instalovali jsme

sem ústřední topení.“

„Ale to je zničené,“ protestoval tlustý muž.

„To nevadí. Zničilo se během záplav. Ale lze ho snadno opravit.

Když se podíváte dovnitř, zjistíte, že trubky jsou v perfektním stavu.“

„Skutečně,“ odpověděl tlusťoch. „V tomhle směru je všechno

v pořádku. Trubky jsou v dobrém stavu a podle jejich velikosti

muselo topení hřát velmi dobře.“

„To si myslím! Prolezl by jimi člověk.“

Prohlídka domu skončila. Strýček a synovec poděkovali svému

průvodci a dali mu tučné spropitné… Rozloučili se a vyšli na ulici.

„Fandore?“

„Juve?“

„Máme je!“

„Jste si jistý, že jsme nějak pokročili?“

„Uvidíš. Pojďme sem.“

Juve zavedl Fandora do obchůdku s vínem a posadili se

k prázdnému stolku.

„Uvidíš, Fandore.“

Juve objednal pití a na stůl položil kus bílého papíru.

„Co to je?“

„Jak vidíš, kus papíru. Sebral jsem ho u lady Belthamové, když se

k nám správce otočil zády. Ten papír je určitě část utrženého listu.

Tady je ještě zcela zřetelné, jak byl přeložený… Poslouží mi k velmi

jednoduché zkoušce. Pokud je to už dávno, co byl někdo v tom domě,

nenajdeme nic. Ale jestli to tak dávno není, o tenhle papír se musela

opřít něčí ruka a my na něm najdeme otisky.“

Juve vytáhl z kapsy tužku a pak s výrazem důlního brusiče ostřím

kapesního nože oškrábal tuhu a nasypal ji na papír… A pomaličku,

jak tuha začala padat na papír, začal se objevovat otisk ruky.

„Tímhle jednoduchým způsobem,“ pokračoval Juve, „lze získat

otisky prstů lidí, kteří se rukou opřeli o papír, sklo a dokonce i dřevo.

Podle čistoty tohoto otisku, který jsme získali díky koagulaci tuhy, jež

vznikla jako následek normálního zapocení ruky, jež se otiskla na

papír, můžu zjistit, že v rozpětí deseti dnů někdo psal na stole lady

Belthamové.“

„To je skvělé,“ řekl Fandor. „Takže tohle je důkaz, že lady

Belthamová chodí čas od času stále do svého domu?“

„To říkáš ty… Ale někdo tam každopádně chodí. Tohle je mužská

ruka.“

„Co teď budete dělat, Juve?“

Policista pohlédl na Fandora.

„Teď? Ze všeho nejdřív zajdu na prefekturu a zbavím se toho

umělého břicha, které mně hrozně překáží.“

„A já budu šťastný, až si sundám ten falešný knír.“

XXXI.

MILENCI A KOMPLICOVÉ

„Ach, panebože, kdo to je?“

„To jsem já. Já!“

„Ano, poznávám vás. Ale proč ten převlek? Ty vousy? Vlasy?“

„Matko představená, představuji vám… Představuji se… Doktor

Chaleck. Navíc můj převlek se ani zdaleka nevyrovná vašemu, lady

Belthamová.“

„Co chcete? Mluvte rychle. Bojím se.“

Chaleck a lady Belthamová byli sami ve velkém pokoji,

zabírajícím celé první patro domu v Neuilly.

Lady Belthamová se zachvěla a přehodila si přes ramena velký

plášť, kterým zakryla oděv jeptišky.

„Je mi zima,“ zamumlala.

Chaleck nohou odstrčil mřížku topení, jež se otvíralo v rohu

místnosti.

„Zbytečně se namáháte. Jen sem bude ze sklepa proudit ledový

průvan.“

Lady Belthamová se otočila ke svému společníkovi. Svíral ji

strach. Muž horečně přecházel po místnosti, jako šelma zavřená

v kleci. „Proč jste mě nechal prohlásit za mrtvou?“ zeptala se ho.

Chaleck se zastavil a vrhl na lady Belthamovou svůj ocelový pohled.

„A proč jste odtud odešla dva dny před událostí v Cité Frochot?“

zeptal se jí on po krátké pauze.

Lady Belthamová sklopila hlavu, mnula si své bílé ruce a se

slzami v očích řekla:

„Cítila jsem se opuštěná, osamělá. Tolik jsem žárlila!“

Neodvažovala se podívat na Chalecka, který se jejímu zoufalství jen

usmíval.

„A pak,“ pokračovala, když se trochu vzpamatovala, „měla jsem

příšerné výčitky svědomí. Cítila jsem, že už sama neunesu tíhu toho

tajemství, které mě v mysli pronásledovalo.“

„A dál? Pokračujte.“

„Potom náhle zmizelo to, co jsem napsala. Vyděsilo mě to,

myslela jsem si, že jsem prozrazena, a tak jsem uprchla… Už dávno

jsem se stáhla ze světa a čas, jenž mi ještě zbýval z mého bídného

života, jsem obětovala Bohu. Jeptišky z řádu svaté Klotildy mi

nabídly azyl ve svém skromném klášteře v Nogentu.“

„To není všechno. Zapomněla jste říct, že jste měla strach. Buďte

upřímná. Strach z Gurna. Ze mě!“

„Ano!“ přiznala se. „Měla jsem strach. Ne ani tak z vás, z tebe,

ale z našich zločinů… Měla jsem strach, že umřu…“

Chaleck pokrčil rameny a dlouho zkoumavě hleděl na lady

Belthamovou.

Krása slavné Gurnovy milenky byla teď větší než kdykoliv jindy

a klášterní oděv řádu svaté Klotildy její půvab ještě zvýrazňoval.

„Byl to ztracený čas. To tajemství, tu zpověď, lady Belthamová,

skutečně někdo poznal. Svěřil se mi s tím. Podezříval vás, nebo spíš

věděl o stycích, které kdysi udržovali Gurn a lady Belthamová.

Někdo, kdo věděl, že nic, co se týkalo Gurna, nemůže být lhostejné

doktoru Chaleckovi.“

„Kdo to je?“

Chaleck odkráčel na opačný konec místnosti a pozorně zkoumal

rouru topení.

Ačkoli ji před chvílí pečlivě zavřel, teď byla otevřená a otvorem

stoupal z podzemí ledový vzduch.

„Špatný materiál,“ řekl doktor vesele. „Copak to nemůže zůstat

zavřené?“

Znovu topení zavřel a vrátil se k lady Belthamové. Cestou si

mumlal pod vousy:

„Musím tu instalaci překontrolovat.“

Lady Belthamovou zachvátil nervózní třas. Zuby jí cvakaly a oční

víčka mžikala. Zeptala se:

„Ale kdo mě zradil? Kdo promluvil?“

„Jste dítě!“ vykřikl Chaleck. Pak k ní rychle přistoupil, sedl si

vedle ní a začal vysvětlovat:

„Herec Valgrand, lady Belthamová… Vzpomínáte si na něj, že?…

Boulevard Arago… Tenhle Valgrand byl ženatý. Jeho vdova se

dlouho snažila osvětlit tajemné zmizení svého manžela… Byla

křehká, jako všechny ženy, a dlouho váhala… Ale nakonec šla… Za

kým? Za vámi, lady Belthamová. Přijala jste ji jako společnici.

Neexistoval nebezpečnější špion než vdova Valgrandová, kterou jste

znala pod jménem paní Raymondová.“

„Jsme ztraceni…“

Chaleck ji přerušil. S vřelou náklonností jí stiskl obě ruce. „Jsme

zachráněni!“ zahlaholil. „Paní Raymondová už nikdy nepromluví!“

„Ta mrtvola v Cité Frochot?“

Chaleck souhlasně přikývl.

Lady Belthamová hleděla na doktora Chalecka s úlevou, do níž se

mísilo znechucení a hrůza.

„Pochop,“ zvolal, naklonil se k ní a jeho rty se dotkly jejích,

„pochop, že tato smrt tě zachránila a že pokud jsem tě zachránil, tak

proto, že tě miluji, že tě stále ještě miluji!“

Lady Belthamová byla opět ovládnuta, přemožena.

„A kdo paní Raymondovou zabil? Ten lupič… Ten zloděj, o němž

se píše v novinách? Loupart?“

„Ten to nebyl.“

„Takže,“ trvala na svém lady Belthamová a trochu se odtáhla,

aby svému milenci viděla lépe do očí, „takže jsi to byl ty? Mluv, chci

to vědět!“

„To taky není tak úplně pravda… Nebyl to ani on, ani já, ale

zároveň jsme to tak trochu byli my oba.“

„Nerozumím,“ zakoktala nešťastnice s vyděšeným výrazem ve

tváři.

