F A N T O M A S vychází v tomto pořadí:

1. Fantomas....................................................Kč 16. –

2. Juve contra Fantomas ................................ ,,

20. –

3. Mrtvý, jenž zabíjí

4. Tajemný agent

5. Král zajatcem Fantomasovým

6. Policista-apač

7. Oběšenec z Londýna

8. Dcera Fantomasova

9. Fiakr noci

10. Ruka bez těla

Ve vydávání se pokračuje.

PIERRE SOUVESTRE & MARCEL ALLAIN

FANTOMAS

III.

MRTVÝ,

JENŽ ZABÍJÍ

Přeložil

A . H i r s c h .

1929

JAN FROMEK, PRAHA III, VÍTĚZNÁ TŘ. II.

Knihtiskárna Max Forejt v Praze – Vysočanech.

I .

D R A M A V U L I C I N O R V I N S .

V pondělí, 4. dubna 19**, večerní list „Velká Paříž“ uveřejnil

na první stránce následující článek:

Drama, o jehož pohnutkách nelze zatím tvořiti závěrů,

odehrálo se dnes ráno na vrcholku Montmartru:

Paní baronka de Vibray, dobře známá v pařížské společnosti

jakož i mezi umělci, jichž byla šlechetnou příznivkyní, nalezena

byla mrtva v atelieru malíře-keramika Jacquea Dollona.

Malíř, omámený uspávacím prostředkem, ležel vedle ní, když

byl zločin odhalen. A říkáme úmyslně „zločin“, neboť již

z prvních výsledků lékařského zkoumání vyplývá, že baronka

byla usmrcena vdechnutím toxikonu.

Malíř Jacques Dollon, přiveden k vědomí pečlivým ošetřením

doktora Mayerana, byl policejním komisařem podroben krátkému

výslechu. Vedl řeči tak podezřelé, že byl dán do soudní vazby.

Policie zachovává naprosté mlčení o tomto podivném případu.

Avšak naše vlastní šetření, jež jsme podnikli, vrhá již trochu

světla na to, co je již nyní nazýváno „Drama v ulici Norvins“.

Odhalení zločinu.

Dnes ráno kolem sedmé hodiny, paní Béju, hospodyně malíře

Jacquea Dollona, jenž bydlí se svou sestrou, slečnou Eliškou

Dollonovou, v paviloně č. 6 v ulici Norvins, odebrala se za svým

obvyklým zaměstnáním v přízemí domu.

Byla již asi půl hodiny na místě a nepozorovala nic

podezřelého. Divila se pouze, že neslyší žádného hluku v prvním

poschodí, kde malíř bydlel, ač tento obvykle vstával velmi časně.

Rozhodla se tedy vystoupiti a vzbudili svého zaměstnavatele,

který by se byl bezpochyby mrzel, kdyby ho byla nechala tak

dlouho spát.

Hospodyně vstoupila do atelieru, jímž musila projiti, aby se

dostala do pokoje pana Jacquea Dollona; sotva pozvedla závěs,

odskočila uděšena. V atelieru vládl nezvyklý nepořádek. Nábytek

nebyl na svém místě, některé kusy byly poraženy a vše

nasvědčovalo tomu, že se zde stalo něco neobvyklého.

Uprostřed místnosti na podlaze ležela bez ducha osoba, kterou

paní Béju velmi dobře znala, neboť ji viděla několikráte u svého

pána: paní baronka de Vibray.

Nedaleko ní, zabořen do širokého křesla, nehybný, nedávaje

známek života, ležel pan Dollon.

Dle nepřirozené polohy obou osob hospodyně pochopila, že

se zde odehrála tragedie.

Krajně vzrušena, sestoupila se schodiště, volajíc o pomoc,

a krátce nato celé okolí bylo vzbouřeno: domovnice, sousedi

a sousedky shlukli se kolem paní Béju, snažíce se pochopit

nesouvislé vyprávění o hrůzné podívané, jež se před okamžikem

na skytla jejímu zraku.

Náhlá smrt, sebevražda, zločin, všechny tyto předpoklady

byly vzaty na přetřes.

Některé sousedky, statečnější než ostatní, odvážily se do

prvního poschodí pavilonu, až ke vchodu do atelieru: jediným

pohledem se přesvědčily o pravdivosti vyprávění hospodyně;

vrátily se, aby vyprávěly, co viděly, zvědavému davu, který

v hlavní ulici okrsku stále vzrůstal.

„Komisaře!“ vzkřikla vzrušená domovnice, „musíme zavolat

komisaře!“

A zatím co s pomocí paní Béju snažila se tato žena zabrániti

vstupu lidem ze sousedství, k jichž sluchu se rychle donesla

zpráva o této nové tragedii, dva muži odebrali se dobrovolně

vyhledati policii.

Pavilon č. 6.

Na samém vrcholku Montmartru, za známým „Moulin de la

Galette“, počínaje ulicí Girardon a konče náměstím Tertre,

v prodloužení náměstí Jean-Babtiste-Clement, nalézá se ulice

Norvins, tvaru oslího hřbetu, jenž se spojuje, právě v tomto místě,

s ostrým záhybem ulice la Butte.

První část ulice Norvins není vlastně obydlena; vlevo hraničí

na nerovné a neohraničené území, kde staří Montmarťané

pamatovali – je tomu již řada let – několik oněch malebných

stavení, jež byla ironicky nazývána „Markýzovy zámky“.

Okrsek ulice Norvins počíná přesně u č. 47. Jest oddělen od

ulice silnou železnou mříží, vedle níž jest obydlí domovnice.

Tvoří řadu malých pavilonů, oddělených od sebe ploty

z malovaných dřev, po nichž se vinou popínavé rostliny. Krásné

stromy obklopují pavilony, takže tyto, ačkoliv stojí zcela blízko

u sebe, za svojí clonou z živé zeleně se zdají docela ztracenými

v nepěstěné krajině venkovského rázu.

Na konci ulice, jež odděluje pavilony, jakýsi druh terasy

poskytuje nádhernou vyhlídku na rovinu Saint-Denis.

Na pravé straně pavilonů, za zahradami, táhne se jednotná

cihlová zeď, za níž se nalézá ono pusté území, o němž jsme se

zmínili, a jež se prostírá až k ulici Girardon.

Pavilon č. 6, v důsledku své polohy poněkud zastrčené ještě

osamocenější než ostatní, jest dům vzhledu dosti skromného

a sestává z přízemku a prvního poschodí s prostorným atelierem.

Je obldopen zahradou s vysokými stromy. Před třemi lety byl

pronajat malíři keramikovi Jacqueu Dollonovi, jenž byl tehdy

žákem Školy krásných umění.

Od té doby jest obýván tímto nájemníkem a jeho sestrou,

slečnou Eliškou Dollonovou, která po delší nemoci se odebrala

k úplnému vyléčení do Švýcar. Podle řeči hospodyně, dobře

obeznámené se vším, co její páni činili, měla se tato dívka brzy

vrátiti zpět. Byla očekávána téhož dne, nebo dne příštího.

Pověst obou mladých lidí nedávala v okolí žádného podnětu

k pomluvám.

O malíři se vědělo, že jest pilným a pořádným mužem;

nechybělo mu ostatně jisté nadání; minulého roku získal druhou

cenu Salonu.

Mladá dáma, společenská a skromná, zdála se býti velmi

oddána svému bratru a v sousedství, velmi hlučném a živém

přítomností mnoha bohémů, byla velmi vážena a považována za

dívku naprosto úctyhodnou.

Mladí Dollonové velmi často přijímali návštěvu paní de

Vibray, jejíž automobil neunikl pozornosti v této čtvrti.

Stará ta dáma libovala si ostatně v oděvech poněkud

nápadných. Považovali ji za trochu přepjatou, avšak za dobrou

a šlechetnou ženu. Zajímala se obzvláště o Dollonovi a vyprávělo

se, že znala jejich rodinu z venkova.

Jacques Dollon a jeho sestra vážili si velmi svých styků

s baronkou de Vibray, známou v celé Paříži svojí štědrostí

k umělcům.

První odhalení.

Mnoho se o věci vykládalo. Kolovaly ty nejdobrodružnější

pověsti, když se v okrsku objevil pan Agram, policejní komisař

čtvrti Glignancourt.

Vrchní policejní úředník byl právě ve své kanceláři, když tam

bylo hlášeno odhalení dramatu. Neváhal a sám se odebral na

místo.

Provázen svým komisařem, vnikl rychle do pavilonu č. 6, dav

dvěma provázejícím jej strážníkům příkaz, aby nikoho

nevpouštěli, kromě lékaře, pro něhož již byl poslal.

Požádal domovnici, aby počkala v zahradě pavilonu, a vzal

s sebou do atelieru hospodyni paní Béju.

Sotva dvacet minut uplynulo od chvíle, kdy paní Béju byla po

prvé poděšena hroznou tou podívanou. Když po druhé vstoupila

s komisařem do atelieru, nic nebylo změněno.

Paní de Vibray, strašlivě bledá, se zavřenýma oěima

a fialovými rty, stále ležela na temže místě. Její tělo nabývalo

křečovitých tvarů mrtvoly.

Tělo Jacquea Dollona, stočené v hloubi křesla, bylo stejné

nehybné.

Policejní komisař vstoupiv, zpozoroval na podlaze stopy, jež

mohly vzniknouti přemísťováním těžkého nábytku na voskované

podlaze.

Těžký zápach lékárnických výrobků stahoval hrdlo. Paní Béju

instinktivně chtěla otevřití okno, avšak komisař tomu zabránil:

„Okamžik, paní,“ pravil, „ponechme věci tak, jak jsou.“

Přehlédnuv místnost jediným pohledem a zjistiv nepořádek,

jenž tam vládl, komisař tázal se hospodyně:

„Býval zde vždycky takový nepořádek?“

„Nikdy, pane komisař,“ odpověděla. „Pan Dollon a slečna,

jeho sestra, jsou lidi moc pořádný, zvláště slečna. Pravda, teď je

již asi měsíc pryč, ale její bratr byl zvyklý zůstávat často sám

a vždycky dbal na to, aby v atelieru bylo čisto. Ostatně při výrobě

keramik bylo potřeba, aby se nezdvihal prach, protože malba

musí uschnout, než ji polévají. Proto taky nesmělo nikdy být

hýbáno nábytkem…“

Přerušiv ženu, komisař se jí otázal:

„Přijímal pan Dollon často návštěvy?“

„Málokdy, pane komisaři, někdy k němu přicházeli sousedé,

pak tahle dáma, co tu leží, tak bledá, že mi z toho stydne krev…“

Jacques Dollon žije.

Rozmluva byla přerušena příchodem doktora Mayrana,

chudinského lékaře, jejž strážník zastihl právě ve chvíli, kdy

opouštěl svůj dům.

Komisař ukázal na obě osoby, ležící zde bez hnutí.

Odborníkovi stačil jediný pohled k zjištění, že paní de Vibray

přestala žít, a to již před delší dobou. Údy byly ztuhlé, na rukou,

krku a tvářích objevovaly se zelené skvrny.

Přiblíživ se k Jacqueu Dollonovi, lékař věnoval mu větší

pozornost.

„Pomůžete mi dopraviti jej na lůžko, nebo na stůl?“ tázal se

komisaře. „Zdá se mi, že tento mrtev není.“

„Jeho pokoj je vedle,“ upozornila paní Béju. „Můj bože,

kdyby ten ubožák z toho vyvázl. Co se to jen stalo. Myslíte, že

zůstane na živu?“

Lékař neodpověděl a s pomocí komisaře a strážníka dopravil

mladíka do vedlejší místnosti.

„Vzduch!“ žádal, „vzduch! Otevřte všechna okna; zdá se mi,

že se jedná o naprosté zastavení dechu, že však energický zákrok

může míti úspěch.“

Zatím co paní Béju, celá se třesouc vzrušením, řídila se

příkazy doktora, dohlížel komisař na to, aby nebylo v bytě ničím

hnuto.

Lékař dosud se zabýval Jacquem Dollonem, když vrchní

komisař se vrátil do atelieru, hledaje stopu, maličkost, jež by

mohla osvětliti toto drama.

Prozatím neobjevil ničeho. Nemohl si utvořiti žádného

závěru, kdyby však náhodou umírající přiveden byl zpět k životu,

vysvětlení, jež podá, jistě rázem objasní tuto podivnou situaci.

Takto uvažuje, dával právě svému sekretáři příkaz, aby všem

cizím zakázal vstup do pavilonu, když v tom lékař zavolal:

„Žije, žije! Dejte mi přinésti sklenici vody.“

Skutečně, Jacques Dollon nabýval vědomí.

Pomalu a těžce, jako by se budil z těžkého spánku, s rysy

staženými vzpomínkou na strašný sen, mladý muž zvolna se

protáhl na lůžku, pohnul údy a otevřel oči.

Upřel na přítomné ztrnulý pohled rozšířených zřítelnic, jež se

naplnily leknutím, když uzřel neznámé tváře.

Zpozorovav náhle svoji hospodyni, takřka instinktivně

zašeptal:

„Paní Béju… já…“

Pak upadl opět do své ztrnulosti.

„Je mrtev?“ tázal se úzkostlivě komisař.

Lékař se usmál:

„Upokojte se, pane, žije, probuzení jest však pro něho

skutečnou mukou. Tento muž určitě strávil prudké narkotikum,

jehož následky ještě pociťuje; za několik minut však bude jich

zbaven.“

Zkušený lékař mluvil pravdu.

Učiniv prudký pokus nabyti rázem vlády nad sebou, pan

Jacques Dollon usedl a rozhlédnuv se poděšeně kolem sebe,

vzkřikl:

„Kdo jste? Co ode mne chcete? Ah, vrahové, vrahové!“

Lékař ho uklidnil:

„Nebojte se ničeho, pane, jsem lékař, jehož kvám povolali.

Vzpamatujte se, buďte klidný, řekněte nám, co se s vámi dělo?“

Jacques Dollon přejel rukou čelo a stiskl si spánky, jakoby

trpěl.

„Bože, jak mám těžkou hlavu,“ hovořil obtížně; „co se mi

stalo?… Hleďte, já nevím… Hledám… Počkejte… Ano, je tomu

tak…“

Policejní komisař, na výzvu doktora, postavil se k záhlaví

lůžka, za mladého muže, který nemohl jej takto viděti.

Lékař, drže tepnu nemocného, vyzval jej otcovsky, aby

mluvil.

Jacques Dollon začal znovu:

„Včera večer seděl jsem v křesle a trochu jsem četl… Bylo již

pozdě… Mnoho jsem ten den pracoval a byl jsem unaven…

Náhle jsem byl obklopen maskovanými lidmi, oblečenými do

tmavých oděvů: Vrhli se na mě a dříve než jsem mohl učiniti

jediný pohyb, byl mi vražen do úst roubík. Byl jsem spoután

a cítil jsem, že mi vráží něco špičatého do nohy. Nějakou zbraň.

Pak se mne zmocnil nepřemožitelný spánek, nejpodivnější obrazy

přecházely před mýma očima. Náhle jsem ztratil vědomí. Chtěl

jsem se pohnouti, křičeti, ale marně, neměl jsem síly…“

„To je vše?“ tázal se lékař.

„To je vše,“ odpověděl Jacques Dollon, po chvilce

přemýšlení.

Byl již zcela při vědomí. Učinil pohyb, jenž se zdál působiti

mu bolest.

„Bolí mě to,“ zašeptal, zvedaje ruku k levému stehnu.

„Uvidíme,“ odpověděl lékař. Chystal se prohlédnouti

nemocného, když z atelieru ozvalo se volání: „Pane!“

Byl to komisařův sekretář.

Vrchní komisař, opouštěje svoje místo v záhlaví postele,

vzdálil se z místnosti a odebral se do atelieru.

„Pane komisaři,“ řekl úředník, „našel jsem tento papír pod

křeslem, v němž ležel pan Dollon. Vezmete si jej?“

Vrchní komisař uchopil papír: byl to dopis následujícího

obsahu:

Madame,

neobáváte-li se vystoupiti jednoho z příštích večerů na

Montmartre, přijďte se podívat na keramiky připravené pro

výstavu Salonu. Budete nám vítána a učiníte nám radost.

Říkám „nám“, poněvadž mám dobré zprávy od Elišky, že se

co nejdříve vrátí. Možná, že bude již zde, aby vás přivítala se

mnou.

Váš oddaný

Jacques Dollon.

Komisař, zachmuřiv se, vrátil dopis svému sekretáři.

„Schovejte to pečlivě,“ poručil. Pak vstoupil do pokoje, kde

lékař hovořil s nemocným.

Lékař mu pravil:

„Pan Dollon se mne tázal, kdo jste. Domnívám se, že mu

nemusím tajiti vaše povolání, pane komisaři.“

„Ach, pane, kéž byste mi mohl pomoci zjistit, co se se mnou

včera večer stalo.“

„Právě jste nám to řekl. Na nic víc si však nevzpomínáte?

Neobdržel jste návštěvu před příchodem mužů, kteří vás

přepadli?“

„Ne, pane.“

Lékař se ujal nyní slova:

„Rána v noze, na kterou si pan Dollon stěžoval, není

nebezpečná. Jedná se patrně o povrchní trhlinu zaviněnou jehlou

nebo špendlíkem. Slabý otok na ráně dovoluje nám domnívati se,

že se jedná o bodnutí mezisvalové, jež bylo piovedeno, ostatně,

velmi nešikovně, docela laicky. Jest to dosti podivné.“

Vrchní komisař, pozoruje stále bedlivě Jacquea Dollona trval

dále na svém:

„Vy si tak podrobně vzpomínáte, pane, na svoji včerejší

příhodu. Je možné, že byste na něco zapomněl? Byl jste skutečně

sám včera večer? Nečekal jste nikoho? Jste si jist, že jste nedostal

návštěvu? Návštěvu někoho, ku příkladu, jehož byste byl

pozval?“

Jacques Dollon ulekaně otevřel oči a hleděl na komisaře: „Ne,

pane.“

„Totiž…“ pokračoval komisař.

Pak umlkl a vzal lékaře stranou:

„Považujete jeho stav za takový, aby snesl morální ránu?

Konfrontaci?“

Vrhnuv pohled na nemocného, lékař řekl:

„Zdá se mi, že se mu zdraví úplně vrátilo; můžete jednati, jak

uznáte za dobré, pane komisaři.“

Jacques Dollon, udiven poradou obou mužů a poněkud

znepokojen, opustil bez cizí pomoci svoje lůžko.

Komisař toho využil:

„Račte vejiti,“ pravil, „do svého atelieru.“

Jacques Dollon uposlechl beze slova.

Sotva prošel dveřmi, zarazil se uděšen.

Nervové chvění zachvátilo jeho tělo, jeho obličej se ztáhl, rty

se zachvěly:

„Tam… tam…“ šeptal ztaženým hrdlem, „baronka de Vibray!

Jak je to možné?“

Komisař neztrácel z očí ani jeden jeho pohyb, ani hru jeho

tváře.

„Ovšem, pane, je to skutečně baronka de Vibray, mrtvá…

zavražděná, bez pochyby. Jak to vysvětlíte?“

„Ale, já nevím, nerozumím…“, odvětil Jacques Dollon, jenž

se zdál býti nadobro zděšen.

Komisař pokračoval vítězně:

„Vy jste ji přece pozval do svého atelieru na jeden z příštích

večerů. Nemínil jste jí ukázati některé svoje keramiky?“

„Ovšem,“ přiznal se malíř dokonale poděšený, „avšak nevěděl

jsem… nebylo mi známo…“

Zdálo se, že ztrácí smysly. Lékař usadil ho do křesla, v němž

ho prve nalezli bezduchého.

Zatím co přicházel k sobě, policejní komisař pokračoval ve

své prohlídce. Otevřel malou skřínku, v níž se nalézaly různé

keramické prášky obsahuhující toxikon, jak uváděly nápisy na

jednotlivých lahvičkách.

Obrátil se k lékaři tak, aby toho malíř nepozoroval:

„Neřekl jste, doktore, že tato žena zemřela otravou?“

„Zdá se, že ano, pane komisaři. Ony žluté a zelenavé skvrny

na obličeji a rukách potvrzují tuto diagnosu na první pohled.

Pitva mrtvoly dokáže…“

Zatčení.

Přerušuje lékaře, komisař vrátil se k malíři a tázal se ho

nedbale:

„Nepoužíváte, pane, při vašem povolání různých jedů, jež zde

uchováváte?“

„Ovšem,“ přiznal malíř sesláblým hlasem. „Potřebuji však

tyto jedy velmi zřídka a již dlouho jsem žádného z nich

nepoužil.“

„Dobře, pane!“

Komisař vyzval pak k odchodu paní Béju, jež byla přítomna

počátku podivného rozhovoru a dal rozkaz strážníkům, aby se

postarali o odchod davu. Brzy na to dostavil se povoz, provázený

městským strážníkem a zastavil u dveří pavilonu č. 6.

Jacques Dollon sestoupil a veden dvěma muži, vstoupil do

vozu.

Bleskem rozšířila se ve čtvrti pověst, že byl zatčen.

Tato pověst byla pravdivá.

Naše vyšetřování. – Mlčení v Bezbečnostním oddělení! –

Pravděpodobné pohnutky činu!

Toto jsou zprávy, jež jsme si opatřili výslechem lidí ze

sousedství, již byli přítomni počátku vyšetřování.

Avšak pohnutky, jež vedly k zatčení malíře, zůstávají stále

stejně nejasné.

Vzali jsme si za úkol vnésti světlo do tohoto tajemného

případu a s pomocí dobře informovaných osob, jež nám nelze

jmenovati, došli jsme k určitému závěru. Sestavili jsme

především znovu všechno, co se odehrálo mezi komisařem čtvrti

Clignancourt, jenž za daných okolností prokázal skutečně

zručnost, a mezi domnělým vrahem baronky de Vibray.

Dvě věci se zdají především podezřelými:

První jest ono píchnutí, provázené slabým otokem, na levé

noze pana Jacquea Dollona.

Stavu spánku lze docíliti netoliko použitím omamných

prostředků, ať již ve formě kapaliny nebo ve formě prášku, nýbrž

také mezisvalovou injekcí. Podle sdělení lékařů injekce

provedené stříkačkou Pravazovou působí v lidském těle prudce

a jistě.

Není pochyby o tom, že pan Jacques Dollon byl uspán tímto

způsobem. Zprvu se ovšem věřilo výpovědi malíře, že byl

překvapen vrahy a jimi omámen, avšak po delší úvaze bylo

zřejmo, že tato výpověď není ničím ověřena.

Vrahové neuspávají, nýbrž vraždí. Kromě toho nebylo panu

Dollonovi nic uloupeno. Krádež nebyla tedy pohnutkou činu.

Pan Dollon rovněž předstíral, že byl sám, kdežto ve

skutečnosti byla v atelieru přítomna baronka de Vibray a sice na

přímou výzvu malíře samého.

Paní baronka de Vibray, žena nesmírně bohatá, zajímala se

velice, jak známo, o mladíka a jeho sestru.

Zazlívali bychom si ostatně, kdybychom opomenuli

upozorniti na to, že jména osob Dollon a Vibray, jež mají tak

přímý vztah k vraždě v ulici Norvins, byla již jednou ve spojení

s jinými krvavými událostmi, vztahujícími se k pověstným,

nedávným vraždám.

Jistě není ještě zapomenuta vražda, dosud nevysvětlená,

spáchaná před několika lety na paní markýze de Langrune.

S touto událostí byla spojena také jména pana Ramberta

a okouzlující Terezy Auvernoisové…

Podivné řízení osudu! Totéž neštěstí stihne určité různé osoby

jedné a téže rodiny!

Paní baronka de Vibray, jež dnes tak tragicky zahynula, byla

dobrou přítelkyní markýzy de Langrune…

Pan Jacques Dollon byl synem dřívějšího tajemníka paní de

Langrune…

Nemáme nijak v úmyslu předstírati nějaké spojení mezi

tragedií v ulici Norvins a tragedií dřivčjší, jež končila popravou

Gurnovou.*) Zmiňujeme se pouze o podivné spojitosti, jež,

několik let později, přivádí tytéž osoby do téže tajemné situace.

Vraťme se však k věci:

Pan Jacques Dollon, vyslýchán komisařem, prohlásil, že

velmi zřídka používá jedů, zavřených ve skřínce v jeho atelieru…

Během prohlídky bylo však zjištěno, že jedna z lahviček,

obsahujících jed, byla nedávno otevřena a že stopy prášku

nalézají se dosud na podlaze.

Tento prášek byl předán k rozboru, zatím co lékařská fakulta

zabývá se pitvou mrtvé oběti. Avšak již nyní lze předpokládati, že

tento jed je ve spojení s náhlou smrtí baronky de Vibray.

Veřejnost bude jistě téhož mínění, jež je – jak se domníváme,

též míněním policie – a sice, že Jacques Dollon z důvodů, jež

dosud nejsou známy, jež však během vyšetřování musí vyjiti

najevo, otrávil svoji přítelkyni. Snad se původně domníval, že

baronka odejde od něho dříve, než se dostaví agónie. Když se to

však nestalo, vymyslil si předstírané přepadení maskovanými

lupiči, chtěje svésti pátrání na falešnou stopu.

Lékař, jenž jej první ošetřoval, doznal, že píchnutí, nepříliš

zručně provedené, mohlo býti zcela dobře dílem samotného pana

Jacquea Dollona.

Dlužno uvésti následující okolnost:

Nikdo neviděl baronku de Vibray včera večer vcházeti k panu

Jacqueu Dollonovi, ač jindy se dostavovala velmi nápadně ve

svém automobilu.

Jest však možno, že vztahy mezi malířem a šlechetnou

příznivkyní umění byly intimnější, než se zdálo.

Snad – hlavně za nepřítomnosti slečny Do Honové – tyto

vztahy vzaly na sebe tvářnost, jež. nebyla veřejnosti známa.

*) Viz Fantomas díl I.

Ať jest tomu jakkoliv, zdá se pravděpodobným, že pan

Jacques Dollon, jehož poměry, mimochodem řečeno, byly někdy

dosti svízelné, upustí v brzku od způsobu obhajoby, jejž si

osvojil, jenž však je velmi obmezený a málo rozumný.

Dojde tudíž pravděpodobně k sensačním odhalením

v záležitosti zločinu v ulici Norvins.

Poslední události.

Slečna Eliška Dollonová, které policie zaslala telegram,

sdělující jí, že jejího bratra potkala vážná nehoda, odpověděla

témuž rovněž telegraficky z Lausanne, že se v noci vrátí.

Nešťastná dívka neví patrně ničeho o tom, co se přihodilo.

Domníváme se, že dva policejní inspektoři odjeli již na

hranice, kde ji vyhledají a budou ji stopovati až do Paříže tak, aby

toho nepozorovala, pro případ, že by se dověděla něco cestou

a rozhodla se uprchnouti, nebo spáchati sebevraždu.

Zítřek slibuje nám v každém případě, den plný událostí.

Tento článek, uveřejněný v záhlaví „Velké Paříže“ byl

podepsán Jeromem Fandorem.

I I .

D V Ě L Á S K Y T H O M E R Y H O .

Dva dny před onou tajemnou vraždou, kterou Jerome Fandor

přesně vylíčil ve sloupcích „Velké Paříže“, elegantní malý palác,

obývaný baronkou de Vibray na Avenue Henri Martin, byl

svátečně vyzdoben.

Z okolí nikdo se tomu nedivil, neboť bylo známo, že vlídná

majitelka tohoto vkusného obydlí jest žena velmi společenská,

třebaže je ve věku, kdy šedivějí vlasy. Vědělo se, že velmi ráda

přijímá hosty a že její salony jsou stále otevřeny velkému počtu

pařížských osobností, jež tvořily okruh jejich známých.

Bylo sedm hodin, když baronka, ukončivši svoji večerní

toiletu, odebrala se ze svého pokoje do malého vedlejšího

salonku. Kráčejíc po měkkých kobercích, jež tlumily její kroky,

došla až ke krbu a stiskla zvonek.

V okamžiku předstoupil správce, vážný a přesný.

„Paní baronka zvonila?“

Baronka de Vibray, která se právě shlížela v zrcadle, doufajíc,

že jí poskytne lichotivý úsudek, se k němu napolo obrátila:

„Ano, Antoníne,“ odpověděla, „přála bych si vědět, přišel-li

někdo dnes odpoledne?“

„K paní baronce?“

„Nu ovšem,“ odvětila poněkud netrpělivě, „chci vědět, ptal-li

se dnes odpoledne někdo po mně?“

„Ne, paní baronko.“

„Nebylo telefonováno z banky Barbey-Nanteuil?“

„Ne, paní baronko.“

Paní de Vibray potlačila lehkou nevoli, neboť si nepřála

prozradit před sluhou svoji rozmrzelost, a změnila předmět

rozhovoru.

„Budete podávat večeři, jakmile hosté přijdou, nejpozději

však v půl osmé, ano?“

Antonín se vážně uklonil, aniž by odpověděl a zmizel předsíní

do svého pokoje.

Baronka de Vibray opustila zatím salon, prošla velkou

mřížovou galerií, která se táhla podél schodiště a vstoupila do

jídelny.

Bylo již delší dobu prostřeno pro tři osoby.

Hostitelka přehlédla rozdělení příborů na stole, urovnala

několik talířů a dodala větší lehkosti a vkusu drobným svazkům

květů, jež byly, v předepsaném nepořádku, rozhozeny po stole.

Pak přistoupila k přípravnímu stolu, kde správce zapomněl vázu,

naplněnou květinami.

Pokrčivši lehce rameny, donesla vázu na mramorový sloup

v rohu pokoje na místo, které váza obvykle zaujímala.

„Dobře, že jsem přišla dohlédnout,“ pomyslila si, „ten

Antonín je sice dobrý člověk, ale v hlavě má slámu.“

Paní de Vibray se na okamžik zastavila; ve světle elektrické

lampy váza, výhodně umístněna se zaskvěla a baronka, jež

dovedla vycítiti krásu věcí, dlouho se na ni dívala:

Byla to prvotřídně provedená keramika.

Na její půvabné a vkusné tvary nanesl malíř obrysy staré

kresby a pečlivě se snažil, aby obrazu, jenž byl dílem malíře ze

XVII. století, zachoval živé teplé tony a šeď podkladu.

Baronka de Vibray nemohla se odtrhnouti od pozorování

předmětu: nebyl to pouze námět, jenž se jí líbil: ik tvůrci této věci

vázaly ji upřímné a jaksi mateřské pocity.

„Ten milý Jacques,“ zašeptala, „má rozhodně nadání

a doufám, že vbrzku jeho pověst…“

Byla vyrušena ze svých myšlenek.

Sluha, který ji již delší dobu hledal po celé budově, nalezl ji

konečně v jídelně.

Hlasem plným úcty, avšak s náznakem výtky, oznamoval tiše:

„Paní baronko, pan Thomery očekává paní baronku již plných

deset minut v malém saloně.“

„Dobře, jdu tam.“

Baronka de Vibray lehkým a půvabným krokem přešla opět

galerií a odebrala se ke svému hosti, vítajíc ho již ode dveří svým

nejroztomilejším úsměvem.

Osvětlena měkkým a tlumeným světlem nástěnných lamp

z matného skla, orámavána temnou barvou těžkých portier, jež

tvořily přístup do malého salonku, baronka de Vibray zdála se

skutečně ženou ještě velmi svůdnou. Její postava zachovala si

štíhlost mládí, bílá šíje byla zakulacena a oslňovala jako

u mladého děvčete a kdyby její čelo a spánky nebyly obklopeny

šedivějícím vlasem, jejž, z koketerie, pudrovala bíle, bylo by se jí

mohlo hádat třicet let.

Jakmile vstoupila, návštěvník, jehož Antonín ohlásil jako

pana Thomeryho, zvedl se hbitě se sedadla a šel vstříc hostitelce.

Pan Thomery zvedl její ruku ke rtům a políbiv ji, prohlásil

zdvořile, pohlížeje při tom na ni okouzlen a pln uznání:

„Drahá Matildo, jste skutečně skvělá žena!“

Baronka de Vibray měla pohled záhadný a poněkud

výsměšný. Přistoupila k svému hosti s obzvláštní srdečností:

„Jak se vám vede, Norberte?… Což vaše bolesti?.… Doufám,

že netropíte žádných hloupostí?“

Oba dva usedli na nízkou pohovku a bavili se jako staří známí

o svých bolestech.

Zatím co naslouchala jeho nářkům, baronka de Vibray

obdivovala pozoruhodnou sílu a dojem skvělého zdraví, jež

vyvracely stížnosti jejího starého přítele Thomeryho.

Panu Norbertu de Thomery bylo asi pětapadesát roků, činil

však dojem člověka v nejlepších letech a jeho předčasná pleš byla

vyrovnána živým pohledem velmi černých očí, silně se

lesknoucích, jakož i knírem, silným a hustým, pravděpodobně

dobře barveným, dodávajícím mu vzhledu bývalého vojáka.

Pan Norbert Thomery nenáležel však nikdy k armádě, kromě

nedlouhého období, kdy byl dobrovolníkem; byl posledním

z velké rodiny Thomery, kteří, z otce na syna, již po celé

generace, byli cukrovarníky.

Thomery, vychován v prostředí průmyslníků a obchodníků,

sám velmi činný a podnikavý, rozuměje obchodu ve smyslu

americkém, zvětšil od prvopočátku ve svých cukerních podnicích

značné již jmění, jež mu zanechal jeho otec.

Byl jedním z nejznámějších osobností v pařížské společnosti,

neboť tento pracovník, jenž byl vždy první ve své kanceláři a ve

svých továrnách, byl večer světákem, jehož bylo možno potkati

v salonech, ve velkých společnostech a plesích předměstí Saint-

Germainského.

Thomery, jenž byl nejen milionářem, ale i krásným mužem,

měl celou řadu milostných dobrodružství. Přes svoji padesátku

těšil se tento zatvrzelý starý mládenec pověsti Don Juana, jež mu

ostatně lichotila.

Zlí jazykové svého času naznačovali, že existuje delší čas

trvající poměr mezi ním a baronkou de Vibray a tentokráte byli

v právu.

Tento poměr, ostatně, byl vždy provázen bezvadným

chováním a žádný skandál nezakalil pověst milionáře a krásné

ženy.

Pečovali oba dva o to, aby se neprohřešováli proti

společenským zákonům a – pokud jejich poměr trval – drželi se

ve stínu před kritikou svých přátel.

Pak dostavil se věk a snad i trochu únavy s jedné neb druhé

strany, spíše však se strany pana Thomeryho, který, nestálý jako

většina mužů, byl zlákán jinými láskami a jeho vášeň pro

baronku de Vibray měnila se znenáhla v něžné a trvalé přátelství,

jaksi bratrské, kdežto baronka chovala ve svém srdci pocit živější

a něžnější pro toho, v němž poznala jednoho z nej půvabnějších

milenců, jež svět měl.

„Avšak, proč nevidím na vašich rtech, drahá přítelkyně,“ řekl

Thomery, přerušuje náhle stížnosti na svůj revmatism, „onen

krásný úsměv, jenž je kouzlem vaší drahé osoby?“

Paní de Vibray ponořila smutný pohled svých krásných očí do

očí pana Thomery ho:

„Můj bože,“ zašeptala, „člověk se nemůže věčně usmívat:

život připravuje někdy trapné poznatky…“

„Máte snad nějaké starosti?“ otázal se cukrovarník

s přátelskou úzkostlivostí.

„Ano a ne,“ pravila vyhýbavě baronka de Vibray. Po krátkém

mlčení hovořila dále:

„Je to vždy totéž a konečně, proč bych vám to neřekla, vám,

svému starému příteli: peněžní nesnáze, jež však, na štěstí, nejsou

nijak smrtelné.“

Thomery potřásl hlavou:

„To jsem opravdu čekal,“ pravil vesele, „ubohá moje Matildo,

nestanete se tedy nikdy rozumnou?“

Baronka dodala své tváři dětského výrazu:

„Víte dobře, že jsem rozumná… jenomže se vždy naskytnou

chvíle, kdy je člověk v úzkých. Včera jsem vyzvala své bankéře,

aby mi poslali padesát tisíc franků a dosud jsem beze zpráv.“

„Nu, to není tak důležité, Barbey-Nanteuil mají neobmezený

úvěr…“

„Oh!“ zvolala baronka, „v tom směru nemám žádných obav.

Posílají mi obvykle bez průtahu obnos, jejž si vyžádám. Dnes

však se nikdo od nich nedostavil.“

„Matildo,“ huboval ji něžně Thomery, „jistě jste učinila

nějakou politováníhodnou spekulaci, potřebujete-li náhle tak

značnou sumu. Sázím se, že jste si nakoupila ještě další akcie

uralských měděných dolů?“

„Myslila jsem, že stoupnou,“ omlouvala se baronka, klopíc

oči jako malá chovanka pensionátu, chycená při činu.

Thomery se zvedl a procházel se salonem, pak se zastavil před

ní:

„Prosím vás, když podnikáte věci toho druhu, dotažte se lidí,

jež se v tom vyznají, lidí důvěryhodných. Barbey-Nanteuill, na

příklad, by vám dali dobré pokyny. Já sám, jak víte…“

„Ale vždyť to není tak důležité,“ přerušila ho baronka de

Vibray, málo se starajíc o výtky svého přítele. „Co chcete, jest to

nyní mé jediné rozptýlení. Miluji hru a její vzrušení, neustálý

neklid, jejž člověku přináší. Jest to jediné potěšení staré ženy.“

Thomery byl odhodlán odpověděti, příti se, kázati ještě dále,

ale baronka de Vibray jej přerušila, vrhajíc tázavý pohled na

hodiny, visící poblíže krbu.

„Nechávám vás dlouho čekati na večeři,“ omlouvala se.

Pak dodala trochu zlomyslně, dívajíc se na Thomeryho

pokradmu, aby viděla, jak se tváří:

„Budete však odměněn za svoje čekání, neboť jsem pozvala

kněžnu Soňu Danidovovu.“

Thomery prudce sebou pohnul, jeho čelo se svraštilo. Usedl

opět vedle baronky.

„Vy jste ji pozvala?“ tázal se.

„Nu ovšem, proč ne?“

„Domnívám se, že tato hezká žena patří k vašim známým,

můj drahý, a sice k těm, jež mají právě nyní pro vás největší

kouzlo…“

Thomery předstíral, že nepozoruje její narážky a pokračoval,

aniž dal znáti svoje pohnutí:

„Myslil jsem, že kněžna Soňa Danidovová sc vám vůbec

nelíbí?“

V očích baronky objevil se stín, odpověděla však jemně,

záhadná jako vždy:

„Člověk se přizpůsobí všemu, milý příteli, a kromě toho

uznávám, že kněžna zaslouží si plně pověsti krásné ženy.“

Thomery neodpověděl, vypadal však zaraženě a rozmrzele…

Baronka pokračovala lichotivě:

„Tvrdí se, že dokonce ani krásný Thomery nezůstal nedotčen

roztomilostí, jež jako záře obklopuje tuto půvabnou Rusku…

Tvrdí se dokonce, že po prvé ve svém dobrodružném životě starý

mládenec Thomery byl by ochoten vzíti na sebe pouta…“

„Nu tohle!“ počal se ohrožovati Thomery.

Tu se však otevřely dveře salonu.

Záříc krásou, kněžna Soňa Danidovová vstoupila, půvabně se

vlníc ve svém oděvu, z něhož vystupovala odvážná krása její

měkké postavy.

„Prosím mnohokráte za prominutí, paní baronko, že jdu tak

pozdě,“ zvolala, „avšak ulice pařížské byly tak zataraseny…“

„A já bydlím tak daleko,“ přerušila ji baronka de Vibray.

„Bydlíte v krásné čtvrti,“ ohradila se princezna, jako pravá

žena ze společnosti.

Pak, spatřivši návštěvníka barončina, pravila zdánlivě

lhostejně:

„Ejhle, Thomery! Vy jste zde?“

A š půvabným pohybem podala kněžna bohatému cukernímu

králi ruku, který ji s horlivou uctivostí políbil.

Dveře do salonu se znovu dokořán otevřely.

Antonín, tváře se vážně a zdrženlivěji než obvykle, hlásil:

„Paní baronko, je prostřeno.“

„Ne,“ zvolala tato, smějíc se, ke svému starému příteli, jenž jí

nabídl rámě; „veďte kněžnu, já půjdu za vámi… sama!“

Pomalu kráčel s kněžnou Soňou mřížovou galerií do jídelny.

Za nimi tak, jak si přála, šla baronka de Vibray, pozorujíc je.

Thomery byl velký, svalnatý, široký v ramenech.

Soňa Danidovová byla štíhlá, jemná, křehká.

Baronka potlačila povzdech a majíc srdce poněkud sevřené,

neubránila se úvahám:

„Jaký by to byl krásný párek… jaký to bude krásný párek…“

Když však usedla naproti svým dvěma hostům, ohrožována

smutnými myšlenkami, které jižjiž chtěly se jí zmocniti, učinila

pokus osvoboditi se od nich a řekla si důrazně:

„Nu… konečně… je na čase!“

Pak zvolala s vlídným výrazem:

„Přála bych si, Thomery, abyste byl dnes večer své rozkošné

sousedce opravdu roztomilým společníkem!“

Večeře se značně protáhla a teprve o desáté hodině barončini

hosté opouštěli jídelnu, aby se odebrali do salonu.

Thomerymu bylo dovoleno, aby vykouřil svůj doutník

v přítomnosti dam; rovněž kněžna si zapálila tureckou cigaretu

a baronka, která nechtěla v požitkářství zůstati pozadu, dopřála si

sklenky likéru.

Po výtečné večeři, doplněné prvotřídními víny nejlepších

značek, rozmluva oživla, a baronce de Vibray, sledující svůj plán,

se podařilo příměti návštěvníky nepozorovaně k hovoru.

Tím způsobem se dověděla právě to, čeho se obávala: že mezi

Thomerym a kněžnou Soňou Danidovovou, neobyčejně krásnou

a také velmi zámožnou vdovou, stává již delší dobu vážný flirt,

jenž je den ke dni stále více sbližuje.

Nebyl to však pouhý společenský flirt, podobný tolika jiným.

Kněžna nenáležela k těm ženám, jež se do podobných podniků

pouštějí bez záruky. Tento flirt byl flirtem velké dámy, koketní,

ale i vážné, která, ač sama dosti bohatá, shledává velmi

příjemným stati se ženou milionářovou.

Rozhodné kroky zřejmě nebyly dosud učiněny, Thomery však

nesměle naznačil, že má v úmyslu pořádati v nejbližší době velký

ples, předstíraje, jako důvod, otevření nového paláce, který si

vystavěl v parku Monceau.

Projevil nesmělé přání, že by rád získal společnici, jež by

řídila s ním kotilion… neboť Thomerymu záleželo mnoho na

tom, aby byl uspořádán kotilion!

Tu baronka de Vibray navrhla jako osobu co nejlépe se hodící

k tak důležité úloze kněžnu Soňu Danidovovou.

A oba dva byli tou myšlenkou nadšeni, oba dva s ní ihned

souhlasili!

Baronka podle toho usoudila, že sňatek Thomeryho se patrně

uskuteční a že je tudíž nutno zaujmouti k tomu stanovisko.

Kolem dvanácté Soňa Danidovova přála si odejiti.

Thomery upadl do rozpaků a hleděl střídavě na obě ženy,

tázaje se v duchu, jak by se měl zachovati.

Baronka de Vibray byla mu v nitru vděčná za váhání, jež ho

činilo nerozhodným.

Ujala se statečně jeho zájmu, jako žena, jež vzala na sebe již

smutek za vyhaslou lásku:

„Můj drahý,“ pravila, dívajíc se zpříma na Thomeryho, jako

by ho chtěla přesvědčiti, že za jejími slovy nekryje se žádný

postranní úmysl, „nenecháte, jak se domnívám, odejiti kněžnu

samotnu? Doufám, že vám dovolí, abyste ji doprovodil domů.“

Kněžna, záříc, stiskla obě ruce barončiny:

„Jste dobrá, drahá přítelkyně,“ zvolala nadšeně.

A hledíc na baronku tázavýma očima, s odstínem nejistoty

a lehkým váháním, prosila v náhlém výbuchu přátelství:

„Přála bych si vás políbiti!“

Baronka otevřela v odpověď svoji náruč a obě ženy se objaly,

pečetíce polibkem úmluvu míru, jehož si obě přály.

Když zanikl hluk automobilu, který odvážel kněžnu Soňu

Danidovovou a milionáře Thomeryho, baronka de Vibray se

vrátila do svého pokoje a teplá slza svezla se jí po tváři.

„Je to kus mého srdce, jenž se vzdaluje,“ zašeptala.

Ubohá žena potlačila hluboký vzdech. „Je to dokonce celé

moje srdce,“ dodala.

Náhle se však vzchopila ze svého vzrušení. Na její dveře bylo

jemně zaklepáno.

„Vstupte,“ řekla.

Byl to Antonín.

„Prosím paní baronku za prominutí, že vyrušuji, avšak před

večeří paní baronka se zmínila, že očekává zprávy… Dovolil

jsem si proto vstoupiti k paní baronce, přišla poslední pošta…“

„Učinil jste dobře, Antoníne…“

Paní de Vibray vzala se stříbrného podnosu, jejž jí sluha

podával, oba na něm ležící dopisy.

„Můžete jít.“

„Dobrou noc, paní baronko.“

„Dobrou noc, Antoníne.“

Paní de Vibray zavolala svého správce zpět:

„Antoníne, řekněte mojí panské, že je zbytečné, aby na mě

čekala. Svléknu se sama.“

Baronka de Vibray přistoupila k malému sekretáři, jenž zdobil

jeden kout její ložnice; beze spěchu, spíše unaveně, usedla, aby

prohlédla poštu.

„Hle, ten milý Jacques Dollon,“ řekla pročítajíc první

z dopisů, jejž otevřela… „právě jsem na něho myslila.“

„Ovšem,“ pokračovala, „ovšem, půjdu k němu co nejdříve.“

Baronka vložila dopis malíře-keramika bezmyšlenkovitě do

své kabelky. Učinila pohyb překvapení, když spatřila na zadní

straně obálky druhého dopisu počáteční písmena B. N., kterých

používali její bankéři pánové Barbey-Nanteuil na papírech pro

svoje soukromá sdělení.

Dopis byl skutečně od nich.

Byl to dlouhý a podrobný dopis, psaný jemným, pravidelným

a hustým písmem.

Baronka de Vibray počala jej roztržitě čísti, neboť od

okamžiku, kdy přiměla ke zpovědi kněžnu Soňu Danidovovou

a Thomeryho, její myšlenky dlely stále u nich; avšak pomalu

četba počala jí zajímati, ba dokonce strhla na sebe veškeru její

pozornost…

Baronka, obracejíc listy, měla oči vyvaleny: ostrá úzkost

vstoupila do jejího pohledu: tahy obličeje křečovitě se stáhly, prsa

se zdvihala hlubokým pohnutím, prsty se jí chvěly:

„Můj bože! Můj bože!“ zašeptala několikráte dušeným

hlasem.