Chaleck se jejím zděšením bavil.

„Dá se tomu skutečně jen těžko porozumět. Našemu… našemu

katovi nechybí jistá originalita, to se nebojím říct. A pokud se to

odvážím říct, tak jen proto, že si nemyslím, že by mě teď slyšel…“

„Kdo to je? Kdo to je?“ naléhala lady Belthamová. Byla strašně

vyděšená a už se neovládala. Za žádnou cenu nechtěla ukončit

rozhovor, dokud nebude její zvědavost ukojena.

Ale Chaleck se odvrátil, ušklíbl se a ironicky řekl:

„Matko představená, zeptejte se inspektora Juvea, který tak

bezpečně identifikoval mrtvolu paní Raymondové jako lady

Belthamovou… On by taky rád věděl, kdo jsou, u všech čertů, všichni

ti lidé… Gurn! Chaleck! Loupart a především Fantomas!“

„Fantomas? Ach, vůbec se neodvažuji vyslovit jeho jméno…

Dokonce na něj nechci ani pomyslet! Ale pochybnost mi svírá srdce

a strach mě mučí. Pověz mi. Jsi… jsi Fantomas?“

Lady Belthamová ho oběma rukama chytila kolem krku

v prosebném gestu, ale Chaleck se z jejího sevření jemně vymanil.

„Nejsem nic,“ zamumlal nelítostně. „Jsem jen tvůj milenec, který

tě miluje. A pak, jsem unavený, vyčerpaný komplikovaným životem,

který vedu. Být zároveň jedním a pak druhým… Kdysi Gurnem

a dnes…“

Lady Belthamová ho přerušila.

„Loupart a Chaleck neexistují, viď? Jsi to ty.“

„Policisté jsou hloupí,“ odpověděl. „Stačí pozorovat, přemýšlet.

Životy Louparta a Chalecka se v poslední době navzájem prolnuly.

Viděl ty dva někdy někdo spolu? Toužím po klidném životě, po

odpočinku, po ctnosti… Ano, chci skončit se všemi záhadami

a zločiny,“ pravil Chaleck.

Lady Belthamová, opojená těmito slovy, nadšeně vykřikla:

„Miluji tě… Miluji tě… Ano, odjeďme! Uprchněme co nejdál!

Začneme jiný život… Chceš? Pojď!“

Náhle přestala.

„Slyšela jsem nějaký zvuk.“

Ticho v místnosti skutečně narušilo jakési podivné praskání.

Ale venku se vztekal vítr a lilo jako z konve. V tomto opuštěném

a chátrajícím domě nemohl nějaký ten zvuk překvapit.

Lady Belthamová znovu začala nahlas snít svůj sen. Opájela se

plány a budoucnost viděla růžovou a šťastnou.

Krátkou a drsnou námitkou ji Chaleck vrátil zpátky do reality.

„To nejde, aspoň pro tuto chvíli. Ještě musím…“

Lady Belthamová mu rukou zakryla ústa.

„Mlč!“ poprosila. „Další zločin?“

Chaleck se opět vymanil z jejího něžného objetí.

„Pomsta! Poprava! Pronásleduje mě jeden muž. Je rozhodnutý

mě dostat a udělá všechno pro to, aby se mě zmocnil. Mezi námi

existuje boj na život a na smrt, nemilosrdná válka. Budu si jist svým

životem teprve tehdy, až nebude záviset na něm. Musím ho za každou

cenu zabít.“

„Milosrdenství!“ přimlouvala se lady Belthamová. „Buďte

k němu milosrdný.“

„Je odsouzen! Zahyne! Za čtyři dny, lady Belthamová, najdou

inspektora Juvea mrtvého, udušeného v jeho vlastní posteli a v jeho

vlastním pokoji. Tím definitivně skončí legenda Fantomase!“

„Fantomase?“ zeptala se.

„Copak jsem ti neřekl, že Fantomas jsem já?“

„Ne,“ vykoktala lady Belthamová. „Ale…“

Chaleck náhle ukončil rozhovor.

„Odcházím, lady Belthamová… Brzy se znovu uvidíme… Buďte

opatrná… Sbohem…“

Juve a Fandor s obtížemi vylezli z potrubí topení. Byli celí

špinaví, zaprášení, ve vlasech měli pavučiny. Spadli do sklepa.

Nestarali se o své ušpiněné a zmačkané šaty a nevadilo jim, že

jsou celí rozlámaní a mají ztuhlé údy. Mluvili jeden přes druhého,

byli ohromení, vyděšení a zároveň šťastní.

„Tak co, Fandore, už věříš, že mám na takovéhle věci čich?“

„Ach, Juve, tenhle zážitek bych nevyměnil za celý svůj majetek.“

„Viděli jsme to a slyšeli z první řady. Jen sametová křesla nám

chyběla!“

„Takže Chaleck a Loupart jsou jeden a tentýž muž… Je snadné si

všechno vysvětlit, když už člověk ví… A lady Belthamová byla

Gumovým komplicem.“

„Fandore!“

„Ano, Juve?“

„Teď je máme! Jednejme!“

„Fakt je,“ řekl Fandor, který náhle zvážněl, „že jsme ještě nikdy

nebyli tak blízko k… k…“

„Jen to dokonči, hochu. A řekni to rovnou. Ano, byl to Fantomas,

koho jsme viděli. Milenec lady Belthamové, vrah jejího manžela,

vrah Valgranda a paní Raymondové. Gurn, Chaleck a Loupart… Na

celém světě existuje jen jediná bytost, která se mohla převtělit do

těchto tří mužů a zároveň zůstat sama sebou. Fantomas!“

Juve a Fandor využili díry ve zdi na konci zahrady a vylezli

z pozemku lady Belthamové na ulici. Policista sáhl do kapsy pro

jakousi průsvitnou šupinu.

„Co to je, Fandore?“ zeptal se.

„Nemám ponětí.“

„Já taky ne,“ odpověděl Juve. „Ale tuším to.“

„Vzbudil jste můj zájem.“

„Když jsme se pohodlně usadili v tom teplovodu,“ řekl policista,

„všiml sis, že Chaleck lady Belthamové neřekl, že on je vrahem paní

Raymondové?“

„Skutečně…“

„Dobrá, Fandore…“ Policista šupinu pečlivě uložil do peněženky.

„Myslím, že kousek ho teď mám v kapse.“

XXXII.

NĚMÝ KAT

Bylo devět hodin večer.

Policista náhle napjal sluch. Z opačné strany bytu se ozval nějaký

zvuk. Byl to klíč, který kdosi strčil do zámku.

„Vsadím sto franků, že mě přichází navštívit můj přítel Fandor.“

„Jak se máš dnes večer?“

„Ujde to.“

„A proč jsi přišel, Fandore?“

„Protože… Kvůli tomu, že je večer, Juve.“

„Tak pojď dál, ty zatracený novináři! Chceš udělat poslední

interview se slavným inspektorem Sûreté a jako dobrý reportér, jímž

rozhodně jsi, chceš získat pro svůj deník detail toho příšerného

zločinu, aby za úsvitu mohlo vyjít zvláštní vydání. Drama v Rue

Bonaparte. Policista zabit lupiči! Juve poražen Fantomasem.“

„Vy se na mě zlobíte, Juve,“ pravil Fandor stejně žertovným

tónem, „že chci po vašem boku získat tak senzační reportáž, že?“

„Přesně tak. Co by byly ty nejdokonalejší zločiny a policejní aféry

bez Juvea a Fandora!“

„Juve,“ zeptal se Fandor, „čeho se nejvíc bojíte?“

„Nebojím se ničeho,“ odpověděl inspektor, „ale mám se na

pozoru.“

„Co se chystáte udělat?“

„Umístil jsem dva agenty do kukaně k domovníkovi, nabil jsem

revolver a dobře jsem povečeřel. A co udělám, je strašně

jednoduché. Kolem půl dvanácté si půjdu jako obvykle lehnout

a zhasnu lampu. Ale neusnu a pokusím se být stále vzhůru. Po večeři

jsem si dal trojnásobnou porci kávy. Jakmile tě vyprovodím, dám si

čtvrtou.“

„Pardon,“ řekl Fandor, „ale já odtud neodejdu.“

„Opravdu?“

„Zůstanu tady.“

„Neříkám, Fandore, že až doteď mi tvoje přítomnost byla

nepříjemná, a jsem ti hrozně vděčný za sympatie, které vůči mně

chováš… Neprotestuj, Fandore. Já vím, že s tebou můžu počítat a že

bys pro mě udělal cokoliv. Jenomže, chlapče, musím předvídat

spoustu věcí. Možná že se odtud dostanu jen s nohama napřed a chci

mít v tobě následovníka, který bude pokračovat v našem započatém

díle. Jestli tohle dobrodružství skončí špatně, chci, abych se hluboko

v hrobě mohl spolehnout na to, že Fantomas po mé smrti nebude…“

„To je hloupost, co mi to tu vyprávíte, Juve. Jste ohrožený

Fantomasem a já vám přišel pomoct, co je na tom divného?“

„Ale… nemám postel, na kterou bych tě uložil.“

„Co tím chcete říct? Jste čím dál tajuplnější, Juve.“

Juve dlouhými kroky zamířil k předsíni a podal Fandorovi lampu.

„Posviť mi.“

Po těch slovech vyšel z bytu na schodiště.

„Kam jdeme?“ zeptal se Fandor.

„Na půdu,“ odpověděl Juve.

O čtvrt hodiny později Juve a Fandor snesli dolů do pokoje,

nikoliv bez jistých obtíží, protože schodiště bylo úzké a zastavěné

nábytkem, obrovský proutěný koš s dřevěným víkem, který byl na

půdě v šestém patře.

„Uf,“ řekl Juve a otřel si čelo, „nikdy bych si nepomyslel, že to

bude tak těžké.“

Fandor se usmál.

„Je v něm spousta krámů. Nejste moc pořádný, Juve… Proč

schováváte takové haraburdí?“

Juve neodpověděl a na podlahu vršil knihy, prádlo, kusy dřeva,

tlusté spisy, odřezky koberců, svitky papírů, zkrátka všechno, co

člověk uloží do koše, aby mu to nepřekáželo v domě, v němž bydlí už

patnáct let.

Když byl koš prázdný, Juve pohlédl na Fandora.

„Jak jsi velký?“ zeptal se.

Fandor vytřeštil oči a chvíli pátral v paměti.

„Jestli si dobře vzpomínám, tak měřím metr pětasedmdesát.“

Juve vytáhl z kapsy metr a změřil délku koše.

„V pořádku,“ řekl. „Budeš v něm ležet pohodlně jako král. Jsem

rád, protože by mě netěšilo, kdyby se ti špatně spalo.“

„Vy jste ale hostitel, Juve! Návštěvy teď strkáte do klece?“

„Do klece, ano, chlapče.“

Při těch slovech Juve přinesl matraci, strčil ji do koše, přehodil

přes ni dvě přikrývky a navrch položil polštář. Pak se

o improvizovanou postel opřel, ujistil se, jak je měkká, a pak řekl se

smíchem: „Bude se ti v tom spát skvěle, Fandore. Pokud ovšem

brnění nebude skřípat. To zjistíme.“

Novinář, zvyklý na neobvyklé kombinace svého přítele, zavrtěl

hlavou, ničemu nerozuměl.

Juve mu to vysvětlil.

„Kdybych věděl, že tu budeš spát, sehnal bych ti ho taky. Podívej

se.“

Juve si svlékl sako a vestu a natáhl si noční košili se spěchem

člověka, který si potřebuje jít rychle lehnout. Pak ze skříně vytáhl tři

kožené pásy, široké padesát centimetrů a vybavené hřeby.

„Vidíš, Fandore?“ řekl Juve a ukázal brnění příteli. „Až se do

toho zabalím, budu v naprostém bezpečí. Ach,“ pokračoval,

„zapomněl jsem návleky na nohy.“

Vrátil se ke skříni a přinesl dva další pásy vybavené hřeby.

Fandor na ně hleděl s úžasem. Když na sebe Juve podivný postroj

navlékl, vesele poznamenal:

„Zničím sice prostěradla, ale bude to stát za to.“

„Co to má znamenat, Juve? Zbláznil jste se?“

„Naopak, uchoval jsem si zdravý rozum. Proto si oblékám brnění,

jako nějaký středověký rytíř. Na tomhle zařízení není nic nového.

Pamatuješ se na slavného Labieufa, kterého policie často zatýkala

tím způsobem, že ho prostě popadla za ruce? A Labieuf měl geniální

nápad. Pod sako si navlékl podobné brnění vybavené hřebíky. Když

ho pak policisté chtěli chytit, poranili si ruce.“

„Já vím, ale…“

Inspektor si náhle přiložil prst na ústa.

„To stačí, Fandore. Na hodinách je jedenáct dvacet a já si

obvykle chodím lehnout v půl dvanácté. Fantomas to může vědět.

Lehni si do koše, zavři pečlivě víko. Teplo ti nebude, nechám

pootevřené okno.“

„Otevřené okno? To může být nebezpečné!“

„Patří to k mým zvykům. Abych Fantomase neodradil, nesmím nic

změnit. A teď pozor, Fandore. Nezavřeme oka, neproneseme jediného

slova. Ať se stane cokoliv, ani se nehni, rozumíš? Ale když tě

zavolám, vyskoč, rozsviť a přiběhni ke mně.“

„Rozumím,“ prohlásil inspektorův přítel.

„Rozsviť, Fandore!“ vykřikl Juve.

Hluk zápasu a tupý zvuk pádu na podlahu novináře vyděsily.

Slyšel, jak Juve ve tmě sténá a jak nohama škrábe o zem… Jak se

vzpíná a bojuje proti nějakému nedefinovatelnému útočníkovi.

„Dělej, panebože!“

Fandor běžel k lampě, porazil ji a uklouzl po střepech. Zapotácel

se, uhodil se hlavou o skříň, uskočil a vykřikl hrůzou.

Jeho ruce natažené do tmy narazily na jakési studené tělo, které

mu sklouzlo po dlaních.

„Fandore! Ke mně! Fandore!“

„Ach, panebože…“

„Ke mně! Rychle!“

Fandor neváhal.

Přestal hledat něco, co by mohl rozsvítit, rozběhl se do pracovny,

našel jinou lampu, rozsvítil ji a rychle se vracel.

Juve klečel na zemi, celý od krve.

„Juve!“ vyděsil se Fandor.

„Jsem v pořádku!“ oznámil vítězný hlas. „Někdo krvácí, ale já to

nejsem. Poslouchej. Slyšíš to pískání?“

„Ano, ale to jsem slyšel už před chvílí.“

„Já taky. Byl to kat, který přicházel, a teď je to kat, který

odchází.“

Policista se vrátil do pokoje, zavřel okno, zatáhl závěsy a posadil

se na židli, aby si mohl svléknout brnění a návleky na nohou.

Velmi opatrně uložil kožené pásy na stůl, hřeby nahoru.

Potom pečlivě prozkoumal krvavé skvrny a kousky kůže, které na

hřebech zůstaly.

„Od této chvíle se už nemáme čeho bát,“ řekl klidným hlasem.

„K pokusu došlo, ale nezdařil se.“

Dál si pozorně prohlížel stopy, které zanechal tajemný útočník.

„Juve, Juve, proboha, vysvětlete mi to! Řeknete mi, co to je? Co

se stalo?“

Policista pohlédl na novináře.

„Tys to nepochopil, chlapče?“

„Ani v nejmenším!“

„Poslyš, Fandore, kdo mohl rozdrtit mrtvolu v Cité Frochot,

pokusil se udusit Dixona, vylezl z kufru, který přinesl Chaleck,

a přinutil Joséphine vyskočit z okna? Ten tajemný, strašný, anonymní

a nebezpečný Fantomasův pomocník je zvíře… Had! Cvičený had,

který na pokyn svého pána oběť uškrtí, a pak se k pánovi na písknutí

vrátí!

Už dlouho jsem měl podezření, že takový had existuje, a jistotu

jsem nabyl v salonu v domě v Neuilly, kde jsem našel šupinu z jeho

kůže. Proto, když jsem čekal dnes v noci vrahovu návštěvu, vzal jsem

si brnění jako ve středověku.“

„Juve,“ vykřikl Fandor. „Kdybych neshodil tu lampu, mohli jsme

toho příšerného plaza chytit.“

„Určitě, ale co bychom si s ním počali? Je lepší, že se vrátil

k Fantomasovi. Jeho pán mu určitě ošetří rány, které mu hřeby

způsobily, ale nebude vědět, kde k nim had přišel.“

„Ale vy jste mi pořád neřekl všechno!“ přerušil ho Fandor.