V elegantním hotelu v ulici Henri Martin se rozhostilo již

dávno hluboké ticho.

Zvenčí nepřicházel žádný hluk, ulice byla tichá a pustá, noc

temná…

Přesto, když tloukly tři na hodinách v malém salonu, ložnice

baronky de Vibray tonula dosud ve světle!

Baronka nevstala od svého psacího stolu od okamžiku, kdy

přečetla dopis svých bankéřů, pánů Barbey-Nanteuil.

Psala, psala bez přerušení.

To vše se stalo osmačtyřicet hodin předtím, než došlo

k nevysvětlitelnému činu, jehož výsledkem bylo nalezení mrtvoly

nešťastné ženy v atelieru malíře Jacquea Dollona.

I I I .

N E Č E K A N Á Z A U Z L E N Í .

O deváté hodině ranní redaktoři večerníku „Velká Paříž“

počínali svoji práci v prostorném redakčním sále uprostřed hluku

stále přicházejících a odcházejících a za hlasitých debat, jež zněly

kolem.

Cizinec, jenž by byl uveden do místnosti, tak známé těm,

kdož byli zvyklí v ní pracovati, byl by se domníval, že se octl

mezi třiceti školáky o přestávce, a ne v přítomnosti novinářů,

proslavených to osob, veřejnosti velmi dobře známých.

Jerome Fandor, sotvaže se objevil na prahu místnosti, byl

přijat projevy velmi různými, částečně ironickými, částečně

srdečnými, chladnými i přátelskými.

Jeden jeho přítel vzkřikl:

„Aj! Reportér! Pozdě jste dnes vstal. Není se čemu divit,

vždyť vás včera potkali v Hallách, když jste se chystal

inrviewovati nějakého dvojníka ‚Červené čapky‘. Pěkné máte

styky, jen co je pravda!“

„Pah!“ vpadl druhý, „Fandor se zotavoval z vážného dojmu,

jímž byl včera večer nucen působiti u italského vyslance. Je to

zamotaná věc, tohle reportérství! Když člověk uváží, že Fandor

nemá ani toho nejmenšího zdání o politických poměrech

zaalpských!“

Mladý muž kráčel dále, neodpovídaje na toto „dobírání“,

tiskna ruce, jež mu cestou byly podávány.

Jako všichni ti, jejichž povinností bylo zásobiti redakci

zprávami o posledních událostech, byl Jerome Fandor zaujat

jedinou myšlenkou. Přál si věděti, kam jej redakční sekretář, jenž

se nezajímal o nic na světě, kromě o poslední zprávy, pošle

sháněti opět nějaké informace.

Právě jej redakční sekretář volal k sobě.

„Poslyšte, Fandore, pojďte sem na okamžik. Připravuji právě

stránku pro tisk; co děláte dnes?“

„Nevím. Kdo je pověřen přistáním španělského krále?“

„Maray. Teď právě odešel. Viděl jste poslední list ‚Havasu‘?“

„Zde je.“

Oba muži pročetli rychle noční telegramy.

„Pusté a prázdné!“ poznamenal sekretář. „To bude notně

mrzuté pro našeho přítele „Pařížana“. Nebude míti titulků.“

„Jakoby vy jste neměl v oblibě tučné nápisy!“ odsekl Fandor.

„Nu, je to požadavek dne! Ale z toho nevyplývá, kam vás

mám poslat. Tedy k věci! Váš popis události v ulici Norvins je

velmi zajímavý, rozhodně jsme předstihli všechny ostatní. Nedala

by se ta historka nějak protáhnout? Nemají ti lidé něco na

svědomí?“

„Co tím chcete říci?“

„Nemohl byste hezky ze široka vylíčit nějakou pochybnou

historku o baronce de Vibray? O Dollonovi? O komkoli,

konečně? Je to jediný dnešní skandál a rubrika denních událostí

musí býti nějak vyplněna.“

Jerome Fandor zdál se váhat:

„Míníte nějaký hřích z minulosti?“

„Z jaké minulosti?“

„Což skutečně nic nevíte?“

„Ne.“

„Vždyť to není po prvé, můj milý, co se zmiňujeme v našich

sloupcích o těchto lidech. Vzpomeňte si na aféru Gurnovu…“

„Ach drama, v němž byla kompromitována paní – lady… lady

Belthamová?“

„Ovšem! Dollonovi, ten Jacques a jeho sestra Eliška, jsou

přece dětmi starého intendanta Dollona, jenž byl tak podivným

způsobem zavražděn ve vlaku, když jel do Paříže svědčiti

v procesu Gurnově.“

Redakční sekretář vzpomněl si nyní na události, o nichž s ním

Fandor hovořil.

„Ale ovšem, ovšem,“ prohlásil, „Dollon-otec byl intendantem

u markýzy de Langrune. U té staré zavražděné ženy. Není-liž

pravda?“

„Tak tomu jest… avšak po smrti své ženy vstoupil do služeb

baronky de Vibray, té, která byla včera usmrcena.“

Sekretář zažertoval:

„Skutečně,“ řekl, „ti lidé nemají štěstí… Ale řekněte,

Fandore, myslím si… jaký otec, takový syn?… Jestliže mladý

Dollon zabil baronku de Vibray, nepůsobí to na vás, jako by starý

Dollon byl vrahem markýzy de Langrune?“

Jerome Fandor potřásl hlavou.

Jeho obličej pozbyl náhle žertovného výrazu:

„Ne, příteli, včerejší zločin je všední, běžný, neobsahuje

žádného tajemství. Vražda markýzy de Langrune, naproti tomu,

jest jednou z prvních věcí, jež jsem vyřizoval s Juvem. Při té

příležitosti jsem vstoupil po prvé sem do ‚Velké Paříže‘…“

„A byl jste na to důkladně pyšný, že Fandore? Bože, co jste

nám toho napovídal o tom Juvovi, o tom tajemném vrahovi,

jedinečném, nikdy nechyceném, schopném největších krutostí,

nadaném vymýšleti ta nejlstivější východiska… o Fantomasovi!

…“

Avšak Fandor svěsil hlavu a náhle zbledl:

„Můj milý, neposmívejte se Fantomasovi. Vím, že Fantomas

je považován za vynález Juvův a můj a že se nevěří v jeho

skutečnou existenci. Je to tím, že tento netvor, jenž je ostatně

geniem, nemohl nikdy být zjištěn, že se nikomu nepodařilo ho

chytiti a že sám Juve zaplatil životem svoje bezvýsledné

pronásledování.“

„Jisto je, že ten slavný policista měl pitomou smrt!“

„Mýlíte se. Juve zemřel na poli cti. Když se mu po dlouhém

pátrání, strašlivě těžkém a nebezpečném, podařilo dostati

Fantomasa do úzkých – to nebylo tehdy ve věci Gurna, ale

v případu na boulevardu Inkermann v Neuilly – tu věděl dobře, že

dává v sázku svoji kůži, vnikne-li k lupiči. A Fantomas nalezl

prostředek, jak vyhodit dům do povětří a pohřbíti Juva

v troskách.“*)

„Fantomas byl silnější, ale Juve, dle mého názoru, neměl smrt

o nic krásnější, než zasloužil… smrt na bojišti… smrt užitečnou.“

„Užitečnou? Čím?“

Fandor učinil energický pohyb:

*) Fantomas II.: Juve contra Fantomas.

„Můj milý,“ přednášel, „pro všechny lidi dobré vůle smrt

Juvova dokázala, nevyvratitelně dokázala existenci Fantomase…

Přinutila dokonce toho zločince, aby zmizel, vrátila tak mír a klid

společnosti. Juve zaplatil svým životem dokonalé vítězství,

dohnal Fantomase k neškodnosti.“

„Jisto je, že se o něm již nemluví… přece však, Fandore,

soudě dle vašeho úsměvu…“ A redakční sekretář pohrozil mu

prstem: „Sázel bych se, že vy ještě věříte ve Fantomase Že

jednoho dne předložíte nám krásný článek, v němž nám

oznámíte, že se dopustil nového zločinu.“

Jerome Fandor věděl, jak je to těžké přesvědčiti ty, kdož

nesledovali dějiny zločinu posledních let, o existenci

Fantomasově.

On věděl, avšak, poněvadž Juve byl mrtev, nikdo nemohl

znáti plnou pravdu.

Vyhnul se odpovědi.

„Tohle všechno,“ řekl, „nepomůže nám vyplniti dnešní číslo.

Jestliže činy Fantomasovy jsou hrůzyplné, rozrušující, opakuji, že

včerejší vražda nijak se jim nepodobá; z toho bude pár řádek, nic

více.“

„Není tedy možno kompromitovati někoho s naší baronkou de

Vibray?“

„Myslím, a opakuji znovu, je to zcela všední historka. Stará

žena podporuje mladého malíře, jehož je, možná, milenkou a dá

se zavraždit, jakmile mladý muž se domnívá, že je uveden

v závěti jako dědic.“

„Nu dobrá, myslím, že se budete tedy muset vrhnout na

artézskou studnu. Četl jste to, ne? ‚Havas‘ hlásí, že odhalení bude

se odbývati ve tři hodiny. Jděte tam a sežeňte jména.“

Jerome Fandor pokynul hlavou:

„Dobře. Co o tom chcete?“

„Můžete to udělat dost rozvláčné. Řekněme jednu a půl

sloupce?“

Fandor pokrčil rameny:

„Ale ovšem, to půjde. Chcete-li, dám vám dokonce svůj

článek již za půl hodiny. Vím, kdo bude mluvit a jména účastníků

mohu připojit zítra.“

„Dobře, získáme tím čas. Ale raději se tedy nepouštějte do

podrobností.“

„Buďte klidný, příteli, víte, že mi nepůsobí obtíží popisovat

podobné události předem, dříve než k nim došlo.“

Reportér odebral se ke svému psacímu stolu a dal se do práce,

popisuje dojem odpolední ceremonie.

Vyplnil již několik listů a myslil s potěšením, že půjde-li věc

tímto tempem dále, bude článek ještě dopoledne hotov a on bude

odpoledne volný. Redakční sluha vyrušil jej z práce:

„Pane Fandore, volají vás k telefonu.“

Jako všichni novináři, Fandor v devíti případech z deseti

odpovídal, že není v redakci přítomen.

Čirou náhodou se to tentokráte nestalo.

„Již jdu.“

Vstoupil do telefonní budky a opřel se loktem o podložku

telefonu:

„Haló! Ano, to jsem já, Fandor, ah, dobrý den, můj milý, jak

se vede?… Co je nového?… Ale!. Jděte!… Ne… to není

možné… Skutečně?… To je povedené, ti se asi zlobí. Ano,

špatný vtip… Nuže na shledanou, za okamžik…“

Opustiv spěšně aparát, Fandor vrátil se k redakčnímu

sekretáři:

„Poslyšte, kamaráde, musím do paláce spravedlnosti.

Nebudete mne dnes již potřebovati?“

„Hleďme! A co se stalo?“

„Ach, nic zvláštního. Jacques Dollon, víte, ten vrah z ulice

Norvins? Nuže ten hlupák se oběsil ve své cele.“

*

U vchodu do redakce „Velké Paříže“, v hlučné ulici

Montmartre, zaplněné kolem jedenácté hodiny vozíky drobných

zelinářů, Jerome Fandor zavolal si taxi;

„K paláci spravedlnosti. Zastavíte na boulevardu du Palais.“

Několik minut nato kráčel sálem Ztracených Kročejí

a neopominul při tom ve spěchu vyměniti pozdrav se známými

advokáty, neboť člověk nikdy neví, kdy mu tito lidé svými

informacemi mohou býti prospěšní. Prošel Galerií Kupců, kde se

soudní redaktoři vrhali již k telefonním přístrojům a dostihl tak

zvaný Přízemní kuloár.

Jerome Fandor náležel již dlouho k redakci „Velké Paříže“,

jako její první reportér.

V mnohých případech pomohl mu jeho odborný čich, jeho

vynikající schopnost a snad také jeho zvláštní vytrvalost zvítěziti

tam, kde jiní by, bezpochyby, neměli úspěchu.

Stal se známým ve světě reportérů, v němž lze dosíci úspěchu

jedině prací a odvahou.

Nepředstavoval vůbec typ pomlouvaného novináře, jemuž se

daří získati novinky jen za cenu neustálého obtěžování otázkami

lidí informovaných; naopak, byl vzorem reportéra, který, jsa

mužem činu, hledá a nalézá pravdu vlastními prostředky,

jedinými prameny bystré inteligence.

Jeho dokonalá ro z to milost získala mu ostatně takřka všude

přátele, kteří mu pak byli vesměs prospěšní.

Vcházeje dveřmi kanceláře malého Přízemí, Jerome Fandor

myslil si pro sebe:

„Je to přece dobrý hoch, ten Jouet. Novinka není dosud

známa, telefonoval mi dříve, než komukoliv jinému. Bude to

zábavné šetření.“

Jeho přítel přijal jej s upřímným stiskem ruky.

„Nezdálo se mi, že bys byl příliš dobře naladěn u telefonu.

A přece jsem ti dal informaci…“

„Oh,“ odpověděl reportér, „informaci, která prostě dokazuje,

jakých chyb se dopouští soudní správa, k níž na neštěstí náležíš.

Sotvaže se vám jednou podaří chytili vraha hned po činu, a to

vraha známé osobnosti, takže byste jednou mohli postupovati

podle všech soudních zvyklostí, jichž si tolik ceníte, jste zase tak

nešikovní, že připustíte, aby zločinec první noc své vazby spáchal

sebevraždu.“

Jerome Fandor počal hovořiti se svým přítelem tónem zcela

přirozeným, avšak zaražen jeho rozhodným pohybem, rychle

zmlkl, snížil tón a zašeptal, udiven, že byl takto přerušen:

„Co se vlastně děje?“

Úředník se zvedl:

„Jdi, příteli, trochu na chodbu, přijdu tam za tebou, abych si

s tebou pohovořil. Ale žádné hlouposti, není-liž pravda? Nebudeš

povídat nikomu, co ti řeknu?“

„Spolehni se na mne.“

Několik minut poté oba přátelé se shledali v jedné

z palácových chodeb známých pouze advokátům a vinníkům, kde

se tak pěkně hovoří, že pan Henri Robart prohlásil kdysi, že

chápe, proč všichni kdož byli jednou odsouzeni, stávají se znovu

vinníky.

„Nuže,“ tázal se novinář, „co je? Tvůj vrah se oběsil?“

„Můj vrah,“ odpověděl úředník, „můj vrah? Věz, můj milý, že

Jacques Dollon je nevinen!“

„Nevinen?“

Jerome Fandor, ačkoliv mu hrdelní procesy nebyly žádnou

novinkou, nebyl s to v první chvíli tomu uvěřiti, neboť po celý

předcházející den byl přesvědčen o vině nešťastníka, jehož

zatčení popisoval ve svém článku.

Na přiznání svého přítele pokrčil pouze rameny: „Nevinen!

Nu ovšem, je to moda dne činiti z vrahů nevinné lidi! A čím

odůvodňuješ podobné tvrzení?“

„Tímto! Opsal jsem to pro tebe před pěti minutami! Čti!“

Mladý úředník podal novináři kus papíru, jejž Jerome Fandor

spěšně pročítal.

Nahoře byla poznámka:

„Opis dopisu přineseného panem Gérinem na prokuraturu

republiky. Dopis byl adresován panu Gérinovi paní baronkou de

Vibray.“

Reportér pokrčil opět rameny.

„Je to zřejmý podfuk.“

„Čti a uvidíš.“

Reportér pokračoval v četbě:

„Drahý pane, jsem přesvědčena, že prominete, že vás takto

ruším: obracím se na Vás, poněvadž jste jediným upřímným

přítelem, jemuž důvěřuji.

Obdržela jsem dopis od svých bankéřů, pánů Barbey-

Nanteuil, o nichž jsem vám tak často vyprávěla, a kteří, jak je

Vám známo, spravovali celé mé jmění.

Tímto dopisem mi oznámili, že jsem zničena.

Rozumíte mi, naprosto zničena.

Dům v němž bydlím, můj vůz, přepych, jenž mne obklopuje

a jehož je mi třeba, to vše budu nucena opustiti, praví tito pánové.

Jest to strašná rána, kterou mi zasadili velmi bezohledně.

Drahý pane, vím to teprve dvě hodiny a jsem tím celá

zmámená. Nechci čekat na nevyhnutelnou chvíli, v níž bych se

počala utěšovali, doufajíc, že neštěstí je zveličováno. Nemám

rodinu, jsem již stará; nehledě k tomu, že nalézám uspokojení

v podporování mladých talentů, můj život je zbytečný, bez cíle.

Drahý pane, podobná rozhodnutí, jaké i já učinila, lze oznámit

i přátelům jen jediným způsobem a to jest tento: až obdržíte můj

dopis, nebudu více mezi živými.

Mam před sebou, na svém psacím stole, malou lahvičku jedu,

který vypiji až do poslední kapky, beze vší slabosti, takřka beze

strachu, jakmile dám sama na poštu tento dopis.

Přiznávám se, že bych se hrozila – jest to u mně zcela pudové

– kdybych byla vlečena do Morgue, jak tomu bývá v případech,

kdy se neví, jde-li skutečně o sebevraždu.

Proto Vám píši, abych zabránila, s Vaší laskavou pomocí,

omylům spravedlnosti.

Zabíjím se sama.

Nechť není nikdo viněn z mé smrti. Byl to osud, který zavinil

mé zničení.

Omlouvám se Vám ještě, příteli, za všechny potíže, jež Vám

moje smrt způsobí a prosím, a byste věřil, že moje přátelství

k Vám bylo skutečně upřímné.

Baronka de Vibray.“

Jerome Fandor neubránil se výkřiku:

„Pošetilá ženská! Pěkné zprávy! Jaucques Dollon byl nevinen.

Béřete jej do vazby a on je tak uděšen, že se oběsí! To bude

pěkná mela!“

Mladý úředník spravedlnosti pokrčil rameny:

„Nikdo za to nemůže.“

„To znamená, že jsou vinni všichni. A můžete se chlubit, vy

podšité lišky! Máte skutečně výtečný čich! Saframente, ten hoch,

který se zabil ze strachu před podezřením, nebyl asi včera příliš

vesele naladěn. Hlídky neměly být tak příliš důvěřivé, měly na

něho přece dohlédnout!! Připouštíte-li, aby nevinní se zabíjeli, tu

se nedivím, když dovolíte skutečným vinníkům svobodně se

procházeti v ulicích!“

„Ty se posmíváš, můj milý, ale ujišťuji tě, že tahle věc není

k smíchu.

Samozřejmě nikdo v paláci spravedlnosti neví ještě o tom

dopise. Byl právě přinesen do úřadovny prokurátora notářem paní

de Vibray, panem Gérinem samým. Přišel jsi právě několik minut

po té, kdy jsem jej předal vyšetřujícímu soudci. Byl tím pověřen

Fuselier.“

„Myslíš, že je ve své úřadovně?“

„Jistě. Měl býti dnes ráno přítomen prvním výslechům toho

ubohého Dollona.“

„Jdu tedy k němu. Musil by v tom býti čert, abych nevytáhl

z toho dobrého Fuseliera pokyny pro nejpodařenější článek, jejž

jsem kdy napsal. A tobě děkuji srdečně za všechny tvé důvěrné

zprávy. Udělám článek, jenž nebude lichotivým pro naše soudní

osobnosti. Ne, víš, tato historie je trochu příšerná, ale ještě více

komická.“

Nedotčen výtkami, jež jeho přítel činil celému soudnímu

sboru, úředník Přízemí pokrčil rameny

„Nu víš, já…“

„Ale ovšem, sbohem Ponte Piláte,“ dopověděl Fandor. „Já

jdu. Řekni mi, máš službu dnes odpoledne?“

„Ne, mám volno!“

„V tom případě na shledanou zítra.“

Fandor kráčel dlouhými kroky chodbami paláce, s úsměškem

na rtech, nadšen jako odborník, jenž posuzuje každou událost jen

podle počtu řádek, jež mu poskytuje. Tato věc slibovala zásobiti

jej vším, čeho potřeboval k prudkému výpadu proti zlozvyku

svévolného zatýkání.

Jerome Fandor došel k úřadovně Fuselierově.

Znal tohoto úředníka již dlouho. Fuselier byl tentýž soudce,

který ve spojení s Juvem, tak tragicky zhynulým, vyšetřoval

tajemný případ, spojený se jménem Fantomasovým.

Po dobu vyšetřování měl soudce často příležitost pomoci

Jeromu Fandorovi a posloužiti mu radou.

Zprvu se stavěl dosti nepřátelsky k vytrvalé snaze Juva

a novináře, aby zatkli Fantomase, časem se nechal sám však

strhnouti tím, co původně považoval za pouhou domněnku

policejního inspektora.

Fuselier, muž jasného rozumu a rychlého chápání, sledoval od

té doby úzkostlivě a s plnou důvěrou Juvovo pátrání, jež tento

konal společně s Fandořem. Žádná podrobnost nezůstala mu

skryta, všechny okolnosti byly mu dokonale známy.

A krok za krokem, přesvědčen Juvem a jeho logikou

policejního úředníka, Fuselier uvěřil, stejně jako Juve, v existenci

Fantomase.

Od toho okamžiku oddal se náruživě pronásledování zločince.

Dík jeho podpoře mohl se Juve pokusiti o různé zákroky

a vyhnouti se obtížím, ba dokonce získati výhody, jichž by byl

bez pomoci Fuseliera nikdy nedocílil.

Stejně jako si Fuselier vysoko cenil Juva, pojal upřímné

přátelství i k Fandorovi.

Na to vše novinář nyní myslil…

Bože, kdyby tak Juve byl nyní zde. Kdyby byla slepá smrt

neuchvátila tohoto úředníka tak svědomitého a především

upřímného přítele, statečného muže, jenž se nezastavil před

žádnou překážkou! Pak by byl Fandor neváhal věnovati svůj

nadšený zájem případu Dollonovu hned od počátku, neboť tento

případ počínal ho zajímat a jistě že stál za to. Fandor byl však

opuštěn, on sám unikl pouhým zázrakem bombě, jež vyhodila do

povětří dům lady Belthamové, v onen tragický den, kdy Juve a on

se chystali vztáhnouti ruku na Fantomase.*)

Juve zahynul jako oběť své ušlechtilé odvahy… a Fandor od

té doby neměl pro zločinecké záhady onoho zájmu, jako dříve.

Jerome Fandor nechtěl se však ke svému znechucení přiznati.

Naučil se od policejního úředníka úkolu obětovati se cele

a nezištně, jedině pro vědomí, že plní svou povinnost. Případ

Dollonův mohl se stati z mnoha stránek velmi zajímavým, byl

jím vlastně již nyní. Dobrá… uchopí jej a přivede jej ke konci.

Znamenalo to práci ve prospěch lidstva.

A Jerome Fandor pospíchal k rozmluvě s panem Fuselierem.

Novinář vážil si Fuseliera nejen pro jeho úřednické

schopnosti, ale také pro jeho dobré vlastnosti jako člověka. Pan

Fuselier rovněž neměl Fandora rád pouze pro jeho odbornou

zručnost, ale především pro jemný způsob, jak pojil své

povinnosti novináře s taktem dokonalého muže ze společnosti.

Byla mezi nimi více než sympatie. Byla mezi nimi úcta.

„Pane Fuseliere,“ prohlásil Jerome Fandor, tiskna mu ruku,

„jistě jste už uhodl, proč jsem k vám přišel.“

„Stran případu v ulici Norvins?“

„Řekněte raději stran případu u soudní správy. Neboť teprve

zde vzal tento případ na se tragický raz.“

Pan Fuselier se usmál. „K čertu, vy již víte?“

„…že Jacques Dollon se oběsil? Ano! Že jest nevinen? Ano!“

doznal, usmívaje se, Jerome Fandor. „Víte, že „Velká Paříž“ ví

všechno, a to dříve než ostatní.“

„Ovšem,“ připustil úředník, „a vím také, že není záhodno se

vás ptáti odkud máte svoje zprávy. Víte-li však všechno, s jakou

poťouchlou otázkou přišel jste ke mně, abyste pokoušel moje

úřední svědomí?“

„Uznáte, že je to materiál pro krásný článek! Ale co jste si,

u čerta, myslil, nebo, lépe řečeno, co si, u čerta, myslili na nábřeží

l’Horloge? Co pak se vyšetřovanci v celách ponechávají bez

dozoru?“

*) Fantomas II.: Juve contra Fantomas.

„Zda-li se ponechávají bez dozoru? Když byl včera Dollon

dopraven sem, dovedli ho ihned k panu Bertillonovi, kde byl

měřen. Mluvil jsem sám s Bertillonem a ten mi řekl, že Dollon

zdál se mu zhroucen a sesláblý a že se podrobil měření bez

protestu; ale řekl mi také, že vůbec nemluvil o sebevraždě

a o ničem, z čeho by se dalo soudit na tak osudné rozhodnutí.“

„U čerta, nebude přece vykřikovat svůj úmysl do světa!

A pak, když opustil Bertillona?“ Pan Fuselier, rozzloben, pokrčil

rameny. „Nu, co chcete, abych vám řekl? Stráž ho odvedla do

cely a zanechala ho tam. O půlnoci hlídka konala obchůzku

a nezjistila nic podezřelého. Teprve ráno, když mu nesli polévku,

nalezli nešťastníka oběšeného.“

„Na čem se oběsil?“

„Na útržcích své košile, zatočených jako provaz. Nu, ovšem,

znám vás můj milý. Představujete si, že došlo k neopatrnosti, že

mu jeho strážci ponechali šle, nebo vázanku, nebo snad tkaničky

u bot, nebo jiný nebezpečný přemet? Nuže, není tomu tak.

Opatrnosti bylo učiněno zadost.

Jeho sebevražda zůstává nepochopitelnou. Tento mladý muž

musil míti zuřivou sílu, neboť upevnil útržky košile na mřížích

své postele a uškrtil se tím, že se vrhl nazad. Umírání bylo asi

dlouhé.“

„Nemohl bych ho vidět?“ tázal se Jerome Fandor.

„A snad také ofotografovat?“ posmíval se úředník.

„Nu, bylo-li by to možné…“

Novinář byl však náhle přerušen slabým zaklepáním na dveře

a do soudcovy pracovny vešel sluha.

„Jest tu dáma, pane soudce, jež si s vámi přeje mluviti.“

„Řekněte jí, že nemám čas.“

„Ale ona mi řekla, pane soudce, že je to velmi nutné.“

„Zeptejte se jí, jak se jmenuje.“

„Zde je její navštívenka.“

Pan Fuselier pohlédl na lístek a prudce se zachvěl.

„Eliška Dollonová!… Zapomněl jsem na její návrat… Bože,

co jen řeknu tomu ubohému děvčeti? Jak jí to sdělím?…“

Úředník, zaražen, držel ještě navštívenku v ruce, když se ve

dveřích objevila mladá dívka a se slzami v očích vrhla se k němu:

„Pane, kde je můj bratr?“

„Ale, slečno…“

A zatím co úředník nabízel mechanicky své návštěvnici místo,

Jerome Fandor odebral se tiše do rohu místnosti s vřelým přáním,

aby na něho soudce zapomněl a aby mu tím bylo umožněno býti

přítomen rozhovoru, jenž sliboval býti velmi vzrušující.

„Slečno,“ prohlásil pan Fuselier, „prosím vás, upokojte se.

Váš pan bratr byl jistě zatčen omylem…“

„Můj bože, pane soudce, to já vím, ale je to hrozné.“

„Hrozné by bylo, slečno, kdyby byl vinen.“

„Nebyl tedy dosud propuštěn? Nemohl se hájiti?“

„Ale ano, slečno, hájil se, myslím dokonce…“

Pan Fuselier zmlkl v hrozné úzkosti, nevěda, jak oznámiti

slečně Dollonové smrt jejího bratra.

Tato však neponechala mu času k úvahám.

„Bože, pane, vy váháte,“ řekla, „víte něco nového, jste na

stopě vrahů…“

„Jisto je… nebo aspoň domnívám se… ano, slečno, váš bratr

je nevinen!“

„Ach!“

Obličej dívky se náhle vyjasnil.

Po hrozné noci, kterou ztrávila, vracejíc se do Paříže, na

telegrafickou výzvu z bezpečnostního oddělení, přijala zprávu

o nevině svého bratra s velkou úlevou.

„Jaká hrůza!“ zašeptala.

Pak se vzpamatovala:

„Ale, pane soudce, telegram, jejž jsem obdržela, mi sděloval,

že bratr je poraněn. Doufám, že to není vážné?“

Obličej pana Fuseliera, z úředního zvyku, dosud nepohnutý,

náhle se zachmuřil:

„Váš pan bratr utrpěl velký otřes.“

„Kde je nyní, mohu jej viděti?“

„Můj bože, slečno… řekl jsem vám… po takovém otřesu,

bude snad lépe… obávám se, že až ho uvidíte…“

Dívka byla náhle zachvácena velkou úzkostí:

„Pane, co mi to říkáte! Jak by to bylo možné, aby shledání se

mnou na něho nepříznivě působilo?“

A poněvadž pan Fuselier neodpovídal, počala vzlykati.

„Ach, vy přede mnou něco tajíte. Ranní noviny oznamovaly

dnes, že on také stal se obětí vrahů. Přísahejte, že se mu nic

nestalo.“

„Ale…“

„Vidíte, že mi něco tajíte!“ hovořila, znovu jata děsem

a křečovitě spínajíc ruce v náhlém záchvatu zoufalství. „Kde je,

pane, kde je? Chci ho vidět. Bože, smilujte se nade mnou!“

Při pohledu na ztrhanou tvář vyšetřujícího soudce, vzešlo jí

náhle světlo.

Eliška Dollonová vytušila hroznou pravdu:

„Mrtev!“ vzkřikla, klesajíc do křesla a chvějíc se křečovitým

pláčem.

Pan Fuselier pospíšil k ní:

„Slečno“, volal, pln soucitu, „slečno…“

Ve svém zmatku hledal slova útěchy, jež jen potvrzovala

hroznou skutečnost.

„Přisahám vám,“ zvolal, „že váš bratr… je jisto, slyšíte zcela

jisto, že byl nevinen!“

Dívka však již nevnímala jeho slov.

Po několik minut ležela v křesle nehybná a zhroucená. Pak se

zvedla jako beze smyslů, s pološíleným pohledem:

„Doveďte mne k němu. Chci jej viděti. Zabili mi ho, musím

ho viděti.“

Dožadovala se tak prudce svého smutného práva, aby ji

nechali pokleknouti u mrtvoly bratra, že pan Fuselier, zapomenuv

na svoji obvyklou opatrnost, neodvážil se ji odmítnouti.

„Uklidněte se, slečno, dovedu vás k němu. Buďte však, pro

boha, rozumná.“

Pan Fuselier hledal očima oporu u Jeroma Fandora, na jehož

přítomnost si náhle vzpomněl.

Jerome Fandor, těže z neklidu posledních chvil, byl se kradmo

vzdálil z místnosti.

Byla to, rozhodně, velmi znepokojující událost, která

ohrožovala klid vyšetřujícího oddělení.

Strážci přicházeli a odcházeli a hovořili mezi sebou, opřeni

o dvéře cel, kde byli zavřeni vyšetřovaní.

Poddůstojník stráže zavolal jednoho muže:

„Poslyšte, Nibete, nemohu tento nepořádek dále trpěti.

Budou-li vám předložena povolení k rozmluvě, přineste je ke

mně, nebo je nechte ihned ověriti.“

„Ano, pane desátníku…“

„Pochopíte, že jinak mám nepříjemnosti s ředitelem a o to

nestojím.“

Stráž pokynula hlavou:

„To se rozumí, pane desátníku, to se rozumí.“

„A pak, teď není doba pro nedbalou službu.“

V značně zachmuřené náladě, poddůstojník chtěl hovořiti

dále, když tu k němu přistoupila hlídka s dotazem:

„Co je?“

„Pane desátníku, je tu pan Jouet, úředník Přízemí. Doprovází

nějakého pána, který má povolení k návštěvě. Mohu ho nechat

vstoupit?“

„Koho? Pana Joueta?“

„Ne, pána, jenž jej doprovází?“

„Nu, má-li dovolení?“

Poddůstojník se vzdálil, krče rameny, zanechav hlídku

v pochybnostech.

„Ten je dnes nějak mrzutý,“ poznamenal jeden strážce.

„Není divu po tom, co se tu stalo dnes v noci,“ dodal druhý.

„On hlavně je v tom namočen…“

„Ještě štěstí, že byla provedena obchůzka…“

„A že potvrzenky jsou podepsány.“

„To všechno moc nepomůže, ředitel bude zuřit.“

Třetí dozorce, jenž se dostavil do chodby, zabručel:

„Nu, ať si křičí, když má chuť, já se na to vykašlu. Konečně,

nejsme v kůži toho chlapíka a když se mu líbilo…“

Provázen dozorcem, Jerome Fandor, jenž dík laskavosti svého

přítele Joueta získal dovolení ke vstupu, objevil se v chodbě.

Myslil na skvělý článek jejž napíše, a blahopřál si, že je

prvním novinářem, jenž nejen ví o sebevraždě Dollonově, ale byl

dokonce připuštěn k jeho mrtvole do cely, v níž mladý nešťastník

odpočíval.

„Doufám, že Fuselier se nepohorší, až se dozví, že jsem

pronikl do vyšetřující cely. Jouet je velmi milý chlapík, že mi

opatřil povolení. Jistě se tím mnoho odvažuje, neboť se dá soudit,

že správa věznice nestojí asi příliš o to, aby byly uveřejněny

podrobnosti sebevraždy… Nu, konečně, uvidíme, Fuselier není

člověk, jenž by mi to zazlíval.“

Jerome Fandor procházel se chodbou věznice. Sdělil strážím,

že očekává úředníka. Byl trochu vzrušen a velmi dojat…

„Jak podivný je život,“ uvažoval, „pomyslím-li si, že se opět

octnu tak blízko Elišky Dollonové bez nejmenší naděje, že by mě

poznala… Byli jsme pouhými dětmi, když jsme se rozešli,

obzvláště ona. Vzpomene-li si vůbec kdy na kluka, jakým jsem

byl v době zavraždění paní de Langrune? “*)

Jerome Fandor zavřel oči a snažil se vyvolati si v mysli tahy

Jacquea Dollona, jak jej kdysi znal. Ne, nevzpomínal na nic,

nebylo třeba, aby se bránil nějakému pohnutí. Mrtvola Jacquea

Dollona, kterou za chvíli uvidí, bude pro něho mrtvolou cizího

člověka, jehož znal jen podle jména.

Jerome Fandor, aby uklidnil svůj nepokoj, pokračoval

v procházce.

Pan Fuselier se objevil náhle v ústí chodby, podpíraje ubohou

Elišku Dollonovou, vratce kráčející ku předu.

Fandor ustoupil chvatně do tmavého kouta.

Pan Fuselier, třeba že byl dobrým přítelem, mohl přece

shledati zvědavost odborného novináře poněkud upřílišněnou.

Bude lépe neupozornit ho ihned na sebe, nýbrž vyčkat, až

bude otevřena cela, v níž byla uzavřena mrtvola Jacquea Dollona.

Jestliže úředník nedovolí novináři, aby vstoupil, pak se mu

alespoň podaří zahlédnouti pochmurné lože nešťastníkovo.

Sledoval z dálky nejistou chůzi ubohé Elišky Dollonové, stále

soucitně podporované Fuselierem.

*) Fantomas I.

„Rozhodně nepostrádá půvabu tato dívka,“ myslil si snivě.

„Nemám sice rád blondýnky, ale musím uznati, že tahle vyvrací

moje předsudky… Jak hrdě vyhlíží ve svém bolu. Vznešené ženy

jsou vždy půvabné.“

Tato chvíle nehodila se však k úvahám. Pan Fuselier kráčel

kolem ochotných strážců a Jerome Fandor se plížil za ním.

Došli k cele, kterou důstojník hlídky označil prstem, a tu se

pan Fuselier obrátil k Elišce Dollonové:

„Domníváte se, slečno, že jste dosti silná, abyste přestála tuto

zkoušku?“ tázal se jí… „Chcete rozhodně uviděti svého bratra?“

Slečna Dollonová kývla hlavou a úředník se obrátil k hlídce:

„Otevřte,“ pravil.

Muž učinil, jak mu nařízeno:

„Pan ředitel poručil,“ vysvětloval, „abychom ho položili na

lůžko, pane soudce. Nepůsobí hrůzně, vyhlíží, jakoby spal.

Ostatně, zde je…“

Když však otevřel dveře, napřahuje ruku ve směru lože, kde

měla býti mrtvola Jacquea Dollona, uniklo mu ze rtů zaklení:

„Hrome! Mrtvý zmizel!“

V místnosti s holými zdmi, v níž nebylo jiného nábytku

kromě železné postele a sedadla přišroubovaného k zemi, v této

cele, kterou bylo lze pře hlédnouti jediným pohledem, nebylo

žádné mrtvoly. Tělo Jacquea Dollona zmizelo.

„Dejte přece pozor,“ zabručel Fuselier, „zmýlil jste se v cele!“

„Rozhodně ne“, řekl muž, celý ztrnulý.

„Vidíte přece, že tu Jacques Dollon není?“

„Byl tu ještě před pěti minutami.“

„Nedonesli ho jinam?“

„Nedal jsem klíče z ruky.“

„Nu, dovolte!“

„Ne, pane soudce. Byl tu… a už tu není. Poslyšte vy tam

dole,“ vzkřikl dozorce, „kdo ví, co se stalo s mrtvolou v čísle 12,

kterou jsme před chvilkou dávali do pořádku?“

Byla to vzrušující chvíle.

Dozorci přibíhali jeden po druhém: všichni potvrdili sdělení

strážce.

Mrtvý byl zanechán zde, položen na lůžku, nikdo nevstoupil,

nikdo se ho nedotkl.

A nyní zde nebyl!

Jerome Fandor, skryt v koutě, sledoval výstup s posměškem

na rtech.

Zděšení stráže, rostoucí údiv pana Fuseliera, to vše jej

neobyčejně bavilo.

„Je možno,“ uvažoval, „že strážce nedal klíče z ruky, vězeň si

však mohl opatřiti jiný klíč, klíč k svobodě!“

Pan Fuselier se zatím snažil porozuměti tomuto

nevysvětlitelnému zmizení.

„Není-li ten člověk zde, pak nebyl mrtev… uprchl… ale

uprchl-li, pak byl vinen! Bože, vůbec tomu nerozumím!“

Uchopiv strážce za rameno, třesa jím takřka, pan Fuselier se

dotazoval:

„Poslyšte, poddůstojníku, byl ten muž mrtev, nebo ne?“

Zatím co Eliška Dollonová opakovala, šíleně se smějíc: „On

žije, on žije,“ strážce odpověděl, zvedaje ruku, jakoby k přísaze:

„Pokud se toho týče, pane, byl mrtev, byl nadobro mrtev.

Lékař vám řekne totéž, co já. A také Favril, můj soudruh, který

mi pomáhal donésti ho na lůžko.“

„Avšak, kdyby byl býval mrtev, nebyl by mohl uniknouti,“

prohlásil úředník. „Odtud se nedostane ani živý člověk. Jak byste

chtěl, aby se odtud dostala mrtvola?“

Strážce pokrčil rameny.

„Musí v tom být nějaké kouzlo,“ řekl.

Pan Fuselier se dal unésti hněvem:

„Přiznejte spíše, že vy a vaši soudruzi nekonali jste svoji

povinnost. Ten člověk žil a vy jste se jím nechali oklamati.

Dobrá, vyšetřování zjistí, kdo nese odpovědnost.“

„Ale proboha,“ ohrazoval se strážce, „pane soudce, vždyť

jsme to nebyli jen my dva, kdo ho viděli mrtvého. Byli při tom

všichni ošetřovatelé. A byl při tom lékař. Byli tu moji soudruzi.

Padesát osob ho vidělo mrtvého!“

Úředník stával se netrpělivým:

„To říkáte vy! Nu dobrá, jdu ihned nahoru k prokurátorovi

republiky.“

Odcházeje, učinil několik kroků, když tu zpozoroval Jeroma

Fandora, který zůstal ve vězeňské chodbě, sleduje pozorně

všechny podrobnosti celého výstupu.

„To jste zase vy,“ pravil mu, „jak jste se sem dostal?“

„Mám dovolení vstoupit,“ odvětil novinář.

„Nuže, již jste tu byl, že ano? Zmizte nyní. Jste tu

přespočetný. Upřímně řečeno, není třeba, abyste ještě vy přispíval

k rozšiřování skandálu. Buďte tak laskav a odejděte.“

Pan Fuselier, úplně bez sebe, odešel dlouhými kroky do

pracovny k prokurátorovi.

Jerome Fandor, byv takto prudce napaden, nemohl se déle

zdržovati v chodbách vyšetřovacího vězení. Stráže se ostatně již

blížily k němu i k Elišce Dollonové.

„Tudy, pane, tudy, madame!… Je to nešťastná historie… co

tomu jen řekne ředitel? Ne tudy, tudy! Jděte už!“

Několik minut poté sestupoval Jerome Fandor po hlavním

schodišti paláce spravedlnosti, podpíraje ubohou Elišku.

„Zapřísahám vás,“ řekla dívka, „pomozte mi, pane, pomozte

mi! Můj bratr je nevinen, mohla bych na to přisahat. Jest nutno,

aby byl nalezen, aby tento příšerný sen skončil.“

„Ale, slečno, nepřeji si ničeho více, jenom že… kde jej

nalézti?“

„To nevím, pane. Jak mohl uniknouti z toho hrozného vězení?

Kde je? Zapřísahám vás, jenž jistě znáte vlivné lidi, vložte se do

toho, učiňte vše, co je možno, abyste ho zachránil, abyste nás

zachránil.“

Jerome Fandor byl hluboce dojat bolem této dívky, snažil se

však skryti svoje dojetí a uklonil se pouze, uctivě a bez jediného

slova.

Zavolal vůz, pomohl slečně Dollonové vstoupiti, dal kočímu

adresu a zavíraje dvířka, zaslechl ještě, jak dívka na něho volá:

„Udělejte vše možné…“ Odpověděl jí:

„Přisahám, že odhalím pravdu!“

Vůz, jenž odvážel slečnu Dollonovou, zmizel již za rohem

Pont Neuf a Jerome Fandor stál dosud na tomtéž místě, nehybný,

ponořen v myšlenky.

„Nu vida, dnes mají tedy skutečnou sensaci: člověk, který

vraždí, jehož zatknou, který je nevinen, oběsí se a zmizí

z vyšetřující vazby, aniž by cestou někoho potkal! Nebudou-li

čtenáři „Velké Paříže“ dnes spokojeni, tu bych rád věděl, čeho je

jim ještě třeba.“

Pak, hovoře sám k sobě, dodal hlasitě:

„Přesto je nutno postupovati logicky. Napsala-li baronka de

Vibray, že se zabije, tak se zabila a Dollon je nevinen!

Avšak dopis by mohl býti podvržený… zapomeňme tedy na

tento dopis, jenž neposkytuje jistoty.

Jestliže je Jacques Dollon mrtev, pak neopustil živ celu

vězení, nýbrž zmizel odtud jako mrtvola. Je tedy mrtev, když

padesát osob jej vidělo nadobro mrtvého.

Otázka je tudíž následující: Jacques Dollon je mrtev a mrtev

opustil celu vězení. Ale jak?“

Jerome Fandor, kroutě hlavou, kráčel směrem k úřadovnám

své redakce, přemítaje o článku, který měl vylíčit běh jeho

myšlenek.

Byl tak zabrán do svých úvah, že v chůzi vrážel do

kolemjdoucích, nevšímaje si srážek, jež zavinoval, ani zlostných

pohledů, které jej provázely.

Jacques Dollon zmizel mrtev z vězení!

Opakoval si do sytosti tuto nepravděpodobnou větu, větu

nemožnou a zřejmě nesprávnou.

Jacques Dollon je mrtev, zmizel mrtev z vězení!

A náhle mihl se mu v mysli bleskurychle nápad, jehož

oprávněnost nemohl popříti.

Toto tajemství je nepochopitelné, nevysvětlitelné. Je na světě

jen jeden člověk schopný způsobiti, aby mrtvý ožil po své smrti!

A ten člověk je Fantomas!…

Když si byl utvořil tento úsudek, Jerome Fandor ztěží se

ubránil pocitu prudké nevolnosti.

Od smrti Juvovy neměl nikdy důvodu, aby podezíral

přítomnost Fantomase a jeho zasáhnutí v zločinech, jež sledoval.

Nyní, u příležitosti zločinu v ulici Norvins, docházel již

prvního dne k závěrům tak podivným, že byl nucen účast

Fantomasovu přiznati alespoň jako pravděpodobnost.

„Fantomas!“

Pouhý zvuk tohoto jména vyvolával hrůzu. Fantomas byl

tragický vrah, zločinec, který se nezastavil před žádným

ukrutenstvím, před žádnou hrůzou, ba co víc, byl přímo

zosobněním zločinu.

„Fantomas!“

Pronášeje toto pochmurné jméno, Jerome Fandor oživil si

v mysli všechny zvláštní události, nepravděpodobné, nemožné,

a přece skutečné, jež učinily z hrozného zločince hrdinu dne.

„Fantomas!“

Měl-li Fantomas podíl na vraždě baronky de Vibray, pak

nebylo se čemu diviti, ani nepravděpodobnosti, ani tajemným

jednotlivostem.

Neboť Fantomas byl schopen všeho! Mohl se všeho odvážiti,

všechno dáti v sázku. Nechť byla sebe větší zručnost, zchytralost

a vytrvalost těch, kdož ho pronásledovali, jeho vlastní lstivost

a obrovská odvaha byly toho druhu, že ho činily beztrestným.

Fantomas!

Jakmile život postavil na jeviště dějů proti sobě Jeroma

Fandora a zločince, pak byl k očekávání zápas neustávající ani na

vteřinu, strašný zápas dvou bytostí, v němž milosrdenství

a slitování neměly místa.

Fantomas se bude brániti ze všech sil, Jerome Fandor se oddá

pronásledování s celou duší a celým srdcem.

Tentokrát však nebude novinář jednati jen proto, aby učinil

povinnosti zadost.

Vodítkem jeho činů a pramenem vůle bude vášnivá nenávist

a naděje, že pomstí svého přítele Juva, jenž se stal obětí

tajemného Fantomase.

Vrátiv se do redakce „Velké Paříže“ Jerome Fandor napsal

článek, jenž se měl ještě téhož večera stati sensací dne a jenž byl

pln důkazů, o nichž nebylo lze pochybovati.