„Cože?“

„Co se přesně stalo?“

„Tak si piš, ty novináři! Reportér se v tobě nezapře, viď? Nebudu

před tebou nic skrývat… Vezmi si zápisník a udělej si poznámky

k článku, který otiskneš později… Mnohem později… Až ti to

dovolím…

Poslouchám… A najednou slyším… Pst, pst… Divný pocit…

Slyším, jak se potichu otvírá okno… Pojď dál… prosím, pojď… Tys

taky slyšel, Fandore, jak jeho šupiny šelestí po parketách… Ale tys

nevěděl, zatímco já… Nikdy jsem ho neviděl, ale byl jsem si jistý, že

je to on… Had! Poslouchal jsem a přitom jsem napínal svaly. I nervy

jsem měl napnuté. Najednou jsem cítil, jak se hýbe prostěradlo…

Zvíře se vztyčilo a začalo lézt na pelest postele… Vzpomeň si na útok

na Dixona… Náhle mě sevřelo, divoce, rychle, jako prásknutí bičem,

jenž se omotá kolem těla… Začalo mnou zmítat, zvedlo mě, utrhlo si

mě jako švestku a hodilo dolů z postele… Kdybys viděl, jak je ten had

silný Fandore! Byl jsem svázaný jako balík, ruce jsem měl přitisknuté

podél těla, bedra spoutaná… Nemohl jsem mluvit… Měl jsem pocit,

jako bych se ocitl ve svěráku a… Proč bych to měl skrývat, Fandore?

Bál jsem se. Měl jsem strašný strach. Zvolal jsem tě.

Had mě tiskl stále silněji, ale najednou jsem cítil, jak mi na kůži

stéká nějaká studená kapalina… Krev! Had byl zraněný! Pořád ještě

jsme spolu bojovali… Tys zakopl ve tmě a rozbil jsi lampu a já jsem

se už dusil… V tu chvíli mi hlavou proběhl celý můj život… Jak jsem

se mohl nadechnout, jaká úleva se mě zmocnila, když sevření

povolilo… Když mě had pustil… Slyšel jsem, jak se plazí pryč…

Pst… Pst… Příšerný plaz leze po zemi, doleze k oknu… Najednou

zmizí. Kam? Jak? Proč? Fantomas jistě nebyl daleko…

Když jsem pochopil, žes rozbil lampu, když jsem tě slyšel, jak

běžíš do vedlejšího pokoje, a nechápal jsem, co chceš udělat, dostal

jsem hrozný strach. Co kdyby na tebe ten had skočil?“

„Vy byste mě zachránil.“

„Zachránil? Díky, chlapče,“ zamumlal dojatý Juve. „Díky, že si

to myslíš.“

„Odvahu,“ řekl Fandor. „Štěstí se otáčí a tuším, že se pomalu

přiklání na naši stranu.“

„Fantomasova situace je čím dál horší. Říkám ti, příteli,

dostaneme ho… Opakuji, Fandore, dostaneme ho a nebude to trvat

dlouho!“

XXXIII.

SKANDÁL V KLÁŠTEŘE

„Sestro Marguerite… Sestro Saint-Vincent… Sestro Sainte–

Clotilde… Co se to děje? Poslouchejte!“

Vyděšené jeptišky se shromáždily na konci chodby. Něco je

vyrušilo z odpočinku, stačily si jen nasadit čepec a cudně se zahalily

do svých dlouhých plášťů. Hluk je přilákal do chodby a teď

instinktivně hleděly směrem ke kapli.

„Jsou tu zloději,“ oznámila sestra hospodářka.

Jeptiška, která sem nedávno přišla z Creuse, odkud podle

„perzekučního zákona“ musela odejít, neskrývala své obavy.

„Jsou to vládní agenti. Vyženou nás odtud!“

Sestra Saint-Vincent, patronka kláštera, se celá chvěla a koktala:

„To je revoluce! Tohle jsem už viděla v sedmdesátém…“ Ozvalo se

zaskřípění odstrčené židle a ozvěna pod klenbou zvuk opakovala.

Vyděšené jeptišky se ještě víc srazily do houfu. Do kaple, kam

vedlo z chodby krátké schodiště, se neodvážily.

Co by si o tom všem myslela matka představená? Co by tomu

řekla?

V té chvíli chodbou vedoucí z klášterních budov do kaple zazněl

neartikulovaný výkřik.

Náhle se objevila sestra Saint-François, která plnila funkci

fortnýřky a na niž nikdo nepomyslel, protože se všichni domnívali, že

klidně spí ve své cele. Měla vytřeštěné oči a zmuchlané oblečení.

„Pusťte mě! Zachraňme se! Viděla jsem ďábla! Je v kapli! Je to

hrůza!“

Právě se chystala do postele, když zaslechla v kapli nějaký zvuk,

a bez sebemenšího znepokojení se šla podívat, protože si myslela, že

na svatém místě někdo omylem zavřel zahradníkova psa. Ve chvíli,

kdy vešla do presbytáře, okno těsně nad oltářem svaté Klotyldy,

patronky kláštera, se vysypalo a sestra Saint–Francois spatřila, jak

dovnitř vpadla jakási nadpřirozená bytost vyzbrojená holí.

Sestra Sainte-Clotilde se zeptala:

„Kdo to poví matce představené?“

Další hluk. Jeptišky se otočily, celé bledé strachem. Před nimi

stála matka představená.

Některé sestry bezděčně sepjaly ruce a padly na kolena.

Matka představená jim pomohla vstát a pak šla za fortnýřkou.

„Sestro Saint-François, vzpamatujte se, buďte silná, Bůh nás

neopustí! Budete jistě překvapené, ale zřejmě někdo chce vidět jen

mne a vám neublíží.“

Jeptišky protestovaly, ale matka představená už zamířila ke

schodům vedoucím do kaple.

Několik sester se ji pokusilo zadržet, jiné se odvážně nabídly, že ji

doprovodí.

Matka představená je zastavila.

„Půjdu tam sama… Jen já a Bůh.“

Lady Belthamová měla co dělat, aby před svými družkami skryla

své mučivé pocity. Pomalu sestoupila po schodech vedoucích do

kaple. Když vešla do svatostánku, strnula.

Kaple byla osvětlená. Na oltáři se mihotaly plamínky svíček,

uprostřed kaple stál nepohnutě muž v širokém černém plášti,

s velkým černým kloboukem na hlavě, obličej halila černá kápě.

Působil tajemně a znepokojivě…

„Lady Belthamová!“ řekl, když se matka představená objevila.

„Co? Co chcete? To je šílené!“

Tajemná bytost chvíli mlčela a pak pravila:

„Pro Fantomase není nic šílené!“

Lady Belthamová ze sebe nedokázala vypravit ani slovo, jen si

přitiskla ruce na srdce, které se chystalo puknout. Muž pokračoval:

„Fantomas vám nařizuje odejít, lady Belthamová. Přesně za dvě

hodiny vyjdete z tohoto kláštera. U dvířek do zahrady na vás bude

čekat zavřený automobil. Nastoupíte do něj, aniž pronesete jediné

slovo… Automobil vás odveze do přístavu, kde se nalodíte na loď,

kterou vám ukáže šofér. Přeplujete kanál a budete v Anglii. Počkáte

na další příkazy a pak odplujete do Kanady.“

„Proč?“ vykřikla. „Proč mě nutíte opustit mé drahé družky?“

„Nejste připravena odejít?“

„Nejsem.“

„Vzpomeňte si na noc v domě v Neuilly!“

„Ach… Měl jste mě odvést okamžitě, nenechávat mi čas na

rozmyšlenou… Teď už nechci!“

„Odjedeš!“

„A proč tato scéna?“

„Abych tě přinutil odjet. Tak poslechneš?“

„Poslechnu.“

Venku se ozvaly výkřiky, úsečné rozkazy, pískání píšťalek.

„Policie! To je policie. Pronásledují Fantomase! Juveova

policie… Tentokrát Fantomas dosáhne zadostiučinění! Lady

Belthamová, brzy na shledanou.“

Lady Belthamová stála v kapli sama.

Vyděšená, aniž pořádně věděla, co dělá, vyběhla z kaple, spěchala

k hloučku jeptišek a omdlela v jejich náručí.

Vzápětí někdo zazvonil u venkovních dveří kláštera.

Jeptišky zaslechly naléhavé volání a ty nejodvážnější se šly

podívat, kdo to je. Objevili se policisté v uniformách, na chodbě

uspořádali malou poradu.

Ano, pronásledují lupiče, kteří možná pronikli do mírumilovného

obydlí jeptišek. Je nutné to prověřit.

Lady Belthamová se probrala a sotva slyšitelným hlasem řekla

sestře hospodářce:

„Já vám to vysvětlím, sestro, ale ne teď, později.“

Sbírala poslední zbytky sil:

„Našim sestrám hrozí velké nebezpečí. Musíme je ihned varovat…

A musím to být já, kdo půjde na Boulevard Jourdan.“

Sestru hospodářku to ohromilo. Začala protestovat.

Ale matka představená, jejíž podivný klid ostře kontrastoval

s bledostí její tváře, autoritativním gestem přerušila všechny protesty

a diskusi ukončila.

„Bude to tak, jak jsem řekla. Čekají na mě, odvezou mne do

Paříže, nemusíte se bát… Nic se mi nestane. Vím, co dělám.“

Doprovázena zděšenými pohledy celé kongregace matka představená

zamířila k východu a se svými družkami se rozloučila mlčky, jen

velkým gestem.

Zatímco se v klášteře Nogent-sur-Seine lady Belthamová před

zraky nic netušících jeptišek dala na útěk, který jí přikázal Fantomas,

v okolí čtvrti La Chapelle, v níž si dávali apačové z vyhlášené Bandy

šifer schůzky se svými kumpány, bylo nečekaně živo.

Téhož večera se na komisařství v Rue Stéphenson tísnila spousta

lidí u vchodu do velkého sálu i v kanceláři pana Roqueleta, komisaře

odpovědného za čtvrť Goutte-d‘Or.

Policisté, inspektoři Sûreté, praví i nepraví apačové, agenti

z centrální brigády, agenti místního komisařství, velitelé, lidé známí

i neznámí, všichni byli tady…

Do dveří vešel muž oblečený jako zelinář.

„Tak co, Léone?“ zeptal se ho Juve, jakmile ho spatřil.

„Pane inspektore,“ hned spustil agent kriminální brigády, a tvář

mu zářila radostí, „dostali jsme Bednáře.“

Odstrčil ho muž v uniformě, desátník z komisařství devatenáctého

obvodu.

„Pane inspektore,“ řekl a zasalutoval, „naši muži přinesli

Coquette. Má krk prořízlý nožem.“

„Jejího vraha máte?“ zeptal se Juve.

Agent, jenž desátníka doprovázel, pokročil dopředu a pravil:

„Ještě ne… Je jich několik… Ale víme, kdo to udělal. Coquette

podřízli, protože ji podezřívali, že nám donáší.“

Pan Roquelet požádal o trochu ticha, aby mohl zavolat do

nemocnice Lariboisière.

„Pošlete okamžitě sanitku na komisařství v Rue Stéphenson…“

Agenti se vrátili do velkého sálu k oběti. Nešťastnice ležela na

nosítkách a silně krvácela.

Juve přistoupil k Fandorovi a potichu, aby ho neslyšel nikdo jiný,

řekl:

„Co říkáš lady Belthamové, Fandore? To nám možná

vyhovuje…“

Přerušila ho strkanice u dveří. Juve se tam rozběhl.

Agenti přivedli zmláceného mladíka s bledou pletí a zlýma očima.

Fandor ho okamžitě poznal.

„To je ten student, který mi málem ukousl prst v marseilleském

rychlíku!“

Léon, jenž přistoupil blíž, mladíka identifikoval.

„Já toho chlapíka znám. To je zběh Mimil. Má pěkně dlouhý

trestní rejstřík!“

Apače dali do cely a pak si oba agenti, kteří ho přivedli, vzájemně

ošetřili zranění, která jim mladík při zatýkání způsobil, naštěstí to

byly jen oděrky. Okamžitě byli připraveni vyrazit zpátky do terénu,

protože venku se schylovalo k pořádné mele a policejních sil nebylo

nazbyt.

Sál na komisařství se znovu zaplnil. Jakási stará žena křičela:

„Vy darebáci! Vy hajzlové! Copak se nestydíte takhle zacházet

s ubohou starou ženskou?“

„Pane komisaři,“ vysvětloval panu Roqueletovi jeden z mužů,

kteří ženu zatkli, „chytili jsme tu ženskou, matku Toulouche, ve

chvíli, kdy si do výstřihu strkala balík bankovek, které jí dal nějaký

chlap. Tady jsou.“

Agent podal komisaři svazek bankovek a Fandor, který rozhovor

poslouchal, se naklonil nad policistovo rameno a nedokázal zadržet

překvapení.

„To jsou přestřižené bankovky! Patří panu Martiallovi. Ten bude

mít radost, že jeho případ skončil tak dobře. Dovolte mi, pane

Roquelete, abych ověřil čísla těch bankovek.“

„Strčte matku Toulouche pod zámek!“ nařídil komisař, zamnul si

ruce, otočil se k Juveovi a prohlásil:

„Úspěšná razie, pane inspektore, viďte?“

Juve ho neposlouchal. Odtáhl Fandora do rohu kanceláře,

a protože sledoval logiku svých myšlenek, které nijak neovlivnil sled

událostí, k nimž dnes večer došlo, začal vysvětlovat:

„Nemyslím, že by bylo nutné sledovat lady Belthamovou každý

večer… Agenti hlídají klášter… A já ji nechci zatknout.“

Fandor zvedl překvapeně oči k nebi.

Juve ho uklidnil.

„Musíš brát ohled na lidi, chlapče. Nedá se dělat všechno

najednou. Už tak jsem měl velké problémy, abych na prokuratuře

získal zatykače na všechny členy Fantomasovy bandy, včetně

Chalecka a Louparta, které zatknout nemůžeme, protože ani jeden

neexistuje… Ostatně nevím, jaké zastání mají tihle zlosyni na

nejvyšších místech, protože jakmile se na Sûreté někdo zmíní o Bandě

šifer, každý od toho dává ruce pryč. Takže kdybych požádal Fuseliera

o zatykač na lady Belthamovou, která je oficiálně mrtvá a už dva

měsíce pohřbená, poslal by mě ke všem čertům. Trpělivost, Fandore.

Každá věc chce svůj čas. Ale neříkám, že…“

„Pane Juve,“ přerušil ho jeden z agentů, „inspektor Grolle žádá

o posily. Vypadá to, že před hospodou otce Korná došlo

k přestřelce.“ Juve se rozběhl za komisařem.

„Máte zálohy, pane Roquelete?“

Komisař zavrtěl hlavou, ale pak se rychle rozhodl a vrhl se

k telefonu.

„Haló? Haló? Dejte mi komisařství v Rue Philippe-de-Girard!“

Zatímco čekal na spojení, vysvětloval Juveovi:

„Všichni mí muži jsou venku. Požádám o pomoc kolegu z La

Chapelle. Za pět minut tu budou.“

Komisař měl se spojením problémy.

„Ale proboha, položte to, neslyšíte, že mluvíme? Přerušili nás…

Dobře. Ano… To je komisařství? Počkejte okamžik!“

V tu chvíli vstoupil agent-cyklista, celý zbrocený potem

a udýchaný, a vrhl se k Juveovi, aniž dodržel služební postup.

„Přijíždím z Nogentu. To je, panečku, hezký kus cesty!“

„Co se děje?“ zeptal se Juve a chvěl se přitom nedočkavostí.

„Pane inspektore… Viděli jsme, jak z kláštera odchází… Ano, jak

odchází maskovaný muž zahalený do velkého pláště… Běželi jsme za

ním. Začal střílet a zabil dva agenty…“

„A pak?“ naléhal Juve.

„A pak… jsme se zastavili… Chápete, jak nám bylo? Ten muž

stejně skočil do projíždějícího auta a zmizel…“

Juve zaklel. „To byl určitě…“

Cyklista, v jehož tváři se ještě teď zračilo čiré zděšení, dokončil

Juveovu myšlenku:

„Na mou věru, pane inspektore… My jsme si taky mysleli… že to

mohl být… Fantomas!“

„Juve!“ zavolal komisař, který položil na stůl sluchátko. „Rychle,

Juve, chtějí vás v Neuilly.“

Policista uchopil telefon.

„Haló? Haló? To jste vy, Micheli? Ano, to jsem já… Co se děje?