Nezmínil se však vůbec o možnosti spolupůsobení

Fantomase.

Věděl dobře, s jakou nedůvěrou by se naznačení podobné

možnosti setkalo, jednak v úředním světě, jednak mezi čtenáři,

a nepřál si dát v sázku svoji pověst svědomitého novináře pro

něco, co nebylo zatím – a nemohlo také býti – ničím více než

pouhým předpokladem.

Dovolil si pouze dvojsmyslnou poznámku, které jedině

policejní úředníci, bývalí žáci Juvovi, mohli porozuměti. Popsal

totiž nejprve zcela přesně tajemnost případu Dollonova a podotkl,

že pokud se týká provedení tohoto zločinu, nelze se ničemu diviti,

do té míry odvaha a zručnost vrahů jeví se někdy

neohraničitelnou.

Napsav svůj článek, novinář opustil redakci a vrátil se domů,

aby si poněkud odpočinul. Bydlil nedaleko, v sousední ulici

Bergere, ve skromném bytě v pátém poschodí.

Když vstupoval do předsíně, zpozoroval kus papíru, vsunutý

pod dveře.

Shýbl se a zvedl obálku:

„Ejhle! Dopis… a není na něm moje jméno… je beze

známky! Podivné, že se na mě neptali u domovnice!… Ostatně ta

snad mě ani neviděla jiti kolem…“

Vstoupil do své pracovny, odložil klobouk a usednuv ke stolu,

chtěl se dáti do práce.

„Ah, ovšem! Ten dopis, jejž jsem dostal!“

Přistoupil ke krbu, na nějž obálku nedbale odhodil, roztrhl ji

a vytáhl dopisní papír. Byl všecek překvapen:

„Copak tohle znamená?“

Údiv novinářův byl ostatně přirozený, neboť zpráva, kterou

nyní hltal očima v prudkém pohnutí, byla skutečně podivně

sestavena:

Chtěje nepochybně docíliti, aby jeho písmo nebylo poznáno,

dopisovatel Fandorův utekl se k podivné lsti: vystříhal nůžkami

jednotlivá písmena z novin, a nalepiv je, sestavil tak svoje sdělení

tiskacím písmem, jež znemožňovalo jakékoli zjištění stop.

„Copak tohle znamená?“

Jerome Fandor četl několikráte dvě řádky, z nichž dopis

sestával:

„Jerome Fandore, dejte si pozor! Případ, jímž se zabýváte, jest

rozhodně hoden velkého zájmu, může však míti v zápětí nesmírně

nebezpečné důsledky.“

Dopis nebyl ovšem podepsán. Jaký případ. Případ Dollonův,

samozřejmě… U čerta! Tento dopis byl výzvou, aby se nezabýval

hledáním vinníků… Kdo však jej poslal?

Jerome Fandor sevřel hlavu do dlaní. Přepadla ho úzkost

a tiskl dlaně stále pevněji.

Ovšem! Byl jen jeden člověk, komu mohlo na tom záležeti,

aby se nezabýval případem v ulici Norvins. Byl to vrah… Byl by

to Jacques Dollon?… Ale jak mohl Jacques Dollon znáti adresu

Fandorovu? Jak to, že mu zbylo dosti času po útěku z vězení, aby

mohl doručiti dopis do novinářova bytu? Vždyť se vydával

nebezpečí, že bude poznán a znovu zatčen. Měl snad

spoluviníky?

Jerome Fandor vjel si do vlasů a počal znovu uvažovati:

„Jsem to ale blázen! Ohromný blázen! Nemůže to býti

Dollon. Dollon je mrtev. Opravdu mrtev. Neboť padesát lidí jej

vidělo mrtvého. Vězeňští lékaři zjistili jeho smrt. Nemohl

oklamati tolik lidí, kteří v důsledku své odpovědnosti, měli jistě

spíše než kdokoliv jiný, zájem na tom, aby jej přivedli zpět

k životu…“

Stmívalo se již a Jerome Fandor byl dosud ponořen

v myšlenky.

Nejnepravděpodobnější závěry, nejtajemnější předpoklady

táhly mu myslí.

Chvílemi pak, ač se tomu bránil, ač se nechtěl dát uchvátit

dojmem, jejž celkem nic neodůvodňovalo, Jerome Fandor

zašeptal:

„Fantomas! Není jinak možno, než že Fantomas za tím vězí.“

I V .

P O D I V N É C E S T Y .

Jerome Fandor ztrávil velmi špatnou noc…

V jeho utýrané hlavě vyvstávala neustále hrůzná vidění; těžké

sny následovaly po sobě, zatím co slyšel, jednu po druhé, odbíjeti

hodiny a sotvaže usnul těžkým spánkem, vzbudil se, zlomen

únavou.

Ráno, jakmile vstal, dopřál si studené sprchy, která osvěžila

jeho nervy. Pak se spěšně oblékl.

V osm hodin byl již u svého pracovního stolku a přemýšlel…

„Přestává to být k smíchu,“ rozhodl se Fandor. „Domníval

jsem se s počátku, že aféra Dollonova bude docela všedním

případem, zdá se však, že jsem se mýlil. Výstraha, které se mi

včera dostalo, nepřipouští o tom žádných pochyb.

Jestliže vinník má důvod, aby mne vyzval k nečinnosti, je

jisto, že ví o mém pátrání; obává-li se mého pátrání, znamená to,

že mu může býti osudným. Může-li mu pak, jako zločinci, býti

osudným, pak jistě bude ku prospěchu poctivým lidem. Mojí

povinností jest jiti kupředu, za každou cenu.“

Nepouštěl se zatím dále ve svých vývodech. Byl však ještě

jeden důvod, který ho přiměl, aby sledoval zblízka celý průběh

tragedie v ulici Norvins. Důvod, jejž si ještě sám přesně

neujasnil, byl však nyní velmi mocný.

Jerome Fandor přisahal Elišce Dollonové, že odhalí pravdu…

Vzpomněl si na prosby dívčiny a na její vzrušení. Když

chvílemi zavřel oči, viděl v duchu půvabnou sestru zmizelého

malíře.

Nepřipouštěl, že by v tom bylo více než pocit ušlechtilé

zdvořilosti. Eliška Dollonova stála za to, aby se pro ni vydal

v nebezpečí. To bylo vše.

Novinář prodlel celé dopoledne u pracovního stolu s čelem

v dlaních, kouře jednu cigaretu za druhou a připravuje plány

svého postupu.

Dospěl k názoru, že je třeba především zjistiti, jakým

způsobem zmizel mrtvý z vyšetřovací vazby. To byla první

záhada, již musel rozluštiti… Avšak jakým způsobem?

Byl ve značných rozpacích.

Přes jeho odbornou zručnost problém, jehož rozluštění hledal,

zdál se mu chvílemi tak zapleteným, že ztrácel odvahu.

Náhle se Jerome Fandor uhodil do čela, vstal, chodil

dlouhými kroky pokojem, hvízdaje tři takty Známého popěvku.

Pokusil se přesvědčiti sám sebe, že je v dobré náladě tím, že

dokonce zapěl falešným hlasem velkou operní arii.

„Jest jisto, že v osmdesáti případech ze sta mě potká

neúspěch, zbývá však přece ještě dvacet případů, jež slibují

úspěch. Zkusme to tedy!“

Mladý muž, uchvácen náhlým neklidem, rychle se oblékl.

„Paní Oudry,“ křikl na domovnici, kráčeje kolem, „nevím,

vrátím-li se dnes večer, možná, že odjedu. Buďte tak dobrá

a dejte pozor na moji poštu, ano?“

Sotva však učinil několik kroků, vrátil se Fandor zpět:

„Zapomněl jsem se zeptat, neptal-li se po mně nikdo včera

odpoledne?“

„Ne, pane Fandore, nikdo!“

„Dobrá! Kdyby mi dnes náhodou posluha přinesl dopis, dobře

si ho prohlédněte, paní Oudry. Mám přátele, kteří si ze mne tropí

šašky a nehněval bych se, kdybych jim to mohl oplatit.“

Jerome Fandor se nyní skutečně vzdálil, přesvědčen, že

vzbudil u domovnice patřičný zájem.

V ulici Montmartre zavolal vůz:

„Do Národní knihovny! A rychle!“

*

„U čerta! Jsou již tři hodiny. Nemám času nazbyt.“

Spěšně vyzvedl si v šatně knihovny hůl, kterou tam před

několika hodinami zanechal, a odebral se do ulice Richelieu:

„Provazník?…“

Jerome Fandor nalezl krámek, vstoupil zcela přirozeně

a přednesl svoje přání:

„Přál bych si, pane, patnáct metrů provazu, jemného,

vláčného a hodně pevného…“

Prodavač prohlížel si elegantního mladého muže. Zdálo se mu

podivným, že si žádá takové množství provazu najednou.

„K jakému účelu, pane? Mám několik druhů…“

Fandor ani nemrkl a řekl vážně:

„Pro několik mých přátel, kteří se chtějí oběsiti!“

Výbuch smíchu byl mu odpovědí.

Obchodník mu rychle ukázal několik vzorků provazů

a Jerome Fandor vybíral jako odborník.

Když opustil krámek, uvažoval.

„Nyní k hodináři!…“

A vstoupil k blízkému zlatníkovi:

„Přál bych si, pane, malého budíka, něco levného, prosím.“

Když byl obdržel, co žádal, Jerome Fandor vytáhl opět

hodinky a zlobil se na pokročilou dobu. Bylo půlčtvrté. Zavolal

vůz:

Sotva vstoupil do vozu, novinář svlékl svrchník, rozepjal

vestu a zatáhl záclonky v oknech.

Na velkých hodinách paláce spravedlnosti tloukly čtyři

hodiny. Podivuhodně stříbřitý zvuk hodin dozníval v chodbách,

když Jerome Fandor došel do Galerie Kupců. Prošel jí a dostal se

do malé chodby, kde byla umístěna šatna, do níž odhodlaně

vstoupil.

Přicházeli sem a odcházeli advokáti, zaujatí svými věcmi.

Odkládali zde svůj úřední oděv a prohlíželi poštu, jež byla

dodána mezi přelíčením.

Jerome Fandor proklouzl mezi skupinami jako starý známý.

Zdálo se ostatně, že někoho hledá a konečně se zeptal šatnářky:

„Paní Markéta zde není?“

„Ale ano, pane, šéfová je uvnitř.“

Paní Markéta, majitelka šatny, byla starou přítelkyní

novinářovou, kterému často, díky svým stykům umožnila

interviewovati právníky, obyčejně velmi odmítavé k dotazům

novinářů.

„Paní Markéto,“ řekl Fandor, „rád bych se od vás něco

dozvěděl.“

„Nu ovšem, znám to! Chcete zas, abych vás někomu

představila.“

„Ale ne. Potřebuji pouze informaci… jedinou informaci. Kde

se vlastně svlékají a oblékají ti pánové od soudu? Míním pány

soudní rady hrdelního soudu.“

Novinářova otázka, jak se zdálo, paní Markétu velmi udivila.

„Ale proč vás tohle zajímá, pane Fandore? Chcete-li

interviewovati soudního radu, udělal byste lépe, kdybyste ho

navštívil v jeho bytě. Zde, v paláci spravedlnosti, by vám asi

sotva něco pověděl.“

Jerome Fandor potřásl hlavou:

„Tím se neznepokojujte, paní Markéto! Povězte mi jen, kde

tito ctihodní ochráncové práva odkládají své červené hávy?“

Paní Markéta byla zvyklá podivným otázkám mladého muže

a odpověděla tedy bez dalších poznámek.

„Šatna těchto pánů je umístěna v přiléhajících místnostech

soudních, nedaleko. poradní síně.“

„Ach, v místnosti, kde je vrátný?“

„Ano, pane Fandore…“

„Dobře, děkuji vám, paní Markéto.“

Jerome Fandor opustil šatnářku se spokojeným úšklebkem,

vyšel ze šatny a bral se k místnostem – hrdelního soudu.

Skokem přeběhl schody, vedoucí k poradní síni a zeptal se

sluhy:

„Může mne přijmouti pan president Guéchand?“

„Pan president odešel…“

Jerome Fandor zdál se uvažovati:

„K čertu!“

Prohlížel si místnost jako někdo, kdo je pohřížen do

hlubokých myšlenek.

Ve skutečnosti však zjišťoval, bylo-li sdělení paní Markéty

správné.

Podél zdí místnosti, v níž se nalézal, uviděl malé skřínky, kde

úředníci po vykonané povinnosti odkládali své červené oděvy.

To zde byla beze vší pochyby šatna soudních radů.

„Pan president odešel? Tak tedy, pan… pan…“

Jerome Fandor zřejmě na to nepomyslil, že bude třeba udati

nějaké jméno:

Na štěstí zpozoroval, že na každé z malých skřínek byl

umístěn lístek se jménem majitele.

Přečetl si jedno z těchto jmen a pokračoval:

„Tedy, pane, pan rada Hubert by mě snad mohl přijmouti?

Požádal byste ho o pětiminutový rozhovor?“

„S kým, prosím?“

„Mé jméno by mu ničeho neřeklo. Řekněte mu, že se jedná

o případ Peyru a že přicházím od notáře Tissota.“

Hoch vstal:

„Nu, uvidíme…“

Jerome Fandor procházel se místností, dívaje se za hochem,

jenž se vzdaloval:

„Pan Tissot a případ Peyru! Běž jen, chlapečku, budeš pěkně

přivítán s těmi vymyšlenými jmény!“

Několik minut nato hoch se skutečně vracel, aby sdělil

obtížnému hostu, že úředník jej nemůže přijmouti.

Zastaviv se na prahu, dobrák vrátný zpozoroval, že

v místnosti nikdo není.

„Ejhle, copak se stalo s tím mladíkem? Odešel? Možná, že to

byl nějaký advokátní úředník a že si to rozmyslil… kdyby však

mně byl pan rada náhodou vyzval, abych ho přivedl, byl bych se

dostal do pěkné bryndy.“

Po této hluboké úvaze hoch s filosofickým klidem věnoval se

opět četbě novin, zjistiv napřed, že jsou čtyři hodiny a že teprve

za hodinu bude se moci odebrati do kavárny „Právníků“ na partii

dámy.

*

Velkými okny soudního dvora, pečlivě uzavřenými, nevnikal

do soudní síně ani jediný paprsek světla. Tato temnota zvyšovala

ještě děs naprostého ticha, ticha hrobového, jež vládlo od prvních

hodin noci v této ohromné místnosti, kde tolik vinníků vyslechlo

osudné ortely odsouzení k smrti.

Po skončení soudního líčení sluhové provedli obvyklý úklid

a dozorce učinil obhlídku a vzdálil se, zavřev sál na dva západy.

Místnost se ponořila do nerušeného spánku, jenž měl trvati až do

příštího rána, kdy sluhové se ujmou opět své činnosti a rozdělí na

stolech soudních radů žalobní spisy, týkající se projednávaného

sporu.

Jeden po druhém tišily se a zanikaly různé zvuky, jež plní po

celý den chodby soudního paláce, až konečně zanikly docela.

Poslední hlídky ukončily svoje obchůzky, advokáti opustili

šatnu, ubožáci, kteří se přicházejí ohřáti u topení v chodbách,

vrátili se do studených ulic, kde hvízdala meluzina a celá

obrovská budova se ponořila do ticha.

Náhle počaly biti hodiny.

Sotva dozněl jedenáctý úder, odrážeje se v prázdných

chodbách, ozval se v samé soudní síni, pod mohutným stolem, za

nímž zasedají úředníci, jemný, dlouhý, ostrý, hrůzu vzbuzující

zvuk… hlas budíka.

Jakmile zvonění ustalo, bylo slyšeti hluboké a silné zívnutí.

Spáč, jenž si zvolil kancelář soudního dvora, aby se tu oddal

spánku, nijak se nestaral o to, aby svoje zívnutí utlumil. Zíval, div

si nevymkl sanici.

„Ah!!“

Dokonce provázel svoje zívání posměšnými, avšak

oprávněnými námitkami, pronášenými tónem pařížského

uličníka:

„Republika rozhodně nepracuje, jak by měla. Koberce nejsou

nejlepší jakosti, mám otlačené klouby. Po podlaze se válí

broskvové pecky, jak se zdá. Ale je to tichý hotel, žádný hluk,

člověk není rušen, jen co je pravda. Dá se tu výborně chrápat,

dokonce i když tu člověka neuspává žádný advokát svými

duchaplnostmi!“

Spáč usedl:

„Kolik je vlastně hodin? Nařídil jsem budíka mezi jedenáctou

hodinu a půlnoc. Nuže, zabývejme se nyní naším problémem!

Jelikož jsem se rozhodl, že budu přesným a logickým v každém

směru, musím postupovat dle toho. Ve chvíli, kdy zahajuji svoji

činnost, zjistím především, kolik je hodin.“

Škrtl sirkou, jež vrhala slabé světlo přímo pod židli

presidentovu, kde podivný host se usídlil.

„Jedenáct hodin a deset minut, mohu tedy ještě dobrých pět

minut odpočívat, tím spíše, že práce dnešní noci bude těžká

a nedostanu se tak hned do své postele. Tak odpočívejme ještě

a přemýšlejme!“

Beze spěchu se opět natáhl, jak mohl nejpohodlněji.

„Není to opravdu tak těžké vyzrát nad nejsilnější státní

organisací. Vždyť jsem dokonce ani nepotřeboval doporučení

nejmenší veličiny – pana domovníka. Uskutečnil jsem prostě

slavnou odpověď Mac Mahonovu: ‚Jsem zde a zůstanu zde.‘

Chybují, že mně nezahrnují zlatem, mám nadání skutečně

nedocenitelné…

V pět hodin odpoledne se dozvěděli, že se Jacques Dollon

určitě zabil, že byl pravděpodobně nevinen a že jeho mrtvola

zmizela.

Včera v půlšesté oznamovala ‚Velká Paříž‘, že má velmi

hezkou sestru…

Dnes, v jedenáct hodin a deset minut jsem zavřen docela sám

v paláci spravedlnosti a mohu nerušeně přistoupiti k vyšetřování,

jež zamýšlím provésti.

Jerome Fandore, příteli, blahopřeji ti. Tys šikovný chlapec!“

…Neboť byl to skutečně novinář, který, vzdoruje nebezpečí

podobného podniku, pohrdaje zákony, odvažuje se čeliti všem

nepříjemnostem, jež to mohlo míti v zápětí, rozhodl se, že

v zájmu vyšetřování ve věci tajemného zmizení mrtvoly Jacquea

Dollona ztráví noc v paláci spravedlnosti.

On sám shledával věc velmi jednoduchou a zábavnou:

„Je to povedený žert! Místa nejlépe hlídaná bývají obvykle

nejsnáze přístupná. Dal jsem se v paláci zavříti, či lépe řečeno,

zavřel jsem se v něm bez nejmenších obtíží. Jisto je, že kdyby

sluha měl rozkaz, aby každodenně prohlédl všechny šatny

soudců, nebyl by s tím nikdy hotov. Sledoval jsem ze své skříně

pohyby toho dobráka a on neměl ani tušení o mé přítomnosti. Já

si zasloužím pochvaly a jeho nelze z ničeho obviňovati. Ostatně,

nezdržujme se tím. Byl jsem tu, zůstal jsem tu, a nyní je čas,

abych odešel.“

Jerome Fandor vytáhl z kapsy svítilničku a rozsvítil ji.

„Co mám udělat s budíkem? Kdybych jej tu zanechal,

prozradilo by mě to… na tom mně ostatně nezáleží a povede-li se

celá věc, budu o tom třeba i vyprávět… a pak, alespoň mě

neosočí, že jsem něco ukradl, když, naopak, zanechám tu panu

presidentovi budíčka!“

Směje. se, Jerome Fandor sebral zákoníky, jež byly rozloženy

na stole a navršiv je na sebe, postavil nahoru budíka. Pak prošel

místností a přistoupil k hlavním dveřím, jež byly dvojité.

„Není to právě těžké orientovati se zde,“ pomyslil si novinář,

„a neviděl jsem ještě dveří, jež by se nedaly odemknouti,

jestliže…“

Jerome Fandor přešel od slov k činům. Vzal do ruky železnou

tyč, jež spojovala křídla dvojitých dveří a po krátkém úsilí

podařilo se mu, bez zvláštní námahy, přitáhnouti je k sobě,

ačkoliv bylo, jako každý večer, pečlivě zavřeno.

Na schodišti, se svítilnou v ruce, se Jerome Fandor rozesmál.

„Nedalo to skutečně moc práce. Mohl bych tu doporučiti byt,

sice poněkud chladný, zato však dokonale tichý. Ale teď nebudu

dělat více hluku, než je třeba a rozhodně nebudu bouchat

dveřmi.“

Pečlivě uzavřel těžké dveře.

Nikdo z nočních chodců, kráčejících tou dobou kolem

soudního dvora, nemohl tušit, že odtud právě někdo vyšel a že

jest místnost otevřena.

Jerome Fandor, pískaje si pochod, sestoupil do Galerie Kupců

a spatřiv malé schodiště, jež vede ke kancelářím přestupkového

soudu, kvapně se rozhodl vstoupit.

Bylo jisto, že se nemusil obávati nějakého náhodného setkání.

V noci nikdo nezůstává v paláci a hlídky obcházejí pouze

kolem budovy.

Avšak přesto bylo v tom mnoho smělosti, jak novinář

procházel nyní velkou budovou, dokonce se nesnaže ani ztlumiti

zvuk svých kroků.

Došel rychle do síně, v níž s jistotou člověka obeznámeného

s místem, vyhledal v koutě ebenový žebřík, jenž byl již dlouhá

léta pýchou a chloubou vládce této místnosti, dobrého pana Petra.

Žebřík byl těžký. Jerome Fandor bručel:

„Tenhle kus nábytku je pořádně těžký. Zdá se, že se tu obávají

zlodějů!“

Mladý novinář pustil se opět dále, vystoupil do podstřeší,

a naleznuv podstřešní okénko, upevnil tam žebřík. Pak pohodlně

vylezl na střechu.

„Zahrady babylonské byly bezpochyby přepychovější, avšak

výhled odtud je opravdu skvělý…“

Rozhled byl skutečně pohádkový.

Jerome Fandor spatřil osvětlenou Paříž, vzdálenou

a oddělenou od něho nejprve šedou masou zdí, pak prázdným

prostorem, a konečně temnou skvrnou, kterou po obou stranách

paláce spravedlnosti tvořila ramena Seiny.

Toto nebyl však okamžik vhodný ke snění.

Vyňal z kapsy malou skládací svítilnu a kus papíru, jejž

pečlivě rozložil a počal s největším klidem studovati:

„Jaká to šťastná náhoda, že se mi dnes večer podařilo opatřiti

si v knihovně přesný a dokonalý plán paláce spravedlnosti.

Střechy jsou velmi rozměrné a bez tohoto plánu byl bych

bezradný.“

Několik minut prohlížel plán, vybral si některé body jako

východiska, pak plán složil a odebral se na onu část střechy, jež

se nalézala nad nábřežím de la Megisserie.

„Nalézám se nyní přímo nad místnostmi vyšetřovacího soudu.

Poněvadž jsem se rozhodl, že budu postupovati logicky, zopakuji

si především všechno, co je známo: není pochyby o tom, že

Jacques Dollon byl vzat do vyšetřovací vazby a že se nalézal

právě v místnostech, nad nimiž nyní stojím. Je – nebo není vinen?

Na tom nyní tak mnoho nezáleží a jest jisto, že dokud nebude

podán důkaz o jeho vině, je záhodno, zatím jej nepodezřívati a to

ze dvou důvodů: především baronka de Vibray, jeho domnělá

oběť, sama doznala, že spáchala sebevraždu a pak také proto, že,

oproti názoru pana Fuseliera, který jej považuje za vinníka,

shledávám, že kdyby byl vinen, byl by se rozhodl pro něco

lepšího, než-li je sebevražda!

Ostatně zabil se vůbec?

Není to ničím dokázáno. Je mrtev, to je vše. Je mrtev,

poněvadž deset živých ho vidělo mrtvým a poněvadž není

pravděpodobným, že by se deset lidí mýlilo v tak jasném případě.

Zemřel však způsobem, jenž se podobá sebevraždě a zemřel

za okolností, jež umožnily poroučeti se hlídačům a zmizeti

z vyšetřujícího vězení, aniž by ho byl někdo potkal.“

Když Jerome Fandor došel až k této úvaze, zamnul si ruce.

„Moje úvahy jsou skvělé,“ pravil, „avšak pokračujme. Ať již

odešel sám, nebo byl odstraněn, nutno jest zjistiti jakým

způsobem toto zmizení nastalo.

Nelze pomýšleti na únik oknem, prostě proto, že jeho cela

neměla oken. Dveře rovněž nelze brati v úvahu, poněvadž útěk

dveřmi ač se zdá nejjednoduším, je prostě neproveditelný. Pan

Fuselier má pravdu: nelze uniknouti z cely vyšetřovacího soudu,

nelze jen tak uniknouti z paláce spravedlnosti!

Nuže uvažujme do posledních důsledků: kdyby byl přece

unikl dveřmi živý, ještě by to šlo, jest-li však byl odnesen mrtev,

pak nebylo jistě snadné zbaviti se mrtvoly.

Nésti ji po náměstí nebo po boulevardu není možné, je tu

příliš mnoho lidí. Odnésti ji východem, jenž vede na některé

z nábřeží, jest stejně nemožné, neboť tam jsou hlídky a pak

Seina… tudíž – novinář dupl nohou – tudíž Jacques Dollon jest

ještě zde, je ještě v paláci spravedlnosti, leda by…“

Na chvíli se zarazil, aby si zapálil cigaretu, neboť věřil, že

kouření podporuje obrazotvornost.

Pak pokračoval:

„Je-li Jacques Dollon dosud v paláci spravedlnosti, nemůže

býti již v oddělení vyšetřovací vazby, protože toto oddělení bylo

co nejlépe prohledáno a byli by ho tam zcela jistě nalezli. Také

jisto je, že není ve vnitřních místnostech paláce spravedlnosti,

neboť tento jest spojen s vyšetřovacím soudem jediným

schodištěm a je úplně nemožno, aby tudy mrtvola nepozorovaně

byla pronesena.

Jacques Dollon mohl tedy zmizeti jedině kanály nebo komíny.

Postupujme dále:

Jak by byl mohl uniknouti kanály?

Trouby nejsou dosti široké, aby umožnily člověku projiti tudy

do kanálů. Jest tu však komín, starý komín Marie Antoinetty, jenž

vede z místností vyšetřujícího soudce na střechu, na níž se

nalézám… tedy touto cestou byl proveden útěk. Přesvědčíme se.“

Svítě si malou svítilničkou, Jerome Fandor sklonil se nad

plánem, jejž si – ostatně podvodným způsobem, opatřil v Národní

knihovně a počal zjišťovati různé komíny, jež trčely kolem něho.

Snadno se mu podařilo nalézti otvor komínu, jenž byl

nazýván komínem Marie Antoinetty.

„To je žertovné,“ podotkl. „Je to právě jediný komín, jenž jest

kryt zahnutým okrajem střechy. Bez zvláštního upozornění

nemůže nikdo otvor tohoto komínu odnikud uvidět. Odešel-li

Jacques Dollon touto cestou, nikdo ho nemohl zpozorovat.“

V tom další objev upoutal jeho pozornost:

„Ale, ale! Zde jsou čerstvě odřené kameny a tato bílá skvrna

zřejmě připomíná místo, kde se provaz třel o zeď. Ostatně tento

komín je velmi široký, prošel by tu ne jeden Dollon, ale dva, tři,

celá armáda Dollonů. Vida, myslím, že jsem na dobré stopě.

Však, co to?…“

Novinář se naklonil hluboko nad otvorem komína a vydávaje

se nebezpečí, že se tam zřítí, snažil se dosíci bodu, jejž viděl

blýskati se v temnu.

Zvedl se s rozzářenou tváří:

„K čertu! Jsou tam stupně a tyto stupně nesou stopy nedávné

návštěvy, rez je místy setřen.

Rozhodně tudy prošel Jacques Dollon.

Nemohl to býti nikdo jiný než on, neboť komínu se již

neužívá, a kromě něho, nikdo neměl důvodu, aby si volil tuto

cestu na střechu paláce spravedlnosti.“

Mezi přáním dosíci něčeho a přesvědčením, že jsme toho

skutečně dosáhli, není nikdy velká mezera.

Jerome Fandor se oddal vášnivě svému pátrání.

Pochopil, že novinářské zprávy, jež z toho vytěží, budou

neobyčejné a že dík jim se stane hrdinou dne.

Zjistiv, že komínem Marie Antoinetty může projiti lidské tělo,

rozhodl rychle, že tělo, jež tudy prošlo bylo tělo Jacque Dollona.

Zbývalo vyvoditi z toho důsledky; jeho obrazotvornost

umožnila mu nalézti jich sdostatek, možná více, než bylo třeba.

„Byl-li Jacques Dollon živ,“ uvažoval, „pak jakmile se dostal

na střechu, mohl pro svůj útěk použiti tří možností; buď učiniti

totéž, co jsem právě učinil já, ovšem že v obráceném směru;

rozbiti podstřešní okénko, vskočiti do podstřeší, uzavřití se tam

až do vhodné chvíle, dosíci pak chodeb paláce a vyjiti spolu

s ostatními lidmi. Mohl rovněž zůstati na střeše a skryti se zde;

konečně mohl hledati na střeše otvor ventilačního zařízení, jež

spojuje sklepy a potrubí paláce s vnějším světem.“

„Avšak Jacques Dollon je mrtev! O tom jsem již rozhodl.

Tedy mohla jeho mrtvola zůstati pouze zde, nebo se dostati

někam, kam nikdo nechodí. Půdy jsou příliš často navštěvovány

palácovými sluhy, takže nelze tam ukryti mrtvolu. Tedy buď je

tělo Jacques Dollona někde na střechách paláce spravedlnosti,

nebo je mezi střechami a potrubím nějaké spojení…“

Po tomto rozhodnutí nezbylo Jeromu Fandorovi, než vydati se

na pečlivou prohlídku palácových střech.

Ozbrojil se pro každý případ revolverem a svítil si opatrně

lucerničkou, neboť nyní bylo již jisto, že případu Dollonova

zúčastnilo se několik spoluvinníků.

Nebyla to práce snadná.

Uváží-li se prostornost budov a jejich složitá architektura se

spoustou dvorků, jež jsou v ní vklíněny, byl úkol novinářův

skutečně obtížný.

Jerome Fandor neztrácel však odvahu, když se jednou rozhodl

něco podniknouti. Prohlížel pečlivě všechny střechy paláce,

nenechal ani jeden temný kout neprozkoumán, ani jedné skuliny,

kde by jeho zrak nebyl pátral. Když se však, po dvouhodinovém

úsilí, vrátil ke komínu Marie Antoinetty, byl nucen přiznati, že,

vystoupil-li Jacques Dollon kdy na střechu paláce spravedlnosti,

pak tam určitě nezůstal.

Vzal tedy do ruky plán, který již prozkoumal, když hledal

komín Marie Antoinetty a oddal se zvláštní práci.

Označil na papíře, jenž se pohyboval při každém zavanutí

větru, všechny komíny, jež ústily na střechu a pak je, jeden po

druhém ztotožňoval se skutečnými komíny, trčícími kolem něho.

Uprostřed práce unikl mu radostný výkřik.

„Ach, k čertu, tušil jsem to!“

Zjistil, že na střeše je jeden komín, který nebyl uveden na

plánu architekta.

„Kam vede? S kterým místem paláce je spojen?“

Bylo nutno zvěděti to za každou cenu.

Jerome Fandor běžel k tomuto komínu.

Otvor jeho byl velmi široký, dostatečný, aby jim proniklo

lidské tělo a novinář zjistil snadno, že bylo několik kamenů

nedávno uvolněno a že zde visel provaz.

„Co to, k čertu, může být za komín?“ myslil si. „Hle, ještě

jedno tajemství. Tenhle komín není vlastně komínem, vždyť není

zde vůbec stopa sazí, ani ne zastaralých…“

„Byla by to snad ventilace?“ přemýšlel dále. „Avšak ventilace

mohla vésti jedině do některé z místností paláce spravedlnosti

a tam nemohla být mrtvola dopravena, to by bylo krajně

neprozřetelné. Tudy rozhodně Jacques Dollon nezmizel! Kudy

tedy unikl?“

Přiložil ucho ke komínu.

„Kdybych tak zaslechl nějaký zvuk, jenž by mě poučil!“

„V tuto dobu není ovšem nikdo v paláci.“

Zůstal chvíli nehybným, pak, jakoby osvícen náhlým

nápadem, zabručel:

„A kdyby, náhodou, ten komín měl spojení s potrubím?“

Takový závěr byl přijatelný a v každém případě odpovídal

předpokladům, jež Jerome Fandor si o zmizení Jacquea Dollona

utvořil.

Jak však zjistiti kam ten komín vede?

Mladý novinář byl na své pátrání skutečně obezřetně

připraven.

Rozepnul kabát a vytáhl dlouhý provaz, jejž byl pečlivě

ovinul kolem těla ve voze, když jel od provazníka. Přivázal na

provaz kámen a spustiv jej do komína, zjistil v okamžiku, dle

nárazů kamene na stěnu, že komín je stále stejně široký. To však

nestačilo, musil zvěděti víc.

Fandor neváhal.

„Nemůže se mi nic jiného přihodit než, že se octnu tváří v tvář

bandě lupičů. Zkusíme to.“

Spěchal, jat nesmírnou zvědavostí, zmýlil-li se ve svých

dohadech, aneb má-li pravdu. Rychle upevnil konec provazu na

jeden ze sousedních komínů, vložil za pas na dosah ruky nabitý

revolver, pak obtočil si provazem nohy a pomalu se spustil do

otvoru.

Sestup byl nebezpečný.

Jerome Fandor nevěděl, je-li jeho provaz dosti dlouhý

a ztracen v temnu, nemaje jiného světla kromě své slabé

svítilničky, obával se, že nepozorovaně dostihne konce provazu

a až tento projde jeho rukama, spadne do prázdna.

Avšak to, co zjistil během svého sestupu, jej tak zaujalo, že

zapomněl takřka na nebezpečí, v němž se nalézal.

Bylo zřejmo, že cestou, kterou nyní sestupoval, ubírali se

nedávno lidé. K tomu nebylo ani třeba zvláštních, odborných

znalostí.

„Zde je vyražen kámen a stopa je ještě zcela čerstvá,“

pomyslil si a zjišťoval dále:

„Ale, ale! Tady je zeď poškrabána. Vypadá to jako krev.“

Zaklínil se koleny a rameny o zeď, zastavil tak svůj sestup

a pozoroval dlouho stopu, kterou nalezl.

Nebylo pochyby. Přesné oko novinářovo zjistilo při světle

svítilničky drobnou červenou skvrnu, pravděpodobně stopu krve,

která tkvěla na jednom výčnělku stěny.

„To potvrzuje, že Jacques Dollon byl mrtev. Kdyby zranění,

jež zanechalo tuto skvrnu, bylo způsobeno živému člověku,

skvrna byla by větší a opakovala by se, neboť zranění nemohlo

by pak býti než oděrkou, způsobenou během sestupu. Tato skvrna

však zřejmě ukazuje na to, že pochází ze zranění mrtvého těla,

způsobeného nárazem o dlaždice. To není krev, která tekla, to je

krev, která byla rozmazána.“

Sestoupil ještě několik metrů.

„Ejhle, vzácný nález!“ zvolal náhle.

Zpozoroval několik vlasů, přilepených na drsné ploše kamene.

Opřel se opět o zeď a zkoumal svůj nález. Pak zanechal

polovinu vlasů na místě, polovinu však zastrčil pečlivě do své

náprsní tašky.

„Policie nesmí říci, že jsem tuto stopu úmyslně připravil.

V každém případě však, nenaleznu-li mrtvolu Jacquea Dollona,

bude nutno, abych zjistil, jsou-li tyto vlasy podobny vlasům

jeho.“

Jerome Fandor sestupoval dále a pozoroval místy, na

dlaždicích komínů, bělavé stopy, vyhlížející jako stopy těžkého

balíku zavěšeného na provaze, jenž se při spouštění otloukal

o stěny.

Zatím, co se domníval, že jest ještě velmi vzdálen cíle, pocítil

pod nohama cosi, jako pevnou půdu.

„Již?“ pomyslil si.

Právě chtěl pustiti provaz, avšak zbytek opatrnosti mu v tom

zabránil.

„Nevím kde jsme, podívejme se napřed. Kdo ví, není-li

propast kolem mne.“

Tato opatrnost se ukázala správnou.

To co považoval v prvním okamžiku za pevnou půdu, byl

železný hřeb zaražený do stěny.

Zachytil se tohoto hřebu se vzdechem úlevy a zjistil pak, že

jeho provaz je již pouhé dva nebo tři metry dlouhý. Zpozoroval

však ku své radosti, že počínaje místem, kde nyní byl, stěny byly

pravidelně pobity dalšími hřeby, takovými, jakých požívají

pokrývači a kominíci, a jež tvořily jakýsi žebřík.

Sestup stal se tak snadným a v několika minutách dostihl

Jerome Fandor dna komínu, nechápaje stále, kde se octnul.

Kolem sebe viděl v hluboké tmě, osvětlené pouze světlem

jeho svítilničky jakési klenuté zdivo, hrubé, a neohozené.

Popošel o několik kroků, obávaje se způsobiti jakýkoliv hluk,

naslouchal, ale neslyšel nic a rozhodl se tudíž sesíliti světlo

svítilny.

Jakmile viděl jasněji, bylo mu snazším vyznati se ve svém

okolí.

Komín, od něhož se několik metrů vzdálil, končil prostě

v jakémsi kanálu, zřejmě opuštěném, a bublání, jež byl slyšel

před tím na střeše paláce, bylo způsobeno malým blátivým

praménkem, který tekl středem vyhloubeniny, směrem k Seině.

Pokleknuv, Jerome Fandor nalezl přímo u paty komínu stopy

nohou a kromě toho hluboké stopy 4 půdě, jichž původ objevil

bez obtíží.

„Je nepochybné, že tudy prošli lidé,“ zabručel.

O několik kroků dále připojil:

„Tito lidé nesli něco těžkého a byli dva. Jsou zde dvojí stopy

nohou a dvojí druh obuvi. Kromě toho paty jsou mnohem

hlouběji vtisknuty, než špičky, z čehož vyplývá, že muži nesli

náklad.“ Ztěží se ubránil, aby si nemnul ruce nadšením.

Vyšetřování se mu výborně dařilo a byl přesvědčen, že

správně sledoval cestu, kudy byla nesena mrtvola Jacquea

Dollona.

„Jaký to bude článek! Jaký článek!“

Jeho spokojenost odborníka nebyla však dokonalá, neboť si

šeptal chvílemi:

„Ubohá Eliška Dollonová! Přísahal jsem jí, že zjistím pravdu

a zdá se mi, že tato pravda je hodně chmurná. Nelze pochybovat

o tom, že její bratr zahynul a sice, že zahynul ve vyšetřovací

vazbě, kde byl zavražděn.“

Přemítaje takto, kráčel stále kupředu, prohlížeje pozorně půdu

v naději, že tam nelezné další stopy.

„Divná stoka,“ řekl si, „tenhle blátivý pramének, sotva že se

pohybuje. Zřejmě je tohle nepoužívané podzemí, nadobro

opuštěné?“

Tu se mu však naskytla podívaná, jež jej vzpružila. Ve světle

lampy objevila se, shromážděná na jednom místě, skupina

obrovských myší, jež, jak se zdálo, cosi hltaly.

Srdce mladého muže se vzedmulo:

„Můj bože, byla by to snad mrtvola Jacquea Dollona?“

Zvedl kámen a hodil jej do skupiny hnusných zvířat. Zvířata

se rozprchla a Jerome Fandor spatřil na zemi lepkavé bláto, husté

a červené, bláto, jež bylo ještě hustě smíšeno s tekoucí krví.

„Rozhodně, jestliže mrtvola zmizela, bylo to zde, kde zločinci

ji rozřezali na kusy, aby si usnadnili dopravu, a tyto hnusné krysy

slaví nyní hody u ostatků onoho nešťastníka. Hu!“

Novinář pokračoval v chůzi a odkryl o kus dále ještě další

louži krve, skoro stejně velikou a rovněž obléhanou spoustou

krys.

„Jistě nic víc nenajdu,“ pomyslil si, „mrtvola již neexistuje.“

Postupoval však dále, rozhodnut zjistiti, kde chodba končí.

Svítilna dohořívala, když došel, tak jak předvídal, ku konci

stoky, to jest k jejímu ústí do Seiny.

„To je štěstí. Budu moci odejiti tudy a nebudu nucen vykonati

zpětnou cestou komínem na střechu a sestup se střechy.“

Byla dosud hluboká noc.

V dálce na obzoru se objevilo první znamení úsvitu

dubnového dne.

Jerome Fandor šel kupředu, uvažuje, jakým způsobem se mu

podaří dostati se na nábřeží.

Zatím co se nahýbal nad stokou, s tělem nakloněným nad

černou vodou Seiny, a dříve než měl čas se obrátiti, nenadálý

silný úhoz napolo ho omráčil a srazil ho do vody!!

V .

M A T K A T U L U Š K A A C R A N A J O U R .

„Tak kolik ti vlastně dali za kabát a oblek, Cranajoure?“

Tázaný hledal v kapsách svých starých šatů, špinavých

a záplatovaných a po dlouhém hledání, vytáhl několik bílých

penízů, jež opatrně počítal. Konečně odpověděl:

„Sedmnáct franků, matko Tuluško.“

Matka Tuluška stávala se netrpělivou:

„Jde mi o to, kolik si dostal za každý kus zvlášť, co za kabát

a co za oblek. Potřebuju si to zapsat a pak to taky musím říct

majetníkům těch hadrů. Nemoh’ bys si vzpomenout,

Cranajoure?“

Člověk, jehož tak podivně nazývala, dlouho marně přemýšlel.

Po chvíli pokrčil rameny a řekl:

„Já nevím. Nemůžu si vzpomenouti. Je to už hezky dávno, co

jsem prodal ty hadry.“

Matka Tuluška pokrčila rameny.

„Hezky dávno!“ brumlala, „jsou to sotva dvě hodiny! No, jo,“

pokračovala, hledíc na ubožáka s opovržlivým politováním,

„každý ví, že nemáš ani za krejcar paměť. Zapomeneš co si dělal

před hodinou…“

„Je to pravda,“ doznával Cranajour.

„No, dobrá,“ řekla matka Tuluška, „nechme to.“

Podala svému společníku odporné hadry a poručila:

„Jdi pověsit ven tuhle uniformu akademika. Je teprv osum

hodin a bude na ní ještě alespoň třičtvrti hodiny dobře vidět.

Když kamarádi uvidí tohle viset před dveřmi, budou vědět, že

můžou přijíti beze strachu, že nejsou okolo žádný špiclové.“

Matka Tuluška popošla z opatrnosti ke dveřím a rozhlédla se

po sousedství. Nespatřila nic podezřelého.

„Je to dobrý,“ zabručela, „věděla jsem to; na čas dá nám ta

banda pokoj… mají teď co dělat s případem Dollonovým,

nemyslíš, Cranajoure?“

Vracejíc se do krámku, matka Tuluška se srazila

s Cranajourem, který stál dosud na místě, kde jej opustila, drže

pozorně koncem ruky ubohé trosky, jež byly označeny tak

slavnostně za akademický stejnokroj.

„Na co čekáš?“ tázala se.

„Na nic…“

„Co máš udělat s těmi šaty?“

Zdálo se, že Cranajour přemýšlí.

„Řekla jsem ti, abys je pověsil venku, což pak si už

zapomněl?“

„Ale né, ale né,“ ohrazoval se Cranajour a ve svém zmatku

pospíchal, aby vykonal rozkaz.

„Jaký je tohle člověk!“ pomyslela si matka Tuluška, shrabujíc

sedmnáct franků.

Cranajour byl skutečně typem člověka, jakého lze zřídka

potkati. Nikdo by nemohl říci, v jakém vztahu byl k matce

Tulušce i k důvěrným známým staré vetešnice.

Jednoho krásného dne toto ubohé, rozervané stvoření octlo se

uprostřed bandy, vyměňujíc nesmělé poznámky tu s jedním, tu

s druhým z nich. Když se hnuli, šel za nimi a nikdo nemohl od

něho vyzvěděti jeho jméno, neboť ubožák trpěl ztrátou paměti tak

naprostou, že nikdy nevěděl, co dělal sotva před hodinou.

Byl to člověk slabého mozku, vůbec ne zlý, vždy ochotný

prokázati službu. Dle svého zevnějšku mohl býti čtyřicet nebo

také sedmdesát let stár, neboť – jak známo – nic nezpracuje do té

míry vnějšek člověka, jako léta bídy a odříkání.

Tento podivný případ, kde mozek člověka zařazoval události,

jen aby je v zápětí ihned zase vypouštěl, zavdal matce Tulušce

a jejím přátelům často podnět k projevu humoru a oni pokřtili

ubožáka, postiženého touto podivnou vadou „Crane a Jour“*)

Nehledě k této vadě, byl Cranajour nejochotnejším z lidí a při

tom měl nejméně požadavků ze všech spolupracovníků; byl vždy

spokojen s tím, co mu dali a vždy ochoten pracovati, jak nejlépe

dovedl.

*) Crane a jour – mozek na den.

Matka Tuluška měla malý krámek na nábřeží d‘Horloge, mezi

Pont Neuf a ulicí de Harlay, jenž nesl na štítě nadpis

„U milovníka starožitností“.

Toto označení, tak vábné a výrazné, nijak neodpovídalo

vnitřku krámku.

Ve skutečnosti obchod nebyl ničím více, než ubohou

hadrárnou, směsí odpadků, kde byla nahromaděna nejhorší veteš

všeho druhu, starý nábytek a staré šatstvo. Byla to neuvěřitelná

sbírka, v níž se smísily trosky věcí, svědčící o lidské bídě

pařížské spodiny.

Za obchodem, jehož čelní strana vedla přes nábřeží k Seině,

byla zadní místnost, kde matka Tuluška měla své bídné lůžko,

plotýnku napolo v troskách, a přebytek zboží, jenž se nevešel do

přední místnosti.

Tato zadní místnost sousedila s ulicí de Harley úzkou

a temnou chodbou, takže obydlí matky Tulušky mělo vlastně dva

východy, což nebylo k zahození, naopak, mělo velký význam pro

ženu jejího druhu, jež byla v neustálých obavách před zvědavostí

policie a která neustále přijímala návštěvy pochybných lidí

s dokonale špatnou pověstí.

Příbytek matky Tulušky sestával z těchto dvou přízemních

místností a kromě toho ze sklepa, dosti velikého a značně

vyhloubeného, k němuž vedlo tmavé schodiště, točité a stále

vlhké následkem blízkosti řeky.