V autě? Právě přijel v autě? Okamžitě zatkněte šoféra! On?

Sakra! Co je to za člověka, že nám pokaždé unikne? Cože? Je

v pasti? Říkáte, že je v domě? V domě lady Belthamové? Obklíčili

jste ho? Patnáct agentů? Dobrá… Mějte oči a uši otevřené…

Nedělejte nic před mým příjezdem…“

Juve rychle zavěsil.

„Fantomas!“ oznámil Fandorovi, který si to ostatně už domyslel

sám, když poslouchal Juveův rozhovor s jeho zástupcem v Neuilly.

„Fantomas je zavřený v domě lady Belthamové… Jedu tam.“ Fandor

odpověděl:

„A já s vámi!“

Když vyběhli z komisařství a prodrali se davem policistů, narazili

na inspektora Grollea.

„Šéfe!“ vykřikl Grolle, překvapený náhlým inspektorovým

odchodem. „U otce Korna je strašná mela. Zatkli jsme Vousáče!“

„Kašlu na to!“ zařval Juve a podřízeného odstrčil.

Skočil do taxíku, který měl k dispozici už od osmi hodin, a zatímco

Fandor si sedal vedle něj, dal šoférovi adresu:

„Neuilly! Boulevard ďInkermann. A rychle!“

XXXIV.

FAIMTOMASOVA POMSTA

„Uf! Jsem tu!“

Fantomas zběsile vyběhl po schodech, jistým a rychlým pohybem

odemkl dveře, vešel do domu a zamkl za sebou na dva západy.

Pak prohlédl tmavé a studené místnosti v přízemí a zkontroloval,

zda jsou okna dobře zavřená, aby se za ním dovnitř nikdo nedostal,

pokud by nechtěl vylomit zámek, rozbít okna nebo vyrazit okenice.

„Ještě mě nedostali,“ zamumlal si pro sebe. „V Nogentu mě

sledovali, ale auto je rychlejší než bicykly prefektury.“

Je jasné, že Juveovo sledování se neomezilo jen na klášter svaté

Klotildy. Ten zatracený policista dal určitě hlídat i tenhle dům… Ale

jen ať přijdou…

Zaposlouchal se.

Noční ticho prořízla tři zatroubení automobilové houkačky.

Fantomas je starostlivě spočítal a pak si řekl:

„Třikrát. To je signál. Zatkli mého šoféra.“

Zvenčí zazněly kroky.

Fantomas ve světle pouliční lampy spatřil řidiče, který šel se

skloněnou hlavou a spoutanýma rukama uprostřed skupiny asi deseti

policejních agentů.

O kus dál vpravo stál zaparkovaný automobil, v němž přijel do

Neuilly, policisty však nezajímal.

„Výborně, páni policajti!“ vykřikl Fantomas. „Všechno funguje.

Za chvilku budu mít k dispozici auto.“

Ale nesmím ztrácet čas. Zatčení šoféra dokazuje, že mě Juve

sleduje. Vsadil bych nevím co, že sem ten skvělý policista a jeho

věčný průvodce novinář dorazí co nevidět… Jenomže Juve není

pánem situace. Vstoupí sice do tohoto domu, ale jako odsouzenec.

Fantomase zcela pohltila činnost, která vyžadovala veškerou

pozornost. V černé komoře za kuchyní se nacházely elektrické

rozvody. Zde na podlahu velice opatrně položil nábojnici

s dynamitem, kterou vyndal z kapsy svého širokého pláště.

K jejímu konci připevnil dva elektrické dráty, které předtím zbavil

izolace. Pak zkontroloval páčky na ovladači a nakonec bombu ukryl

pod dřevěné víčko, které vypadalo, jako by ho tam někdo náhodou

zapomněl.

Vyšel z komory a zamkl na dva západy.

„Za chvíli,“ mumlal se zlým úsměvem, „až policisté vniknou do

domu, stanou se svědky toho nejkrásnějšího ohňostroje, jaký kdy

viděli! Dynamit dokáže proměnit měšťanský dům v hromadu kamení

a železa, která Juvea a jeho bandu rozmačká na kaši!“

Takové přijetí Fantomas uchystal svým protivníkům. Měl

k dispozici všechno, aby dům ve vhodný okamžik vyhodil do povětří.

Samozřejmě počítal s tím, že on, autor atentátu, unikne bez jediného

škrábnutí.

Kdyby Juve a Fandor při své návštěvě, kdy si pečlivě dům

prohlédli pod záminkou, že ho chtějí koupit, věnovali větší pozornost

elektrickým rozvodům, všimli by si, že některé dráty vycházejí z domu

a pod zemí vedou až na opačnou stranu pozemku, do opuštěného

starého řeznictví, které se proměnilo v přepínač, jímž se daly

elektrické rozvody v domě ovládat.

Fantomas se rozhodl, že bombu odpálí v okamžiku, kdy Juve

vstoupí dovnitř.

Dokončil přípravy.

„A teď rychle do řeznictví,“ řekl si. „Odtamtud uvidím, jak

přicházejí, jak se blíží k domu, jak ho obkličují a jak možná vstupují

dovnitř. Jistě nebudou otálet. Honem pryč.“

Fantomas vyšel z domu. Už byl na venkovním schodišti, když

zaklel a vrátil se dovnitř.

Sotva Juve s Fandorem dorazili taxíkem na začátek bulváru,

nechal Juve zastavit a oba vystoupili.

Ze tmy se vynořil agent Michel.

„To jste vy, šéfe?“

„Ano, já, hochu,“ odpověděl Juve. „Ptáček je v hnízdečku?“

„Ano, šéfe.“

„A v kleci?“

„Ujišťuji vás, že klec je neprodyšně uzavřená. Dům střeží patnáct

nejzkušenějších mužů. Je nemožné z něj uniknout… Pokud ovšem…“

Michel se zarazil, ale Juve trval na tom, aby myšlenku dokončil.

„Pokud ovšem co?“

„Na mou věru,“ uzavřel Michel, „pokud ovšem v domě nejsou

takové triky jako v Cité Frochot…“

Juve se spokojeně usmál.

Byl si sám sebou naprosto jistý! Vybavil si všechny detaily domu.

Před očima mu defilovala i ta nejvzdálenější zákoutí. Neměl se čeho

bát. Fantomas mu neunikne.

Vydal stručné rozkazy:

„Je to záležitost deseti minut… Kupředu, chlapci. A opatrně.

Střílet jen při nutné sebeobraně. Chci dostat našeho muže živého.

Takže… Desátníci půjdou s agentem Michelem za mnou do domu.

Ostatní muži budou dál hlídat okolí.“

Náhle zmlkl. Když mluvil, nespouštěl oči z domu. Spatřil, jak se

dveře otvírají. Objevil se Fantomas a vzápětí opět zmizel uvnitř.

„To je on! Konečně!“ vykřikl Juve.

A neposlouchaje už nic jiného než svou odvahu, s nečekanou

troufalostí, aniž se kryl, rozběhl se k tichému a tmavému domu.

V patách mu běžel Fandor.

„Odvahu, Juve! Máme ho!“

Juve si však natolik zachoval chladnou hlavu, že si okamžitě

uvědomil nebezpečí, plynoucí z nadšení.

Před vstupními dveřmi se zastavil.

„Klid, pánové!“ poručil agentu Michelovi, dvěma desátníkům

a Fandorovi, kteří stáli za ním. „Teď jsme si jisti vítězstvím. Zbytečně

neriskujme… Vy budete hlídat přízemí. Každý obsadíte jednu

místnost a nesmíte se odtamtud hnout, ať se děje, co se děje. Já

půjdu nahoru.“

„Juve!“ přerušil ho Fandor.

„Ano, Fandore?“

„Já půjdu s vámi!“

Juve na okamžik zaváhal a pak pohlédl na mladíka. V jeho tváři

se zračila taková vůle, že se ho policista neodvážil odmítnout.

„Ale slíbíš mi, že budeš rozumný a nebudeš se zbytečně vystavovat

nebezpečí. Tvoje odvaha je ti ke cti. Pojď! Ale buď opatrný…

Fantomas nás viděl, ví, že o něm víme, nenechá se zatknout bez…“

Fandor přikývl.

„Uvidíme.“

Desátníci a Michel zaujali určené pozice. Juve a Fandor rozsvítili

kapesní elektrické svítilny, které vrhaly kužely jasného světla,

zatímco oba muži zůstávali ve tmě.