Podlaha tohoto sklepa byla vlastně nezdravou stokou.

Brouzdalo a klouzalo se tu v hustém blátě; přesto však byl

sklep stále plný beden různého druhu, balíků podivných tvarů

a předmětů všech odrůd.

Zřejmě byly zásoby vetešárny umisťovány i do tohoto sklepa

a právě toto podzemí tvořilo jistou skrýši a mohlo býti

bezpečným úkrytem každému, kdo si přál zahladiti stopy před

pronásledovateli – před policií, na příklad.

Matka Tuluška potřebovala nutně takovou skrýši, jež byla

jakýmsi tajemným labyrintem, neboť byla-li krajně opatrná, měla

k tomu jistě důvody!

Matka Tuluška byla již několikráte nedobrovolně ve styku

s policií a poslední případ – ten nejvážnější – vztahoval se

k době, kdy řádila tlupa Číslic, v jejímž čele stál apač Loupart,

známý též pod jménem doktor Chaleck.*)

Matka Tuluška byla tehdy zatčena ve svém sídle v ulici de la

Charbonnière a byla nařčena, že přijímala bankovky ukradené

zástupci s vínem, panu Martiallovi. Byla předána soudu, avšak,

dík zručnosti svého obhájce, dostala pouhých dvaadvacet měsíců

žaláře.

Po svém propuštění z Clermontu, naprosto nepolepšená,

matka Tuluška, jež měla uspořeno něco peněz pečlivě ukrytých,

rozhodla se, že se usadí v blízkosti Paláce spravedlnosti, nedaleko

místa, kde „ti pánové soudí a odsuzují ubožáky“, jak žertem

říkávala.

„Když budu stále v sousedství těch červených hávů, podaří se

mi nakonec seznámiti se s některými z nich. A to může člověk

vždycky potřebovat.“

Tato touha po sousedství spravedlnosti byla však pouhou

záminkou a Tuluška řídila se vlastně zcela jinými pohnutkami,

když zavřela svůj podnik na l’Ile de la Cité a otevřela si na

nábřeží de l’Horloge, kudy procházelo tak málo lidí, svůj ubohý

vetešnický krámek.

Matka Tuluška zůstala ve spojení s bandou Číslic, která, po

propuštění jednotlivých uvězněných členů, se zvolna opět

shromažďovala.

Tak byl propuštěn Vousáč, prozatímně, po třech měsících

vězení a spolu s Tuluškou připojil se ke skupině podloudníků

a penězokazů, jichž podniky byly dosti výnosné.

Po nějakou dobu žili v klidu, nyní však, v posledních dnech,

řítilo se na ně opět neštěstí.

Ferda Bednář, jenž měl své slavné dny za časů Chalecka-

Louparta, sotvaže opustil žalářní temnoty, byl nucen opět se tam

vrátiti v důsledku jakési neopatrnosti, která neušla pozornosti

francouzských strážníků na belgické hranici.

*) Viz Fantomas II.: Juve contra Fantomas.

Současně s ním lap li dva nebo tři spoluvinniky, a tato malá

skupinka byla nyní vyšetřována v Santé.

Nicméně, ač se tedy skupina rozpadala, přibývali k ní opět

noví členové, aby zastoupili ty, kdož zmizeli, ať již dočasně nebo

trvale.

Tím způsobem zajistili si účast člověka nad jiné cenného,

jménem Nibet, který, ač sám nerad se nevydával v nebezpečí, dík

svým značným vlivům mohl uspořiti skupině mnoho

nepříjemností.

Nibet zastával veřejné místo, ctihodné a významné. Byl totiž

úřední osobou, vězeňským hlídačem.

Občas přicházela k matce Tulušce také Velká Arnoštka,

pouliční holka ze čtvrti Chapelle, která byla po jistou dobu

v podezření, že je v důvěrném styku s policií. Tyto předpoklady

nebyly však nikdy potvrzeny a velká Arnoštka skutečně

nezavdávala podnět k pomluvám. Ostatně, i kdyby byla chtěla

něco prozradit, byla by jí v tom jistě zabránila vzpomínka na její

spolupracovnici Coquette, která s ní stávala v ulici Goutte d‘Or

a jež vykrvácela k smrti za to, že příliš mnoho mluvila.

Zatím, co matka Tuluška pozorovala posměšně dobráka

Cranajoura, který zavěšoval nápadně na průčelí obchodu oděv

akademika, kdosi vešel do obchodu a pozdravil matku Tulušku:

„Dobrý den, stará.“

Byla to Velká Arnoštka, která, jak hbitě vysvětlila, bloudila

již dobrou půlhodinu kolem pomníku Jindřicha IV., vyčkávajíc

znamení a netroufajíc si vejíti, pokud obvyklý signál nebyl dán.

Důvěrní známí věděli dobře, že byla-li bouda hlídána, nebo

obávala-li se Tuluška prohlídky, byly vyvěšeny venku obleky

všeho druhu, když však, jak se banda vyjadřovala, „vzduch byl

čistý“, tak matka Tuluška vyvěsila svolávací vlajku, akademický

stejnokroj, spravovaný, ošumělý a roztrhaný, jenž nevyvolával

pozornosti kolemjdoucích a sběratelů, zastavujících se občas před

pestrou směsicí výkladu, mající tak různý význam pro zasvěcené.

Arnoštka se dostavila s výrazem vzrušeným.

„Víš něco nového?“ tázala se.

Na obličeji staré Tulušky se objevil výraz údivu.

„Něco nového? O čem?“ tázala se, ze zvyku neklidně

a podezřívavě.

„Zdá se,“ pokračovala Arnoštka, „že ten chudák Míla si rozbil

tlamu.“

Matka Tuluška učinila zoufalý pohyb:

„Pánbůh s námi! Chuděra! Pochroumal se moc?“

„Nic víc nevím,“ prohlásila Arnoštka, krčíc rameny.

Obě ženy hleděly na sebe ulekaně.

Míla! Takový pašák! Jak se dovedl ze všeho vyvléknout, aniž

zradil kamarády, pracuje vytrvale s nimi pro společné dobro!

Před třemi lety jistý mladík, jménem Emil, jenž se vyhnul

povinnému vojenskému hlášení, byl zatčen v Chapelle,

v kabaretu otce Krona, když tam byla konána policejní prohlídka

a byl poslán do Biribi. Zde však, místo aby, jako druzí, proslavil

se ihned nějakým darebáctvím, choval se jako anděl a získal si

plnou důvěru svých představených.

Tak se stalo, že dvakráte za svého pobytu mohl vyloupiti

pokladnu a nejen, že nebyl při tom zatčen, ale nebyl vůbec ani

podezříván a dva nevinní byli místo něho odsouzeni k trestu

zastřelení.

Emil, dík zvláštní přízni a s ohledem na svoji dobrou pověst,

byl poslán dříve, než služba končila, do Alžíru, a maje v tomto

městě hojně volného času, seznámil se s mechaniky, kteří byli

zaměstnáni u letadel.

Mechanika, to bylo pravé pole činnosti pro tohoto hocha, jenž

rozebral zámek tak snadno, jako by kroutil cigaretu.

Poněvadž byl současně i odvážný, stal se po svém propuštění

ze služby dokonalým aviatikem, který byl by si dovedl v tomto

oboru poctivě vydělati na živobytí.

Avšak Emil, jenž změnil zatím své jméno na Mílu, měl daleko

větší ctižádost.

Uvědomil si, že je velmi snadným prováděti podloudnictví

letadlem, s odůvodněním, že jde o letecké rekordy. Nesmí se toho

však příliš zneužívat.

Celníkům nebo dokonce pohraničním strážím nikdy

nenapadne zkoumat, nejsou-li snad dutiny letadla naplněny

krajkami, nejsou-li v kabinách nosných ploch umístěny cenné

předměty, tisíce zápalek nebo dokonce falešné peníze.

A Emil časem hlásil pokusný let, navrhl, že provede rekordní

let Brussel-Paříž, Londýn-Calais a podobně.

Nejčastěji svůj plán uskutečnil, a buď dosáhl nebo také

nedosáhl leteckého úspěchu, což mu bylo celkem lhostejno, jen

když se octnul za hranicemi a přelétl hlavy celníků, kteří mu

provolávali slávu, s nákladem zboží za tisíce franků, jež

podléhalo nejtěžším clům.

Mílovi mechanici byli dva mazaní chlapíci, kteří obvykle

sloužili za prostředníky mezi jím a bandou podloudníků

a penězokazů, scházející se u matky Tulušky za okolností velmi

tajemných.

Proto Veliká Arnoštka, když se dověděla o nehodě Mílové,

byla tak znepokojena. Rozbilo se letadlo, když spadlo k zemi?

Dojde neporušeno značné množství krajek, jež byly očekávány?

Již po delší dobu se řítilo neštěstí na ně všechny, ačkoliv si

dávali tolik práce, aby jejich nezákonné skutky dosáhly úspěchu.

Ferda Bečvář a několik jeho druhů bylo již za mřížemi.

Pravděpodobně okolí matky Tulušky bylo hlídáno. A nyní

Míla…

Matka Tuluška chtěla míti jasno.

„Co se vlastně Mílovi stalo?“

„Cranajoure!“

Muž vyšel ze zadní místnosti, kde zahálel, a přiblížil se,

vyhlížeje polekaně.

„Cranajoure,“ prohlásila stará žena, strkajíc mu do ruky sous,

„jdi a kup mi večerní noviny a přines je hned sem. A nezapomeň,

co jsem ti řekla, udělej si uzel na kapesníku!“

„Oh!“ zvolal Cranajour, „neobávejte se, matko Tuluško,

nezapomenu.“

Pozdravil Arnoštku pokynem hlavy a zmizel v hluboké tmě

noci, aby přinesl žádané noviny.

Sotva se Cranajour vzdálil, vešel do krámku člověk

s mrzutým obličejem. Nepřišel však hlavním vchodem z nábřeží,

nýbrž ze zadní místnosti, kam se dostal tmavou chodbou, jež

vedla z ulice de Harlay.

Ač bylo léto, přidržoval si rukou zvednutý límec, jako by mu

byla zima, a rovněž čepici měl staženu do obličeje. Tím

způsobem byl jeho obličej zcela neviditelný.

Matka Tuluška zvedla zástrčku u dveří, jež vedly na nábřeží,

a vrátila se k Velké Arnoštce a k nově příchozímu.

„Nuže, Nibete,“ tázala se, „co je nového?“

Muž sňal čepici, narovnal si límec a nyní teprve se objevil

jeho obličej. Byl to skutečně vězeňský strážce Nibet.

„Je to bída,“ bručel, „v paláci je pozdvižení.“

„To oni sou asi nějaké brajgle s kamarády, co sou ve

vyšetřování, viďte?“ tázala se Arnoštka.

Nibet pokrčil rameny a pohlédl na dívku opovržlivě:

„Seš husa! Týká se to té věci Dollonovy.“

Hlídač vyprávěl oběma ženám, které ho se zájmem

poslouchaly, o posledních událostech, jež vzrušily celý právní

svět a hrozily zrněniti tuto obyčejnou vraždu v tragedii skutečně

tajemnou a jedinečnou.

Matka Tuluška i Velká Arnoštka byly si vědomy, že Nibet ví

o případu Jacquea Dollona a baronky de Vibray rozhodně více,

než říká, neodvážily se však vyptávati se, neboť hlídač byl již tak

dost mrzut a zpráva o nehodě Mílové nedodala mu dobré nálady.

„To ještě scházelo,“ zaklel, „právě když čekáme na dodávku

krajek, dnes večer,“

„Kdo je má vlastně přinést?“ tázala se Arnoštka.

„Námořník,“ odvětil Nibet.

„A kdo je převezme?“ zeptala se matka Tuluška.

„Asi že já s Kostelníkem,“ řekl nevrle Nibet. „Ostatně,“

pokračoval, „kde je ten tvůj Kostelník?“

*

…Jako by byl právě důkladně spěchal, Cranajour, jenž asi

před hodinou odešel pro noviny, zastavil se bez dechu před

malým, tmavým vchodem, spojujícím ulici de Harley s útulkem

matky Tulušky.

Vešel do chodby, avšak místo aby vyhledal svoji velitelku,

zamířil k točitému schodišti a vystoupil až do sedmého poschodí.

Cranajour otočil zámkem vetchých dveří a vstoupil do

podkrovní světnice, jejíž malé okno vedlo na nakloněnou střechu.

Toto bídné místo bylo obydlím podivného člověka, který

trávil svoje dny ve společnosti matky Tulušky a jejích důvěrných

a podezřelých známých.

Cranajour zřejmě nechtěl, aby bylo zpozorováno, že se zahřál

během. Odhalil košili a občerstvil si prsa a obličej studenou

vodou. Zbavil svoje čelo potu a setřel prach, jenž pokryl jeho

střevíce.

Noc byla jasná a plná hvězd a Cranajour, aby ještě rychleji

vychladl, vystrčil tvář a ramena z otevřeného okna.

Díval se bezmyšlenkovitě na obklopující jej střechy. Náhle

však poskočil a jeho upřený pohled zasvítil.

Cranajour měl před sebou Palác spravedlnosti. Dívaje se na

skupinu budov, rozeznal stín, jenž se procházel z jednoho rohu do

druhého, mizel za komíny a opět se objevoval.

Pozoroval úzkostlivě podivné bloudění tajemného tvora, jenž

se tu ve výši osaměle procházel.

„Co to, k čertu, znamená?“ uvažoval mhouře oči a napínaje

zrak, aby lépe viděl.

Kdokoli byl by nyní pozoroval Cranajoura, podivil by se

změně, jež se stala s jeho tváří.

To nebyl již Cranajour s roztržitým pohledem a nesmělým

úsměvem, s výrazem zvířete, jak ho ostatní znali z podniku matky

Tulušky; byl to Cranajour naprosto změněný, s hybnými

a neklidnými tahy, s pohyby živými a inteligentním, zjemnělým

vzezřením.

Byl to skutečně jiný člověk.

Cranajour, zaujat procházkou člověka na střeše, hleděl na

něho ještě několik minut a byl by zůstal na svém

pozorovatelském místě, kdyby byl neznámý pokračoval ve své

procházce. Cranajour však náhle zpozoroval, že člověk přistoupil

k jednomu z komínů a pomalu se ponořil do jeho otvoru, v němž

zmizel.

Cranajour čekal chvíli, v domnění, že jej opět spatří vynořiti

se z jeho úkrytu.

Čekal však nadarmo. Střechy paláce spravedlnosti měly opět

svůj obvyklý vzhled a vládla tam naprostá opuštěnost.

*

Několik okamžiků nato Cranajour vstoupil do krámku.

„Pobyl jsi si tam ale hezkou chvíli,“ křikla na něho matka

Tuluška. „Máš alespoň noviny?“

Cranajour se zachvěl, podíval se na přítomné svým

nejhloupějším způsobem a sklopil oči.

„Vida, zapomněl jsem je koupit.“

Nibet, jenž věnoval sotva pozornost příchodu tohoto ubohého

hlupáka, bavil se zatím dále s Arnoštkou o jejím milenci, jehož

nazývali kostelníkem.

Kostelník byl skutečnou osobností a jestliže jeho jméno dělalo

dojem, že jde o člověka mírumilovného vděčil to hlavně tomu, že

jej nazývali „zvoníkem“. Označení toto neznamenalo, že by byl

kostelník zvonil kdy na zvony, nýbrž že odzvoňoval ubohým

chodcům, jež po oloupení, někdy napolo, někdy také do tří čtvrtin

ubil. Stávalo se také, že jim odzvonil nadobro, napadlo-li je

brániti se.

Arnoštka vysvětlovala Nibetovi, že tohoto večera nelze

počítati s Kostelníkem vzhledem k mlhavým a temným

záležitostem, jež se odehrávaly.

Matka Tuluška tázala se zvědavě:

„On je tedy namočen do věci Dollonovy?“

Slyše tato slova, Cranajour napjal sluch, aniž to bylo nějak

pozorovati, neboť předstíral, že urovnává balík starých hadrů.

Nibet však odpověděl:

„Kostelník s tím nemá co dělat. Vím, co vím, o téhle historce.

Ale on má nahnáno, aby nedopadl jako Bečvář a proto nepříde.

To já chápu. Jak teď věci stojeji, je potřeba dát si bacha.“

Arnoštka a Tuluška litovaly Bečváře.

„Chudák, byl sotva čtrnáct dní venku a už se zas dostal do

díry… a ještě k tomu pro pašeráctví a falešné peníze.“

Nibet je uspokojil slibem:

„Říkám vám přece, že mu vopatřím obhájce pana Rombarta.

A ten dareba, co umí obalamutit porotce, ten ho z toho vytáhne.“

Nibet pohlédl na hodinky a zjistil nahlas pokročilou hodinu:

„Pomalu půltřetí, musím jít. Námořník bude čekat se svojí

bárkou u kanálu.“

Matka Tuluška, jež jevila vždy neklid, když mělo býti zboží

podloudně dopraveno sklepy, pokusila se Nibet a přemluviti:

„Na to sám nestačíš,“ namítla.

Nibet pokrčil rameny, aby naznačil, že sám o tom pochybuje,

jeho pohled však zastavil se u Cranajoura. Vězeňský dozorce

chvíli váhal, pak obrátil se k ženám, jako by vyžadoval jejich

souhlas, a navrhl:

„Když tu není nikdo jiný, snad bych moh vzít Cranajoura?“

Došlo k námitkám, pak k poradám pronášeným tichým

hlasem, stranou od ubožáka, aby nic nezaslechl. Cranajour dosud

nikdy nebyl účasten toho druhu podniků a kromě toho někdy se

pouštěl do rozumování. Bylo možno se spolehnouti na jeho

mlčenlivost?

Nibet se usmál.

Byla to právě jeho hloupost a nedostatek paměti, jež

opravňovaly použiti ho v této nebezpečné věci.

„To je vlastně pravda,“ doznala matka Tuluška, uklidněna.

Pak, aby přítomným dokázala prostotu Cranajoura, zeptala se

ho:

„Poslouchej, řekni nám, kde si večeřel dneska?“

Ubožák, jak se zdálo, usilovně přemýšlel, stiskl si hlavu

rukama, zavřel oči a uvažoval; po delším tichu prohlásil pak,

vyhlížeje současně rozpačitě i vítězně:

„Na mou duši, už nevím!“

Nibet, který jej po celou tu dobu pozoroval, pokynul hlavou

a řekl:

„To pude.“

*

Vyhloubené sklepy matky Tulušky byly opuštěné, temné

a zapáchaly. Vlhkost pokrývala zdi a stoka hustého bláta

a prohnilých odpadků všeho druhu tvořila půdu.

Nibet kráčel před svým společníkem, sestoupil a ne bez obtíží

prošel do menšího sklepa, vyhýbaje se a překračuje různé bedny

a balíky. I v tomto menším sklepě, o nic vábnějším, než

předchozí, byla řada dlouhých, plechových krabic s rezavými

příklopy.

Cranajour, jenž nesl lucernu, kterou si svítili na cestu, byl

upoután těmito krabicemi; bezmyšlenkovitě nadzvedl přiklop

jedné z nich a uskočil omráčen: krabice byla až na povrch plná

zlatých penízů, jež zazářily na světle.

Nibet, důkladným šťouchnutím do ramene, vytrhl Cranajoura

z pozorování tohoto bohatství.

„Dej si pozor,“ zabručel, „abys z toho neomdlel; vida, nejsi

tak hloupej, abys nepoznal, že sou to peníze. Dám ti dva nebo tři

z nich, budeš-li co k čemu. Musíš se mít na pozoru,“ pokračoval,

„až je předložíš svému bankéři. Nejsou zrovna bez chyby, tyhle

lesklé plíšky.“

Cranajour kýval hlavou. Drobnými citoslovci vyjadřoval

svoje porozumění.

„Falešné peníze,“ mumlal, „falešné peníze.“

Na konci sklepa byly silné dveře, zavřené železnou závorou,

kterou Nibet nadzvedl s pomocí Cranajoura, jehož tato

procházka, jak se zdálo, velmi zajímala.

Když otevřeli dveře, oba muži octli se v dlouhé, temné

chodbě, v níž vanul silný průvan. Půda byla zde dlážděna jako

chodník ulice, středem pak tekl zapáchající pramen, jenž zvolna

unášel, se slabým zurčením, spousty nečistoty.

„To je stoka Cité,“ hlásil Nibet do ucha Cranajourova.

Ukázal mu vlevo, v dálce, malou šedou skvrnu:

„Vidíš tam to světlo? To je kanál stoky do Seiny, tam se

sejdeme za chvíli s námořníkem.“

Nibet se však náhle zastavil a rychle ustoupil i s Cranajourem,

jehož táhl za rukáv. Pak se plížil ke vchodu sklepa.

Nezvyklý zvuk znepokojil vězeňského strážce.

„Co je to?“

Oba muži naslouchali v naprostém tichu…

Nebylo pochyby, že se nestali obětí smyslového klamu. Bylo

slyšet jasně pevný a pravidelný krok, jenž přicházel se strany

stoky, naproti ústí.

„Někdo je zde!“ řekl Cranajour, jenž v duchu, přes svoji

špatnou pamět, spojoval tento zvuk s podivným zjevem, jejž

spatřil před hodinou ze svého okna, se zjevem člověka, který se

procházel na střeše paláce spravedlnosti.

Nibet přikývl.

Náhle odrazilo se světlo svítilny na vlhkých a lepkavých

dlaždicích klenby.

„Vraťme se,“ zašeptal takřka neslyšně Nibet, který uzavřel

s nejkrajnější opatrností mezi stokou a sklepem těžké, dřevěné

dveře.

Takto skryti, mohli oba muži skrze skuliny chabě spojených

prken pozorovati člověka, jenž se jim zjeví ve světle své

lampičky, aniž byli sami viděni, neboť zhasli svoji svítilnu. Bude-

li to přítel, mohou otevřití dveře. Ne-li, pak…

Nibet neměl mnoho času ke svým úvahám. Hluk kroků se

blížil a objevil se člověk, který, ač byl skryt za lucernou, byl

přece viditelný ve světle, jež se odráželo o klenbu stoky.

Byl to muž vkusně oblečený, světlovlasý, s jemným knírem.

Sotva přešel mimo dveře, kde byli skryti oba společníci, když

Nibet, jat náhle zvláštním vztekem, svíraje rámě Cranajourovo,

vyrazil dušeným hlasem:

„Je to on, opět on! Novinář z té věci Dollonovy, Jerome

Fandor. Tentokráte však…“

Nibet nedokončil a spěšně hledal cosi v kapsách kalhot.

Cranajour sledoval chtivě pohyby vězeňského dozorce

a zaslechl jasně suchý zvuk střenky.

Nedbaje opatrnosti, Nibet otevřel dveře a, vleka s sebou

Cranajoura, vrhl se s ním do stoky, pronásleduje muže, v němž

poznal Jeroma Fandora.

Tento odcházel pomalu směrem k Seině.

Cranajour se tázal hlasem poněkud neklidným:

„Bude se dít něco nepěkného?“

„Asi! Začínám mít toho zvířete dost. Máme ho pořád na krku.

Škoda nevyužít příležitosti. Protrhnu mu kůži.“

V úsvitu rána, který se zvolna dostavoval, a jehož slabé

paprsky pronikaly do stoky, Cranajour se zachvěl.

Oba muži blížili se kradmo k novináři. Jerome Fandor, zabrán

do hlubokých úvah, neměl o ničem tušení, kráčeje stále

pravidelnými kroky kupředu, s hlavou sklopenou, ponořen

v úvahy.

Oba pronásledovatelé octli se již sotva metr za ním.

Aniž by způsobil nejmenšího hluku, Nibet, jenž se byl již

rozhodl, vydechl zhluboka a zvedl rámě, v němž držel smrtící

zbraň.

V té chvíli se Jerome Fandor zastavil na konci stoky, tam kde

tato spadala přímo do Seiny: nepochybně uvažoval, jak odtud

unikne.

Ještě vteřinu a nůž Nibetův rázem se zaboří do šíje

nešťastníka. V tom okamžiku dostal však Cranajour nápad.

Nedávaje znáti, jaký byl vlastně jeho úmysl, rychlým kopnutím

nohy do slabin srazil novináře do prázdna!

Bylo slyšeti, jak jeho tělo padá těžce do Seiny.

Pohyb byl tak rychlý, že Nibet zůstal ztrnule stati, s rukou

stále zdviženou, pozoruje Cranajoura:

„Blbče!“ zavrčel, hledě na nevinného…

Cranajour se usmál svým nejhloupějším způsobem a zavrtěl

hlavou. Neodpověděl ani slova.

*

Zlost dozorce, jehož Cranajour takto připravil o příležitost

zbaviti se obtížného novináře, byla ohromná.

Po této nevysvětlitelné události vrátili se do krámku matky

Tulušky, jež s Velkou Arnoštkou očekávala úzkostlivě výsledek

jejich pochůzky. Nuže, tito dva vrátili se nejen s nepořízenou, bez

nejmenší zprávy o Námořníkovi, jenž byl obvykle přesný, ale

nevyužili dokonce ani skvělé příležitosti, jež se jim naskytla.

Aniž by vlastně věděl proč, Nibet nenáviděl novináře a matka

Tuluška s Arnoštkou byly zcela bez sebe nad hloupostí

nešťastného Cranajoura.

Tento nadarmo zvedal oči k nebi, bil se do prsou, krčil

rameny a koktal nesmělé omluvy.

Nedovedl si to prostě vysvětliti, domníval se, že pomohl

Nibetovi…

Hovořili ještě dvě hodiny. Náhle Cranajour přerušil svoje

dlouhé mlčení a ptal se svým hloupým způsobem:

„Ale, co jsem vlastně učinil? Co mi zazlíváte?“

Podívali se na sebe. Uplynuly ovšem již dvě hodiny.

Cranajour zapomněl, čeho se dopustil!

Byl rozhodně nevinný jako nemluvně. S pitomcem, jako byl

on, nedalo se prostě nic dělat.

V I .

N A O P A Č N É M K O N C I .

Jerome Fandor konal svoji tajemnou procházku po střechách

paláce spravedlnosti a odtud komínem do stoky, v noci z úterka

na středu, po tragedii v ulici Norvins, k jejímuž odhalení došlo

v pondělí ráno.

Ve chvíli, kdy došel k ústí, jež vedlo do Seiny, byl sražen do

vody a jeho slabiny, velmi bolavé, připomínaly mu ještě stále,

jakou silou byl zasažen.

Jerome Fandor měl, mimo jiné, vlastnost silných mužů:

dokonalé sebeovládání.

Když se octl v Seině, rozhodl se především zůstati zticha, bez

pohnutí.

Spadnuv do vody, dal se unášeti a, jsa dobrým plavcem,

postupoval tak dlouho, až se octl ukryt pod Pont Neuf. Tam

několikráte vydechl a uvažoval, mruče si:

„Skutečně podivné!“

Pak pravidelnými pohyby se snažil dostati se k příkrému

břehu na druhé straně Seiny, podnik to, který by byl sloužil ke cti

každému odbornému plavci.

Vystoupiv z vody, skryl se opatrně za hromadou kamení,

která mu byla, prozatímním, dobrým úkrytem.

Sňal kalhoty a kabát a vyždímal je. Nemohl jiti přece mezi

lidi v šatech, z nichž kapala voda.

Když to provedl, alespoň na pohled, zdál se býti suchý, ve

spěchu se upravil a nejpřirozenějším způsobem na světě vystoupil

na nábřeží, kývl na drožkare, jenž jel kolem polo spící na kozlíku,

a vstoupiv do vozu, udal svoji adresu.

*

Ve čtvrtek ráno, když vešel do redakce „Velké Paříže“

přistoupil k němu sluha a s tajemnou tváří zašeptal mu do ucha:

„Pane Fandore, v saloně na vás čeká již celou hodinu hezká

mladá dáma. Nechtěla říci, jak se jmenuje; říká, že budete vědět

kdo je.“

„Jak vypadá?“ zeptal se Jerome Fandor nepříliš zvědavě.

„Moc roztomilá, světlovlasá, oblečená černě…“

Fandor ho přerušil:

„Je dobře, již jdu.“

Odloživ kabát a klobouk v redakční místnosti, Jerome Fandor

octl se tváří v tvář ohlášené návštěvnici.

Byla to Eliška Dollonova.

Jakmile spatřila novináře, přistoupila k němu záříc v tváři:

„Ach, pane,“ pravila, berouc do svých obě ruce novinářovy

pohybem, svědčícím o pudové vděčnosti, „ach, pane, věděla

jsem, že mi pomůžete. Četla jsem váš včerejší článek. Děkuji

vám, děkuji vám mnohokráte, avšak, je-li můj bratr živ, řekněte

mi, kde jej mohu spatřiti. Proboha nenechte mě čekati!“

Jerome Fandor, překvapen tímto prudkým úvodem, zůstal

chvíli nehybný.

„Velká Paříž“ ovšem včera uveřejnila sensační článek

Fandorův, v němž novinář, jenž se stal dodavatelem zpráv

o tragedií v ulici Norvins, ve formě předpokladů a otázek,

vyprávěl celý průběh svého pátrání:

„Jestliže,“ – napsal přibližně – „Jacques Dollon zmizel ze své

cely, kde ho zanechali mrtvého, zmizel-li z vězení komínem

Marie Antoinetty, dostal-li se na střechy paláce spravedlnosti

a sestoupil-li pak kanálem až do stoky, jež vede k Seině –

nepoukazuje to vše na to – připustí-li se ovšem tato možnost – že

Dollon unikl z vězení živý?“

Novinář, který si dovolil ve svých článcích dávku jemné

ironie, přes vážnost situace nemohl odolati, aby záhadu tohoto

případu ještě více nezamotal, byť i jen proto, aby uvedl do

rozpaků policii, svého stálého nepřítele, tím, že by ji, stejně jako

čtenáře, přesvědčil, že hrdina tragedie v ulici Norvins dosud žije.

Sám ovšem věděl, že Dollon je mrtev, o kteréžto přesvědčení

dělila se s ním řada očitých svědků.

Pochopil nyní plně, jaká krutost se skrývala v povolání, jemuž

se věnoval.

Svým článkem vyvolal v srdci Dollonovy sestry naději, kterou

nemohl nadále živiti. Poznal, že pociťovala radost, které se

nemohla déle těšiti.

Při pohledu na nešťastnou dívku, skutečně okouzlující

a politováníhodnou ve svém záchvatu štěstí, Jerome Fandor

pocítil hlubokou lítost. Odpověděl upřímným stiskem ruky

a váhal dojat, nevěda jakým způsobem by jí podal vysvětlení.

Konečně se rozhodl pro přímě vysvětlení, neboť tato scéna,

čím déle trvala, tím byla trapnější.

„Chybil jsem, slečno, velice jsem chybil, když jsem napsal

svůj článek, aniž bych vás byl předem upozornil. Hleďte, některé

závazky, jež nám klade povolání, jsou velmi trapné, neboť

působí, ovšem bez naší viny, mnoho bolu těm, jichž bychom měli

co nejvíce šetřiti. Bohužel, nemohu vám ponechati naději, které

sám nemám. Rozumějte mi prosím, mluvím k vám upřímně jak

dovedu, s živým přáním býti vám užitečným a neponechávali

vám nadějí tam, kde žádné naděje není… Z toho co jsem se

dověděl, z toho co jsem viděl a co vím, vyplývá jasně, že váš

bratr již nežije. Pochyboval-li jsem po několik hodin o jeho smrti,

mám o ní nyní morální jistotu. Je vám především třeba odvahy:

čas bude nejlepším lékařem. Hledejte zapomenutí, slečno,

hledejte klid!“

Jerome Fandor mluvil hlasem dojatým, poněkud

rozechvělým.

Nebylo lze mýliti se v jeho hlubokém přesvědčení. Eliška

sklonila hlavu, oči se jí naplnily slzami a neodvážila se říci

slova…

Po chvilkové naději, která vznikla po přečtení článku

Fandorova, úder byl těžký, slova novinářova byla krutá, neboť jí

brala navždy naději, že spatří ještě Jacquea živého.

Nastala chvíle tíživého mlčení. Fandor, hluboce dojat bolem,

jejž četl na jemné tváři Eliščině, neodvážil se připojiti slova

a marně hledal větu upřímné soustrasti, která by zmírnila bol,

jehož byl svědkem.

Eliška se zvedla k odchodu; ubohá dívka viděla, že je

zbytečno prodlužovati rozhovor.

Bylo jí třeba samoty, aby se mohla vyplakati. Jerome Fandor

ji vyprovázel, když vtom, s nenuceností, v redakci obvyklou, aniž

by byl zaklepal, vstoupil do pokoje sluha:

„Pane Fandore, je tu nějaký pán, jenž si přeje s vámi

mluvit…“

Novinář nebyl v náladě přijímati návštěvy.

„Řekněte mu, že tu nejsem.“

Hoch však trval na svém:

„On říká, pane Fandore, že je hlídačem u přístaviště malých

parníčků a že přichází ve věci Dollonově.“

Jerome Fandor a Eliška Dollonova současně se zachvěli.

Novinář rozkázal:

„Dobře, ať vejde!“

Zatím co hoch odcházel, Jerome Fandor obrátil se k dívce:

„Řekněte, slečno Eliško, jste dosti silná, abyste vyslechla to,

co nyní uslyšíte? Jestliže ten muž přichází podati svědectví

v případě vašeho bratra, dá se předpokládati, že viděl něco

strašného, něco, co si vlastně zatím nedovedu ani představiti.

Nemyslíte, že by bylo přece lépe, kdybyste se vzdálila?“

Slečna Eliška zavrtěla však hlavou.

Sbírala všechny síly.

Chtěla znáti celou tragedii, která jejího bratra stála život.

„Budu silná,“ řekla.

Veden chlapcem, návštěvník se objevil.

Byl to typ poctivého muže, asi čtyřicetiletého, skromně

oděného. Měl na čepici zlaté kotvy, jež označují zaměstnance

pařížské paroplavby.

„Dobrý den, madame, dobrý den, pane!“

Muž byl zřejmě v rozpacích.

„Pane Fandore, vy mne neznáte, já vás však znám dobře. Čtu

denně vaše články ve „Velké Paříži“. Některé jsou ostré, jen co je

pravda. Říkám vždycky našim: Když pan Fandor vykládá

o zločinech a všech těch historkách, je to jako román. Jistě si taky

sem a tam něco vymyslíte! Ale každý jak dovede, neníliž

pravda?“

Jerome Fandor přerušil chvalořeči svého obdivovatele.

„Ovšem, ovšem,“ řekl, „ale co mi přinášíte?“

„Nu víte, to jsou podivné věci! Včera jsem právě četl váš

článek o Jacqueu Dollonovi, který není o nic více mrtev než vy

a já a který unikl přes střechy paláce spravedlnosti. To mě

zajímalo, víte, poněvadž jsem hlídačem v přístavišti rychlolodí

u stanice Pont-Neuf. Tahle věc se děla v mém kraji.

Právě jsem četl ono místo, kde se zmiňujete, že mrtvola

mohla býti sežrána myšmi ve stoce. Nuže pane Fandore, já vám

mohu dokázati, že tomu tak není…“

Jerome Fandor napínal zrak i sluch.

„Nu, co jste tedy viděl?“

„Co jsem viděl? Nuže, viděl jsem Dollona, u čerta!“

Při slovech hlídače Eliška, bílá jako vosk, opustila svoje

křeslo a se sepjatýma rukama vrhla se k hlídači:

„Mluvte dále, pane, proboha, mluvte!“

Avšak Fandor, který se rovněž zvedl, jemně odstrčil dívku,

řekl jí několik slov do ucha a přinutiv ji znovu usednouti,

přistoupil k hlídači:

„Slečna přišla rovněž svědčit v této věci… proto ji vaše slova

tak vzrušila. Řekněte nám však, jak jste viděl Dollona uniknouti.“

„Nuže představte si, že jsem včera vstal poněkud dříve, abych

prohlédl kotvy, jež v posledních dnech byly poškozeny a zdálo se

mi, že vidím u ústí kanálu balík, hodně veliký, který spadl do

vody. Musím vám ovšem říci, že jsem ještě napolovic spal, takže

jsem si toho moc nevšímal… tím spíše, že v tomhle mizerném,

deštivém počasí padá dost svinstva do stoky. Za chvíli jsem však

zpozoroval, že balík, místo aby plaval po proudu, mířil na druhou

stranu Seiny, aby tam přistal.“

Eliška přerušila ho znovu, chtějíc uspíšiti jeho vyprávění:

„Nuže, a potom?“

„Potom, madame, ta věc zahnula za oblouk mostu, takže jsem

neviděl, co se s ní děje. Ale jak jsem řekl svojí staré, když jsem

s ní dnes o tom hovořil, nic mně nepřesvědčí o tom, že to nebyl

nějaký darebák, který si nepřál býti viděn, ten chlapík, který

vylezl dnes z otvoru stoky a přeplaval Seinu…“ Hlídač umlkl na

okamžik a pak pokračoval: „To je vše, co jsem vám chtěl říci,

pane Fandore… myslel jsem si, že by se vám to mohlo hodit pro

váš článek. Nesmíte ovšem říci, že jsem to byl já, kdo jsem vám

to pověděl, mohl bych mít nepříjemnosti s představenými…“

Eliška Dollonová dále neposlouchala. Hleděla na Fandora

rozšířeným zrakem, horečně svítícím a docela tiše šeptala:

„On žije! On žije!“

Ne! Jerome Fandor nesměl nechati dívku pod dojmem

vyprávění, jež ovšem bylo slibné, nemělo však ve skutečnosti

významu.

Poděkoval několika slovy hlídači, že mu přinesl toto sdělení

a pak ho poslal pryč.

Když se dveře za ním zavřely, přistoupil k Elišce:

„Ubohé děvčátko, ubohé děvčátko!“

„Ach nelitujte mne. Není třeba, abyste mne teď litoval. Můj

bratr žije… ten člověk ho viděl…“

Jerome Fandor byl nucen připraviti jí zklamání.

„Vás bratr je jistě mrtev,“ řekl. „Kdyby to byl býval on, byl

by jej hlídač musil vidět předevčírem ráno a ne včera ráno.

Ujišťuji vás…“

„Ale ten člověk mluví přece pravdu?“

„Ujišťují vás, že mám nepochybný důkaz o tom, že muž, jenž

plaval přes Seinu nebyl váš bratr…“

„Kdo to tedy byl, proboha?“

Jerome Fandor chvíli váhal.

Měl doznati svoje tajemství?

Spokojil se ujištěním:

„Nebyl to on, vím to.“

Jistota jeho tvrzení byla tak silná, soucit, jenž při tom zněl

v jeho hlase tak upřímný, že Eliška Dollonová, opět přesvědčená

o pravdivosti jeho slov, sklopila hlavu a dala se do pláče.

Fandor ponechal na chvíli dívku jejímu žalu a pak se jí jemně

otázal:

„Řekněte, chtěla byste si trochu pohovořit?“

„Hleďte, mám těžké závazky a nemohu vám říci všechno, ač

bych si ze srdce přál vám pomoci. Avšak především vás prosím,

vzdejte se naděje, že váš pan bratr je ještě živ…“

Eliška smutně setřela slzy a řekla hlasem, jejž se snažila

učiniti pevným:

„Ach, pane, co si mám počít? Věřila jsem ve vaše dobré

srdce, doufala jsem, že ve vás naleznu oporu, pomoc. Vždyť vy

jste to takřka slíbil a nyní mne opouštíte. Musím stále na to

myslit: jednak vaše články, naproti tomu vaše chování, to

všechno mě rozrušuje a dohání k zoufalství. Kdybyste věděl, jak

velice potřebuji pomoci! Ztrácím hlavu, jsem sama, tak docela

sama…“

Nemohla pokračovati, neboť vzlykot dusil její slova a celé

tělo se bolestně chvělo.

Jerome Fandor k ní přistoupil a hovořil k ní docela tiše,

srdečně, s pocitem upřímného soucitu s nešťastnicí, jejímuž

kouzlu podléhal. Snažil se ji potěšiti, změniti směr jejích

myšlenek.

„Hleďte, slečno, musíte se trochu utišiti. Slíbil jsem vám, že

vám pomohu a také to učiním, tím buďte jista. Abych vám však

mohl prospěti, rád bych věděl o vás trochu více: o vás, o vaší

rodině, o vašem bratru, kdo jsou vaši příbuzní, přátelé

a nepřátelé? Je nutno, abyste mě uvedla do svého života ne jako

soudce, ale jako přítele, jenž se zajímá o vše, co se vás týká.

Chcete mi věnovati plnou důvěru? Jakmile budu znáti vše,

můžeme spojití své úsilí a snad se nám podaří odhaliti, co se

přihodilo. Vždyť celé to tajemství je stále ještě nerozluštěno.“

Eliška Dollonová pochopila z jemného a upřímného tónu

mladého muže, že mu může důvěřovati.

Tato ubohá lidská troska nepřála si ničeho tolik, jako opříti se

o někoho, kdo by jí projevil trochu soucitu.

Rychle a prostě, avšak způsobem dosti jasným, aby ji mohl

přesně pochopiti, dívka naznačila novináři v jednoduchých tazích

svůj prostý život s bratrem, kterého zbožňovala.

Hovořila o svém dětství, nemajíc tušení, že Jerome Fandor –

Charles Rambert – si kdysi s ní hrával.

Několika slovy vzpomněla zavraždění markýzy de Langrune,

první to tragické události jejího života a smrti svého otce, starého

správce Dollona, jenž ze služeb markýzy přešel do služeb

baronky de Vibray a také zahynul jako oběť zločinu.

Vysvětlila, jak Jacques Dollon a ona, stavši se tak záhy

sirotky, přišli do Paříže, cítíce se bohatými dík malému jmění, jež

jim zanechali jejich rodiče.

Eliška byla švadlenou, Jacques Dollon umělcem.

Časem mladý muž svým nadáním a pílí docílil, že Eliška

mohla zavříti svoji dílnu a žiti s ním. Pověst Jacquea Dollona

nyní vzrůstala, jeho povolání se mu dařilo. Mladí lidé se těšili již

na pohodlný život v budoucnosti.

Měli několik přátel, bohatí lidé se o ně zajímali…

Jerome Fandor ji přerušil:

„Byli jste stále v dobrých stycích s baronkou de Vibray?“

Při této otázce oči děvčete zasvítily:

„Vymýšleli hrozné věci o té ubohé baronce a mém bratru.

Noviny o ní v těchto dnech psali jako o přepjaté a bláznivé ženě,

říkaly se ještě horší věci, vy to víte! Naznačovalo se, že mezi ní

a mým bratrem byly intimní styky, jež se hrozím blíže označiti.

To všechno je pouhá lež.

Baronka se zajímala o všechny umělce a zvláště o Jacquea,

tato přízeň však byla prostě výsledkem dávného styku s naší

rodinou, o němž jsem se vám právě zmínila.

Po smrti mého ubohého tatínka baronka nikdy nepřestala

starati se o nás. Smrt mého bratra, pane, je tím smutnější, že se

pojí k sebevraždě baronky, kterou jsem měla velmi ráda.“

Jerome Fandor neztrácel ani slova z vyprávění dívčina.

„Mluvila jste o sebevraždě, slečno, věříte tedy, jako ostatní, že

baronka de Vibray skončila sebevraždou?“

Eliška odpověděla po chvilkovém přemýšlení:

„Sama to napsala, je tedy nutno tomu věřiti, avšak…“

„Avšak…“

Dívka odpověděla váhavě, kladouc si ruku na čelo:

„Avšak, čím více o tom přemýšlím, pane, tím se mi to zdá

neuvěřitelnějším. Baronka de Vibray nebyla ženou, jež by se

odhodlala k dobrovolné smrti, třebas byla nešťastná a zničená.

Často jsem ji slyšela hovořiti o jejím jmění, žertovala dokonce

o výtkách, jež jí činili její bankéři, pánové BarbeyNanteuil,

poněvadž se příliš oddávala hře. To byla ovšem chyba naší ubohé

přítelkyně, že byla náruživým hráčem. Hrála na závodech, na

burse, hrála stále…“

„Barbey-Nanteuil, to jsou ti velcí hráči na náměstí Trinité,

není-liž pravda? Znáte je, slečno?“

„Trochu. Měla jsem příležitost setkati se s nimi několikráte

u baronky de Vibray, jež nás zvala na svoje večírky. Můj bratr

obrátil se na ně dvakrát nebo třikrát o radu ohledně umístění

malých peněžních obnosů. Nebylo toho ovšem mnoho, nebyli

jsme kapitalisty. Zprostředkovali prodej jeho keramik panu de

Thomery.“

Novinář se zeptal:

„Máte mnoho známých v Paříži?“

„Žili jsme velmi skromně, můj bratr a já. Kromě baronky de

Vibray stýkali jsme se ještě s paní Bouratovou, dobrou to ženou,

jež je vdovou po městském dozorci a má rodinný hotel ve čtvrti

Auteuill, v ulici Raffet. Bydlím nyní právě u ní, neboť přiznávám

se vám, pane, nemám odvahy vrátili se do pavillonu v ulici de

Norvins. Čeká mne tam příliš mnoho hrozných vzpomínek, když

bych zůstala sama, opuštěna ve svém smutku. Byla jsem tedy

velmi ráda, že jsem u ní nalezla trochu soucitu a laskavé přijetí.“

Novinář pokračoval ve svém podrobném dotazování:

„Vraťme se však přece, alespoň v myšlenkách a pouze pro

několik okamžiků, do vašeho smutného obydlí, slečno. Řekněte

mi, kdo byli vaši sousedé, s nimiž jste se stýkali.“

Dívka přemýšlela:

„Styk je to pravé slovo, neboť mezi námi a obyvateli našeho

okrsku nebylo žádných intimnějších vztahů. Byli to většinou

malířští nováčci a dělnické rodiny. Stýkali jsme se však dosti

často s cizincem, Holanďanem myslím, jenž se jmenoval Van

Hoeren: vyrábí harmoniky a bydlí naproti nám, se svými šesti

dětmi. Ten ubožák je již po řadu let vdovcem. Pak je zde rytec,

pan Louis, který u nás byl se svou ženou, úřednicí na telegrafním

úřadě, několikrát na čaji. Jiných styků jsme neměli.“

Jerome Fandor ptal se v duchu, komu z těchto lidí mohlo

záležeti na zmizení malíře, jehož skromné postavení nemohlo

vzbuditi ani závist, ani chtivost.

Přemýšlel chvíli a pak se tázal:

„Řekněte, slečno, když jste se vrátila ze Švýcar a vstoupila po

prvé do atelieru, kde nedávno před tím došlo k tragedii,

pozorovala jste tam něco zvláštního?“

Při vzpomínce na tu hroznou chvíli dívka se zachvěla.

Viděla v duchu neklidné a zvědavé pohledy sousedek při

svém příjezdu, pak bolestnou cestu ulicí až k pavilonu.