Pak opatrně začali stoupat po schodech do prvního patra.

„Fantomasi!“ křikl Juve a zastavil se na odpočívadle. „Máme vás,

vzdejte se!“

Ale policistův hlas vzbudil jen vzdálenou ozvěnu, jinak byl dům

tichý Člověk by přísahal, že tu nikdo není!

„Pozor,“ radil Juve potichu Fandorovi, „budeme postupovat

takhle: Nad námi je půda. Nejdřív se podíváme, jestli je prázdná,

a pak ji zavřeme. Potom prohlédneme každou místnost a taky

všechny zavřeme. Pokud se Fantomas skrývá v tomto bludišti

místností, které na sebe navazují, nakonec ho zaženeme do přízemí,

do vestibulu a… Jednejme rychle!“

Klid, jenž vládl v domě, byl děsivý a znepokojoval…

Fandor a Juve vnikli na půdu s revolvery v rukou a se

soustředěným pohledem.

„Při sebemenším zvuku,“ nařídil Juve, „padni na zem a nech

Fantomase vystřelit prvního. Záblesk výstřelu ti prozradí, kde se

nachází.“

Oba muži svítili do všech koutů půdy.

Fandor se zeptal:

„A co střecha?“

„Tou se nemusíme zabývat. Velmi dobře znám Michela a jsem si

jist, že dva nebo tři muže rozmístil i tam. A kromě toho si nemyslím,

že by Fantomas prchal právě tudy.“

„Takže co, Juve?“

„Teď rychle prohlédneme pokojíky pro služky a prozkoumáme

první patro a přízemí. A jestli toho ďábla najdeme…“

Oba muži si spolu povídali potichu a hlasy se jim netřásly.

V prvním patře se ale Juve trochu zachvěl, protože knoflík dveří

vedoucích do pokojů lady Belthamové ostře zaskřípal.

Juve a Fandor uskočili stranou, trhnutím dveře otevřeli a čekali,

že je zasypou výstřely.

Ale jejich opatrnost byla zbytečná, pokoj zel prázdnotou.

Přešli do dalšího pokoje, prozkoumali nábytek, a jakmile nezjistili

nic podezřelého, zavřeli za sebou dveře a zamkli.

„V přízemí nesmíme zapomenout prohlédnout místnosti za

kuchyní,“ řekl Juve, když začali sestupovat po schodech dolů.

Myslel tím i komoru. Nevěděl, že Fantomas do ní čtvrt hodiny

předtím umístil dynamitovou nálož, která se odpalovala pomocí dvou

elektrických drátů.

Možná ho tam vedl instinkt, nebo nechtěl nic zanedbat.

Když došel na konec schodiště, které vedlo do vestibulu, náhle

sebou trhl.

Ze dveří salonu vyskočil stín černý od hlavy až k patě!

Rychle jako blesk přeběhl předsíň a vrhl se k nízkým dveřím

vedoucím do sklepa.

Práskly dva výstřely.

Fantomas za sebou zajistil dveře velkou závorou a v duchu si

blahopřál, že od pronásledovatelů ho dělí taková překážka. Dveře

vedoucí ze sklepa do přízemí byly vyrobeny z pevného dubového

dřeva, těžké a masivní, nepůjdou snadno otevřít.

Neobyčejně klidně sestoupil po několika schodech do sklepa.

Už dvacet minut před Juvem a Fandorem prchal, postupně jim

přenechával terén a hrál s nimi děsivou schovávanou. Do hry vsadil

všechno, protože mohl zvítězit, jen když zničí nejméně dvacet

protivníků, které měl v patách. V revolveru však měl jen šest nábojů,

vyhlídky to tedy nebyly růžové. Naprosto si důvěřoval a neuměl si

vysvětlit svůj vnitřní nepokoj a nervozitu. Černá kápě se mu lepila na

zpocené spánky.

Po špičkách přešel sklep a přiblížil se k malému sklepnímu

okénku, které vedlo do zadní části zahrady.

Tudy prchnu, pomyslel si. Jen jestli…

Rozmrzele se vrátil doprostřed sklepa.

„Zatraceně!“ zamumlal. „U okénka jsou tři agenti. Tudy se ven

nedostanu.“

Škrtl zápalkou a rozhlédl se po sklepě, který znal líp než kdokoli

jiný.

Juve měl pravdu, když hodinu předtím tvrdil Michelovi, že v domě

lady Belthamové nejsou triky podobné těm v domě v Cité Frochot.

Zdi sklepa byly hrozivé a nezměnitelné a Fantomas věděl, že

představují nezdolatelnou překážku.

Mohl si na chvilku oddychnout, slyšel, jak Juve a jeho muži buší

do dveří, které zatím odolávaly. Situaci však nebylo možné

prodlužovat.

Fantomas věděl, že se musí ze slepé uličky dostat, že musí

Juveovu pozornost odvrátit, nebo ho dokonce přinutit, aby odešel.

Zalitoval. Kdyby býval neumístil elektrický kontakt do řeznictví,

ale sem do sklepa, jistě by neváhal – neboť věřil ve svou šťastnou

hvězdu – vyhodit dům do povětří a spoléhat na štěstí, že jako jediný

nebude výbuchem zasažen.

Bohužel!

Naproti Fantomasovi byl poškozený teplovod, jehož tlustá roura

vedla mezi stropem a podlahou a otvírala se do sklepa.

Fantomas přemýšlel. U jeho nohou se mihotala voda

v rezervoáru, který, jak se Juve a Fandor dověděli, když dům

navštívili v převleku strýčka a synovce, způsoboval onu vlhkost.

Modrozelená voda páchla hnilobou. Zápalka, kterou si zlosyn

posvítil, zasyčela na hladině.

Náhle Fantomas křečovitě sevřel ruce v pěst. Pod zuřivými

ranami policisty a jeho mužů začaly dveře pomaličku povolovat. Do

rachotu rozbíjených prken a padajícího železného obložení, které

chrastilo na kamenných schodech, se mísil Juveův hlas:

„Fantomasi, vzdejte se!“

Následoval okamžik absolutního a drásavého ticha.

Nesmiřitelní protivníci se ještě neviděli, ale měli k sobě tak blízko,

že se málem mohli jeden druhého dotknout.

Co bude teď?

Fantomas tápal v temnotách.

Jeho vlhká ruka narazila na jakousi láhev.

Fantomas vzal láhev za hrdlo a rozbil ji o zeď.

Juve s revolverem v ruce a těsně sledovaný Fandorem opatrně

sestoupil po schodech vedoucích do sklepa. Oba muži byli stateční,

a přesto jim hlasitě bušilo srdce.

Začínalo poslední dějství. Fantomas, jenž je viděl přicházet, se

z domu nemohl dostat. Za chvilku se ocitnou tváří v tvář a Juve

konečně odhalí tajemství, celou řadu tajemství, které mu už dlouho

nedopřávaly oddychu.

Fantomas byl tady, zahnaný Juvem do kouta, jako kdyby se ocitl

ve vězení. Už policistovi patřil. Dostane se mu do rukou živý, či

mrtvý.

Juve došel na poslední schod a jeho noha se dotkla písku, který

tvořil podlahu. Elektrickou lampou osvítil malý prostor před sebou.

Byl prázdný!

Policista se rozběhl ke sklepnímu okénku. Venku spatřil tři agenty

s namířenými revolvery, kteří tento východ střežili. Na zlosyna by

čekala jistá smrt, kdyby chtěl prchnout tudy.

Juve pozorně zkoumal zdi sklepa, sondoval je pažbou revolveru.

Nikde se neozval dutý zvuk, nikde nebyla žádná podezřelá trhlina.

Spolu s Fandorem obešli roubení cisterny, v níž se ve světle

elektrických lamp mihotala voda. Její hladina byla černá a klidná.

Na jejím povrchu plavala napůl potopená rozbitá láhev.

Kam se však poděl Fantomas?

Fandor náhle přerušil hluboké ticho a chytil policistu za ruku.

„Slyšel jste?“ zeptal se znepokojeně.

Juve zavrtěl hlavou. Fandor po krátké pauze pokračoval:

„Někdo tu dýchá.“

Inspektor už také slyšel jakýsi šepot, podobající se dýchání lidské

bytosti, a v duchu ptal, jestli se nestal obětí iluze.

Ne, určitě tu někdo dýchal. Policistovo ucho se nemohlo mýlit.

Jenomže v místnosti nikdo nebyl.