Dobrosrdečná tvář paní Béju, jež se zjevila ve dveřích, dodala

jí poněkud odvahy, i vystoupila, poměrně klidná, do prvního

poschodí, tiše následována mužem, jehož neznala. Byl to

inspektor z Bezpečnostního oddělení, který od předešlého večera

neopustil místo tragedie.

Konečně spatřila atelier, kde bylo vše zpřeházeno.

Otřesena těmito vzpomínkami, Eliška Dollonová odpověděla

na otázku Fandorovu:

„Můj bože, pane, nezpozorovala jsem nic podezřelého, musím

vám však říci, že jsem se nijak nezabývala podrobnou

prohlídkou. Spěchala jsem, abych se dostala k svému bratru

nevinně nařčenému…“

Přerušuje dívku, novinář se tázal:

„Váš bratr od počátku tvrdil, že onoho večera, jenž předcházel

tragedii, nedostal žádnou návštěvu. Jak vysvětlíte tedy, že

baronka de Vibray byla nalezena mrtva v jeho atelieru, vedle

něho, ač ji nikdo neviděl vstoupiti? Nezmýlil se váš bratr? Byly

jeho vzpomínky přesné? Co o tom soudíte?“

Dívka váhala s odpovědí, dívajíc se úzkostlivě na mladíka.

Pak sklopila oči a upřela je na podlahu. Ruce se jí chvěly, splétala

křečovitě prsty.

„Důvěřujte mi,“ pokračoval Jerome Fandor, „řekněte mi, na

co myslíte?“

Eliška Dollonova vstala, učinila několik kroků a zastavila se

před novinářem:

„Vzbudil jste ve mně, pane, opět nejhorší pochyby, jež mě

jaly při návratu do Paříže. Je zde něco tajemného, co si nemohu

vysvětliti: rozhodně musil toho večera někdo k mému bratru

přijití. Nemohu to dokázati. Cítím to.“

Jerome Fandor pokračoval:

„Cítíte to! To nestačí…“

„Avšak,“ vykřikla dívka, jakoby náhle cosi objevila, „je

jisto…“

„Nuže, mluvte!“ povzbuzoval ji novinář se zájmem.

„Představte si, že mezi papíry rozházenými na stole mého

bratra, vedle jeho knihy ještě otevřené, spatřila jsem seznam jmen

a adres, napsaný na papíru, jenž nám náležel, zeleným inkoustem,

takovým, jakého my používáme…“

„A vy se tedy domníváte,“ přerušil ji novinář, udiven logikou

jejích vývodů a vida, kam směřuje, „že tento seznam byl napsán

u vás?“

„Ano, a nebylo to písmo mého bratra.“

„Ani baronky de Vibray?“

„Ani baronky de Vibray.“

„Co obsahoval tento seznam?“

„Vždyť vám to říkám, jména a adresy lidí, které známe. Byla

tam také dvě nebo tři data.“

„To je vše?“

„To je vše, pane, víc nevím.“

„Není toho ovšem mnoho,“ zabručel rozčarovaný novinář,

„nelze však zanedbávati ani té nejmenší maličkosti. Co jste

učinila s tím seznamem, slečno?“

„Odnesla jsem jej asi se všemi papíry, jež se nalézaly u nás,

když jsem včera urovnávala některé věci před svým odchodem do

Auteuil.“

„Přinesla byste mi jej příležitostně?“

*

Rozhovor byl přerušen.

Sluha ohlašoval Fandorovi, že je volán telefonem někým

z Přízemí.

*

Dvě hodiny na to, sedě před prázdným papírem, Jerome

Fandor přemýšlel o článku pro večerní vydání „Velké Paříže“.

Z rozhovoru s mladou dívkou nedalo se nic udělat.

Byl by si ostatně vytýkal, kdyby byl dal veřejnosti na pospas

soukromý život mladé dívky. Vyprávěla mu o něm zcela důvěrně

a kromě toho neposkytoval světla pro posuzování případu.

Chtěla-li spravedlnost znáti tyto věci, které ostatně postrádaly

významu, pak nechť si je vyšetří sama; on bude pokračovati ve

svém vlastním pátrání. Jednou také i novinář může býti

diskrétním, tím spíše, že se nejedná o sensační zprávy.

Jerome Fandor hleděl sám sebe přesvědčiti. Kdyby byl

pronikl až na dno svého srdce, byl by tam zjistil cit dosud slabý,

velmi jemný a něžný, jenž způsobil, že považoval za

nedotknutelné vše, co se týkalo, ať již přímo nebo jen vzdáleně,

této půvabné dívky, s níž tak dlouho rozmlouval, a jež v něm

vzbuzovala, beze vší pochyby, pocit nepřekonatelné sympatie.

Má se rozepsali o novém náhledu policie, jejž mu před

hodinou sdělil jeho přítel z Přízemí? Bude to nutné.

Před zraky čtenářů nesmí dát na jevo, že mu obecný názor

není známý… avšak, jak bezpodstatným se mu zdál tento názor

policie!

Policie se opírala při svém tvrzení, že Dollon žije, především

o sdělení přístavního hlídače, jež tento učinil inspektorovi

v Bezpečnostním oddělení.

Nuže, Fandor věděl lépe, než kdokoliv jiný, oo si má mysliti

o tajemné plavbě balíku… nebo člověka, jenž plaval přes Seinu

v úterý ráno.

Nevadí. Je nucen uveřejniti obecné mínění. Učiní to tedy.

Především však sestavil dopis sestře Dollonově, který poslal

pneumatickou poštou a jenž zněl:

„Nevěřte ani slova z názorů policie, jež budete dnes večer

čísti ve ‚Velké Paříži‘.“

Pak, vraceje se ke své práci, začal svůj článek následovně:

„Policie vykonala – tentokráte opačným směrem – cestu, kterou

objevil náš spolupracovník Jerome Fandor. Policejní inspektor

pronikl stokou Seiny a komínem Marie Antoinetty, přes střechy

paláce spravedlnosti, až do soudní budovy. Policie je

přesvědčena, že Jacques Dollon unikl živ…“

V I I .

P E R L E A D I A M A N T Y .

„Nadino.“

„Kněžno!“

„Řekni, Nadino, kolik je hodin?“

Mladá Čerkeska, černovlasá jako inkoust, se zvedla ze židle,

štíhlá a lehounká, a odcházela z toiletního pokoje, aby se podívala

na hodiny.

„Neodcházej, Nadino, zůstaň u mne.“

Čerkeska poslechla a, zahleděvší se svýma velkýma,

udivenýma očima do očí své velitelky, tázala, se zvědavě:

„Proč si nepřejete, kněžno, abych odešla?“

Kněžna zašeptala tajemně:

„Cožpak nevíš, Nadino, že dnes je výroční den? A já se

bojím!“

Princezna Soňa Danidovová nikdy neopomenula, když se

vrátila kolem osmé hodiny večerní domů, podle starého zvyku

jejž pečlivě zachovávala, převléci se k večeři a pak, dříve než

ulehla, vykoupati se v teplé lázni, do níž byly přimíšeny nejdražší

vonné soli:

Krásná cizinka bavila se toho večera, sedíc v lázni, důvěrně se

svou malou komornou. Bylo asi čtvrt na dvanáct.

Ačkoliv kněžna Soňa Danidovová žila již po řadu let v Paříži,

nemohla se rozhodnouti bydleti ve vlastním bytě. Měla obrovské

jmění, jež jí dovolovalo utráceti peníze, aniž by je počítala

a dávala přednost americkému způsobu života. Žila v jednom

z oněch prostorných paláců, jež vyrůstají denně v okolí náměstí

de l’Etoile.

Její výborné služebnictvo sestávalo z lidí vesměs bezvadně

vycvičených, avšak kněžna dávala přede všemi ostatními

přednost malé Gerkesce, jménem Nadina, kterou si přivezla

s sebou z daleké Rusi.

Nadina, malá divoška, zpočátku poděšená hlukem velkoměsta

a civilisací, která ji udivovala, se ponenáhlu přizpůsobila novému

životu. Orientálka nabyla časem vychování a kněžna Soňa

Danidovová ji k sobě zcela připoutala.

Ona byla jediná, kterou připouštěla k sobě do soukromí, a ona

jediná měla právo, ba povinnost, býti přítomna každodenní

koupeli velké dámy.

Po celá léta bylo stálým zvykem kněžniným míti u sebe při té

příležitosti komornou a sice nejraději Nadinu.

Obvykle tato krásná cizinka netrvala na tom, aby s ní byl

někdo přímo v místnosti, kde se koupala a dovolovala, aby její

komorná prodlévala v sousedních komnatách.

Toho večera byla však Soňa Danidovova neklidnější než jindy

a nedovolila Nadině vzdáliti se ani na vteřinu. I když se nedozví

kolik je hodin. Nezáleží na tom.

Bylo jí celkem lhostejno přijde-li o půl hodiny později na ples

pořádaný na její počest cukrovarníkem Thomerym. Bylo, naopak,

výhodnější dostaviti se teprve, až shromáždění bude úplné

a vyvrcholiti svým příchodem lesk přepychového plesu.

Soňa Danidovova vyslovila slovo „výročí“ se skutečnou

úzkostí, takže Nadina byla tím všecka znepokojena.

Věděla dobře, co znamená toto osudné slovo v ústech její

velitelky.

Nezapomněla, že před pěti lety, když Soňa Danidovova

nacházela se právě ve své každodenní lázni, objevila se před ní

tajemná bytost, která ji napřed dokonale poděsila a pak ji obrala

o pořádný obnos. Tato příhoda byla by vyhlížela dost obyčejně,

neboť přepady v hotelích nejsou věcí nezvyklou. Avšak ihned na

to bylo zjištěno, že přepadení bylo provedeno oním úskočným

a tajemným Fantomasem, jehož pověst od té doby stále rostla.

Soňa Danidovova znala dobře činy, jež tomuto zločinci byly

přičítány a děsila se při pomyšlení, jakému nebezpečí ušla oné

noci, kdy se s ním octla tváří v tvář a kdy, pouze dík

nevysvětlitelným okolnostem, unikla smrti. Tajemnost případu ji

proto vytrvale děsila.

Od té doby si v koupeli vždy vzpomněla na Fantomase a po

všechna ta léta, ve výroční den přepadení, měla prudký a divoký

strach a byla nesmírně vzrušena při pomyšlení, že by se tento

hrozný zločinec mohl znovu před ní objeviti a že by tentokrát byl

do důsledku nemilosrdný.

To vše bylo Nadině známo. I ona se chvěla při vzpomínce na

tento hrozný případ, vzchopila se však a snažila se zavěsti

myšlenky své velitelky jiným směrem.

„Musíte se snažit zapomenout, kněžno,“ radila jí svým milým

jasným hlasem, jenž zněl jako zpěv, „půjdete dnes na ples k panu

Thomerymu, k vašemu snoubenci…“

Kněžna se zachvěla.

„Ach, Nadino, Nadino,“ odpověděla, hledíc na svoji věrnou

služebnou podivným pohledem, „nemohu se zbaviti neklidu.

Vzrušuje mě shoda data. Víš, jak velice pověrčivými jsme tam

u nás… a život Pařížanky, který zde vedu, nezdolal dosud ve mně

prostou duši děvčete ze stepi.“

Nadina nevěděla co má odpověděti.

Kněžna pokračovala:

„A pak, víš, pan Thomery nejednal dobře, že se rozhodl

pořádati ten ples sotva čtrnáct dní po smrti ubohé baronky de

Vibray. Marně jsem se snažila ho přesvědčiti. Baronka byla, jak

se domnívám, dříve jeho milenkou…“

„Říká se to,“ pravila tiše Nadina.

Soňa Danidovová pokračovala, hovoříc, jakoby sama k sobě:

„Jsem si tím jista. A právě, aby mne přesvědčil, že tomu tak

není, aby odstranil toto podezření, trval pan Thomery za každou

cenu na pořádání tohoto plesu.

Baronka de Vibray, řekl mi, byla mi pouze dobrou přítelkyní

a nemohu pod záminkou, že ona zemřela, odložiti oznámení

mého sňatku, neboť to právě dalo by podnět k pomluvám.“

Soňa Danidovová pokrčila rameny.

„Podej mi zrcadlo,“ požádala Čerkesku.

Tato uposlechla a kněžna dívala se dlouho a spokojeně na

svůj krásný obličej, odrážející se v zrcadle. Její tvář se rozjasnila

a ona dodala po malé přestávce:

„Ubohá stará baronka! Byla bych mohla na ni žárliti?“

„Kněžno,“ řekla Nadina, „skončete koupel, jinak se opozdíte.“

Ve vedlejší místnosti, osvětlené elektrickými lampami, jichž

světla se křížila v nespočetných zrcadlech, kněžna Soňa

Danidovová zabývala se dokončením svého ústroje s pomocí

Nadiny, velmi pyšné na to, že je jedinou ženou připuštěnou, aby

oblékala svoji velitelku.

Obě ženy nyní žertovaly. Nadina, upadajíc stále více v údiv

a Soňa Danidovová bavící se jejími dětinskými projevy.

Přes spodní kombinaci, sestávající vesměs z valencienských

krajek, oblékla si Soňa Danidovová šaty z hedvábí staré modře,

zdobené protkávaným musclinem a benátskými krajkami

a vroubené hermelínem.

Kněžna zářící svou skvělou pletí, nechala se obdivovati

Nadinou, která, nadšena tímto přepychem, nedovedla zabrániti

výkřiku okouzlení:

„Jak jste krásná, kněžno, a co to vše musí stát peněz!“

Malá cizinka připojila pak tázavě:

„Nejméně tisíc franků, že ano?“

Soňa Danidovová se usmála:

„Tisíc franků,“ zvolala s něžným úsměškem ve hlase, „milá

holčičko, to stojí daleko více. Jen spodní prádlo, jež mám na sobě

představuje tuto sumu. Víš přece dobře, Nadino, že pouhý pár

punčoch, které nosím, stojí padesát franků.“

„A moje střevíce, Nadino, tyhle moje hedvábné střevíce, jež

jsou ze stejné látky jako šaty, se svými drobnými sponami

z démantů stojí patnáctset franků jeden. Pokud se týká šatů,

domnívám se, že si moje švadlena napočítá nejméně dvěstě

louisdorů.“

Nadina široce otvírala oči. Tmavovlasá Čerkeska měla jisté

potíže, aby si i jen představila označené obnosy, zatím co celkový

rozpočet, jímž se obě ženy zabývaly, nebyl ještě dávno skončen.

Když byla Soňa Danidovova oblečena, otevřela stůl a vyňala

z něho několik pouzder.

„Dnes večer, Nadino, budu samá perla a diamant!“

Navlékla do svých jemně růžových oušek dvě velké šedé

perly. Smějíc se, zvolala k Nadině.

„Deset tisíc franků, děťátko, vězí v každém mém uchu.“

Navlékla si na prsty tři briliantové prsteny zasazené do

platiny.

„Ještě dalších osm nebo devět tisíc franků,“ pokračovala…

Nadina otevřela pouzdro a podávala své velitelce široký

náramek, jejž, okouzlena, vážila na ruce.

Kněžna však ji přerušila pohybem:

„Ne, Nadino, náramky se již na plesy nenosí.“

Malá Nadina zašeptala tváříc se zklamaně:

„To je škoda, byla byste s tím náramkem ještě stoupla

v ceně!“

Soňa Danidovova se na chvíli zarazila a pak ji uklidnila:

„Buď klidná, Nadino,“ zvolala se spokojeným úsměvem, jenž

odkryl její skvělé, bílé zuby, „nahradíme to tím, že si pověsíme

kolem krku tyto tři řady perlí…“

Při těchto slovech kněžna navlékla na svoje mramorové

poprsí třpytivý šperk, o němž mluvila. Nadina, ač u ní sloužila již

po řadu let, neviděla ji nikdy tak bohatě ozdobenou.

„Vypadáte jako madona, jak ji malují na ikonách u nás

doma,“ šeptala, klekajíc před ní v bezmezném nadšení.

Soňa Danidovova propukla ve smích:

„Pane bože! Vždyť to je svatokrádež! Jsem pouze ubohá

smrtelnice…“

Pak změnila směr svých myšlenek a jala se opět zabývati

rozpočtem, jenž, zdá se, bavil ji ještě více než Nadinu, která

nechápala v plném dosahu ohromnost uváděných obnosů:

„Skončeme, Nadino. Hleď, nyní obnáší to všechno více než

sto padesát tisíc franků.“

A připevnila štíhlými prsty perlový náhrdelník na svou šíji.

Pozorovala se ještě chvíli v zrcadle, spokojena sama sebou

a jista dojmem, jímž bude působiti na pana Thomeryho, svého

budoucího manžela.

Přehodila si skvostný sobolový plášť, hodící se zcela dobře

pro chladné počasí, jež vládlo ještě uprostřed dubna.

Pak, konečně hotova, požádala Nadinu, aby jí zavolala

automobil.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

„Cranajoure! Cranajoure!“

Matka Tuluška nadarmo ztrácela dech, nadarmo se snažila

ještě sesíliti hlas.

Na svoje volání nedostala odpovědi.

Stará čarodějnice opustila přední místnost svého doupěte

a odebrala se do vnitra krámku, odkud volala svého pomocníka

do chodby, jež spojovala příbytek s náměstím Dauphine a vrátila

se pak, klejíc pustě, ke svým kamínkám v kuchyni.

„Kam, k čertu, zase šel, ten pitomec?“ bručela srkajíc ze dna

hrnku trochu kávy, do níž byla při míchána značná dávka rumu.

Bylo asi jedenáct hodin v noci.

Kolem vládlo naprosté ticho.

V klidném okolí zněl hlas matky Tulušky hluboce a zvučně

jako ozvěna.

Když dopila, matka Tuluška chvíli váhala a pak se vrátila ku

vchodu do chodby a volala tvrdošíjně dále:

„Cranajoure! K čertu, Cranajoure!“

Tentokráte babizna takřka řvala.

Cranajour však stále neodpovídal.

„Není přece možné, aby seděl ve své světnici,“ hovořila

stařena k sobě, „musil by mě tam slyšet a přijít, přes tu svoji

pitomost.“

Matka Tuluška pokrčila rameny a pokračovala:

„Jistě vyved tu svoji kostru někam na procházku, ale kam?

Není to zrovna příjemné myslet za něho, dyť to je tvor, který

zapomene za pět minut, co právě dělal… A co, tím líp, dyž se

ztratil, pude to bez něho.“

Vetešnice vrátila se do krámku a chystala se k podivné práci,

když náhle dveře, jež spojovaly obchod s nábřežím, se prudce

otevřely a propustily nějakého udýchaného člověka, jehož rychlý

běh zřejmě připravil o dech.

Vběhnuv až do středu místnosti, příchozí se náhle zarazil.

Matka Tuluška, z nutnosti podezřívavá a opatrná ze zvyku,

polekána tímto vpádem, zmocnila se pro případ obrany

v rychlosti, prvního předmětu, jejž nalezla po ruce.

Byla to šavle. Veliká stará šavle, jež se tu povalovala

náhodně, mezi veteší, kterou měla stařena na prodej.

Pohled na tuto starou čarodějnici, držící svoji útočnou

i obrannou zbraň, které by v případě potřeby sotva dovedla

použiti, byl současně zarážející i směšný.

Nově příchozí neměl však nepřátelských úmyslů, naopak.

Ustoupiv pudově, opřel se o stůl a otíraje si zapocené čelo,

a stále prudce oddychuje, nebyl schopen slova.

Matka Tuluška ho však oslovila:

Poznala ho již.

„Ach,“ zašeptala, „to seš ty, Lišáku. Nu, nejdeš právě brzy.

Čekám na tebe už půl hodiny. Arnoštka tu bude za chvíli. Kudy si

se honil?“

Člověk, jehož matka Tuluška nazvala tak obrazně „lišákem“,

byl mužem, jehož zevnějšek odpovídal přesně této přezdívce.

Měl vlasy ostříhané dohola na kulaté lebce a jejich zbytky

byly zrzavé až do červena. Stejný ton měla i jeho pleť: tváře byly

naběhlé, nos měl tvar brambory a byl pokryt pihami. Rovněž

oholená brada hrála do hnědá. Okolo očí, malých a kulatých,

v této zvířecké tváři, visely zrzavé řasy.

Přišel bez klobouku a přes vestu s kovovými knoflíky měl

navlečen černý kabát. Kalhoty byly olemovány žlutou šňůrou

a celý tento oděv svědčil o jeho povolání; byl jistě sluhou, soudě

dle livreje, dokonce snad komorníkem ve velkém domě.

Chlapík pozvolna nabíral dechu, bylo však zřejmo, že se

necítí volným v doupěti matky Tulušky.

Stíral si občas těžké kapky potu s čela a třásl se na všech

údech, při čemž se jeho zachmuřená tvář stahovala neklidem.

Matka Tuluška dotazovala se ho hrubě, nevšímajíc si těchto

podrobností.

„Tak, neseš dobré zprávy, nebo špatné?“

Muž odpověděl hlasem takřka neslyšitelným:

„Přijde na to. Ale spíš dobré.“

V očích staré vetešnice objevil se záblesk chtivosti.

„Navěsila si na sebe sklíčka, ta coura?“

Lišák pokynul hlavou.

Matka Tuluška chtěla zřejmě získati přízeň muže, a přiměli jej

k řeči, neboť odešla do zadní místnosti krámku a vrátila se

s vinnou láhví, naplněnou až po okraj rumem.

„Spolkni to. Přídeš k sobě.“

Když do sebe nalil plnou sklenici, Lišák se poněkud uklidnil.

Konečně se vyjádřil:

„Nepřišel-li jsem dříve, matko Tuluško, je to proto, že jsem

musel čekat. Ale viděl jsem tu kočičku.“

„Jak se vlastně jmenuje?“ tázala se matka Tuluška, jež

milovala přesnost.

Lišák slabikoval:

„Nadina.“

Pak dodal s náhlou upřímností:

„Je to, na mou duši pěkná žába a má ohnivé oči.“

„No, o to zrovna běží,“ přerušila jej matka Tuluška pohrdlivě.

Pak se ptala opovržlivě:

„Stačil si vůbec na to, abys ji přivedl k řeči?“

Lišák si odkašlal:

„Asi jo, když všechno vím… a pak, především, jsem její

galán.“

Matka Tuluška se podivila. Výsměšně pozorovala svého

společníka.

„To není dobře možný, s tvojí tlamou!“

„No galán není snad to pravé slovo. Ona je zachovalá.“

„Tím hůře. S pořádnýma ženskýma nikam nedojdem. Ostatně

o to nejde. Co, ti povídala?“

Lišák dvěma slovy poučil matku Tulušku:

„Tak sem čekal tři čtvrti hodiny,“ řekl, „nežli Nadina přišla.

Nedalo mně to ani moc práce. Ani jsem se jí neptal a řekla mi

všechno, byla eště celá pryč údivem nad tím vším, co si její paní

pověsila na kůži. Zdá se, že je toho za statisíce, samé perly

a diamanty.“

Matka Tuluška přemýšlejíc, počítala v duchu.

„Pravé perle a pravé diamanty, no to je možné, že je toho za

tolik, jak říkáš…“

Na chodníku bylo slyšet kroky.

Lišák počal se opět chvěti:

„Co je?“ tázal se. „De sem někdo?“

Matka Tuluška se usmála:

„Neklepej se, Lišáku, říkám ti přece, že se nemáš čeho bát.“

Muž v oděvu sluhy tázal se však přece úzkostlivě:

„Nemám tu vlastně už co dělat, ne? Řekl jsem všecko, co

jsem věděl.“

„No, ne, nemáš, je dobře!“ odpověděla s mateřským výrazem

stará Tuluška. „Nemáš tu už co dělat. Ale chceš-li vidět velkou

Arnoštku…“

Lišák nečekal na konec řeči. Spěšně se blížil ke dveřím.

Matka Tuluška ho nezdržovala.

„Nu konečně,“ rozhodla polohlasem, „můžeš vypadnout,

hlupáčku… když máš tolik strachu.“

Když vetešnice osaměla zabručela pro sebe:

„To bude obchůdek. Ale takovíhle mužský… má to strachu

plné kalhoty…“

Matka Tuluška dosud uvažovala, když ze zadní části krámku

kdosi vešel.

Byla to Velká Arnoštka.

Holčice měla na hlavě široký klobouk a obličej zakrytý

hustým závojem. Odložila ihned tyto součásti svého úboru, jež jí,

jak se zdálo, překážely.

Nezdržujíc se pozdravem, zeptala se:

„Tak co?“

Matka Tuluška ji krátce uvědomila, jak se věci mají:

„Půjde to,“ prohlásila. „Lišák právě odtud odešel. Ví od malé

komorné, že kněžna teď odjela na ples ověšena jako relikviář.“

Arnoštka spokojeně oddychla a šťuchla vetešnici bez delšího

úvodu:

„Hni sebou, Tuluško! Opatř mi nějaké žebrácké hadry.

Koukej taky, abys mě namalovala. Nezbývá nám mnoho času.“

Matka Tuluška byla zkušená v provádění přestrojení všeho

druhu pro lidi, kteří tvořili její společnost a s nimiž prováděla

nejpodivnější kousky.

Arnoštka převlečená za ubožačku tak dokonale, že skutečně

vyhlížela jako tvor oprávněný dovolávati se milosrdenství,

odebrala se do zadní části krámku.

Pomáhala nyní Tulušce vybírati lahvičky, omamující vatu

a obvazy ze schránky na zdi.

Při světle svítilny obě ženy prohlížely pozorně nálepky

a čichaly k lahvičkám.

O čem asi uvažovaly? Jaké tajemné přípravky to chystaly?

Kdokoli by byl pozoroval jejich pohyby a slyšel jejich

rozhovor, byl by brzy zjistil jakého druhu byly jejich přípravy.

Arnoštka s pomocí matky Tulušky připravovala s ne j větší

péčí obklady z mastí a vaty, na něž, na zkoušku, nakapala několik

kapek žluté tekutiny, prudce páchnoucí.

Kromě toho strčila si za ňadra plnou lahvičku, když se byla

dříve přesvědčila, obsahuje-li chloroform.

Pozorně sledována matkou Tuluškou, Arnoštka připravovala

beze vší pochyby to, co se mezi spodinou nazývá „maska“.

Byla to bavlněná maska, která se násilím přikládá ke tváři

oběti, aby tato upadla okamžitě v letargický spánek.

Zatím, co činily tyto příšerné přípravy, obě ženy hovořily.

Arnoštka, jsouc velmi zaměstnána, odpovídala stručně na

zvědavé otázky matky Tulušky:

„To je docela snadný. Koukej, jak to provedeme:

Až se automobil zastaví, pudu žebrat k pravým dvířkám. Ona

nebude asi moc ochotná něco mi dát, ale zatím co já jí zabavím,

Emil na druhej straně otevře dvířka a vrazí jí masku na tlamu.

Nebude se bránit a dyby, tak ji Emil podrží. Já budu mít mezitím

dost času, abych zjistila, kde a jak má připevněný šperky

a dovedu je už zastrčit do své kapsy.“

Matka Tuluška vrtěla hlavou:

„Jistě to je dobře promyšlený,“ řekla, „ale jak to uděláte,

abyste zastavili auto?“

Arnoštka vetešnici uklidnila:

„To je věc ostatních, ty to už provedou. Asi už se k tomu

připravují…“

Matka Tuluška ji opět přerušila:

„Emil se tedy ne rozmlátil? Povídalo se, že spad s letadlem?“

Velká Arnoštka se zašklebila:

„To se ví, že spad, chudák. Ale nic si nerozbil… pro

tentokrát… má štěstí, co?“

„Má kliku,“ souhlasila matka Tuluška, jež změnila nyní směr

svých myšlenek:

„Mluvila si o ostatních. Kdo sou ostatní?“

„Ale…“ řekla Arnoštka, překvapena otázkou, neboť se

domnívala, že Tuluška o tom ví, „především je to Kostelník, můj

milý… a pak Vousáč.“

„Ach,“ vzkřikla matka Tuluška pod dojmem těchto slov, „je-li

v tom Vousáč, musí to být vážný“

Arnoštka pohlédla pevně do očí matky Tulušky:

„To jo, je to vážný. Nepude-li to s chloroformem, pak přijde

na řadu nůž.“

Arnoštka pohlédla na svoje stříbrné hodinky.

„Už je po půlnoci,“ poznamenala, „musím letět, abych se

dověděla jak to stojí.“

Byla připravena k odchodu. Matka Tuluška ji zadržela

a navrhla:

„Napí se sklenice rumu, než pudeš, dostaneš sílu!“

Byla to záminka k přípitku.

Obě ženy se jí nevyhnuly.

Arnoštka, napivši se, zamlaskala jazykem:

„To je fajnový, dodá to kuráž!“

„No jo,“ přiznala matka Tuluška, „je to dobrý. Je to ten, kerej

pije Nibet,“ doznala.

Při zvuku jména žalářníkova napadla vetešnici náhle

myšlenka:

„Řekni, Nibet při tom není?“

Arnoštka dala prst na rty:

„Nibet je při tom dycky, to víš, ale on málokdy přídě sám, dyť

víš, že on jen tak z dálky… Myslím, že dnes má službu.“

Arnoštka odcházela, přehodivši si přes hlavu starý šátek.

„Sbohem, matko Tuluško a na shledanou!“

*

Palác cukrovarníka Thomeryho v Parku Monceau vyhlížel

skvěle.

Přístup tvořilo malé opuštěné stromořadí, známé pod jménem

Avenue de Valois.

S obou stran, na chodnících stromořadí, jež končilo

boulevardem Malherbes, stály rozptýleny jednotlivé paláce.

Všechny tyto domy vyhlížejí velmi slavnostně a jsou

obydleny vesměs boháči, a ač je tu ve dne klidno a ticho, večer

často bývá avenue zaplněna přepychovými povozy, které

přivážejí své majitele k večeřím a slavnostem, pořádaným

obyvateli této čtvrti.

Tohoto večera bylo na konci Avenue de Valois nesmírně živo.

Automobily a kočáry se střídaly v dlouhé řadě a u vchodu paláce

propouštěly hosty cukerního krále Thomeryho.

Všichni, kdo patřili k elegantnímu světu, byli pozváni na tuto

slavnost a v předsíni paláce bylo lze spatřiti nával

nejpověstnějších krasavic a nejznámějších mužů, všech těch lidí

se zvučnými jmény, kteří náleželi k tak zvané „celé Paříži“.

Dva strážníci, sedící na svých koních nehybně jako sochy,

byli umístěni na obou stranách vchodu a řada peších policistů

řídila pohyb přijíždějících vozů a především usilovala o to, aby

vzdálila z této čtvrti boháčů spoustu povalečů a žebráků, kteří,

dílem, ze zvědavosti, dílem z důvodů méně nevinných, plnili

ulici, v naději, že se jim podaří otevřití dvířka povozu, zvednouti

spadlý předmět, nebo prokázati jinou službu, Za kterou by se jim

dostalo bohaté odměny.

Strážníci rovněž seřazovali v ulici vozy, jež měly po celou

noc čekat i na své majitele.

Služba byla těžká a zodpovědná, vzhledem

k nashromážděnému množství.

Jeden ze strážníků, jenž byl již obeznámen se službou toho

druhu, řekl svému mladšímu podřízenému:

„Viděl jsem už velké plesy a společnosti… ale dnes

u Thomeryho je to stejně skvělé jako v Elysejském paláci.“

Několik obchodníků s vínem obdrželo povolení, aby

ponechali své obchody otevřeny až pozdě do noci. Věděli, že

nebudou zaháleti a že až do rána, to jest do ukončení slavnosti,

naleznou dobré zákazníky mezi šoféry a kočími.

Ačkoliv byla již jedna hodina v noci, byl na boulevardu

Malherbes život v plném proudu.

Zatím, co v salonech paláce Thomeryho tísnilo se množství

hostů, byly ulice rovněž zaplněny lidmi, kteří se tlačili do

šenkoven, aby se nasytili různými výrobky, zde nabízenými.

V celém sousedství hotelu vládl ruch a hluk.

Většina těchto sluhů, šoférů a vozků znala se stejně dobře

mezi sebou, jako se znali jejich velitelé, neboť se rovněž setkávali

velmi často na stejných místech.

Vládl mezi nimi zvyk oslovovati se navzájem jmény svých

zaměstnavatelů.

Během rozhovoru zaznívala jména známých osobností

společenských a politických z předměstí St. Germainského, na

něž odpovídali livrejovaní lokajové, vyholených obličejů

a namaštěných vlasů.

Ozvala-li se jména světového zvuku, jako Victor Hugo, Mac

Mahon nebo Kléber, tu jednalo se o šoféry nebo vozky, kteří

nebyli voláni jmény svých pánů, nýbrž označením míst, kde tito

bydleli.

Mezi tyto zaměstnance se mísily podezřelé osoby, dívky bez

klobouků, trháni, kteří se lísavě nabízeli, že podrží koně, nebo

budou hlídati automobily, tak aby ti, kdo měli sami konati tuto

povinnost, získali několik okamžiků volnosti.

A všichni tito sloužící, šťastni, že si na chvíli mohou zahráti

na pány, přijímali rádi nabízenou příležitost.

Jejich povahové rysy byly dosti známy, aby bylo povědomo,

že, pokud se týká zpropitného, budou šlechetnější než jejich

velitelé, neboť čím více kdo zná bídu, tím je k ní soucitnější,

poněvadž jest tu větší možnost zblízka popatřiti na její hrůzu.

Arnoštka a Emil se vmísili v dav a dívali se pozorně koleni

sebe, aniž by pří tom ztratili z dohledu svoje pomocníky,

Kostelníka a Vousáče, jež bylo těžko lze poznati v jejich

přestrojení.

Vousáč byl oděn v modrou halenu a měl na hlavě měkký

klobouk takže dělal dojem venkovského člověka, anebo alespoň

člověka z okolí Paříže, jenž zabloudil v tato místa, kde, jak se

zdálo, neměl co dělat. Chodil sem a tam, neztráceje při tom

z dohledu svého průvodce Kostelníka.

Kostelník byl velmi zručně přestrojen za kočího z bohatého

domu, jenž je mimo službu, který však jednak ze zvyku, jednak

z ješitnosti, neodložil znaky svého povolání.

Měl červenou, čtvercovou vestu s rukávy z černého listru.

Žvýkal bez přestání tabák, jak je zvykem vozků, poněvadž

nemohou kouřit a musí se proto spokojiti žvýkacím tabákem za

dva sous.

Kostelník zastavil se před šoférem, který právě odcházel od

svého automobilu. Byl to skvělý vůz, uvnitř povlečený

světležlutým suknem a natřený vkusně kaštanovou barvou.

„Vida, to jsi ty, Kazimíre,“ zvolal Kostelník, přistupuje

k němu s úsměvem a vztaženýma rukama.

Šofér, neuvažuje vztáhl ruku v odpověď.

Pak po krátkém mlčení zeptal se prostě:

„Nevzpomínám si na tebe…“

„Cože, nevzpomínáš si na Césara. Na Césara, jenž byl loni

u Rotschilda?“ vzkřikl Kostelník.

Kazimír si ovšem nevzpomínal.

Rád však věřil, že zná Césara, neboť poznal tolik Césarů za tu

dobu, co byl ve službách kněžny Soni Danidovové, že jeho

nedostatek paměti v tomto případě nebyl ničím pozoruhodným.

Kromě toho vyhlížel César jako poctivec a jeho vlídný, zářící

obličej dával tušiti i sebe méně prozíravému člověku, že navrhne

co nejdříve návštěvu viného výčepu.

Kostelník spokojen, že nalezl tak brzy přátelské přijetí

u šoféra Soni Danidovové, jehož ve skutečnosti znal podle tváře

právě osmačtyřicet hodin, skutečně navrhl:

„Řekni mi Kazimíre, neměli bysme si vypít skleničku?“

Kostelník vystihl svého člověka. Pití bylo malou chybou

Kazimírovou. Byl výborným šoférem a pořádným a vážným

člověkem, měl však dvě chyby: rád pil, ovšem že bez přepínání,

a aniž by se kdy opil. Kromě toho rád hovořil. Byl neukojitelným

mluvkou, který dovedl hovořiti bez přestávky po celé hodiny.

Kostelník, vědom svého cíle, vyptal se přirozeně předem na

slabé stránky tohoto člověka.

Pak stačilo klásti mu nástrahu za nástrahou a bylo jisto, že do

nich nakonec upadne.

Představil Kazimírovi svého druha Vousáče, jako otce

Caoutchouca.

Označil ho šoférovi jako člověka, který kupuje a prodává

nové i opotřebované pneumatiky.

V té chvíli vyskytl se po ruce mladý potulovač. Byl to Emil,

nabízející se, že ohlídá vůz.

Mladý apač sledoval ovšem rozhovor oněch tří mužů, aniž by

byl Kazimírem zpozorován, a v pravé chvíli se připojil.

Učinil svou nabídku ve chvíli, kdy šofér kněžny Danidovové

hledal kolem sebe nějakého ubožáka, jemuž by svěřil svůj vůz.

Kazimír dal mu šlechetně dvacet sous, jako zálohu a dodal:

„Dej na vůz dobrý pozor a nedovol, aby se někdo přibližoval,

a až se vrátím, dám ti dvakrát tolik.“

„Děkuji, pane,“ zvolal Emil hluboce se ukláněje, „můžete být

jist, že jej dobře ohlídám…“

Vyměnil pohled dorozumění s oběma společníky, zatím co

tito, hovoříce, vlekli nevinného Kazimíra směrem k nejbližší

nálevně, kde byla již spousta lidí.

Sotva se octli v místnosti, došlo k pravému útoku zdvořilostí.

Kazimír měl nejlepší vůli poznati tohoto Césara, jehož ve

skutečnosti nikdy neviděl.

Po druhé sklenici vína byl si jist, že si vzpomíná přesně na

místo, kde se s ním po prvé setkal.

„Bylo to jistě při plese ministerstva zahraničí…“

Kostelník, jenž skutečně skvěle čelil situaci, zvolal spokojeně:

„Vidíš, Kazimíre, věděl jsem, že si vzpomeneš.“

Emil počínal se na stráži u automobilu nuditi, ačkoliv

Arnoštka, která se potulovala kolem, přicházela chvílemi

pohovořiti si s ním. Poněvadž však bylo by neopatrností pro oba

spojence ukazovati se příliš spolu, tím spíše, že jejich vzhled byl

trochu nápadný, vystříhali se raději delších rozhovorů.

Čas zatím utíkal a Emil se divil, že ani Kostelník ani Vousáč

nepřišli se zeptati, jak program pokračuje.

Konečně objevila se mohutná postava Vousáče na rohu ulice

de Monceau a boulevardu de Malherbes.

Falešný obchodník pneumatikami opustil místnost.

Spěšně přiběhl k Emilovi a tichým hlasem dal mu ve velkém

chvatu přesné příkazy, neboť doba pokročila a nezbývalo mnoho

času.

„Ten blbec,“ řekl Vousáč, hovoře o Kazimírovi, „nebude

nikdy hotov se svýma automobilovýma povídačkama a ostatním

žvastem. Zpitomněl mne docela svýma kombinacema

karbunatorů a zrychlovačů. Mám toho už dost…“

„Jde o vážnější věci. Natáhni uši! Jedná se o to, co budeš

zatím dělat? Zdá se, že reservoir vozu kněžny Danidovové má

kohoutek u levého vypínače, u držadla. V reservoiru je ještě asi

15 litrů benzinu, a s tím by se dojelo asi hodně daleko, protože

stroj málo spotřebuje. Jde tedy o to, aby se auto zastavilo asi pět

set kroků odtud, na rohu ulice Monceau a ulice de Téheran. Tam

poveze Kazimír svoji paničku, až pojede odtud. Odebereš tedy

čtrnáct a půl litru benzinu a odleješ ho. Až Kazimír zpozoruje, co

se stalo, nebude si to moci vysvětlit a bude nucen dojiti si pro

novou zásobu do nejbližší garáže. Pak právě zpracujeme my tu

hezkou ženušku a amputujeme jí její šperky.“

Vousáč vytáhl ze své haleny litrovou odměrku, kterou odcizil

ve vinárně.

„Tady máš míru,“ řekl, „spočítej dobře čtrnáct a půl litru, a až

to bude hotový, čekej klidně na návrat Kazimíra a na jeho čtyřicet

sous a koukej, abys nevzbudil podezření. Pak zatím, co pojede na

avenue de Valois, aby naložil svoji kněžnu, pusť se kvapem

s Arnoštkou na roh ulice de Monoeau a ulice de Téheran a tam

čekej…“

Emil se zručností opice a znalostmi odborníka – neboť nebyl

nadarmo aviatikem a nic, co se týkalo mechaniky, nebylo mu

neznámé – provedl do písmene rozkazy svého spolupracovníka,

jenž se ihned zase vrátil do vinárny, aby zaměstnal Kazimíra do

poslední chvíle.

Náhle povstalo hnutí mezi kočími a šoféry.

Předpokládali, že vzhledem k pokročilé hodině, ples brzy

skončí.

Kazimír se vrátil, aby převzal svoje vozidlo a odměnil

šlechetně Emila slíbenými čtyřiceti sous, načež tento ihned

zmizel.

V několika okamžicích dostihl Emil Arnoštku v ulici Téheran,

kde ho oba očekávali.

„Pozor!“ zašeptala po čtvrt hodině čekání Arnoštka, jež

s nataženým krkem a napjatýma očima hleděla ve směru

boulevardu de Malherbes.

Emil i ona uviděli konečně po napjatém očekávání, jak se

vozy blíží.

V avenue de Valois, přeplněné vozidly, motory automobilů

hučely, koně řehtali, zatím co na ostré a přesné vyvolávání lokajů

ozývaly se neustávající odpovědi.

Ples skončil a každý vyhledával nyní svůj vůz, aby dostihl

domova.

Kostelník a Vousáč vmísili se do davu, jenž se shromáždil na

rohu paláce Thoméryova, a očekávali, ne bez neklidu, odchod

kněžny Danidovové.

Pozorujíce odcházející – první, kteří opouštěli ples – oba

lupiči zjistili, že hosté cukrovarníka neměli právě spokojené

vzezření, jak bývá po tanci a dobrém jídle; naopak odcházeli

z plesu poděšení, bledí, v nepořádku, jako lidé, jež jsou pod

dojmem něčeho tragického.

„Ti dělají nějaké dlouhé obličeje,“ zabručel Vousáč do ucha

Kostelníkovi, který, jsa téhož náhledu, připojil:

„Vypadají, jako by šli z pohřbu.“

Mezitím hluk, nejprve slabý a stále se zesilující, vznikal mezi

sluhy v předsíni a šířil se na chodníky v Avenue.

Byly šeptány nesrozumitelné věci, pravděnepodobné, jež však

pomalu nabývaly určité tvářnosti.

Ples u Thomery ho stal se – jak se šeptalo – „dějištěm

tragedie, krádeže, zločinu“…

Policie zakročila a sice nejen obvyklým způsobem, nýbrž za

spoluúčasti vysokých policejních úředníků.

Novinka se šířila jako výbuch prachu.

Znali-li ji však do podrobností návštěvníci plesu, pak, jsouce

lidmi společenského vychování, nevykládali svých poznatků

davu, jenž byl ponechán pouhým domněnkám.

Kostelník a Vousáč, kteří se snažili sestaviti si každý pro sebe

úryvky rozmluv, nakonec se sešli a podívali se na sebe

vzrušeným pohledem.

Mluvilo se o krádeži a byla jmenována kněžna Danidovova.

Oba lupiči pohlíželi na sebe chvíli beze slova.

Kostelník první přerušil mlčení zaklením:

„Hrome, někdo nám to vyfouk před nosem. Utřeme asi

hubu…“

Vousáč sklopil hlavu.

Byl téhož náhledu.

Kdo však mohl míti odvahu vymyslíti si plán podobný jejich,

kdo, jsa dokonce silnější než oni, dosáhl úspěchu?

„Fantomas!“ rozhodl lupič.

V I I I .

K O N E C P L E S U .

Příchod Soni Danidovové na ples Thomeryho byl skutečnou

událostí. Kněžna se objevila kolem půlnoci v plném lesku své

krásy, půvabně opřena o rámě cukerního krále, který šel jí vstříc

na prah salonu, aby ji uvítal s veškerou poctou.

Tanečníci a tanečnice se zastavili na okamžik, aby se

obdivovali této krásné dvojici a pak, když cikánská kapela zesílila

hudbu, valčík pokračoval veseleji a živěji než dříve.

V rohu místnosti, naproti hudebníkům v červených oděvech,

živě hovořilo několik osob. Thomery, ve velmi dobré náladě,

činil poznámky o hudbě:

„Samozřejmě nevyrovná se to Mozartovi, avšak pro

neodborníka mého druhu cikánská hudba má svoje kouzlo.“

Soňa Danidovová přerušila jej vyčítavým tónem:

„Nebudete přece tvrditi, můj příteli, že jste nadšen pro

moderní odrhovačky jako je „Růžový valčík“ nebo „Úsměv

jara“.“

Kněžna se vesele zasmála.

Elegantní bankéř Nanteuil, který se stále točil v její blízkosti,

snažil se uplatniti se první, aby se jí zalíbil.

„Poslyšte, pane Thomery,“ přerušil rozmluvu, „podepsal byste

podobné prohlášení?“

Avšak Jerome Fandor, který se připojil právě ke skupině

a tiskl přítomným ruku, prohlásil přímo:

„Pokud se mne týče, jsem ochoten vás plně podporovati!“

Soňa Danidovova se divila.

Thomery pokračoval zlomyslně;

„U čerta, Fandor je jako já. Baví se lépe při ‚Dívce

z Tokingu‘, než…“

Novinář ukončil jeho myšlenku:

„Než při velkém rámusu Wagnerové.“

Pak obrátil se k Soně Danidovové, jež na něho pohlížela

překvapeným pohledem:

„Můj bože, ano, kněžno. Můj hudební vkus je velmi ubohý

a pochází jistě z mé naprosté neznalosti hudby. Nerozumím

moderním symfoniím. Potřebuji polo román, polo feuilleton…“

„A románem-feuilletonem,“ tázal se jej bankéř, „je pro vás…“

Fandor dokončil:

„Prostý, drobný popěvek kavárenské hudby!“

Kněžna, kterou bavila tato malá rozepře paumělců, podotkla:

„Definice je každopádně původní.“

Náhle vpadl do skupiny pár tančících a roztrhl je od sebe.

Hovořící, byvše takto rozděleni, nesnažili se ostatně znovu se

sejiti k rozhovoru, jehož hlavním znakem byla povrchnost.

Fandor, domnívaje se, že projevil již dosti zdvořilé pozornosti

vůči hostiteli, aby tím bylo vyhověno společenským předpisům,

zatoužil po cigaretě a prodíral se množstvím, aby dosáhl

kuřáckého pokoje.

Nové skupiny se tvořily.

V tanečních přestávkách konversaoe plynula hbitě a vesele.

Ozvaly se dva srdečné výkřiky:

„Charley!“

„Andral!“

„Můj milý, starý Charley, jsem opravdu šťasten, že tě vidím.

Jak dlouho jsme se již nesetkali! Tak přátelská tvář jako tvoje je

vždycky milá, zvláště na plese, jako je dnešní, kde nikoho

neznám.“

„Kdybys byl zdvořilým, řekl bys, že vidět moji tvář je ti

požitkem, ať jsi kdekoliv. Jsi ale stále stejný, přímý, upřímný, tak

trochu hrubec, ale při tom dobrý hoch; nehněvám se na tebe, jsem

naopak nadšen setkáním. Jak se ti vede, kamaráde?“

Oba mladíci odebrali se do galerie, vedoucí podél salonu,

v němž se rozvíjel obraz plesu pořádaného Thomerym. Došli až

k okenní římse, šťastni, že si mohou stisknouti ruku. Měli si

mnoho co říci a, jak se stává, nevěděli čím začíti.

Andral počal hovořit:

„Ty, milý Charley, nyní mi řekni, jak se ti vedlo od našeho

vystoupení ze školy?“

„Inu, chodím z bulváru des Italiens do Opery a z Opery na

bulvár des Italiens, takřka každý večer. Chodím pozdě spát

a pozdě vstávám. Navštěvuji společnosti, jak vidíš. Někdy, avšak

zřídka, tančím, často hraji bridge se staršími dámami, nu a to je

tak asi vše. Není na tom nic zajímavého. O tobě jsem však slyšel,

že máš skvělé postavení.“

„Skvělé, není to pravé slovo, ale jsem každopádně na dobré

cestě. Víš, že jsem měl to štěstí, když jsem opustil centrálu, že

jsem byl představen Thomerymu. Potřeboval mladého inženýra,

aby přejal druhé místo na jeho plantážích cukrové třtiny v Saint

Domingu.“

„V Saint Domingu? Bože, mezi černochy?“

„Mezi černochy, ovšem. Nežije se tam špatně, ale je to

poněkud vzdálené od bulváru. Nu, je třeba jít na to s rozumem:

mám dobré postavení, oženil jsem se s rozkošnou Španělkou…“

„Proč mě tedy nepředstavíš svojí choti?“

„Bylo by zapotřebí, aby byla trochu blíže. Přijel jsem do

Paříže sám, poněvadž jsem musil mluvit se svým

zaměstnavatelem. Zdržím se zde pouze čtrnáct dní, avšak

napřesrok máme v úmyslu ztráviti alespoň tři měsíce ve Starém

Světě. Zatím se snažím zlepšiti si své postavení u Thomeryho.

Hrozím se velkého světa. Pozval mě na svůj ples, přišel jsem tedy

z povinnosti… Ale ty, který znáš celou Paříž, měl bys mi označiti

některé významné osobnosti zde na plese…“

Charley si upevnil svůj monokl a pohlédnuv rychle kolem

sebe, pozoroval elegantní dav, který se točil salonem, za

půvabných zvuků hudby.

Nepozorovatelným pohybem označoval svému příteli dvojice,

nebo jednotlivce, o nichž se domníval že by ho mohli zajímati.

„Vidíš tam toho starého hubenáče s fauním vousem, trochu již

prošedivělým? Je to Bordieu, bývalý ministr veřejných prací.

Politikové jsou všude na prvním místě. Jest předsedou celé řady

správních rad a to vynáší více, než býti členem sebe mocnějšího

kabinetu. A vidíš přesně za ním toho tlouštíka? To je státní

rada… ale to není tak důležité.

Hleď, zde jsou lidé, jež mohou zajímati zvláště tebe. Ten starý

a ten mladý, kteří jsou si tak podobni? Barbey-Nanteuil, bankéři

již v několika generacích, bankéři finančníků, velkých

průmyslníků, cukrovarníků, samozřejmě; a pak na pravé straně,

ten co vyhlíží jako důstojník od jízdy, to je Valler, podšéf

kabinetu presidenta republiky; to je osobnost, že ano? Pohleď,

zde je soudní dvůr…“

Andral přerušil svého druha:

„Ale já se vykašlu na všechny tyto důležité osobnosti. Mne

zajímají ženy! Ty půvabné Pařížanky, po nichž tolik toužíme my

ubozí provinciálové, ba dokonce kolonisté…“

„Ale! Ale“, bručel Charley posměšně, „to je trochu silné na

novomanžela. Ještě štěstí, že mezi tebou a tvojí ženou je

rozprostřen Oceán. Tak dávej pozor: uprostřed skupiny

poletujících mužů, ta hezká světlovláska, to je známá paní

Horwitzová, Američanka a vládkyně remešské Champagne:

Horwitz a Callas; domnívám se, že znáš toto slavné Extra-Dry?

Hleď, právě je vidět ohnutý nos známé světácky: markýza de

Lombard. Nos prozrazuje původ rozené Weilové – není to hříčka

slov – finanční situace skvělá, pozoruhodná sbírka starých jehlic,

z nichž některé zdobí její živůtek. Ukáži ti však ještě lepší věci: je

zde vdova majitele hutí Allouaea… ta, která jde nyní kolem

hudebníků… není zlá, vzdor svým mahagonovým vlasům… je

vnučkou známé dvojice francouzské Flavogny de Saint Ange.

Ach, to jsem si oddechl! Je to maličkost, ale dělá mi to radost.

Dcery generála Riula nalezly tanečníníky: jsou to ony ošklivé

chudinky, oblečené v růžovém, jako chovanky pensionátu.

Krásné jméno, sláva, žádné peníze a žádní manželé!

Vida, tamhle je někdo, kdo má z pekla štěstí. Má se to dnes

uskutečnit, už se o tom šeptá. Ale to tě bude obzvláště zajímat,

neb se to týká tvého zaměstnavatele.“

„Thomeryho?“

„Ano, Thomeryho. Ač mu odzvonila již padesátka, zdá se, že

se ožení. Podívej se na jeho budoucí ženu.… Je to ona majestátní

dáma, která právě odchází zcela sama do zadního salonu. Má

sebevědomý, ba, poněkud povýšený vzhled. Vznešená paní! Je to

kněžna Soňa Danidovová, vzdálená příbuzná cara, vládnoucí

obrovským jměním. Pohleď jen, můj milý, jaké šperky má na své

šíji! Tvrdí se, že je jich za sedm set tisíc franků! A což její ostatní

majetek! Jsou to miliony, jež doplní cukrovarníkův sáček. Vede

s ním kotilion, nelze tedy již pochybovati. Ostatně, zůstaneš na

kotilion?“

„Hm!“

„Ale ano, jest to nutné. Budeme se spolu bavit a spolu

večeřet. Tak dlouho jsme se neviděli. A pak, kdybys se po

anglicku ztratil, ač jsi se stal takřka dokonalým Američanem,

přece se obávám, že by tvůj velitel nebyl tím právě polichocen.

Hleď, přichází právě k nám. Nelze nic namítati, ten člověk má

skvělé vystupování na svůj věk, ale… ale… Ach, pohleď, co se

děje? On je bílý jako křída!“

*

Kněžna Soňa Danidovova právě skončivši valčík

s Thomerym, byla poněkud udýchána. Pohlédla na sebe do

zrcadla a zjistila, že jí trochu červeně vstoupilo do tváří.

„Jsem celá rudá,“ pomyslila si, přepínajíc po ženském

způsobu, charakteristickém pro dcery Eviny.

Tu ucítila, že jí někdo přišlápnul vlečku; v téže chvíli již černě

oděný muž rozplýval se v omluvách. Byl to pan Nanteuil.

„Nesmírně mě mrzí, kněžno!“ zvolal elegantní bankéř.

„Člověk však nemůže za své pohyby v podobné tlačenici.

Obávám se skutečně, že jsem svojí botou poněkud natrhl jemný

mušelín vaší nádherné toilety…“

Kněžna ho uklidňovala, tvrdíc, že to nemá významu a bankéř

se vzdálil v hlubokých poklonách, zdvojnásobuje ještě na

odchodu své omluvy; když zůstala sama, mladá žena se zahryzla

do rtů; bude jistě vypadati nemožně až povede, nejpozději za půl

hodiny, s Thomerym kotilion.

Vzpomněla si, že při jejím příchodu její snoubenec zavedl ji

do odděleného salonku, aby zde odložila a že se tento nalézal

docela vzadu v galerii, kterou vstoupila.

„Připravil jsem tento salonek jedině pro vás, drahá kněžno…“

pravil při tom.

Vzpomněla si nyní na to právě v čas. Přešla kolem schodiště

až do této místnosti a zavřevši dvéře, chystala se dáti do pořádku

nepatrné poškození svého oděvu.

Když šla mimo šatnu, komorná nabídla jí své služby, avšak

kněžna poděkovala. Nebyla-li zde její věrná Nadina, pak dávala

přednost tomu, obsloužiti se sama. Ostatně pomocí dvou

špendlíků, skrytých v mušelinu, budou šaty opět v pořádku;

pokud se týká červeně tváří, tu postačí trochu pudru.

Soňa Danidovova prohlížela s potěšením pravý arsenál

lahviček, krabiček a voňavek, které Thomery, jako dokonalý

snoubenec, zamilovaný a myslící na všechny maličkosti, umístil

pro ni v malém salonku, přeměněném v dámskou oblékárnu.

Bylo zde vše, čeho třeba, dokonce i sklenice cukrové vody

a malá lahvička mentolu.

Otevřela krabici s pudrem a pak, poněvadž jako všechny ženy

šlechtického původu milovala vášnivě voňavky, vzala

rozprašovač, který nesl nápis „fialková essence“ a zatopila jím

svoji šíji a spodní část obličeje.

Zatím co pracovala na opravě svých šatů, pocítila jakousi

slabost, nevolnost… potřebu spánku… asi že následkem horka,

které bylo v tanečním sále…

Spustila se na nízký divan, jenž byl umístěn v jednom rohu

pokoje a hluboce vdechla do sebe sladkou a poněkud podivnou

vůni, jež vystupovala z rozprašovače.

„Tahle vůně je fádní,“ pomyslila si, „kdybych jen měla

kolínskou vodu…“

Aniž se pohnula s místa, neboť pociťovala nyní skutečnou

slabost, hledala pohledem osvěžení, jehož si přála. Byla to zřejmě

mezera v arsenálu Thomeryho, neboť scházela zde kolínská voda.

Byl zde pouze jeden rozprašovač, a sice ten, který držela Soňa

Danidovová v ruce.

Kněžna se postříkala ještě jednou, očekávajíc od rozprášené

voňavky oživující účinek, avšak právě naopak, její únava zdála se

stoupati a v okamžiku se jí zavřely oči…

Když je za vteřinu otevřela, byla v kabinetě úplná tma.

Soňa Danidovová pokusila se povstati s divanu, na nějž

sklesla.

Ztrácela vědomí? Nedovedla si už ujasnit co se s ní děje,

nevěděla, sní-li či bdí.

Zmocňovala se jí silná mdloba, ne však nepříjemná. Před

jejíma očima střídaly se skvělé vidiny s hustou tmou.

Hlava se jí točila… chtěla vykřiknouti, avšak hlas zadrhl se jí

v hrdle; kněžna se slabě zachvěla…

Slyšela nezřetelně neznámý hlas, který jí šeptal docela tiše:

„Jen zůstaňte… spěte!… Neobávejte se ničeho!“

Soňa Danidovová v prvním okamžiku snažila se vzchopiti se,

pak však uposlechla, vzdala se a ztratila docela vědomí věcí,

které ji obklopovaly.

*

Naprosté ticho vládlo v malém salonku určeném Soně

Danidovové, když Thomery, hledaje ji, aby připravil kotilion,

došel až k zavřeným dveřím místnosti.

Několikrát tiše zaklepal.

Neobdržev odpovědi, Thomery otevřel.

Kabinet byl ponořen do tmy.

Udiven, přistoupil k vypínači a jakmile jej otevřel, místnost

zaplnila se světlem.

Jeho vzrušení nad obrazem, který se objevil jeho zrakům, bylo

tak ohromné, že zbledl jako křída a vrhl se ku předu.

Soňa Danidovová ležela bezduchá a bledá na divanu.

Drsný, přerušovaný dech vycházel nepravidelně z její hrudi,

na níž se táhly široké stopy krve.

Ztrativ hlavu, Thomery ihned vyběhl, aby vyhledal pomoc.

Bylo to právě v tom okamžiku, kdy upoutal svou smrtelnou

bledostí pozornost Charleye a jeho mladého přítele, inženýra

Andrala.

Thomery kráčel s tváří silným pohnutím křečovitě staženou

a se zaťatými prsty směrem ke galerii, vedoucí do předsíně.

Marně se snažil jiti pevným krokem, jeho vzrušení ho přemáhalo.

Náhle zazněly dva nebo tři ženské výkřiky, jež přerušily

půvabné zvuky pomalého valčíku, který hudebníci právě hráli.

Nával k malému salonu, odkud vyšel Thomery, hnal

návštěvníky neodolatelně tímto směrem.

Zatím co dvě ženy, z nichž jedna byla paní Alouat, padly ve

mdlobách do křesel a doktor Du Marvier, slavný operatér, snažil

se zakázati vzrušenému množství vstup do místnosti, šířila se

zmatená pověst o tragedii, o smrti: kněžna Soňa Danidovova

ležela, jak se tvrdilo, mrtva v saloně.

Hluk se vzmáhal. Slova „zločin“, „vražda“ ozývala se určitěji

v trhaném hovoru. „Vražda“, „vrah“, „zloděj“, znělo kolem.

Novinka šířila se rychle všemi místnostmi paláce. Nebylo

o tom již pochyby, neboť asi dvacet osob, které pronikly až

k malému salonku a vrátily se pak opět k tanečníkům, mísíce se

mezi ně, vyprávěly o hrůze, jíž byly svědky.

Byly vykládány podrobnosti:

Ano, je tomu tak!

V malém salonu, jejž Thomery vyhradil své snoubence, ležela

Soňa Danidovova zakrvácená na zemi, s odhalenou šíjí. Její

perlový náhrdelník zmizel.

Po vzrušení první chvíle nastoupilo ledové ticho, příšerná

tíseň.

Tanečníci a tanečnice tvořili skupiny, hovoříce o hrozné

události.

Několik dalších žen omdlelo. Muži byli bledí, byla otvírána

okna, všichni toužili po vzduchu. Se všech stran hledaly pohledy

návrat hostitele.

Tento zůstával však neviditelným…

„Ivono! Marto! Pojďte, děti, půjdeme. Překážíme zde a tyto

trapné dojmy nejsou pro vás.“

Starý generál de Riul svolával k sobě otcovsky svoje dvě

dcery, velmi rozrušené tím, co se událo.

Starý vojín blížil se se svými dcerami k velkému schodišti,

kde byla umístěna šatna. Chystal se právě vyzvednouti svůj plášť,

když k němu přistoupil lokaj a zašeptal několik slov:

„Jakže!… jakže…“ vykřikl generál, „co to znamená?… Že

nemám odejiti?… Což pak jsem podezříván?… To je nedůstojné!

Ach! Nu tohle!…“

Správce přistoupil k němu a řekl velmi uctivě:

„Hovořte tišeji, pane generále, prosím vás! Jest to pouze

formální rozkaz, jenž nám byl dán již před deseti minutami.

Jakmile pan Thomery zjistil… to neštěstí, dal zavříti dveře paláce

a obklopiti dům strážemi, které byly v přízemí. Policejní

důstojník bdí nad plněním tohoto rozkazu, takže byste nemohl

odejiti. Není to samozřejmě proto, pane generále, že by bylo

nějaké podezření, ale snad bude tím způsobem nalezen vinník,

který jistě nemohl opustiti palác, neboť již nejméně hodinu nikdo

odtud neodešel.“

Generál de Riul, poněkud uklidněn a chápaje postup

Thomeryho, svého hostitele, ustoupil bez odpovědi do rohu

galerie, se svými dvěma dcerami, které se cítily úplně zničeny,

prožitým rozechvěním.

Salony se pomalu prázdnily, především ty, jež sousedily

s místností, v níž ležela nešťastná oběť.

Společnost stísnila se na verandě a v kuřáckém pokoji,

hovoříc o případě.

Náhle vše utichlo.

Pan Thomery, jehož nebylo lze nalézti od chvíle, kdy tragedie

byla odhalena, objevil se nahoře na schodišti s mužem, jehož

prostý černý kabát působil cizím a neočekávaným dojmem

uprostřed světlých, barevných úborů a stejnokrojů.

Kdosi zašeptal:

„Pan Havard!…“

Byl to skutečně šéf policie.

S nepopiratelnou duchapřítomností a pozoruhodnou věcností

pan Thomery, jakmile objevil tragedii, jejímž dějištěm se palác

stal, vrhl se k telefonu a zavolal policii. Pan Havard, nalézající se

právě ve své kanceláři, neváhal odebrati se sám do paláce

Thomeryho.

Byla to skutečně šťastná náhoda, že známý vedoucí cí

policista byl zastižen na prefektuře v tak pozdní hodinu.

Pian Thomery procházeje salony, hovořil s ním tichým

hlasem:

„Děkuji vám, pane, že jste se dostavil tak brzo. Jakmile jsem

objevil tělo nešťastné kněžny, ihned jsem pospíchal dáti příkaz,

aby všechny východy paláce byly hlídány: na neštěstí musil jsem

opustiti místnosti na čtvrt hodiny, takže nevím, co se mezitím

dělo. Kdybych byl zůstal mezi svými návštěvníky, byl bych

možná zpozoroval u někoho, koho snad ani dobře neznám,

podezřelé chování, gesto, nějaké vzrušení, bohužel však…“

Pan Havard přerušil ho s úsměvem:

„To nevadí, pane. Je-li vinník mezi vašemi návštěvníky

a prozradil-li se nějakým způsobem, dozvím se to. Mezi vašemi

tanečníky a tanečnicemi jsou jistě čtyři nebo pět úředníků tajné

policie…“

„Ujišťuji vás, že tomu tak není!“ odvětil pan Thomery, „znám

lidi, které přijímám!…“

„Já rovněž,“ tvrdil policejní inspektor; „není pořádán však ani

jeden ples nebo společenský večer, ať jakkoliv vznešené

společnosti, jemuž by nebyl přítomen jistý počet našich

úředníků.“

Pan Thomery, poněkud nemile dotčen, zřekl se odpovědi.

Blížili se ostatně již osudnému salonu. Doktor Du Marvier

nalézal se v místnosti vedle oběti.

Uprostřed pokoje, naplněného jásavým přepychem toaletních

předmětů, ležela na zádech, s jednou rukou položenou na hlavě,

kněžna Soňa Danidovova, nehybná. Zdálo se, že spí.

Na šíji lpělo několik kapek krve, jež pocházely z lehké rány

za uchem.

Vrah nepochybně způsobil trhlinu, když ve spěchu strhoval

oběti náhrdelník.

Fialové skvrny mřížovaly kůži na krku. Lékař uklidnil pana

Havarda.

Kněžna Soňa Danidovová uspaná prudkým, omamným

prostředkem, nebyla v nebezpečí.

Za hodinu nebo dvě se jistě vzpamatuje.

Bylo jí však třeba klidu, především klidu.

Pan Havard nenaléhal. Jediným pohledem obsáhl situaci.

Nebylo žádného zápasu a poranění oběti pocházelo prostě od

toho, jak zločinec ve spěchu snažil se servat náhrdelník se šíje

kněžniny.

Úředník prohlédl rychle obě okna, která s dveřmi, vedoucími

na galerii, tvořila jediné vchody do místnosti.

Za zavřenými okny byly silné žaluzie. Tyto nemohly býti

otevřeny bez jistých obtíží, v každém případě bylo však

vyloučeno, zavříti je z vnitřku. Zloděj nepřišel tudíž z venku. Byl

zřejmě na plese a následoval kněžnu, když vstoupila do malého

salonu.

Pan Havard uvažoval o tom, z jakého důvodu přišla mladá

žena do této místnosti, kterou pán domu svým hostům dosud

neotevřel.

Zatím co přemýšlel, zpozoroval, že krajky na dolním okraji

šatů byly utrženy. Shýbl se a věnoval této podrobnosti plnou

pozornost; dva ve spěchu zastrčené špendlíky spojovaly

roztrženou krajku.

Pan Havard dospěl k úsudku velmi pravděpodobnému, že

kněžna, když se jí tato nehoda stala, chtěla ihned provésti opravu

a byla napadena, zatím, co se nakláněla nad okrajem svých šatů;

vrah srazil ji k zemi a obral ji o její šperky.

Náčelník policie obrátil se prudce k panu Thomerymu:

„Bude třeba, abych přikročil k postupu poněkud

nepříjemnému pro vaše hosty, kteří však mi musí prominouti.

Všechny domněnky vedou mě k názoru, že původce toho

přepadení, jež se stalo nejdéle před půl hodinou, jak řekl doktor

Du Marvier, jest dosud v paláci, z něhož nikdo neodešel.“

Doktor Du Marvier se uklonil.

„Jest třeba, abych zakročil ihned. Nechť se všichni hosté

dostaví do vaší pracovny, pane Thomery, a sice jeden po druhém.

Začnu s vámi, aby vaši hosté se pak podrobili této formalitě

dobrovolně. Je to přece skutečně pouhá formalita…“

…Prohlídka, dlouhá a trapná, neměla žádného výsledku.

*

Fandor, velmi zaujat novou tragedií, které byl přítomen,

bohužel ne tak zblízka, jak by se mu bylo zamlouvalo, oblékal si

svůj svrchník a náhle se zarazil.

Nepoznatelný hlas zašeptal mu do ucha:

„Pozor, Fandore, je to vážná věc!…“

Novinář se v mžiku obrátil.

Ach! Nyní se doví, kdo je oním tajemným neznámým, jenž ať

již písemně, nebo dokonce přímo, chtěl ho, jak se zdá, odvrátiti

od jeho pátrání.

Neznámý přítel?

Skrytý nepřítel?

Bylo rozhodně nutno, aby tajemství se vyjasnilo!

Tucet osob tísnilo se kolem Fandora a usilovalo obdržeti svoje

oděvy v šatně…

Nikdo z nich nehleděl na novináře…

Nikdo, jak se zdálo, se o něho nezajímal…

Fandor prohlédl si – jednoho po druhém – návštěvníky pana

Thomeryho, již jej v té chvíli obklopovali.

Znal z nich některé, buď podle jména, nebo prostě od vidění.

Marně zkoumal ostrým zrakem jejich vzhled. Byli to lidé

bezvýznamní, trpní, neproniknutelní.

„Fuj!“ zabručel…

A odejel rozčilený a zuřivý.

I X .

A N T R O P O M O R F I E .

Jerome Fandor mnul si spokojeně ruce ve voze, jenž jej

odvážel k paláci spravedlnosti.

„Tento týden je rozhodně příznivý sensačním novinářským

článkům. Ať jsem čertův, nesvedu-li o případu dnešní noci

článek, jenž mi otevře dveře k novinářské smetánce. Bertillon,

fotografující v antropomorfickém oddělení všechny známé

obvyklé návštěvníky pařížských premiér! To rozhodně nebude

všední! Nechá-li mi volnou ruku, myslím, že bude ve všech

redakcích rvačka o moji kopii a o doklady, jež ji budou provázeti.

To je dobrý pramen, který se musí využít! K čertu! „Vševěd“ jistě

mi neodepře několik řádek týkajících se služby u policie a dějin

slavných zločinů. To dělá vždy dobře… a proč by se k tomu

Bertillon nepropůjčil? Jest to velmi vlídný člověk…“

Jerome Fandor vyptával se nejdříve všech svědků, jež mohl

sehnati, na tragedii minulé noci a pak se odebral do paláce

spravedlnosti.

„Rozhodně je jisté, že prozatím nevím nic přesného o celé

věci,“ přiznával si; „ta kněžna Soňa Danidovová nechala se

oloupiti rozhodně trochu podivným způsobem. Havard prohlásil

v jednu hodinu v noci, že lupičem nemohl býti nikdo, než jeden

z pozvaných a v důsledku toho přikročil k přesnému prohledání

všech přítomných.

Tato prohlídka neměla žádného úspěchu. Načež byl povolán

Bertillon, jemuž se podařilo vzíti neprodleně přesné otisky prstů

zločincových. Jsou-li tyto otisky skutečně tak přesné, jak se tvrdí,

pak to značně uspíší pátrání policie. Naproti tomu nelze však

pokládati pachatele za tak prostoduchého, že by vyhověl

všeobecné výzvě, kterou policie chystá všem návštěvníkům

Thomeryho a dostavil se k Bertillonovi. Jakmile mu bude tato

výzva známa, pak – naopak – poběhne k vlaku a ujede za

hraníce.“

Mladý muž se pustil znovu do uvažování. Náhlé rozhodnutí

použiti antropometrie vůči všem návštěvníkům Thomeryho, bylo

mu nesrozumitelným.

Když se jeho vůz zastavil u vrat paláce, vyrazil vzdech

skutečného ulehčení.

„Jest rozhodně spousta věcí, jichž nechápu; doufejme, že

Bertillon bude ochoten poskytnouti mi vysvětlení.“

Vstup do anthropometrického oddělení byl při příchodu

Jeroma Fandora střežen dvěma strážníky, což novináře

rozveselilo.

„Ale, ale“ pomyslil si, „cožpak se pomýšlí na okamžité

zatčení? To by dodalo působivosti této policejní a společenské

ceremonii.“

Předal svoji navštívenku muži, jenž měl službu v tomto

oddělení; několik minut později hoch uvedl jej do pracovny

Bertillonovy.

„Copak ode mne chcete?“ tázal se jej slavný vědec.

„Můj bože, mistře, rád bych věděl všechno co se přihodilo

minulé noci, neboť upřímně řečeno, nerozumím ničemu z toho,

co míníte prováděti. Jest pravdou, že hodláte předvolati všechny

ty, kdož byli pozváni včera u Thomeryho? Proč vlastně? Vzali

jste otisky tak dokonale přesné, že věříte v možnost ztotožniti je

při běžné prohlídce s otisky jednoho z těch, kdož projdou vaší

kanceláří?“

Bertillon se usmíval:

„U čerta,“ odpověděl, „vy patříte, můj milý, k těm, kdož

vůbec nevěří výsledkům, jež antropometrie vykazuje v policejní

službě, poněvadž neznáte náš postup. Stopy, jež jsem vzal dnes

v noci, jsou naprosto jasné. Dojde-li zde v krátké době k zatčení,

bude provedeno s naprostou jistotou.“

Novinář se uklonil:

„Doufám, že tomu tak bude,“ pravil. „Buďte však tak laskav

a řekněte mi, co se dělo po mém odchodu.“

„Nic zvláštního. Jistě znáte okolností, za nichž byl zločin

proveden a odhalen?“

„Vím, že Thomery nalezl jednu ze svých návštěvnic, paní

Soňu Danidovovou, omdlelou v malém salonu; že doktor Du

Marvier prohlásil, že byla uspána; že perlový náhrdelník, který

oběť měla na sobě, zdá se býti důvodem činu; že pan Havard,

jenž byl spěšně povolán, zajistil si, aby nikdo nemohl odejiti a že

všechny prohlédl… nu a to je vše, co vím!“

„Nuže, nic jiného se nestalo. Havard ničeho nenalezl. Nikdo

neměl u sebe zrádný doklad. Poslední návštěvník odešel a každý

kout domu byl prohlédnut aniž by byl šperk nalezen.

Přišel jsem když prohlídka končila a když kněžna Soňa

Danidovova byla odnášena domů. Přišla již k sobě a prohlásila,

že nic neví, kromě toho, že omdlela, po použití rozprašovače,

který byl nalezen a obsahoval chloroform. Nikdo však nevěděl,

kdo tento omamný prostředek do voňavky přimísil.“

„Pan Havard vás povolal?“

„Ano, telefonicky… vždyť víte, že ve všech choulostivých

případech jsem požádán o zakročení. Nechci se chlubiti, ale

vzpomeňte si, že již od dob studií doktora Lacassagna a samého

doktora Causséa roku 1846, antropometrie prokázala takové

služby, že nebylo by už možno se bez ní obejiti. Doktor Du

Marvier odborně zjistil, že kněžna Soňa Danidovova byla

povalena a napolo uškrcena zlodějem, jenž spěchal, aby se

zmocnil náhrdelníku, a neváhal mě upozorniti, abych hledal na

krku oběti otisky ruky nebo jiné stopy vraha.“

„A byly tam nějaké?“

„Dokonce několik! Kněžna Danidovova byla především lehce

raněna na krku; krev byla rozmazána na její šíji a bylo snadno

vzíti otisk jednoho prstu.“

„A to postačí?“

„Ano a ne! Takový otisk, to už něco znamená. Ale máme ještě

něco důležitějšího. Zloděj stiskl asi svoji oběť velmi silně

a v důsledku toho zůstaly tu také dokonalé otisky ruky. A toho

právě bylo nám třeba.“

Jerome Fandor podvědomě vztáhl ruku ke svému krku a učinil

pohyb škrcení. Poznamenal:

„Stopy, které tím způsobem vzniknou, jsou nepozorovatelné.“

„Pouhému oku ano, ne však fotografickému aparátu. Víte, že

v okamžiku, kdy bídník, chtěje strhnouti omámené kněžně

náhrdelník, opřel se rukou o její krk a následkem vydechnutí své

oběti zanechal stopu velmi slabou. Avšak stopa ta mi posloužila.

Nanesl jsem na ni nitran stříbrnatý, zvláštně připravený, aby

neleptal, a ihned byly viditelný černé pruhy kůže. Ostatně

zkouškou na druhé straně krku kyselinou fluorhidrickou, jež byla

rovněž učiněna neškodnou, docílil jsem rovněž kladného

výsledku a mohl jsem provésti fotografie naprosto jasné.“

„A to stačí, aby zloděj mohl býti zatčen?“

„Můj milý, řekl jsem vám právě, že takové stopy jsou stejně

hodnověrné jako podpis. Jest dokázáno, že výkres, který tvoří

nespočetné rýhy na bříškách našich prstů, jest tak individuelní,

jako tvar nosu nebo ucha, anebo barva očí. Záhyby a tvary těchto

rýh jeví se již u novorozeněte a nemění se až do smrti. Dokonce

i po spálenině, když se kůže obnovuje, tyto rýhy se vytvoří opět

tak, jak byly před tím. Hleďte, tím způsobem bylo docíleno

výsledků, o nichž se vám ani nezdá. Mohl bych vám říci, dle

otisků, jež jsem vzal dnes ráno, přesnou výšku dotyčného

člověka, kdybych prostě použil tak zvaného rekonstrukčního

koeficientu. Podívejte se, včera vzal jsem otisk nohy u příležitosti

vraždy: tato noha, zutá, měřila 225 milimetrů. Násobím-li toto

číslo 6.840, to jest jeho rekonstrukčním koeficientem, zjistím, že

zločinec měřil asi 1 metr 53.2 centimetru…“

Novinář byl omráčen.

„To je velkolepé,“ řekl. „Nemůže tedy býti nijakých pochyb,

jakmile máte v ruce přesné otisky? Vaše služba znamená

potlačení justičních omylů?“

„Naprosté potlačení. Každé zjištění osoby je neodvolatelný

fakt. Bohužel nepodaří se nám vždy získati dokonalé otisky na

místě činu.“

„Dnes v noci však?“

„Ach, dnes v noci, jak jsem vám již řekl, byly otisky naprosto

uspokojivé. Mám celou ruku zloděje. Dokonce se přiznávám, že

podle zvláštních rýh zdá se mi, že darebák, který toto provedl,

prošel už mýma rukama. Znám tu ruku. A uvidíte, mýlím-li se.“

Bertillon stiskl zvonek a tázal se úředníka, jenž vstoupil do

místnosti:

„Zjistil jste otisky, jež jsem vám nedávno předal?“

Úředník podal Bertillonovi list:

„Zde, pane řediteli; tento člověk byl tu již měřen, je to

pořadové číslo 9.200.“

Bertillon obrátil se k novináři.

„Vidíte, nemýlil jsem se! Stačí nyní, když projdu svůj seznam

z tohoto měsíce, neboť číslo je novější, a budu znáti jméno

zloděje profesionála, a to nepolepšitelného – neboť byl již jednou

u nás.“

Hovoře, pan Bertillon listoval v ohromném svazku. „9.800,

9.700… ach, zde je série 9.200…“

Kniha mu pojednou vyklouzla z ruky a on vzkřikl:

„Vinníkem je…“

„Kdo?“ tázal se Fandor.

„Jacques Dollon!…“

„Ruka, která oloupila kněžnu Soňu Danidovovou, je ruka

Jacquea Dollona!…“

„Ale to je nemožné!“

Bertillon pokrčil rameny.

„Proč by to bylo nemožné. Máme tu důkaz…“

„Jacques Dollon je mrtev!…“

„Byl to on, který provedl včerejší krádež!…“

„Mýlíte se!…“

„Nemohu se mýlit!… Říkám vám, že zlodějem je Jacques

Dollon!…“

Jerome Fandor nedovedl se zdržeti:

„A já vám říkám, pane Bertillone, že vím, že jsem si jist, že

Jacques Dollon je mrtev!…“

Učenec zavrtěl hlavou:

„Jest na mně řada, abych vám odpověděl: mýlíte se, pane!

Pohleďte raději na oba listy, jež mám na očích: na otisk, který byl

vzat Jacqueu Dollonovi před několika dny a ten, jejž jsem udělal

minulé noci. Jsou totožné, kryjí se úplně…“

„Náhoda!“

„Náhoda je vyloučena; ostatně“ – a pan Bertillon vyzbrojil se

silnou lupou – „pohleďte na některé charakteristické známky, na

tvar palce, jenž není naprosto běžný a vykazuje zvyky odborníka,

zvyky malíře-keramika… to vše je naprosto jasné, není

pochyby… Jacques Dollon je vinníkem!“

„Avšak Jacques Dollon je mrtev,“ opakoval Fandor umíněně.

„Přisahám vám, že je mrtev!“

Toto tvrzení nemohlo, ovšem, pohnouti učencem.

„Je věcí policie, aby rozhodla, je-li Jacques Dollon mrtev,

nebo živ. Já vám mohu dokázati pouze jedinou věc, to jest, že

člověk, jenž včera provedl krádež, jest týž, který tudy prošel před

několika dny, a to byl Jacques Dollon.“

*

Jerome Fandor opustil již dávno pana Bertillona a přemýšlel

dosud o jasných a vážných slovech, jimiž končil jeho hovor

s učencem.

Mladý novinář cítil se ještě zmatenějším, než na počátku své

návštěvy.

Bylo-li docíleno nového fakta – jistoty totiž, že otisky vzaté

na hrdle kněžny Soni Danidovové byly beze vší pochyby otisky

Jacquea Dollona – neznamenalo to naprosto, že tajemství,

rozprostírající se nad touto událostí, nebo lépe řečeno, nad touto

řadou událostí, bylo tím osvětleno… právě naopak.

Fandora pronásledovala stále neklidná myšlenka, jež zaujala

trvalé místo v jeho mozku, a ovládala jej jako horečka nebo

šílenství. Byla to myšlenka na Fantomase, kterého tušil na dně

tohoto řetězu tajemných událostí, a novinář soustředil veškero

svoje úsilí, přemýšleje o této záhadě.

„Jistě je v tom Fantomas… docela jistě… Avšak Dollon byl

přece usvědčen… zanechává na místě zločinu svoje stopy…

Dollon není však Fantomasem a kromě toho, Dollon je mrtev…

o tom mám důkazy… Tedy?…“

Tedy?…

A Fandor nemohl nálézti východiska.

X .

T O T O Ž N O S T P O D Z E M N Í H O D Ě L N Í K A .

„Tahle banka Barbey-Nanteuil je velmi přepychová,“ myslil

si Jerome Fandor, procházeje velkou vstupní místností v přízemí,

kde nábytek ze silného mahagonu, silné koberce, hluboká křesla

a vkusné záclony na oknech působily dojmem bohatého přepychu

i dobrého vkusu.

A novinář připojil dále:

„Rozhodně je finančnictví tím nejlepším řemeslem. Měl jsem

se také stati bankéřem, byl bych snad nyní milionářem!“

Mezitím přistoupil k němu sluha:

„Pán si přeje?“

„Odevzdejte, prosím vás, moji navštívenku panu Nanteuilovi.

Rád bych s ním několik minut pohovořil.“

Sluha se uklonil:

„V soukromé věci, pane?“

„V soukromé věci.“

Jerome Fandor toho dne nemusil psáti článek pro „Velkou

Paříž“. Nebylo novinek. Žádný král neprojížděl Paříží, žádný

apač netropil si šašky z policie. A mezi velikými muži, kteří se

proslavili v politice, nebylo žádného, jehož socha byla by právě

odhalována.

Co dělat?

Rozhodl se prostě interviewovat Barbey-Nanteuile ohledně

posledních událostí, jež rozrušovaly Paříž a jichž tajemnost

zůstávala bez rozluštění.

Páni Barbey-Nanteuil byli bankéři baronky de Vibray a kromě

toho byli přítomni na plesu cukrového krále Thomeryho, kde

kněžna Soňa Danidovová byla tak dramatickým způsobem

oloupena; bylo tedy zajímavé pohovořiti s nimi.

Budou-li však přístupni k dotazům?

„Jistě že budou,“ rozhodl se Jerome Fandor; „jsou to konec

konců obchodníci a já jim nabízím vděk veřejnosti.“

Novinář uvažoval správně.

Sluha se k němu vracel klidným krokem.

„Pan Nanteuil prosí za prominutí, že vás nemůže přijmouti.

Předsedá v této chvíli správní radě; pan Barbey bude však velmi

potěšen, pohovoříte-li si s ním, ovšem může-li ve vašem případě

pana Nanteuile nahraditi.“

Jerome Fandor vstal.

„Navštívím tedy pana Barbeye.“

Následuje sluhu, prošel novinář celou bankou a mohl dokonce

pootevřenými dveřmi zjistiti, že pracovna Nanteuilova je

prázdná.

„U čerta! Pan Nanteuil tu prostě není a Barbey chce mě

přijmouti na jeho místě… je to jasné, oba společníci se asi

nesnáší a jeden se snaží nabyti vrchu nad druhým.“

Pan Barbey přijal ho se zdvořilým a chladným pozdravem, na

nějž Fandor odpověděl svým nejpůvabnějším úsměvem:

„Vím, pane, že váš čas je drahocenný,“ začal, „a nebudu vás

dlouho obtěžovati. Hle, jaký je účel mojí návštěvy: Jistě je vám

známo vzrušení, jež způsobily v Paříži oba zločiny, spáchané

v poslední době na baronce de Vibray a kněžně Soně

Danidovové.“

„Zajisté, pane, sledoval jsem v novinách stíhání, jež bylo

zahájeno v těchto podivných případech. Avšak…“

„Avšak, co s tím máte vy co dělat, není-liž pravda? Můj Bože,

pane, což pak baronka de Vibray nebyla vaší zákaznicí, a což jste

nebyl přítomen plesu pana Thomeryho?“

„Zajisté, pane, mýlíte se však, jestliže se domníváte, že bych

vám mohl posloužiti jinými podrobnostmi, než těmi, jež byly

uveřejněny.“

„Můžete mi však potvrditi, že baronka de Vibray byla

finančně zničena?“

„Domnívám se, že tím neporušuji obchodní tajemství. Nuže

ano, pane, baronka de Vibray utrpěla velké ztráty.“

„A kněžna Soňa Danidovova?“

„Myslím, že ta nepatří mezi naše zákazníky.“

„Myslíte?“

„Ach, pane, domníváte se skutečně, že je všechny znám.

Zabýváme se většinou velkými státními a průmyslovými

podniky. Máme mnoho zákazníků a upisovatelů, jejichž jména

ani já, ani Nanteuil neznáme.“

„Znáte jméno Jacquea Dollona?“

„Ano, znal jsem toho mladého malíře, to je pravda. Byl mi

představen baronkou de Vibray, která mě žádala, abych se ho

poněkud ujal, což jsem velmi rád učinil. Dnes nezbývá mi než

litovat, že jsem svoji důvěru věnoval nehodnému člověku.“

„Věříte tedy, že je vinen?“

„Věřím!… Stejně jako všichni vaši čtenáři, pane.“

Zatím co pan Barbey hleděl na Jeroma Fandora, značně

udiven poslední novinářovou otázkou, jíž Fandor dal na jevo, že

on sám nevěří ve vinu Dollonovu, dveře pracovny se velmi

prudce otevřely a pan Nanteuil, se zkřivenými tahy obličeje,

vpadl bez dechu do pokoje, následován pěti nebo šesti muži,

Fandorovi neznámými, jejichž obličeje jevily rovněž únavu

a vzrušení.

„Můj bože, co se děje?“ vykřikl pan Barbey, a vyskočiv, běžel

v ústrety svému společníku…

Tento klesl do křesla a odpověděl:

„Stala se strašná krádež…“

„Kde?…“

„V ulici Čtvrtého září!… Náhodou…“

A udýchaným hlasem jal se vyprávěti podrobnosti…

*

Aniž by poslouchal dále, Jerome Fandor vyběhl jako šílenec

z banky Barbey-Nanteuilovy a odebral se, jak nejrychleji mohl,

na náměstí Opery.

Podivná událost, o níž pan Nanteuil přinesl zprávu, způsobila

velký shluk lidu. Byly ovšem ihned povolány stráže a dav,

omezován strážníky, nevěděl při příchodu Fandorově mnoho

o tom, co se přihodilo.

Novinář byl zvyklý protlačovati se zástupy a podařilo se mu

protáhnouti se hbitě a pohotově do prvních řad zvědavců. Chystal

se právě využiti výhody, kterou mu skýtala jeho propustka

a vymoci si vstup do remízy, jež nebyla obecenstvu přístupna.

V okamžiku, kdy prohledával svoje kapsy, aby z nich vytáhl

drahocennou legitimaci, jež vydává prefektura novinářům

velkých pařížských časopisů, vrazil do něho člověk, jenž

vystoupil právě z remízy a kráčel proti němu.

Byl to podzemní dělník, celý pokrytý prachem a blátem;

neměl klobouk a držel si pravou ruku na tváři. Mezi prsty bylo

viděti několik kapek krve.

Pohledy novináře a muže se setkaly a Fandorovi zabušilo

srdce.

Pohled onoho muže, který ho po zlomek vteřiny pozoroval,

zdál se mu velmi podivným.

Fandor se domníval čisti v jeho očích současně hrozbu

i vyzvání; zůstal zaražen stati.

Zatím, co novinář váhal, vzrušen tímto náhlým setkáním,

muž, rozrážeje zástup, se od něho vzdaloval.

Fandor, který se jindy tak rychle rozhodoval, nedovedl po

několik vteřin zaujmouti stanovisko.

Uprostřed remízy spatřil známé postavy svých kolegů.

Uvědomil si, že postačí, když zatelefonuje nebo navštíví některou

spřátelenou redakci, kde mu jeho kamarádi podají dostatek zpráv

pro článek o této události. Podrobnosti ostatně již věděl: náhlý

výbuch pohltil ruční vozík, jenž obsahoval silné zlaté pruty,

náležející bance Barbey-Nanteuilově… drahocenné vozidlo bylo

však brzy opět nalezeno a dopraveno pod silnou stráží do banky.

Novinář se tedy uklidnil a jal se očima sledovati muže, jenž se

vzdaloval.

Silné tušení říkalo mu, aby neztrácel stopy tohoto člověka, na

němž na první pohled nebylo nic neobyčejného, který však měl

tak zvláštní výraz, když ho pozoroval.

A Fandor, jenž tak rád přemáhal obtíže a chtěl vždy ve svém

oboru znáti to, co ostatní neznali, který kromě toho ve všech

policejních případech uhodl vždy mnohem více, než jeho

kolegové, byl přesvědčen, že záleží mnoho na tom, aby sledoval

tohoto muže a přiměl ho k řeči, až ho dostihne.

Snad to byl prostý podzemní dělník, který, byv zraněn

v návalu, šel do nejbližší lékárny, aby se tam nechal ošetřiti, nebo

ještě lépe do nejbližší vinárny, aby se posílil? Možná však, že to

byl někdo daleko zajímavější, člověk, jenž hrá velkou roli, v tom,

co se událo.

Nedělal svým chováním dojem člověka, jenž odchází, nýbrž

spíše někoho, kdo prchá.

Fandor pozoroval z dálky nejisté jednání dělníka a sotva

potlačil výkřik překvapení. Ano, jeho tušení ho nezklamalo: proti

všemu očekávání, dělník zavolal si taxi a vstoupil dovniř.

Fandor jal se okamžitě hledati automobil a měl štěstí, že ihned

jeden nalezl; označuje vozidlo, jež se vzdalovalo, řekl řidiči:

„Sledujte zblízka číslo 4227 GH, jež je před námi

a nepřipusťte, aby se vzdálilo… dostanete řádné zpropitné.“

Řidič, mladý muž živého pohledu, pochopil, že se jedná

o pronásledování a bavila ho myšlenka, že honě nějakého darebu

ve shluku uliček Paříže, zažije snad dobrodružství.

Přeřízl zručně řadu vozů a dostihl označené auto: zapnul nyní

třetí rychlost a udržoval potřebnou vzdálenost mezi svým vozem

a vozem pronásledovaným.

Fandor znitra vozu sledoval úzkostlivě taxi dělníkovo, jež

právě přejíždělo náměstí Opery. Zabral se vášnivě do této honby,

netuše, jak skončí.

Jeli ulicí Rivoli a pak oba vozy, jeden za druhým, projely

průjezdy Louvrů.

Zatím co projížděli náměstím Caroussel, neodolal pohnutí při

vzpomínce na cestu, kterou tímto směrem, za okolností po každé

jiných konal velmi často za života svého přítele Juva, ubíraje se

na schůzky s tímto slavným policejním úředníkem, v jeho malém

bytě na levém břehu řeky.

Fandor byl totiž již v době svého nejrannějšího mládí takřka

adoptován inspektorem Juvem, kterého sensační události učinily

v posledních letech slavným v právním světě, v Paříži, i v jejím

okolí.

Odbyl si u tohoto mistra policie nejen svoji učednickou dobu,

ale sledoval s ním společně celou řadu tragedií, v nichž oba hráli

úlohu svědků zaujatých celou duší a někdy i, ať již náhodou nebo

zúmyslně, hlavních hrdinů.

Pak došlo k náhlému a tragickému zmizení Juva, při čemž

Fandor unikl pouhým zázrakem.

A od té chvíle byl Fandor v životě osamělým, nemaje nikoho,

komu by se mohl svěřiti se svými obtížemi a neklidem

a především se svými nadějemi.