Policista uchopil svého druha za rameno, zatřásl jím, rukou

ukázal nahoru na teplovod a vykřikl:

„Jsme pitomci! My přece víme líp než kdokoliv jiný, že se do těch

rour dá snadno vlézt!“

Instinktivně zarazil Fandora, který se už vrhl k otvoru teplovodu

s namířeným revolverem.

„Málem jsem vyprázdnil browning, jen abych věděl…“ omlouval

se novinář.

Juve zkrotil Fandorovo nadšení a s tvrdým úsměvem řekl:

„Potřebujeme Fantomase živého. Za každou cenu ho musíme

přinutit, aby vylezl ven.“

V rohu místnosti objevil hromadu slámy.

„Přesně tohle potřebujeme!“ vykřikl. „Můj drahý Fandore,

oslavíme zatčení nepolapitelného Fantomase pěkným ohýnkem.“

Novinář okamžitě pochopil, co policista zamýšlí.

Společnými silami nacpali slámu do otvoru topení a zapálili.

Stébla se okamžitě vzňala, do roury začaly šlehat plameny a vzhůru

stoupal hustý a štiplavý kouř.

„A teď,“ vykřikl Juve a rozběhl se s Fandorem v patách ke

schodišti do přízemí, „sundáme z teplovodu mříže, abychom

Fantomasovi pomohli ven. Desátníku! Micheli! Tudy!“

Rozradostněný Juve rozdával na všechny strany rozkazy. Z otvorů

teplovodu v místnostech v přízemí se začalo kouřit…

Na hladině černé vody studny ve sklepě se vznášela rozbitá láhev.

Sotva se Juve a Fandor vzdálili, voda se začala čeřit a tajemná

láhev stoupala vzhůru. Za ní se objevila Fantomasova hlava, stále

zahalená v černé kápi, která přilnula k obličeji jako maska.

Mokrý zlosyn vylezl ze studny a odhodil rozbitou láhev, jejíž hrdlo

měl v ústech, aby mohl dýchat, zatímco byl bez hnutí ponořený ve

vodě.

Chvíli oddychoval.

„Fantomas není žádný pitomec. Vzpomněl jsem si na Číňany,

kteří se schovávají tak, že se potopí do řeky a dokážou zůstat pod

hladinou celé hodiny, dýchají jen pomocí dutého stébla. Myslím, že

jsem se jim teď docela vyrovnal.“

Ještě si ždímal oblečení, když se nad jeho hlavou ozvaly hlasité

výkřiky. Následovaly dva nebo tři výstřely. Zároveň se kolem domu

ozvaly chvatné kroky, jako kdyby někdo přibíhal a odbíhal. To

samozřejmě vzbudilo jeho pozornost. Potichu přistoupil k okénku,

které předtím hlídali tři agenti.

Nikdo tam nebyl. Fantomas vystrčil ven hlavu, pak ramena…

„A je to. Zvíře je mrtvé!“

Juve přistoupil k otvoru topení a pečlivě zkoumal zvláštní bytost,

ležící bez pohybu na zemi. Dva třesoucí se desátníci se zdržovali

u dveří a pouze Fandor sdílel Juveovu zvědavost a také překvapení.

„No tohle!“ vykřikl policista. „To není normální. Překvapením

rozhodně nebude nikdy konec! Čekáme, že vyleze Fantomas

a vypadne na nás had!“

Na zemi leželo tělo obrovského hroznýše.

Když Juve a Fandor zapálili hromadu suché slámy na konci

teplovodu, okamžitě běželi nahoru k jeho vyústění, aby tam počkali,

až zlosyn, který se podle nich uvnitř skrýval, vyleze. Čekali jen

několik vteřin, objevila se obrovitá hlava netvora, s nímž Juve

několikrát bojoval, jehož existenci tušil, ale dosud ho nespatřil.

Jistě, nikdo nevěděl, jak Fantomas vypadá. Jistě, agenti, které

Juve vzal s sebou do domu, byli stateční muži, připravení na

všechno, ale nikdy by si nedokázali představit, že by Fantomas mohl

na sebe vzít tak nečekanou podobu. Vyděšené policisty zachvátil

nepopsatelný strach a dali se na útěk, vyběhli z domu a volali

o pomoc. Jejich zděšení kolegové, kteří hlídali venku, zapomněli na

rozkazy a připojili se k nim.

Dopustili se vážné a nenapravitelné chyby.

Juve zatím několika přesně mířenými výstřely z revolveru rozdrtil

hlavu obludy.

Chvíli hleděl na svou oběť, ale rychle se vrátil do reality.

„Přineste mi kladivo a Špičák. Rozbijeme ty roury, Fantomas je

uvnitř, dusí se, chce radši zemřít, než aby se vzdal… Zbourejte ten

teplovod, musím ho dostat, musím…“

„Šéfe!“ volal vyděšený hlas zvenčí.

Juve se rozběhl k oknu. Dva agenti, hlídající vestibul, teď stáli na

venkovním schodišti. Jejich pozornost přilákaly rychlé kroky, které se

vzdalovaly od domu. Podívaná, jež se jim naskytla, způsobila, že se

nedokázali ani pohnout.

Po zahradě běžela jakási mokrá bytost, oblečená od hlavy až

k patám v černém, a mířila na ulici.

Juve zahlédl postavu uprchlíka jen na pouhou vteřinu.

Zaklel. „On se zachránil!“

Chtěl ještě něco říci, ale nedokončil…

Když Fantomas sklepním okénkem vylezl ven, vesele si poskočil

a procedil mezi zuby:

„Juve vyhrál první kolo. Já druhé!“

A zamířil k řeznictví.

Nevzrušeně otočil páčkou elektrického přepínače.

„Teď!“ vykřikl. Ozvala se strašlivá detonace.

Země se zachvěla. K nebi vyšlehl mohutný sloup černého dýmu

a ze všech stran se ozývaly další a další výbuchy. Do rachotu

padajícího zdivá se mísily výkřiky děsu…

Dům lady Belthamové vyletěl do povětří a jeho trosky zasypaly

všechny, kdo měli odvahu Fantomase pronásledovat.

Zlosyn opět unikl. Ale byli Juve a Fandor mrtví?

OBSAH

I. HOSPODA U KAMARÁDA

II. SLEDOVÁNÍ

III. ZA ZÁVĚSEM

IV. MRTVOLA ŽENY

V. LOUPARTŮV HNĚV

VI. NEMOCNICE LARIBOISIÈRE

VII.

VÝSTŘEL Z REVOLVERU

VIII.

HLEDÁNÍ VINÍKA

IX. V LEDNICI

X. KRVAVÝ PODPIS

XI. PÍSEČNÁ SPRCHA

XII.

SLEDOVÁNÍ JOSÉPHINE

XIII.

LOUPEŽ PO AMERICKU

XIV.

NOČNÍ ÚTĚK

XV.

KATASTROFA SIMPLONSKÉHO EXPRESU

XVI.

DRAMA V BERCY

XVII.

NA DLAŽDICÍCH MÁRNICE

XVIII.

FANTOMASOVA OBĚŤ

XIX.

ANGLIČANKA Z NEUILLY

XX.

ZATČENÍ JOSÉPHINE

XXI.

POUŤ NA MONTMARTRU

XXII.

ZAMILOVANÝ BOXER

XXIII.

UDAVAČKA

XXIV.

TAJEMNÉ OBJETÍ

XXV.

LÉČKA

XXVI.

U HERCE BONARDINA

XXVII.

MATKA PŘEDSTAVENÁ

XXVIII.

STARÝ MRZÁK

XXIX.

OKNEM

XXX.

STRÝČEK A SYNOVEC

XXXI.

MILENCI A KOMPLICOVÉ

XXXII.

NĚMÝ KAT

XXXIII.

SKANDÁL V KLÁŠTEŘE

XXXIV.

FANTOMASOVA POMSTA

Pierre Souvestre, Marcel Allain

FANTOMAS KONTRA JUVE

Z francouzského originálu Juve contre Fantomas přeložil Jiří Žák

K vydání připravila Markéta Stinglová

Redakce Ljuba Vašáková

Technická redakce Pavel Dvořák

Obálka Jakub Karman, Art007

Fotografie na obálce PROFIMEDIA.CZ

Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Vydalo NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o., v Praze roku 2010

Tisk Finidr, s. r. o.

Lipová 1965, 737 01 Český Těšín

NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o.

Plavínová 2787/21 130 00 Praha 3

tel.: 222 733 607

e-mail:

www.xyz-knihy.cz