Fandor se zachvěl…

Taxi přejelo most Svatých Otců, jelo chvíli po nábřeží

a zatočilo kolem Školy krásných umění, odkud ujíždělo do staré

a úzké uličky Bonaparte.

Nu tohle!

Jistě to nebyla než pouhá náhoda, ale konečně… ulice

Bonaparte souvisela opět se vzpomínkou na Juva a vzpomínka

tato nabývala ve Fandorově mysli určitých obrysů!

Juve bydlel v této ulici a po další jízdě asi dvou nebo tří set

metrů tímto směrem pojedou kolem skromného příbytku, kde

policejní úředník po dlouhá léta sídlil, taje žárlivě adresu svého

soukromého bytu všem, kdož by služebně aneb soukromně mohli

ho zde vyhledávat.

Ach! Fandor prožil se svým přítelem v tomto malém bytě ve

čtvrtém poschodí, krásné a dobré časy, ale i hodiny velmi

tragické. Oba dva sedívali pohodlně v křeslech, v pracovně Juva:

Fandor plný neklidu, stále přecházející, stále se vzrušující,

neschopen zdržeti se na místě. Juve stále klidný, rozvážný, někdy

snivý, často mlčelivý, zůstávaje po celé hodiny nehybný, s očima

upřenýma na strop, a kouře, aniž by si to vůbec uvědomoval,

svoji věčnou cigaretu.

Po tragickém zmizení Juvově – byly tomu nyní tři roky –

Fandor po šest měsíců se nepřiblížil k ulici Bonaparte, vyhýbaje

se známým místům, neboť se obával zbytečných a příliš

bolestných vzpomínek.

Jednoho dne však šel se přece podívati, co se stalo

s příbytkem jeho přítele.

Běda! Půl roku postačí v Paříži, aby byla změněna tvářnost

i těch nejznámějších míst; staří domovníci bylí nahrazeni novými.

Tlustá žena odpověděla novináři nakvašeně a mrzutým tonem, že

byt jenž se uvolnil smrtí nájemníka, byl vyprázdněn a hned znovu

pronajat inspektorovi pojišťovny…

*

Fandor zbledl a cítil, že mu srdce přestává tlouci.

Pronásledované auto zmírňovalo rychlost… přiblížilo se

k chodníku… a zastavilo se u domu, kde bydlel Juve.

Fandor byl ještě pod dojmem překvapení, když již dělník

vystoupil z vozu, namířil k domu a vstoupil, drže pravou ruku

stále na tváři.

Fandor nepřemýšlel o tom, co má činiti; vyskočil

z automobilu, hodil řidiči pětifrank a aniž by čekal, až mu tento

vrátí drobné, vrhl se do domu, jehož chodba a schodiště byly mu

dobře známy.

Dělník šel před ním, rychle vystupuje, Fandor stoupal těsně za

ním; bylo slyšeti dech obou mužů na tmavém schodišti.

Ve čtvrtém poschodí muž vstoupil do bytu Juvova, zatím co

Fandor takřka omdléval vzrušením.

Muž byl by zabouchl dveře před nosem svého

pronásledovatele, novinář však předvídal jeho úmysl.

Postavil se mezi dveře, vynutil si vstup a chytil dělníka za

kabát, zatím co tento se snažil dostati se dovnitř.

Náhle se dělník obrátil a oba muži stáli si tváří v tvář.

Tu došlo k čemusi nepředstavitelnému, nepochopitelnému

a šílenému.

Okamžik hleděli si mlčky do očí a tu náhle Fandor vrhl se do

náruče neznámého, který jej strhl na svá prsa, a dva výkřiky

současně zazněly s jejich rtů:

„Juve!“

„Fandore!“

Když se Fandor vzpamatoval, nalézal se v pohodlném

koženém křesle, jež zdobilo pracovnu vynikajícího policisty.

Sladká vůně éteru, smíšená s vůní kolínské vody, plnila

vzduch a novinář pocítil osvěžující chlad kolem spánku a na

boltcích uší.

Když otevřel oči, ztěžka mohl uvěřiti, že to vše je skutečnost.

Juve, jeho dobrý, drahý Juve se nad ním nakláněl, čekaje na

jeho probuzení, hledě na něho s něhou a také s odstínem

nepokoje.

Fandor se snažil vzpřímiti se, byl však úplně sešláply,

omámený jako po prudkém probuzení z dlouhého spánku.

„Fandore,“ šeptal Juve svým vážným hlasem, který se

poněkud chvěl vzrušením, „můj malý Fandore, mé dítě drahé!“

Ano, byl to skutečně Juve, jenž stál před Fandorem, Juve

trochu sestárlý, lehce prošedivělý na skráních a s vráskami kolem

očí a rtů, avšak dosud svižný, štíhlý a mohutný zároveň, v plné

síle svého zralého mužného věku.

Duševní otřes z tohoto nenadálého setkání byl tak silný, že

Fandor, ač nebyl mužem, jenž by ztrácel hlavu, dokonce omdlel.

Byl tu ovšem důvod; pohnutí bylo nesmírné, překvapení

neslýchané, když neznámý dělník, jehož Fandor pronásledoval,

objevil se náhle před očima Fandorovýma jako Juve, živý, z masa

a kostí. Byl to Juve, nejen uctívaný mistr, ale i důvěrný přítel

s city takřka otcovskými, jehož nenahraditelnou ztrátu

a nepochopitelné zmizení Fandor již po tři léta oplakával.

Zatím, co Fandor znenáhla opět nabýval sil, Juve dal do

pořádku svůj oblek, odložil šaty dělníka i hrubý nazrzlý vous,

jímž byla vroubena jeho tvář, když se srazil s novinářem, na

náměstí Opery.

Fandor, sotvaže přišel k sobě, projevoval nesmírnou radost,

bláznivou radost nad tím, že nalezl Juva ve chvíli, kdy toho

nejméně očekával. Ale kromě toho, a především, jat byl velkou

zvědavostí při pomyšlení, že se doví, jaké významné události

přiměly policistu k tomu, aby pro veřejnost zmizel ze života

Paříže na dobu tak dlouhou.

Fandor, nemoha srovnati myšlenky, jež mis kroužily hlavou,

projevoval Juvovi svoji věrnou oddanost, svoji stálou lásku, zatím

co se ho vyptával, chtěje věděti všechno najednou.

Juve se tiše usmíval a hleděl svým nejsrdečnějším způsobem

na mladého muže, jemuž již dávno věnoval svoji otcovskou

příchylnost.

„Neptám se tě co je nového, Fandore,“ prohlásil konečně,

„poněvadž jsem tě často vídal a vím, že se ti dobře daří…

dokonce bych řekl, že jsi poněkud stloustl.“

Juve se tajemně usmíval, Fandor stával se však již

netrpělivým.

Shledával, že Juve je stále týž, jako dříve, klidný a ironický,

přivádějící někdy k zlosti, ba i k zoufalství, a to tím více, čím

netrpělivějším byl jeho druh.

Konečně Juve měl přece soucit s novinářem a když tento,

následkem svého vzrušení, opět zbledl a. ztrácel dech, zeptal se

ho přímo:

„Řekni, Fandore, poznal jsi mne před chvílí?“

Novinář pohlédl na něho rozšířenýma očima a přemohl svoji

přechodnou slabost, neboť pochopil, že nyní se bude mluvit

věcně. Oba tito muži, kteří si měli tak mnoho co říci, budou nyní

hovořiti k věci a poněvadž – jako vždy – jejich čas byl drahý,

bylo třeba vyhnouti se zbytečným slovům.

Ovládl svoje myšlenky:

„Mám-li říci pravdu, Juve, nepoznal jsem tě. Ne, nepoznal

jsem tě, a přece, když se naše pohledy setkaly, měl jsem jakési

tušení, jakoby zjevení ve svém nitru, co mám dělati, to jest že tě

mám následovati bez rozmýšlení, kamkoli půjdeš.“

Juve přisvědčil a souhlasil:

„To je správné, hochu! Tvoje odpověď se mi nesmírně líbí.

Líbí se mi z dvojího důvodu: především pozoruji, že onen zvláště

dobrý čich, kterým jsem tě vyzbrojil hned pří začátcích naší

společné práce, ještě vzrostl od té doby, kdy jsme se rozešli. Za

druhé jsem spokojen, že se mi podařilo změniti svoji tvářnost tak

dokonale, že ani můj starý přítel Fandor mě nepoznal, když jsme

si stáli tváří v tvář?!“

„Avšak, k čemu to přestrojení?“ tázal se Fandor „jak se to

stalo, že jsem vás potkal před chvílí na náměstí Opery, na místě

kde se přihodila nehoda s nákladem zlata banky Barbey-

Nanteuil? A pak, Juve, čím to, že vy sam byl jste…“

Juve jediným pohybem přerušil novinářova slova:

„Pomalu, Fandore, pomalu!“ vzkřikl posměšně, „vidíš dříve

vůz a pak teprve koně a kdybychom pokračovali v hovoru tak

rozkouskovaném, nikdy bychom se nedostali k tomu, co jest třeba

říci. Víš, přece, Fandore, že jsme se oba pustili do řady událostí,

dosti nepochopitelných. Doufám, že nyní budeme moci pracovati

společně… a domnívám se, že, dík stopám, jež se nám podařilo

zachytiti, skončíme tím, že…“

Nyní byla řada na Fandorovi, aby jej přerušil:

„U čerta, Juve, teď jste to vy, kdo porušuje pořádek v našem

hovoru. Rozumím vám napolovic, avšak druhá polovina toho, co

říkáte, mi uniká… co děláte vlastně, Juve? Jste, jako já, na stopě

Jacquea Dollona?“

Aniž by přímo odpověděl na otázku svého přítele, Juve, po

chvilce mlčení, jal se mluviti:

„Ponechávám podrobnosti pro pozdější dobu. Jest třeba,

abych ti v několika okamžicích pověděl, co jsem dělal

v posledních třech letech. Poslyš tedy:“

Juve přesný a metodický, chvílemi dokonce výřečný, předvedl

v širokých tazích krajně napjatému Fandorovi hlavní události, jež

se přihodily od onoho dne, kdy se oba od sebe odloučili.

Rozchod ten stal se před třemi roky; v té době Juve s pomocí

Fandorovou zahnal do úzkých jich obou smrtelného nepřítele,

tajemného Fantomase.

Dík moudrým kombinacím, k nimž přispěla také trochu

náhoda, podařilo se policistovi a novináři uzavříti velkého

zločince v soukromém paláci, který obývala v Neuilly vznešená

anglická dáma, známá pod jménem lady Belthamová, která byla

však tajnou spoluvinnicí známého Fantomase.*)

Nuže, právě ve chvíli kdy Juve doufal přikročiti k zatčení,

nastal strašný výbuch a budova zřítila se v trosky, pohřbívajíc

s oběma přáteli patnáct policistů z bezpečnostního oddělení.

Výbuch měl hrozné následky. Velký počet statečných mužů,

smrtelně zraněných, stal se obětí své povinnosti.

*) Viz Fantomas II.: Juve coptra Fantomas.

Zachránci dostavili se bez prodlení a po čtyřicetosm hodin

hledali bez přestávky v troskách, aby vyrvali těmto spoustám lidi

ať živé či mrtvé.

Zázračnou náhodou byl Fandor pouze zcela lehce zraněn a za

několik dní byl úplně zdráv.

Oplakával však ztrátu svého přítele Juva.

Všechno pátrání po něm bylo marné.

Konečně ztotožnili ho s jedním k nepoznání znetvořeným

tělem, jež bylo vytaženo z trosek.

Juve nebyl však mrtev.

Byl zachráněn stejně zázračně jako Fandor, dokonce ještě

nepatrněji zraněn, takže mu bylo možno, několik okamžiků po

katastrofě, vstáti a uprchnouti. Poděšen, vyběhl policejní úředník

z trosek paláce, aby nejen vyhledal Fandora, ale i Fantomase!

Neboť se domníval, že oba unikli.

Bloudil několik hodin a vrátil se pak, aby se vmísil do řad

zachránců, kde se dověděl, že Fandor byl nalezen zraněný, avšak

mimo nebezpečí; naproti tomu vyprávěli mu, že Juve je mrtev!

Na základě tohoto neočekávaného závěru napadlo ho, že by

mohl přijati na neurčito roli zmizelého.

Byl více než kdy předtím zaujat myšlenkou chytiti zločince

a řekl si, že jakmile Fantomas bude se domnívati, že Juve je

mrtev, domněle mrtvý bude míti tím více možnosti chytiti živého.

Poněvadž však Juve byl člověkem přísných názorů, odebral se

ihned k svému představenému, panu Havardovi, řediteli

bezpečnostního oddělení a tento, po několika námitkách, svolil

předstírati, že neví nic o existenci Juvově mezi živými.

Juve věděl, že Lady Belthamová unikla do Anglie.

Předpokládaje, že Fantomas ji bude bez váhání následovati,

policejní úředník opustil Paříž a pustil se přes kanál La Manche.

Sotvaže dorazil do Londýna, vydal se dále do Ameriky, neboť

zjistil, že lupiči odebrali se do Nového Světa.

Bezvýsledně cestoval Juve několik měsíců; zdálo se, že

Fantomas se rozplynul, všechny jeho stopy se ztratily. Policejní

úředník, zoufalý a přesvědčený, že si zmátl stopy, vrátil se do

Francie.

Svět žalářů zdál se mu i nyní stejně hodným studia, jako před

jeho domnělou smrtí a podařilo se mu provésti zatčení několika

pomocníků bandy, jejímž vůdcem byl Fantomas, mezi nimi Ferdu

Bečku, Vousáče, matku Tulušku.

Kromě toho objevil Juve jakéhosi vězeňského hlídače, jenž

byl před několika lety dozorcem ve vězení, kde byl vězněn

k smrti odsouzený muž, jménem Gurn*), jehož poprava nemohla

býti provedena poněvadž nastrčil za sebe jinou osobu, kterou

i Juve tenkrát pokládal za Fantomasa.

Juve podezíral tohoto dozorce jménem Nibet, že o této

události mnoho věděl a proto se dal, se souhlasem pana Havarda,

přijmouti jako soudní písař ve vězeňské kanceláři.

Brzy na to byl Nibet přeložen k vyšetřujícímu soudu.

Pomocníci Fantomasovi byli zavřeni buď v Melunu, nebo

v Clermontu a doba jejich věznění blížila se ke konci. Celá ta

pěkná společnost měla se opět oitnouti na chodnících Paříže.

Juve měl tedy vážné důvody, aby se mezi ně vmísil.

Rychlé vyprávění policejního úředníka zajímalo Fandora

v krajní míře a novinář hltal bez dechu jeho slova, stále více se

vzrušuje, čím více se líčení událostí, rýsované širokými tahy,

blížilo přítomné chvíli.

„Nuže, Juve, co potom? Mluvte rychle!“ naléhal Fandor

v úzkostlivém napětí.

„Nuže, abych skončil,“ pravil Juve, „neboť nemůžeme stále

hovořiti o tom, co bylo. Věz, že banda podloudníků a falšovatelů

peněz, k níž náleží známé již osoby, jako Vousáč, Ferda Bečka

a ta stará bestie, matka Tuluška, seznámili se jednoho dne

s ubohým človíčkem, méněcenných duševních schopností a velmi

prostoduchým, jehož nazvali Cranajourem.“

„Cranajour? Opravdu nerozumím,“ řekl Fandor.

„Cranajour,“ potvrdil Juve. „Povím ti, odkud pocházelo toto

označení: vzpomínáš si, Fandore, že kdysi, když Fantomas nechal

odpraviti ubohého herce, jménem Valgranda, vzal na sebe jeho

podobu a dostavil se do divadla, kde tento hrával, aby odvrátil

podezření těch, kdo by byli mohli tušiti jeho uskok.

*) Viz: Fantomas I.

Fantomas nebyl však s to docíliti trvale toho, aby se věřilo až

dokonce v jeho totožnost a proto namluvil svému okolí, že

Valgrand byl náhle postižen ztrátou paměti a nevzpomíná si na

nic. Tak mohl Fantomas-Valgrand čeliti nejlepším přátelům

Valgrandovým, jako skutečný Valgrand.

Přiznávám se ti pokorně, že jsem následoval příkladu

Fantomasova, když jsem vytvořil svého Cranajoura!“

Policejní úředník vysvětlil krátce novináři původ přezdívky

a důvěru, jíž se jako takový těšil uprostřed zločinců, kteří

vykládali si před ním svoje činy bez obavy, neboť bylo dokázáno,

že tento ubohý cizinec zapomněl během dvou hodin vše, co se

před ním vyprávělo.

Policejní úředník pokračoval:

„Musím připojiti, můj drahý Fandore, že jsem se od této

bandy nedověděl nic důležitého. Nalézal jsem se, jak se mi zdálo,

ve středu sprostých zlodějů, kteří se zabývali podloudnictvím

a dávali do oběhu falešné peníze. Jen jediná věc mne udivovala

a udivuje mě dosud: těmto lidem se podařilo dáti do oběhu

značný počet anglických liber, ovšem že falešných, aniž bych

zjistil, kdo je jejich odběratelem.

Prodávají také krajky, jež podloudným způsobem dovážejí

z Belgie, to však nemá pro mne tak veliký význam. Chystal jsem

se proto přenechati podřízeným policistům práci, zbaviti Paříž

této sebranky. Policie ostatně již zatkla jednoho jejich příslušníka,

Ferdu Bečku, a dva z jeho méně významných pomocníků; opustil

jsem tudíž tuto společnost, abych sledoval novou stopu, jež by mě

dovedla k Fantomasovi – neboť jsem přesvědčen, že Fantomas

dosud existuje – když tu se stal ten případ Dollonův. Tu jsem se

opět shledal se svým výtečným Fandorem, statečnějším

a prozíravějším než dříve, jenž vzal celou záležitost zručně do

rukou a hrdinně se vrhl vstříc nebezpečí.

Je nějaké spojení mezi případem Dollonovým a mými

podloudníky?

Uznáš brzy, Fandore, důležitost této otázky i odpovědi, jež

z ní vyplývá, až se dovíš, že dozorce u vyšetřovacího soudu,

Nibet, je jedním z nejdůležitějších spolupracovníků matky

Tulušky, apače Vousáče a ostatních falšovatelů peněz.“

„Je to možné?“ vzkřikl Fandor; „ach, Juve, to vše je tak

podivné, že skutečně věřím, že jste opět na stopě Fantomasově.“

Juve pohnul pochybovačně hlavou.

„Měl bych ti říci ještě spoustu věcí, je však třeba, abych

přistoupil k závěru, neboť se ti musím omluviti z něčeho, co bylo

ode mne vlastně trochu kruté a týká se to tebe…“

Fandor, stále udivenější, vyslechl žertovné vyprávění

policejního úředníka, jenž mu vylíčil příběh, ve kterém došlo

k onomu ne právě šetrnému kopnutí, jež mu Juve uštědřil, aby ho

zachránil před krutou vraždou, které se Nibet chtěl na něm

dopustiti.

Fandor nemohl se vzpamatovati a stále vřele tiskl ruce

policistovy.

„Můj příteli, můj drahý příteli, kdybych byl jen tušil…“

Juve ho přerušil:

„Je více věcí, Fandore, jichž netušíš a jež jest třeba věděti…

Ostatně,“ zahuboval žertovně, „nevyhlížíte, jako byste právě teď

konal správně svoje povinnosti, pane novináři; je již hnedle jedna

hodina odpoledne a počítají-li s vámi ve „Velké Paříži“

s vylíčením události na náměstí Opery…“

Fandor náhle vyskočil:

„To je pravda,“ zvolal, „úplně jsem na tu věc zapomněl!“

„Ale, konečně,“ pokračoval, „vždyť to nemá žádné důležitosti

vedle všeho ostatního…“

Juve je] přerušil:

„Ta věc je vážná, d e j p o z o r , F a n d o r e ! Pamatuješ si?

To jsou slova, jimiž jsem tě varoval ve dvou nebo třech

případech, po vraždě Dollonově, po atentátu na kněžnu Soňu

Danidovovou u Thomeryho…“

„Jakže,“ zvolal Fandor, „to jste byl vy?“

Překvapení sledovalo překvapení.

Policista zarazil nával otázek, jež se hromadily na rtech

novináře.

„Ano, to jsem byl já. Avšak nechrne toho. Poslyš, čas spěchá:

zmizím opět, ale ty budeš nyní věděti, kde mne nalezneš a v jaké

podobě, bude-li třeba: Jsem Cranajour a zůstanu jím… prozatím;

pokud se týká tebe, Fandore, koukej, ať zmizíš a jdi vysedět svůj

článek!…“

Novinář se zvedl, avšak Juve zadržel jej za rámě a označil mu

pracovní stůl:

„Ne, poslyš, ty o věci ničeho nevíš a já to mám celé

v malíčku: je tu spousta věcí, jež se dají o tom povědět a zvláště

naznačiti… chceš se nechat poučit? Posaď se zde, můj malý

Fandore, a já ti budu diktovat…“

Novinář pochopil vážnost situace a poněvadž věděl, že

postupoval-li Juve tímto způsobem, měl k tomu vážné důvody,

neřekl ani slova. Připravil svoje plnící pero a položiv ruku na

papír, vyčkával.

Juve diktoval:

„Napiš nejdříve název:

Odvážná krádež.

Neříká to nic, avšak vzbudí to zájem čtenáře… Pokračujme.

Piš…“

X I .

O D V Á Ž N Á K R Á D E Ž .

Dvě hodiny uplynuly od diktátu Juvova a novinář pročítal ve

své pracovně ve „Velké Paříži“ kartáčový otisk.

Napsal doslova to, co Juve řekl, a vyvolával u čtenářů dojem,

že byl přítomen celému rozvoji událostí, jichž svědkem byl však

jedině jeho přítel.

Co na tom záleželo?

Veřejnost bude poučena jak se patří. To bylo hlavní.

Kromě toho bylo třeba, aby Fandor měl jakýsi druh alibi vůči

tajemným zločincům, kteří tuto krádež spáchali, pokud se týkalo

jeho útěku s místa činu, když se snažil dostihnouti Juva.

Fandor četl svůj článek, jenž zněl následovně:

„Šťastnou náhodou octli jsme se dnes v ředitelně banky

Barbey-Nanteuil v rozhovoru se samotným panem Barbeyem,

když se dostavil pan Nanteuil úplně bez dechu, aby oznámil

svému společníku, že byla provedena loupež v ulici 4. září,

loupež dvaceti milionů. Obnos ten pocházel z právě provedeného

státního úpisu republiky.

Nelze vylíčiti vzrušení prvních minut a zmatek, jenž postal.

Na štěstí nalézali jsme se – jak již řečeno – ve chvíli, kdy byla

krádež provedena, právě v bance, a bylo nám tudíž možno zjistiti

hned na místě potřebná fakta pro další šetření, jež jsme se

rozhodli ihned zahájiti, abychom mohli naše čtenáře informovali

o tomto zvláštním přepadení.

Banka Barbey-Nanteuil.

Je známo, že tato banka je jednou z prvních úvěrních ústavů

našeho města, a zabývá se především státními podniky nebo

podniky průmyslovými. Jméno pánů Barbey-Nanteuil je ostatně

známo a váženo v bursovním světě i ve světě finančním

a neštěstí, které je postihlo, jistě vyvolá všeobecnou účast.

Je tomu již nějakou dobu, co pánové Barbey-Nanteuil byli

pověřeni republikou řízením státních úpisů, jichž vypsání mělo

vynésti upisovatelům dvacet milionů franků.

Díky dobrému vedení bylo docíleno v krátkosti obnosu

dvaceti milionů a tato suma byla dána do uschování do Národní

eskomptní banky na náměstí Opery. Pánům Barbey-Nanteuil

nezbývalo tudíž k dokončení jejich úkolu, než předati tento obnos

bance republiky.

Právě ve chvíli, kdy se jejich povinnost končila, stali se

obětmi odvážné loupeže, kterou ohlašuje nápis našeho článku.

Jak byl čin proveden.

Právě v deset hodin dopoledne provázel pan Nanteuil osobně

z odbočky Národní eskomptní banky malý ruční vozík, jenž

sloužil k převozu zlatých prutů a papírových peněz na dráhu.

Jako vždy – neboť nebylo počítáno s ničím neočekávaným –

pan Nanteuil se dal doprovázeti šesti úředníky banky a třemi

policejními strážníky.

Peníze byly naloženy v místnostech banky za přítomnosti

pana Nanteuile. Kryt vozíku byl zapečetěn a průvod se vydal na

cestu.

Ve chvíli však, kdy vozík přijel na roh náměstí republiky

a zatáčel kolem rohu ulice 4. září, tedy ve chvíli, kdy jel podél

lešení, kde se konají práce na podzemní dráze, bylo slyšeti

ohromný výbuch a vozík jakož i muži, kteří jej vlekli, zmizeli

i s panem Nanteuilem v hluboké prohlubni, jež se vytvořila

v zemi, zatím co proud vody, vyřítivší se v téže chvíli, zaplavil

roztříštěný chodník.

První pomoc.

Bylo asi jedenáct hodin dopoledne. Zaměstnanci vycházeli

z obchodů a ulice 4. září byla velmi zalidněna. Při hluku výbuchu

kolemjdoucí se zastavovali, omráčeni hlukem a ozvaly se

výkřiky:

„Neštěstí?“

„Výbuch!“

Pak s chvályhodnou pohotovostí a s odvahou, které nutno

vzdáti čest, všichni přítomní pospíšili na pomoc obětem.

Nebylo to ovšem snadné, neboť výbuch, o jehož důvodu

nebylo s počátku nic známo, rozvrátil úplně půdu a nejen že

prorazil hlavní vodní vedení, ale porušil i klenbu podzemní dráhy

Auteuil-Opera, jejíž remízy jsou úplně opuštěny, v důsledku

stávky podzemních dělníků.

„Hrozilo další zřícení a v propasti, jež se otevírala před jejich

nohama, zachránci se nemohli bez šílené odvahy odvážiti

zakročení.

Statečnost hasičů. Oběti.

Jakmile minuly první chvíle hrůzy, byla ihned zavedena

pravidelná služba strážníkem čís. 326, jenž neprodleně upozornil

policejní stanici.

Několik minut poté, zatím co množství zvědavců stále

vzrůstalo, objevili se na místě hasiči, vyzbrojení žebříky

a provazy.

Pan Nanteuil byl první vytažen z prohlubně; náhoda ušetřila

ho jakéhokoli poranění; bohužel nebylo tomu tak s úředníky. Ti

byli vesměs více méně zraněni a bylo třeba dopraviti je do

nejbližších ambulancí.

Pan Nanteuil, upokojiv se stran svých zaměstnanců, upozornil

stráž na důležitost vytažení vozu, naloženého miliony, ze

smutného postavení, v němž se nalézal.

Zachránění zlatého nákladu.

Hasiči sestoupili tudíž znovu do prohlubně a byli zprvu velmi

překvapeni, když tam nenalezli vozíku s milionovým nákladem.

Domnívali se, že byl pokryt troskami, když tu hasič, jménem

Le Goffic, popošed několik kroků v samé chodbě podzemní

dráhy, spatřil jej převalený, avšak, kromě několika odřenin,

neporušený.

Vozík byl rychle vytažen na ulici, kde pan Nanteuil zjistil, že

pečeti jsou neporušeny. Dal rozkaz, aby byl odvezen zpět do

banky, což obstarali úředníci Národní banky, kteří byli k této

práci propůjčeni ústavem.

Odhalení krádeže.

Zdálo se tudíž, že celé neštěstí nebude míti vážných následků,

neboť nikdo ze zraněných nebyl v beznadějném stavu a pan

Nanteuil blahopřál si, že unikl tak snadno z této hrozné nehody.

Při příchodu do banky bylo rozhodnuto rozbiti pečeti a uložiti

milionový obnos přes noc v nedobytných schránkách, neboť vlak,

jímž měly býti peníze odvezeny, již odjel.

Jaké však bylo překvapení a úžas pana Nanteuile, když zjistil

při otevření vozíku, že pytle zlata jsou nahrazeny pytly s olovem.

Právě v té chvíli, když pan Barbey, jak jsme výše uvedli,

hovořil s námi, byl vyrozuměn svým společníkem, nanejvýš

zděšeným.

Minuty utíkaly, bylo třeba jednati.

Ihned byla vyrozuměna policie a za několik vteřin dostavil se

pan Havard v automobilu, aby řídil vyšetřování.

V chodbách metra.

Dík laskavosti šéfa policie bylo nám umožněno odebrati se až

do prostor podzemní dráhy, kde, jak policie odhadla, byla

pravděpodobně krádež provedena. Přišli jsme tudíž na místo

hodinu po činu. Zvědavci tam dosud stáli, hovoříce o příčinách

neštěstí a netušíce následky, které z něho vzešly.

První šetření nemělo zprvu žádného výsledku. Pan Havard

vydal se však s odvahou, jíž se, jak známo, vyznačuje, do jedné

z postranních chodeb podzemí a tu ozval se jeho výkřik plný

údivu… Běželi k němu… Policejní náčelník nalezl, zcela prostě,

jiný ruční vozík, úplně podobný tomu, jejž před chvílí prohlížel

na dvorku banky Barbey-Nanteuil, a v němž byly dopravovány

zmizelé miliony!

Je to pravý vozík?

Nebylo pochybnosti!

Pan Havard uhodl ihned, že vozík, který má před sebou, je

onen pravý vozík, kdežto ten, který viděl na dvorku banky, byl

zručnou náhražkou a že byl zločinci naplněn olovem tak, aby

všichni byli svedeni s cesty a aby bylo především zabráněno

okamžitému pátrání.

Po milionech nebylo ovšem stopy ani ve druhém vozíku,

nalezeném v remíze podzemní dráhy.

První zjištění.

Začalo se hledati vysvětlení krádeže dle případných stop, jež

by umožnily vztáhnouti ruku na zločince. Úkol ten nebyl snadný

a bylo třeba odborné zručnosti pana Havarda, aby alespoň

částečně byl nadzvednut závoj s tohoto tak složitého a podivného

případu.

Našim čtenářům není neznám vzhled podzemních drah.

Několikráte uveřejnili jsme ve „Velké Paříži“ podrobnosti

o postupu prací inženýrů a podzemních dělníků při prokopávání

klenby.

Právě na náměstí Opery jsou tyto práce obrovské. Jedná se tu

o spojení různých tratí a to právě na místě, kde půda působí více

obtíží, než kde jinde.

Přesně na místě, kde došlo k výbuchu, nalezli jsme čtyři štoly,

z nichž jedna tvořila budoucí klenbu trati Auteil-Opera, kdežto

ostatní představovaly buď ústí již hotových tratí nebo prostory,

jež měly usnadňovali práce dělníků.

Vozík číslo jedna, tedy vozík, jenž byl odvezen do banky

Barbey-Nanteuil a jenž obsahoval náklad olova, byl nalezen

v hlavní štole, tedy ve štole trati Auteuil-Opera a řekli jsme již, že

byl nalezen ne při ústí této štoly, nýbrž několik metrů dále.

Připojme, že bylo nemožné nenajiti jej, neboť štola Auteuil-

Opera je celkem snadno přístupná a již dosti široká. Bylo tudíž

přirozené, že zachránci budou tam hledati.

Vozík číslo dvě, jenž obsahoval původně náklad zlata, který

byl však nalezen prázdný, byl naproti tomu objeven velmi daleko,

v jedné z postranních štol, malé a úzké, kam nebyl by nikdo

vešel, leda v případě krajní nutnosti.

Z těchto podrobností jasně vysvítá, že útok byl připravován

a to velmi pečlivě. Dokazuje to, že byl připraven druhý vozík,

zcela přesně podobající se vozíkům zvláštního tvaru, jichž se

používá k převozu peněz. Tato okolnost a též místo, kde byly oba

vozíky nalezeny, svědčí o tom, že zločinci provedli svou věc

s dokonalou rozvahou.

Již nyní vnucuje se však otázka:

Jaký měli na tom zájem, že nechali na místě činu onen

prázdný vozík?

Pan Havard, chápaje služby, jež tisk může poskytnouti při

stíhání vinníků, usnadnil nám náš úkol a umožnil nám přiblížiti se

k vozíku číslo dvě, pravému to vozíku, který byl nalezen

v podzemí.

Vozík byl v ubohém stavu, kola byla polámána, korba napolo

proražena.

Jediná poznámka, kterou možno učiniti, jest, že pan Nanteuil,

strážci i svědci neštěstí, musili býti velmi rozčileni, nebyli-li

uvedeni v údiv takořka naprostou neporušeností vozíku číslo

jedna.

Bylo zločinců několik?

Prozkoumali jsme důkladně půdu kolem vozíku číslo jedna,

doufajíc nalézti zde stopy, zanechané spoluvinníky krádeže,

nevedlo to však k žádným výsledkům. Na rozkaz pana Havarda

mnoho strážníků navštívilo různé chodby… stopy jsou smíchány,

nastaveny na sobě, nerozřešitelné.

Ovšem, půda podzemní dráhy je vytvořena z udupané země

a těžko věřiti, že by vyšetřování, prováděné v tom směru, přineslo

nějaký výsledek.

Vzrušující otázky.

Ve chvíli, kdy píšeme tyto řádky, vyšetřování v chodbách

metropolitní dráhy pokračuje a bezpochyby pokročí do večera

značným způsobem.

Dle sdělení samého policejního ředitelství nebyla však

nalezena žádná důležitá stopa a sotva několik bodů bylo

objasněno.

Pan Havard, ovšem, považuje za jisté, že čin byl připravován

již dlouhou dobu předem a že tedy výbuch, jenž způsobil

katastrofu, byl úmyslný.

Naproti tomu přiznává pan Havard, že nikdo kromě úředníků

Eskomptní banky, určených k dozoru nad pokladnicemi, nemohl

věděti, že miliony budou toho dne převezeny. Nuže, tito úředníci

jsou známí jako naprostí poctivci…

A tak tajemství zůstává zahaleno. Je tím hrůznější a složitější,

že podobný čin v jedenáct hodin dopoledne, uprostřed Paříže,

v chodbách podzemní dráhy, mohl býti proveden pouze bandou

zločinců, jež sestává z mnoha členů a je dokonale organisována.

Vracíme se ke dnům Fantomasovým?

Připojujeme ještě, že dle úsudku pana Havarda, vzhledem ke

složitosti a odvážnosti zločinu, bude vinníkům velmi těžko

uniknouti policii.“

*

Jerome Fandor dokončil právě korekturu článku, když došly

do redakce listy „Havasu.“

Novinář proběhl je zrakem, předpokládaje, že nalezne v nich

zprávy o posledních událostech, jež mu dosud nebyly známy.

Uprostřed četby náhle zbledl!

Uhodil ve svém vzrušení silně pěstí do svého psacího stolu:

„Nejsem přece blázen,“ zabručel.

Stiskl hlavu do rukou a pročetl znovu, slovo za slovem,

zprávu Havasovy kanceláře:

Zločin v ulici 4. září.

„V poslední hodině zkoumání vozíku číslo dvě přispělo

k odhalení krvavého otisku. Byl vzat na potaz pan Bertillon

a ihned ztotožnil tyto stopy.

Byly zanechány Jacquem Dollonem, zločincem, hledaným

pro vraždu baronky de Vibray a pro krádež, které se dopustil na

kněžně Soně Danidovové.“

Jerome Fandor při četbě článku znovu podlehl vzrušení.

„Vždyť nejsem přece blázen, nejsem přece blázen! U čerta,

Jacques Dollon je mrtev… padesát lidí vidělo ho mrtvého!!!

A přece se Bertillon nemůže mýliti!!!“

Po několika minutách omámení, kdy novinář měl dojem,

jakoby šílenství zmocňovalo se jeho mozku, pokrčil konečně

rameny, vzal znovu pero do ruky a pustil se do rozepisování

zprávy Havasovy pod názvem, konečně nalezeným:

Sensační objev. Policie tvrdí, že mrtvý Jacques Dollon ukradl

miliony.

Tento článek zřejmě prozrazoval, že jeho původce nevěří

příliš stopám objeveným v různých případech, s nimiž bylo

spojováno jméno Jacquea Dollona.

X I I .

P R O N Á S L E D O V Á N Í .

Z elektrické dráhy Auteuil-Madeleine sestoupil pružně a lehce

jakýsi muž.

Bylo by bývalo obtížným zjistiti jeho věk, nebo spatřiti jeho

tvář; měl na hlavě široký měkký klobouk, brasilský sombrero,

jehož okraje byly sklopeny a vysoko zdvižený límec jeho

převlečníku kryl spodní část obličeje, takže jeho rysy byly sotva

rozeznatelné.

Kromě toho tato osobnost zdržovala se po celou dobu jízdy na

konci vozu, obracejíc se k ostatním zády, plně zaujata, jak se

zdálo, počínáním průvodčího.

Když dojeli k ulici Mozartově, na rozhranní ulic La Fontaine,

Poussin a Perchamps, opustil vůz se zřejmým ulehčením.

„Zatracený vůz!“ hovořil sám k sobě, „leze jako hlemýžď.

Člověk by se z toho zbláznil…“

Pak do tichého večera hodiny na kostele v Auteuil, jenž stál

zcela nablízku, odbily pomalu osm úderů. Muž, pokrčiv rameny,

dodal:

„Ostatně, vždyť nemám naspěch. Zbývají mi vlastně ještě dvě

hodiny čekání…“

Opustiv oživené ulice, octl se v úzkých, nedávno vystavených

a dosud neoznačených uličkách, které spojovaly dolení část ulice

Mozartovy s bulvárem Montrnorency.

Kráčel rychle, orientuje se:

„Ulice Raffet? Nuže, nemýlím-li se, je to tamhle.“

Došel k stoupající a opuštěné cestě, která skutečně nese toto

jméno a jež je po obou stranách, po celé délce, ohraničena

skvělými soukromými budovami.

Dlouhými avšak tlumenými kroky přiblížil se tiše k jednomu

ze soukromých domů.

Pohlédl pronikavě mříží do nitra zahrady a prohlížel osvětlená

okna…

„Je to rozhodně zde,“ hovořil sám k sobě, „nyní musím dvě

hodiny čekat… jsou dosud v jídelně soudě dle osvětlených oken.“

Neznámý upustil nyní od zkoumání budovy, jež ho tolik

zajímala a prohlížel ulici Raffet po celé její délce.

Dům, jenž, jak se zdálo, upoutal jeho pozornost, nalézal se asi

uprostřed ulice, přesně v místě, kde ústí do ní ulice Docteur-

Blanche, jejíž nároží tvořil.

Auteuil není, v žádné své části, čtvrtí živou a příliš obydlenou,

ulice Raffet jest však ještě opuštěnější než ostatní. Nejezdí tu

vozy a neprocházejí tudy chodci.

Počínaje prvními večerními hodinami, nikdo neprochází

stoupající ulicí, nikdo nemá důvodu, proč by šel do ulice

Docteur-Blanche, především ne v ony končiny, kde je půda

nerovná a zarostlá a kde, ač uprostřed Paříže – zahradníci pěstují

na celých plochách zeleninu.

Muž si jediným pohledem uvědomil celkový vzhled těchto

míst.

Zpozoroval slabé světlo svítilen a ujistil se, že ze žádného

domu nemůže býti pozorován.

Opakoval, pobaven, divadelním tonem:

„Nikdo! Nikdo! Nu, není to zrovna veselé čekati tady. Ale,

konečně, místo je tiché a nemusím se obávati překvapení při

konání svého úkolu dnes večer… Rozhodně jsem dnes

odpoledne, před svým odchodem, místo dobře odhadl.“

Neznámý přešel ulici Raffet a došel do ulioe Docteur-

Blancbe. Zahalil se do svého velkého, černého svrchníku

a ustoupil do otvoru v plotě, jenž ohraničoval chodník.

Tam zůstal bez pohybu stát a jistě byl by každý přešel kolem

něho ve vzdálenosti několika metrů, aniž by tušil jeho přítomnost,

do té míry byl dokonale nehybný a tak přesně splýval jeho stín

s nocí. Náhle se zachvěl…

V tichu noci tloukly kostelní hodiny devět… v dálce zaznělo

z kláštera klekání a pak nastalo ticho ještě větší, nastoupila

hluboká noc…

Náhle se otevřely dveře, vedoucí do domu, který neznámý

právě tak pozorně prohlížel, a jasný prostor se objevil v temnotě.

Bylo slyšet ženský hovor.

Jedna z nich, starší, tázala se:

„Vy odcházíte, drahoušku?“

„Ach, neznepokujte se paní,“ odpověděl dívčí hlas „není

třeba, abyste na mě čekala, jdu pouze na poštu.“

„Ale dejte přece dopis Julovi…“

„Ne, raději jej donesu sama.“

„Nechcete, aby vás někdo doprodil? V tuto dobu už nikdo

nejde po ulici.“

Týž hlas, mladý a svěží odpověděl:

„Ach, já se nebojím… ostatně pouze ulice Raffet je pustá,

a jakmile se octnu v ulici Mozartově, není se už čeho obávat.“

Čtverec světla, který se rýsoval v temnotě zahrady, náhle

zmizel.

Neznámý, jenž neztratil ani slova z tohoto rozhovoru, slyšel,

jak se zavírají dveře chodby a pak zaskřípal písek pod nohou

kráčející.

Za chvíli se ozval skřípot zahradní mříže ve veřejích špatně

naolejovaných a na chodníku, slabě osvětleném z ulice, objevila

se stepilá postava mladé dívky.

Kráčela dlouhými kroky.

Neznámý zpočátku neopouštěl svého úkrytu, když se však

dívka dostatečně vzdálila, jal se ji sledovati, drže se těsně podél

zdi a skrývaje se s úžasnou zručností.

„Není pochyby,“ hovořil k sobě samému, „je to rozhodně ona,

poznal jsem její hlas;… u čerta… to celou věc pořádné

zamotává…“

Pak pokrčil lhostejně rameny.

„Nu konečně, uvidíme. Ostatně bylo by podivné, že by

neřekla pravdu…“

Proč by lhala?

Jde snad o milostnou schůzku?

„To není pravděpodobné… jistě jde na poštu, jak řekla, a vrátí

se za čtvrt hodiny, takže…“

Dívka, kterou neznámý tak pečlivě sledoval, netušila, že je

stopována.

Sestoupila ulicí Mozartovou a v ulici Poussin hodila do

schránky svůj dopis; pak obrátivši se kráčela zvolna k domovu,

jakoby chtěla užiti této klidné procházky.

Neznámý nešel za ní až k auteuilské poště. Byl by musil

přejiti oživená místa a tomu se chtěl rozhodně vyhnout. Zastavil

se v poslední tmavé ulici a tam čekal.

Vida, že dívka se vrací, vydechl ulehčeně:

„Ach, zde je to drahé dítě, vrací se, všechno je v pořádku…

buďme veselí, či spíše, budu vesel!“

Kdokoli by byl spatřil jeho tvář zatím, co takto uvažoval, byl

by se zalekl jeho příšerného posměšku, jeho odporného výrazu…

Několik minut po té objevila se dívka před vchodem malé

budovy v ulici Raffet a prošedši zahradou, zazvonila u vchodu.

Otevřela jí tělnatá žena.

„Ach, zde jste, drahoušku?“

„Ano, paní…“

„Neměla jste nepříjemných setkání, Eliško?“

Eliška Dollonová, neboť ona to byla, potřásla hlavou a usmála

se:

„Opravdu ne, paní, neměla jsem žádného setkání, jistě jste na

mne čekala… opravdu, to mě mrzí.“

„Ale ne, ale ne… Řekněte Eliško… Jules mi sdělil, že zítra

nikam nepůjdete? Ten hoch je ale takový hlupák, že si nejsem

jista, nezmýlil-li se?“

Eliška Dollonová zavrtěla hlavou:

„Ne, řekl vám pravdu, paní, myslím, že nepůjdu nikam zítra

odpoledne, a dokonce ani dopoledne…“

„Čekáte návštěvu?“

„Možná, že někdo ke mně přijde… Musím říci Julovi, aby

návštěva posečkala, kdybych se musila náhodou na chvíli vzdálit,

abych si něco obstarala.… Avšak zařídím si to tak, abych

nemusila odejít.“

„Nu dobrá, ujednáno, miláčku! A nyní, dobrou noc, Jdu

dovnitř.“

„Dobrou noc, paní.“

Eliška Dollonová opustila paní Bourratovou, ředitelku

pensionátu, v němž se usídlila po oněch tragických událostech,

jež vzrušily její život. Odebrala se do svého pokoje.

Vstoupivši, zamkla pečlivě dveře svého pokoje a rozsvítila

lampu… a náhle její, až do té chvíle usměvavý obličej, nabyl

tragického, zničeného, rozrušeného výrazu.

„Jen aby přišel,“ vzdychla tiše, „ach, mám strach, úžasný

strach!…“

Zůstala nehybně stati uprostřed místnosti a hleděla kolem

sebe vyděšeným pohledem.

Nebylo pochyby, že se stalo něco podivného a vzrušujícího

v pokoji Elišky Dollonové, neboť, ač dívka sama byla velmi

pořádná, v pokoji byl naprostý nepořádek… Zásuvky prádelníku

byly navršeny jedna na druhou v rohu pokoje. Obsah zásuvek byl

rozházen po pokoji poněkud opodál. Knihy byly nacpány do

koutů pohovky a velký proutěný kufr, do něhož Eliška Dollonová

stlačila různé písemnosti svého bratra, byl převržen na zemi,

s odkrytým víkem. Obsah jeho tvořil na podlaze velkou hromadu

zmačkaných papírů.

Eliška Dollonová pozorovala několik okamžiků vzhled pokoje

a znovu opakovala:

„Můj bože, můj bože! jen aby přišel! Co to jen všechno

znamená?“

Leč brzy se vzpamatovala.

Její obličej nabyl svého obvyklého, zvláštního výrazu hluboké

vážnosti.

„Půjdu spat!“ řekla si, „jsem hrozně ospalá; budu-li spáti,

dočkám se brzy zítřka.“

Eliška zhasla lampu a brzy zavládla v pokoji tma.

Trvalo to již hezky dlouho, co v pokoji Eliščině bylo zhasnuto

světlo – bylo asi půl jedenácté – když se dveře malé budovy

znovu otevřely.

S nesmírnou opatrností, rozhlížeje se pozorně kolem a snaže

se nezpůsobili hluku na písku stromořadí, kráčeje po špičkách

přes záhony, aby jeho kroky byly neslyšné, vyšel z domu muž

a šel směrem k mřížím, vedoucím na ulici.

Octl se tam za okamžik a jal se tichounce a nepřetržitě hvízdat

zvláštní melodii.

Uplynulo několik vteřin a pak odpověděl mu stejný hvizd a za

chvíli tázal se hlas:

„Jste to vy, Jule?“

„Ano, mistře…“

Muž, jenž opustil dům, byl sluha Jules…

Muž, jehož nazýval „mistrem“ byl onen neznámý, který po

dvě hodiny tak trpělivě hlídal okolí domu.

„Je všechno v pořádku, Jule?“

„Všechno v pořádku, mistře.“

„A nic nového?“

„To nevím, mistře. Psala dopis…“

„Komu?“

„Nevím, nemohl jsem ho vidět, mistře…“

„Pitoměe! Hlupáku!“

Sluha Jules se ohrazoval:

„Není to má vina; nepsala v saloně, ale ve svém pokoji…

nemohl jsem do dopisu nakouknout…“

„Nu dobrá… a neřekla nic?“

„Nic.“

„Vyhlížela vzrušeně?“

„Poněkud.“

„A netuší nikdo?…“

„Myslím, že ne, mistře… ach k čertu… kdyby někdo tušil…“

Hlas neznámého zazněl náhle suše a rozkazovačně:

„To stačí. Nesmíme ztráceti čas.“

„Jakže? Nesmíme…“

„Ano, je třeba dát se do práce…“

„Do práce? Teď? Dnes v noci? Ach, mistře, to nemyslíte

vážně?“

„Že to nemyslím vážně? Domníváš se, že jsem si s tebou dnes

dal tedy schůzku, jen abych měl to potěšení baviti se s tebou? Ty,

trojnásobný osle. Tak hni sebou přece…“

„A co mám dělat?“

Po chvíli mlčení se ozval opět hlas vůdcův:

„Stromy mi překážejí, nevidím dobře celý dům, dej pozor

a dívej se… je ještě někde světlo? Je ještě někdo vzhůru?“

„Ne, všichni spí.“

„Dobrá. A ona?“

„Ach, ona také…“

„Učinil jsi, co jsem ti přikázal?“

„Ano, mistře.“

„Nalil jsi jí uspávači prostředek?“

„Ano, mistře.“

„A nyní?“

„Co nyní?“

„Chci říci, vykonal-li jsi všechny moje rozkazy, do

posledního?“

„Ano, ano, buďte klidný!… Šel jsem do jejího pokoje a zhasl

jsem lampu…“

„Nuže…“

Podél zdi, jež byla vystavena z cihel do výšky muže a měla

nahoře mříži ze železa, bylo slyšeti sotva rozeznatelné šoupání.

Bez hluku seskočil neznámý po několika vteřinách za sluhou

Julem.

„Vida, je to snadné, i dítě by se dostalo přes tuhle mříž.“

Jeho vzhled byl fantastický a nešťastný Jules se třásl na všech

údech…

Skutečně muž, jenž vnikl do domu paní Bourratové, onen

neznámý, jenž dříve měl na sobě svrchník a široký klobouk,

zbavil se svého oděvu, jejž patrně někde odhodil…

Byl od hlavy k patě vtěsnán v černé triko, podobné ústroji,

který si přisvojili hoteloví zloději. Tento pochmurný oděv

dovoluje těm, kdož jej nosí, ztotožniti se s nocí a býti

neviditelnými v tmavém prostředí, zatím co jakýkoli jiný oblek

působí vždy poněkud světleji a přitahuje zraky…

Neznámý muž měl však oblek upraven lépe než kterýkoli

hotelový zloděj!

Jeho obličej nebylo viděti: byl dokonale skryt pod dlouhou

černou kutnou, poletující maskou, která bránila pohledu do jeho

tváře a v níž hořely pouze, jako dva žhavé uhlíky, jeho oči.

„Mistře!… Mistře!…“ šeptal sluha Jules, „co chcete počít?“

Záhadná osobnost pokrčila rameny:

„Hlupáku! jdi dál!… Jdi přede mnou. Nebo ne, následuj mě

raději! A žádný hluk! Jde o tvou kůži! Dej pozor!…“

Oba muži postupovali v tichu.

Zatím však co sluha Jules musel dávat úzkostlivě pozor, aby

nebyl slyšen, jeho společník zdál se úplně nehmotným.

Snažil-li se i on býti opatrným, nebylo toho pozorovat.

Tento muž postupoval bez hluku, takřka neviditelný ve svém

černém oděvu, s naprostou volností pohybů.

Oba společníci se octli brzy u vchodu domu.

„Otevři,“ poručil náčelník.

Jules vstrčil do zámku klíč, s jehož pomocí sestoupil před

několika minutami do zahrady. Dveře se otočily ve veřejích bez

hluku.

„Pozor,“ upozorňoval znovu neznámý, „zastavíš se v polovině

schodiště; nechci tě mít tam nahoře…“

„Ale.…“

„Již jsem řekl. Budeš tu hlídat… Kdybys náhodou zaslechl

hluk, kdybych byl, krátce řečeno, překvapen, poběžíš dolů

s velkým hlukem a budeš křičet ze všech sil: Chyťte ho! Chyťte

ho!… V první chvíli vzrušení poběhne každý přirozeně za tebou

a já budu mít čas nalézti si cestu k útěku.“

Ať již jeho úzkost byla jakkoli veliká, zrzavý Jules vyslechl

tyto rozkazy, aniž se odvážil něco namítali.

„Dobře, mistře,“ hlesl. „Jděte. Udělám co si přejete.“

Muž v masce se zachechtal:

„Spoléhám na to!“

Opustil svého spoluvinníka v polovině schodiště a kráčel

vpřed.

Jako někdo dobře obeznámený s místem, obrátil se přímo do

chodby, jež vedla do pokoje Elišky Dollonové.

Na vteřinu přiložil ucho.

„Dech je pravidelný. Spí.“

Vytáhl z kapsy klíč, který se chystal vstrčiti do dírky, byl však

zaražen naskytnuvší se překážkou:

„Hrome,“ hovořil k sobě, „to dítě nechalo svůj klíč v klíční

dírce. U čerta, jak to nyní udělám. Strčím-li tam svůj klíč násilím,

spadne její na podlahu… A přece bych nerad způsobil hluk!…

Jak to však udělal Jules, když nedávno vešel, aby zhasl lampu?“

Tajemný návštěvník chvíli přemýšlel. Pak dodal:

„Jak jsem hloupý. Zapomněl jsem, že odstranit šrouby, jež

drží závoru… stačí trochu přitlačit…“

Muž opřel se ramenem ve výši závory a dveře se otevřely…

Návštěvník je pečlivě za sebou zavřel. Kráčel k oknu a zatáhl

za velkou záclonu, mumlaje:

„Ten pitomý Jules také mohl na to myslet!“

Pak vyňal z kapsy malou elektrickou lampičku a rozsvítil!…

Nejevil žádné vzrušení… Postupoval s jistotou pohybů a klidem

skutečně podivuhodným… Při světle svítilny přiblížil se

k pohovce, jež stála v koutě pokoje.

Na pohovce spala Eliška Dollonová, bílá jako smrt.

„To je výborný uspávači prostředek!“ mručel temný člověk…

„výborný! Když si člověk pomyslí, že jej vzala v poledne, byla

mezitím venku a přece působil… Hrom do toho! Je nutno

přiznati, že lékárník, který mi prodal tento předpis, rozhodně mě

neokradl!…“

Muž se vzdálil od Elišky, prošel pokojem a kráčel

k zavazadlu, jehož rozházený obsah se válel po podlaze.

„Zatracené papíry… pomyslí-li si člověk, že…“

Pokrčil však rameny:

„Ostatně je příliš pozdě, abych pokračoval ve svém hledání!

… člověk musí být rozumný a opatrný! Zavřu-li však hubu tomu,

kdo může mluviti, dojdu k témuž cíli… a bude to dokonce lepší!

… Nuže, dejme se do toho!“

Aniž by ha něm byla viditelná nějaká námaha – tak silné byly

jeho svaly – vyzvedl Elišku Dollonovou na svých rukách.

Ponuře se chechtal:

„Pojďte, slečno, pojďte hajat! Líp než na téhle pohovce

a rozhodně na delší dobu!…“

Natáhl tělo nešťastné dívky na podlahu uprostřed pokoje, pak

přistoupil k malým plynovým kamínkám, stáhl kaučukovou

trubku a vložik její konec do úst oběti…

Pak otočil kohoutkem…

„Dokonalé!“ hovořil k sobě, narovnávaje se, „zítra ráno,

v osm nebo v devět hodin, výtečná pani Bourratová otevře plyn.

Uspávači prostředek, který toto dítě ztrávilo, zabrání jí probuditi

se, a tak bez křiku, bez utrpení, docela tichounce… pfit… sladká

Eliška Dollonova odejde do jiného světa!… Tak, a nyní se

nezdržujme,“ pokračoval hned na to… „Vyhledám Julea a dám

mu potřebné rozkazy.“

Muž vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

Temná osobnost jistě skvěle sestavila svoje plány; šrouby, jež

držely závoru, vrátily se do svých ložisek podél dveřní výplně.

Klíč zůstal uvnitř… nikdo nemohl tušiti, že bylo třeba velmi

lehkého náporu, aby se vniklo do pokoje.

„A nyní nutno zabránili tomu, aby některý sluha, jenž by metl

na chodbě, na to nepřišel. Je to velmi snadné!…“

Maskovaný muž se sehnul. Vrazil násilím pode dveře vložku.

Dveře takto upevněné bylo nyní možno otevřití pouze silným

nárazem.

Posledním pohledem zjistil neznámý při svitu lampičky, že

nikdo v chodbě ho nesleduje a pak svým neslyšným krokem jal se

sestupovati se schodů.

Uprostřed schodiště očekával ho jeho pomocník:

„Nuže, mistře?“

Juleův hlas se třásl.

Maskovaný muž naproti tomu odpověděl s dokonalým

klidem:

„Nuže, stalo se. Povedlo se to. Strčil jsem podložku pod

dveře. Dej zítra pozor, až budeš zametat.“

Sluha Jules sklonil hlavu.

„Ano… ano… vy jste ji…“

Zarazil se však.

Na jeho rameno přimkla se ruka vůdcova.

„Poslyš!…“ šeptal muž s maskou, „nerad opakuji dvacetkrát

svoje rozkazy a již jsem ti řekl, že nestrpím, abych byl

přerušován… mysli na to. Chceš vědět, jest-li jsem ji zabil? Ne!

Nezabil jsem ji! Zařídil jsem, že se zabije sama. Sebevražda,

rozumíš? Nemusím ti říkat více!… Ach, musím tě ještě

upozornit: zabraň zítra, tak dlouho dokud to půjde, aby nikdo

nevešel do pokoje… bude-li se paní Bourratová nebo někdo jiný

po ní ptáti, řekneš, žes ji právě viděl odcházet.“

„Avšak,“ ohrazoval se Jules, „to není možné, mistře. Ona

právě zítra čeká návštěvu. Řekla mi, že se proto zdrží zítra oelý

den doma.“

Muž v masce vycenil netrpělivě zuby.

„Hlupáku, co na tom. Ty řekneš prostě: Slečna Eliška práyě

odešla, ale řekla mi, že nepůjde daleko a že se vrátí za dvacet

minut… A pak, budou-li se na ni znovu ptát, řekneš, že se dosud

nevrátila…“

„Ale, až se na to přijde, mistře?“

„Pah! Až se na to přijde, bude se zdát zcela přirozeným, že

někdo, kdo chtěl provésti sebevraždu – neboť ona spáchá

sebevraždu, abys tomu rozuměl – zařídí se tak, aby nebyl

vyrušován… rozuměl jsi dobře?“

„Ano, mistře!… Rozumím…“

Vrátili se do zahrady a muž v masce se chystal přelézti mříž…

„Tak tedy sbohem a buď věrný a rozumný! Víš, co ti to

vynese? A víš také, jakému nebezpečí se vydáváš, kdybys to

zkazil…“

„Přijdete zítra, mistře?“

Muž v masce změřil svého společníka.

„Přijdu, až se mi zachce!…“

S obdivuhodnou zručností, bez rozběhu, přeskočil jediným

skokem zeď a zmizel v temnotě.

Jules, sklopiv hlavu, vzrušen a pln úzkosti, vrátil se pomalými

kroky do domu.

X I I I .

U L I C E R A F F E T .

Maray, druhý reportér „Velké Paříže“, stiskl Fandorovi ruku:

„Jste v dobré náladě, kolego?“

„Ne příliš.“

„Nuže, toto zde vám vrátí dobrou náladu. Bylo to omylem

hozeno do mé schránky. Je to dopis od ženy, určený vám.“

Fandor se usmál:

„Dopis od ženy? To se jistě mýlíte; ostatně, dle čeho jste to

poznal?“

„Podle písma, podle papíru, podle všeho, ko nečně. Víte… já

se nikdy nemýlím.“

Maray hodil nedbale na psací stůl Fandorův malou obálku se

širokým černým okrajem.

„Je to skutečně dopis ženy; od koho však? Ach, již vím…“

Roztrhl obálku chvějícími se prsty, zatím co jeho kamarád se

vzdaloval, posmívaje se:

„Můj milý, zanechám vás zcela samotného s tím sladkým

tajemstvím; neodpustil bych si, kdybych rušil vaše snění!“

Dobrý ten hoch byl by býval překvapen, kdyby byl spatřil

chmurný výraz, rozhostivší se po tváři jeho přítele po přečtení

onoho dopisu, jak on myslil, zamilovaného.

Jerome především přečetl podpis – Eliška Dollonová –

a nedovedl se ubrániti zachvění.

„Co ode mne chce?“

Jistě že si utvořila také nějaký úsudek, ať již jakýkoli,

o podivné události v ulici 4. září.

Jen aby se nedala strhnout obrazností a neuvěřila, stejně jako

policie, že její bratr žije. Postavení této nešťastnice je skutečně

kruté.

Fandor náležel k lidem se silnou obrazotvorností, takže viděl

okamžitě prosté myšlenky převedeny v čin. Tak se mu stávalo, že

uprostřed činnosti musil se mnohdy zastaviti, aby uspořádal

postup představ téměř zhmotnělých, jevících se jeho duševnímu

zraku.

Setkal se několikráte se sestrou Jacquea Dollona a byl

pokaždé hlouběji dojat opravdovou bolestí dívky a stejně i její

krásou, která, jak si přiznával, na něj silně působila.

„Nuže, dejme se do čtení,“ zabručel:

A jal se čísti:

„Milý pane!

Byl jste tak dobrý ke mně uprostřed všech mých nehod,

projevil jste mi tak krásným způsobem svoji přízeň, že neváhám

volatí vás ještě jednou na pomoc.

Stala se mi podivná věc, kterou si nedovedu vysvětlili, která

mi však dovoluje věřit, že můj bratr je dosud živ a nevinen, držen

kdesi jako vězeň těmi, kdož jej snad nutí, aby bral na sebe

odpovědnost za všechny hrozné zločiny, jež jsou vám známy.

Dnes, zatím co jsem si v Paříži obstarávala potřebné věci,

lidé, jichž samozřejmě neznám, a jež nikdo v pensionu neuviděl,

vloupali se do mého pokoje.

Nalezla jsem všechny svoje věci rozházené, svoje papíry

v nepořádku na zemi, nábytek veskrze prohledaný.

Posoudíte, jak jsem se polekala…

Nemyslím, že přišli, aby se mě zmocnili, ani proto, aby mě

okradli, neboť zanechala jsem svoje skromné šperky na krbu

a opět jsem je tam nalezla. Vi, kdož u mě byli, neodcizili tudíž nic

cenného.

„Proč tedy přišli?“

Řeknete snad, že se nechávám unášet svojí obrazotvorností.

Ujišťuji vás, že se snažím býti klidná, nemohu se však ovládnouti

a mám hrozný strach.

Řekla jsem vám právě, že mi nebylo nic ukradeno; musím váš

však upozornit na podivnou věc:

Byla jsem přesvědčena, že jsem zanechala v malé červené

tobolce seznam, o němž jsem se vám nedávno zmínila a jenž byl

nalezen v den smrti baronky de Vibray u mého bratra. Jak jsem

vám řekla, byl tento seznam psán zeleným inkoustem osobou, jejíž

rukopis mi nebyl známý. V nepořádku, jejž jsem nalezla v mém

pokoji, jala jsem se ihned – ani sama nevím proč – hledati tento

list. Malá tobolka ležela na zemi mezi ostatními papíry, avšak

seznam tam nebyl.

Zmýlila jsem se? Schovala jsem jej jinam a když bylo všechno

rozházeno po zemi, vklouzl snad tento list papíru mezi ostatní,

takže jsem jej nemohla najíti?

Přiznávám se vám, že prese všechno se domnívám, že zloději,

když vnikli do mého pokoje, neměli jiného cíle, než zmocniti se

tohoto papíru.

Co o tom soudíte?

Obávám se, že vás obtěžuji, vy však víte, jak jsem nešťastná

a jistě porozumíte, jak snadno, ve svém stavu, ztrácím hlavu. Tak

ráda bych o tom hovořila s Vámi a slyšela Váš úsudek.

Snad – při Vaší zručnosti – podaří se Vám nalézti něco,

nějakou stopu v mém pokoji.

Budu na Vás zítra celý den čekati; bude-li Vám to možno,

přijdte. Mám pocit, že celý svět mě opouští a nemám důvěru než

ve Vás…“

Jerome Fandor četl vždy znovu list psaný třesoucí se rukou.

„Ubohé děvčátko,“ zašeptal. „Zase něco, co opět zvýší její

vzrušení. Je to hrozná historie. Zdá se mi, že se z toho nikdy

nedostaneme a sám se táži, nalezne-li policie klíč k této spoustě

záhad.

Vnikli skutečně do pokoje Elišky Dollonové, aby se zmocnili

dokladu?

Je to velmi nepravděpodobné. Dle toho, co mně řekla, nebylo

v tom nic kompromitujícího… k čemu tedy ta prohlídka?… Má

pravdu, kdyby to byli zloději, odnesli by šperky… přišli tedy

přece pro ten doklad… ostatně obyčejným lupičům bylo by

působilo příliš námahy dostati se do pokoje, kde mimochodem

řečeno, je nejlépe chráněna, poněvadž v domě jsou ještě jiní

strávníci.

Ne, již sama odvážnost tohoto vloupání dokazuje, že je ve

spojení s ostatními událostmi, jež souvisí se jménem Jacquea

Dollona.

Vidím v tom tutéž neobyčejnou odvážlivost, tutéž drzost,

tutéž dlouhou a pečlivou přípravu, neboť je-li nějaké místo, kam

je těžko vniknouti za bílého dne, je to rodinný pensionát, takový

jako ten, v němž bydlí Eliška Dollonová! Stále se tam vchází

a odchází a vinníci vydávali se stokráte nebezpečí, že budou

chyceni…“

Novinář přerušil svoje úvahy a pročetl znovu dopis.

„Je celá vyděšená, to je zřejmé!…

Co mám učiniti, abych ji upokojil? Volá mě na pomoc, dopis

byl dán na poštu včera večer… Každopádně půjdu k ní…

dokonce ihned. Možná, že naleznu nějakou, byť i nepatrnou

a nejistou stopu, která mě uvede na dobrou cestu. Kdož ví?“

*

Jerome Fandor neměl mnoho naděje.

Po pečlivých úvahách o podmínkách, za kterých došlo

k poslední události v ulici 4. září, dospěl – on, optimista ve

věcech policejních – k tomu, že považoval jedině náhodu za

schopnou přispěti k zatčeni zločinců.

„Upřímně řečeno,“ pravil si v duchu, „něco tak silného se

ještě nestalo. Aby bylo možno zmocniti se zločinců, bude třeba

okolností velmi příznivých, bez nichž ani policie ani já,

nenajdeme nikdy pravdu.“

Novinář dělil přesně názor „policie“ a názor svůj, neboť nyní

byly učiněny dva závěry vzhledem k přepadení Soni Danidovové

a krádeži v ulici 4. září, kde byly zjištěny stopy Jacquea Dollona.

Policie (a do jejího seznamu přijal Jerome Fandor stejně pana

Havarda, jako pana Bertillona), považovala za jisté, že Jacques

Dollon je živ a že je pravděpodobně vinníkem ve všem, co mu za

vinu bylo kladeno.

Pan Bertillon, jenž byl podporován velkou částí pařížských

novin, spokojených, že mohly vypověděti otevřenou válku

„Velké Paříži“, říkal: „Opíráme se o věcná fakta, která dokazují

jsoucnost skutečného Dollona a jeho vinu. Je to jeho podpis,

který nalézáme při každém zločinu, a sice podpis, který by nikdo

nedovedl napodobiti.“

Jerome Fandor byl rozhodnut věřiti, že Jacques Dollon je

mrtev.

„Lidé vědy dovedou provozovati právě jenom vědu a nejsou

schopni jediného psychologického úsudku, nejmenší logiky.

Viděli Jacquea Dollona mrtvého a představí si ho pak opět

živého, i rozhodnou, že ta druhá možnost zůstane v platnosti.

Proč?

Naproti tomu já trvám na tom, že, jestliže ho padesát osob

vidělo mrtvého, je nekonečně pravděpodobnější, že je spíše mrtev

než živ. Otisky jeho rukou jsou ovšem stejně viditelné a zdají se

dokazovati, že je živ. Jejich přesvědčivost je však potlačena tím,

že Jacques Dollon byl mrtev dříve, než tyto otisky byly vzaty.“

A ve svých článcích „Velké Paříže“ Jerome Fandor

s tvrdošíjností, jež počala znepokojovali i nejoddanější přívržence

policejního názoru, zůstával stále při svém tvrzení, že Jacques

Dollon je mrtev, dle jeho vlastních slov „tak dokonale mrtev, jak

jen kdo může být“.

*

Rodinný pensionát vedený paní Bourratovou, kam se Eliška

Dollonova po vraždě baronky de Vibray odebrala, byl výtečným

útočištěm a nejlepším obydlím, jaký si mohli přáti lidé, kteří

toužili po naprostém klidu.

V opuštěné čtvrti Auteil, v tomto „venkově“ Paříže, který si

volí s oblibou všichni staří rentieři, již nechtějí opustiti hlavní

město a přece si přejí užívati míru a dobrého vzduchu

venkovského, založila si paní Bourratová rodinný dům, napolo

hotel, napolo klidný útulek. Byl to nápad skutečně výborný.

Bydleli u ní lidé, kteří zůstávali celý rok, přijímala však také

hosty na krátkou dobu, staré dámy, jež trávily několik týdnů

v Paříži, kněze, kteří se chtěli vyhnouti pobytu ve veřejném

hotelu.

Usedlost byla obklopena zahradou, v níž stály dvě budovy:

jedna veliká, jejíž přední strana směřovala do ulice, byla vlastním

pensionátem a za ní v zahradě malý pavilon, v němž bydlela paní

Bourratová.

Tato zahrada byla jednou z největších výhod. Nájemníci

mohli se v ní usaditi a baviti se zde.

Byli doma a při tom užívali výhody čerstvého vzduchu.

…Toho dne ráno osvěžovaly se tam dvě osoby…

„Milá paní,“ hovořil stařec se svou sousedkou, usměvavou

dobráckou ženou, jejíž spánky byly věnčeny hezkým, bílým

vlasem; „milá paní, vy pletete stále svoje punčochy pro chudé?

Vždyť od té doby, co pletete, musili by již všichni býti zásobeni

nejméně deseti páry.“

Zdvořilá stará paní se jemně usmála:

„Bože, jaký vy jste taškář! Však víte dobře, proč to dělám! Po

zátopách poslední zimy je mnoho bídy a ujišťuji vás, že moje

pletené punčochy nepřijdou nazmar.“

„O tom jsem přesvědčen… úplně přesvědčen… chtěl jsem jen

přerušiti na chvíli vaše pletení a nabídnouti vám partii karet. Dáte

se zlákati?“

„Dám se vždycky zlákati…“

Zavolali sluhu z pensionátu.

„Jule! Jule! doneste nám karty…“

Zatím, co sluha spěchal splniti jejich přání, oba se bavili

pozorováním řídkých chodců, procházen jících po chodníku ulice

Raffet.

„Nemyslíte, paní, že ten mladý muž přichází sem k nám?“

„Ano, bude to patrně návštěva paní Bourratové.“

„Snad nový nájemník?“

„Ah! Kdyby jen uměl hráti whist! Jak by to bylo příjemné!…“

Návštěvník – Jerome Fandor – zazvonil u dveří.

Tázal se Julea, jenž přiběhl, aby mu otevřel:

„Řekněte, příteli, je slečna Eliška Dollonová doma?“

„Ne, pane, odešla asi před hodinou!…“

„A jste si jist, že se nevrátila?“

„Úplně, pane… Ostatně jsou zde již dva páni, kteří na ni

čekají…“

„Tak se tedy vrátí?“

„Jistě, pane, a nemůže to dlouho trvat.“

Jerome Fandor pohlédl na hodinky:

„Čtvrt na jedenáct…“

Pokračoval:

„Nuže, vyčkám jejího příchodu.“

„Račte jít se mnou.“

Jerome Fandor byl v průvodu sluhy uveden do salonu.

Místnost byla temná. Sotva učinil několik kroků, byl uvítán

radostným zvoláním:

„Ejhle! Pan Fandor!“

Novinář byl překvapen.

„Aj, pánové, jsem šťasten, že vás zde mohu pozdraviti,“

odpověděl, tiskna ruce pánů Barbeye a Nanteuile, kteří se na něho

velmi vlídně usmívali.

„Přišli jste patrně navštíviti slečnu Dollonovu?“

„Já a můj společník jsme přišli ji přesvědčiti, že učiníme vše,

co nám bude možno, aby unikla trapné situaci, ve které se

nachází. Slečna Dollonová nám psala před několika dny, tázajíc

se, nemohla-li by prodati naším prostřednictvím některá díla, jež

zanechal její bratr a dále nemohli-li bychom jí opatřiti místo

u nějaké švadleny. Přišli jsme ji ujistiti svou oddaností.“

„To je od vás velmi laskavé. Bylo vám řečeno, že odešla,

není-liž pravda? Doufám, že nezůstane dlouho vzdálena, neboť

jsem s ní měl schůzku.“

„Ano, řekl nám to sluha.“

„Nuže, pánové, dovolíte-li, půjdu se zeptati do kanceláře,

neví-li, kam šla slečna Dollonová. Mám dosti na spěch a mohli-li

bychom jí jiti kousek vstříc, získali bychom tím několik minut.“

Jerome Fandor vstal a šel ke dveřím.

„Mýlíte se,“ poznamenal pan Nanteuil, „cesta vede tudy.“

A okázal mu jiné dveře.

„Pah! Všechny cesty vedou do Říma!“

Jerome Fandor vyšel dveřmi, ke kterým původně mířil.

„Jsou velmi vlídní, ti pánové,“ myslil si. „Není-li tu Eliška

Dollonová, půjdu k nim a vymohu na nich interview. Není-li však

náhodou doma? Snad návštěva těchto bankéřů přivádí ji do

rozpaků a ona byla nucena jim vzkázati, že odešla, aby získala

několik minut a uvedla do pořádku svůj zevnějšek. Mne však, jak

se domnívám, přijme okamžitě.“

Novinář, který znal dům, vystoupil po malém schodišti,

vedoucím do prvního poschodí, kde byl pokoj Elišky Dollonové.

Přede dveřmi vdechnul:

„Podivný zápach,“ zašeptal, „je to jako plyn!“

Rázně zaklepal.

„Slečno Eliško, to jsem já, Fandor…“

Když přistoupil těsně ke dveřím, zápach plynu stal se ještě

prudčím.

Jerome Fandor se rychle rozhodoval. Hrozná myšlenka,

prudký strach, neoprávněný, avšak nepřemožitelný, se ho

zmocnil. Zabušil ze vší síly na dveře.

„Slečno Eliško! Slečno Eliško!“

Žádná odpověď.

Zavolal na schody:

„Sluho! Sluho!“

Avšak jediný sluha hotelu byl asi zaměstnán jinde, neboť se

neozýval.

Jerome Fandor poklekl u dveří, stočil se, snažil se viděti

klíčovou dírkou.

Klíč trčel uvnitř, což ho velmi udivilo.

„Neodešla tedy?“

Pak vdechl hlouběji.

„Je tu strašně cítit plyn.“

A tentokráte bez váhání vstal, odstoupil asi o metr, rozběhl se

a prudkým nárazem ramene vyrazil dveře z veřejí.

„Můj bože,“ zaúpěl.

Uprostřed pokoje spatřil Jerome Fandor Elišku Dollonovou

ležeti na zemi bez ducha. Plynová trubice, sňatá z přenosných

kamínek, trčela mezi jejími rty. Kohoutek byl úplně otevřen.

„Mrtva,“ řekl, „přišel jsem příliš pozdě.“

Vrhl se na kolena vedle nešťastnice, vyrval trubici

a naslouchal, bije-li dosud srdce.

Ach! Jaké to bylo blaho, když uslyšel velmi slabý, ale přece

určitý tlukot srdce ubohé dívky.

„Žije!…“

Hluk vyvracených dveří způsobil, že se seběhl celý pensionát.

Přiběhl sluha, následovaný paní Bourratovou, za kterou

vstupovali do dveří pánové Barbey-Nanteuil. Všichni zděšeně

volali, zatím co jerome Fandor, který se již opanoval, vzkřikl:

„Ať sem nikdo nechodí!… Stalo se neštěstí.“

Zvedl Elišku na svá silná ramena a vynesl ji z pokoje.

„Je jí především třeba vzduchu…“

Sestoupí! s dívkou rychle do zahrady, stále následován

uděšenými svědky této události.

„Vy jste ji zachránil, pane,“ zvolala s tragickým přízvukem

majitelka pensionátu, vzdychajíc při tom tiše pro sebe: „Jaký

skandál!…“

„Ano, zachránil jsem ji,“ odpověděl Jerome Fandor jako by

hovořil sám k sobě… „Avšak před kým? Ona jistě nechtěla

provést sebevraždu, tato podivná událost skrývá opět další

tajemství…“

Novinář položil dívku na lavici a připojil, obrátiv se k pánům

Barbeyovi a Nanteuilovi:

„Byli byste, pánové, tak laskaví a šli byste ihned upozornit

policejního komisaře?

Paní, převezměte, prosím, péěi o sleěnu Dollonovou, ano?…

Není ostatně třeba mnoho dělati; viděl jsem už celou řadu

podobných případů: za několik minut nabude sama vědomí.“

Pak oslovil sluhu hlasem, jenž nezněl příliš laskavě:

„Vy hlídejte u dveří slečnina pokoje. Pokusím se ještě před

příchodem policie nalézti nějaké stopy.“

Mladý muž pociťoval rozpaky při pomyšlení, že za chvíli

Eliška Dollonová nabude vědomí a že bude mu vyslechnouti její

dík, až se dozví, kdo je jejím zachráncem.

Provázen sluhou vystoupil rychle po schodech a vešel do

pokoje, kde před chvílí nalezl nešťastnou dívku.

„Především,“ řekl sluhovi, „nevstupujte dovnitř! Je tu

nebezpečí, že i já sám setru stopy, možná docela nepatrné, jež

vinníci snad za sebou zanechali.“

„Vinníci? Ale, pane, jestliže slečna vdechovala takovým

způsobem plyn z plynové trubky, bylo to jistě dobrovolně,

poněvadž si přála zemříti.“

„To je zřejmé. Máte jistě pravdu, příteli. Ale často se člověk

mýlí, i když má pravdu.“

Jerome Fandor nevysvětloval dále a jal se pečlivě zkoumati

pokoj.

Eliška Dollonová nepřeháněla, když mu řekla, že v jejím

pokoji byla provedena opravdová a dokonalá prohlídka.

Jak mu sama oznámila, nezměnila ničeho na stavu věcí

a Jerome Fandor nalezl vše v témže nepořádku, jako dívka, když

se předešlého odpoledne vrátila ze svých pochůzek.

Jedině toiletní předměty nebyly rozházeny. Naproti tomu

knihy, které ležely na stojanu, byly rozházeny po zemi s listy

převrácenými a potrhanými.

Zavazadlo, v němž dívka zřejmě schovávala památky, sešity,

dopisy přátel, noty a jiné věci, bylo otevřeno a úplně vyprázdněno

na zem, kde jeho obsah se válel v nepořádku.

Na krbu, snadno viditelné, ležely šperky slečny Dollonové,

několik prstenů a jehlic, malé hodinky ze zlata a tobolka.

Zloději pohrdli touto kořistí, přece tak snadno dosažitelnou.

„Naprosto záhadné,“ bručel Jerome Fandor, klečící uprostřed

místnosti, hledající, tápající a ničeho nenalézající.

Vztýčil se a prohlížel pečlivě dřevěné plochy, kde se

domníval, že by pachatelé se byli mohli opříti a tudíž zanechati

tam stopu… nikde nic!

Prohlédl zámek ve dveřích, které, vyvráceny z veřejí, ležely

na zemi. Zámek byl neporušen a pohyboval se bezvadně. Jedině

šrouby zástrčky byly povoleny.

„To je asi následkem mého náporu ramenem,“ pomyslil si

Fandor.

Ani okenní kliky nenesly stopy násilí.

Zloději se dostali do pokoje, jedině pomocí falešných klíčů,

přesně zhotovených.

Po dlouhé úvaze přišel novinář k úsudku, že zločinci měli

pravděpodobně pomocníky, neboť, aby si opatřili přesné klíče,

musili míti přesné voskové otisky zámku.

Když byl prohlédl vchod do pokoje, věnoval Jerome Fandor

svoji pozornost vnitřku pokoje.

Nakláněl se nad všechen nábytek a prohlížel modravý odstín,

způsobený sotva patrnou vrstvou prachu.

Jaké stopy se objeví? Žádné!

Na umývadle rovněž nebylo ničeho.

Když však prohlížel mýdlo, projevil uspokojení,

„Ale, ale! Tohle je zajímavé!“

Využiv toho, že sluha se vzdálil, bez váhání a chladnokrevně

zabalil tento kus mýdla do jemného kapesníku a ukryl jej

v poslední zásuvce prádelníku pod vrstvu prádla, kde by jistě

nikdo nehledal.

Když to učinil, hvízdal si chvilku neurčitě a pak, podle svého

zvyku, jal se hovořiti k sobě:

„Je to velmi nejisté a nepochopitelné, ale zajímavé!“

Pak přestal se obírati svou myšlenkou a dodal:

„A teď se půjdeme podívat na Elišku Dollonovou a zjistíme

vede-li se jí lépe; nyní přijde policie, nemusím se však již obávati

její nešikovnosti.“

Když se Jerome Fandor vrátil k děvčeti, skutečně shledal, že

byla již zcela při vědomí a chystala se odpovídati na otázky

komisaře, jenž byl vyrozuměn pány Barbeyem a Nanteuilem

a rychle se dostavil.

„Nuže,“ řekl tento úředník, tlustý člověk se zřejmým sklonem

k mrtvici, jehož největší snahou bylo zachovati svoji důstojnost

a dělati dojem člověka velmi zaměstnaného, „nuže, slečno,

povězte nám, jak se věci sběhly od A až do Z. Nepřejeme si

ničeho více, než uvěřiti vám; neskrývejte však před námi ani tu

nejmenší podrobnost.“

Ubohá Eliška, naslouchajíc jeho slovům, hleděla udiveně

svýma široce otevřenýma očima:

Co by byla skrývala? Jaký by měla zájem na tom, aby lhala?

Co si vlastně myslil tento tlustý komisař, který se cítil od

prvního okamžiku oprávněn dávati jí rozkazy, když by ji byl měl

spíše potěšili?

Nezdržovala se však přemýšlením a jala se rázně vyprávěli

vše, co jí bylo známo.

Nejprve pověděla podrobnosti svého dopisu Jeromu

Fandorovi o tom, že do jejího pokoje bylo provedeno vloupání.

Kým? To nevěděla.

Řekla, že se o tom nikomu nezmínila, obávajíc se pomsty,

ulekána a nechápajíc příčinu této příhody.

Pak došla k tomu, co komisař označil jako „její sebevražedný

pokus.“

„Večeřela jsem včera u společného stolu s ostatními. Nic mi

nechybělo, byla jsem pouze rozrušena objevem, který jsem

během dne učinila. Po večeři všichni strávníci pensionátu, i já,

odešli jsme do salonu; byla jsem však velmi ospalá a ztrávila

jsem tam pouze několik minut. Pak jsem přála dobrou noc svým

společníkům, donesla jsem na poštu dopis a odebrala, jsem se do

pokoje, kde jsem ihned usnula…

Nevzpomínám si na nic, nevím nic o tom, co se stalo, až do

chvíle, kdy jsem se probudila na této lavici, před vámi, pane,

vedle paní Bourratové… zachráněna, jak mi bylo řečeno, panem

Fandorem…“

Dívka vrhla na novináře dlouhý pohled, v němž bylo jistě

skryto mnoho vděčnosti a pohnutí a snad i vřelý cit, dosud

nesmělý.

Komisař velmi vážně naslouchal slovům Elišky Dollonové

a činil si poznámky.

Ku konci doplnil její vyprávění:

„Podivné! Naprosto podivné! Tak podivné, slečno, že lze

těžko tomu uvěřiti, velmi těžko!…“

Zatím, co hovořil, myslil si Jerome Fandor:

„Rozhodně je tomu tak. Je tomu tak, jak jsem myslil. Je to

úplně jasné, jasné jako slunce, zřejmé, nepochybné!…“

Odmítl doprovázeti komisaře, který se odebral do dívčina

pokoje, aby tam provedl zákonné šetření. Ovšem že odmítl

způsobem velmi zdvořilým, neboť je třeba respektovati

mocnosti…

X I V .

B Y L O T E L E F O N O V Á N O .

Jeptišky řádu svatého Augustina nebyly po vydání dekretu

vypovězeny, neboť se těšily všeobecné přízni, která byla plně

oprávněna vzhledem k řadě dobrých skutků, jež prokazovaly

trpícím lidem.

Veliký klášter v ulici Glaciére slouží dále za útočiště těmto

svatým ženám, i jejich nemocným, které ošetřují. Téměř celé

století generace, obyvatelé sousedství slýchaly vážný klášterní

zvonek, odbíjející hodiny dne i noci a zvonkovou hru z kaple,

poněkud ostře znějící, která připomínala věřícím každodenní

bohoslužby, řeholnicemi pravidelně vykonávané.

V opuštěné čtvrti, sestávající z nemocnic a vězení, vyhlížel

klášter Augustinek jako černá zeď, táhnoucí se do délky několika

set metrů.

Velká vrata, v nichž je umístěno mříží opatřené kukátko, jest

jediným spojením tohoto domu odříkání s vnějším světem.

Kolem půldesáté hodiny ranní, Jerome Fandor, lehce

zadýchán rychlou chůzí od stanice podzemní dráhy k vratům

klášterním, zazvonil jemně u dveří.

Zvonek zazněl, odrážeje se pod vzdálenými klenbami

klášterních chodeb jako ozvěna. Několik minut bylo ticho:

zamřížované kukátko se pootevřelo a novinář, aniž by byl spatřil

tazatele neb tazatelku, uslyšel otázku:

„Co si přejete, pane?“

„Přeji si mluviti s matkou představenou,“ odpověděl Jerome

Fandor.

Kukátko se opět zavřelo, na několik vteřin nastalo ticho a pak

se těžká vrata pomalu otevřela. Jerome Fandor vstoupil do

kláštera. Pod prvním klenutím uvítala jej nepatrným pozdravem

jeptiška, jež se ihned obrátila a šeptem vyzvala:

„Račte mě následovati.“

Jerome Fandor kráčel chvíli za ní úzkou chodbou, po jejíž

jedné straně byly dveře k celám, kdežto druhá strana otevírala se

hlubokými pravoúhlými výklenky do velkého klášterního ochozu,

úplně opuštěného. Jeptiška se zastavila a označujíc Jeromu

Fandorovi směr, pravila:

„Počkejte prosím v této přijímací místnosti a račte mi dáti

svoji navštívenku; půjdu vyrozuměti matku představenou.“

Jerome Fandor měl čas prohlédnouti místnost zběžným

pohledem. Byla upravena velmi prostě: na bílých stěnách visel

kříž ze slonoviny a několik prostých svatých obrazů v ebenových

rámech. Křesla, potažená látkou, byla seřazena kolem oválného

stolu. Na podlaze bylo nataženo několik koberců, jež měly

dodávati chladnému souladu tohoto přijímacího pokoje

měšťanského a starobylého rázu.

Veškeren světský přepych kláštera byl zřejmě představován

tímto starým nábytkem minulých dob, který, byl li snad před půl

stoletím opravován, jistě nezměnil ničeho ze svých původních

tvarů.

Kolika tragediím, vzrušením a radostem byl rámcem tento

salon?

Zde tvořilo se pojítko mezi vnějším světem a klášterem, zde

přijímaly jeptišky svoje budoucí družky a rodiny těchto, snad

zoufalé jejich rozhodnutím. Zde přejímali příbuzní nemocných ze

rtů lékařů osudné rozsudky nebo příznivé zprávy. Zde hovořilo se

často o tom, co je třeba učiniti, co říci, anebo skryti. Neboť

klášter v ulici Glaciére není jen útočištěm před světem, je

především nemocnicí, doporučovanou nejslavnějšími lékaři

a nejoblíbenějšími chirurgy nemocným a těm, kdož měli

podstoupiti operaci.

Jerome Fandor, ač byl zvyklý na bídu života, nemohl se

ubrániti zachvění, když na to vše pomyslil. Ze svého snění byl

vyrušen malou stařenkou, jejíž oči podivuhodně zářily uprostřed

obličeje bledého a vráskovitého, avšak velmi vznešeného.

Jerome Fandor se hluboce uklonil:

„Matko představená,“ řekl tiše, „skládám vám svoji uctivou

poklonu a přicházím se ptáti, jak se vede vaší svěřence.“

Představená hlasem velmi srdečným, jenž odporoval jejímu

chladnému a uzavřenému výrazu, odpověděla ihned:

„Vy jste asi neměl dost trpělivosti, abyste se dočkal odpovědi

u telefonu a přicházíte tedy raději sám! Chápu to. Trvalo to

dlouho než nalezli sestru, která se zabývá slečnou Dollonovou

a spojení bylo zatím přerušeno. Nemohli jsme vás tedy

vyrozuměti.“

Jerome Fandor naslouchal s údivem:

„Nerozumím, madame…“

Představená pokračovala:

„Což jste to nebyl vy, jenž telefonoval dnes ráno kolem

deváté hodiny, aby se zeptal, jak se daří slečně Dollonové?“

„Vůbec ne!“

„Pak tomu sama nerozumím! Nu, na tom nezáleží, budete

moci navštíviti vaši chráněnku.“

Představená stiskla knoflík zvonku a objevila se jeptiška.

„Doveďte, sestro, toho pána k slečně Dollonové; procházela

se před chvílí v parku a rozhodně tam ještě bude… Sbohem,

pane.“

Klouzajíc tiše a rychle po voskované podlaze, představená

zmizela, ponechávajíc Jeroma Fandora samotného s jeptiškou,

která jej měla vésti klášterním labyrintem. Ukázala mu vlídným

pohybem cestu. Jerome Fandor ji následoval, hluboce otřesen

tím, co právě slyšel od představené.

Jak to, že pobyt mladé dívky byl již znám?

Kdo to asi telefonoval, aby získal zprávy?

Jeptiška vedla mladého muže čtvercovým dvorem, pak

bludištěm klenutí a chodeb, jež ústily na terasu, ovládající

obrovský park, který se ztrácel v nedohlednu. Vpravo byl lesík

z košatých, stoletých stromů, šípkových besídek a hustých keřů.

Vlevo prostíraly se skutečné lučiny a v dálce, ve stínu kvetoucích

jabloní, přežvykovalo několik krav. Každý by se domníval, že se

nalézá tisíc mil za Paříží, kdesi v normandské krajině.

Fandor projevil svůj údiv povzdechem, který jeptiška plně

pochopila.

„Naším svěřenkám vede se tu velmi dobře,“ řekla, „mají

dostatek čerstvého vzduchu.“

Pak pokračovala:

„Slečna Dollonová prochází se v tomto stromořadí. Přichází

právě tamhle, opustím vás tedy.“

Jerome Fandor skutečně také zpozoroval elegantní postavu

Elišky Dollonové, která se odrážela na pozadí krajiny, zalité

sluncem. Jakmile dívka poznala novináře, pospíšila k němu.

Ve svém skromném černém šatě, se světlým lesklým vlasem,

jenž byl v rozkošném rozporu s oděvem, vyhlížela hezčí

a kouzelnější, než kdy jindy. Únava z rozrušení, které již po

několik dnů pustošilo její duši, nedotkla se zhoubně její krásy.

Eliška Dollonová stiskla vřele obě ruce Fandorovy ve svých

dlaních.

„Děkuji vám, pane, že jste přišel dnes ráno zeptati se, jak se

vede vaší svěřence; vím dobře, jak málo volného času vám

ponechává vaše zaměstnání a zlobím se takřka na sebe, že jste

k vůli mně tolik vyrušován!“

„Avšak hleďte,“ a dívce uniklo z hrdla vzlyknutí, jež ji dusilo

– „cítím se nyní tak osamělá a bezradná… důvěřuji jedině vám!

Jsem jako spadlý list hnaný všemi směry. Bojím se, že jsem

obklopena nepřáteli, odpůrci a žiji jako v hrůzném snu… co bych

si počala bez vás?“

Mladý muž byl dojat hlubokým neštěstím, jež přiznávala

způsobem tak prostým a dětským a opětoval stisk její ruky.

„Vy víte, slečno,“ hovořil tiše, dojat více, než si sám přál dáti

na jevo, „že na mne se můžete spolehnout. Doufám, že jsem

učinil dobře, když jsem zvolil toto místo, abyste tu ztrávila

několik dní odpočinku a byla chráněna před skutečnou

opuštěností i před svými odpůrci, jestliže tito opravdu existují, ač

tomu sám nemohu věřiti. Při té příležitosti si vzpomínám: dala

jste včera někomu svoji zdejší adresu?“

„Nikomu,“ odpověděla; „což by snad náhodou…?“

V jejím obličeji objevil se opět výraz strachu.

Jerome Fandor, jenž měl na mysli tajemné telefonické volání

dnešního rána, nechtěl ji polekati.

„Ptám se pouze, abych byl informován, slečno, a vaše

odpověď mi úplně postačí.“

Pak změnil ihned směr rozmluvy:

„Již jste se vzpamatovala z otřesu?“

„Ach, pane!“ zvolala Eliška Dollonová, „když si pomyslím,

že vám vděčím za svůj život! Neboť jsem přesvědčena, že se mne

chtěli zbavit, způsobit, abych zmizela, otrávit mě. Ze tomu

rovněž věříte? Dříve než jsem upadla do bezvědomí, byla jsem

jistě uspána nějakým tajemným uspávacím prostředkem, jako můj

bratr, neboť nyní jsem pevně přesvědčena, že byl rovněž uspán

a otráven.“

„Á že je mrtev, neníliž pravda?“ zeptal se jí zcela tiše Jerome

Fandor.

Odpověděla bez váhání, avšak se slzami v hlase:

„A že je mrtev. Dal jste mi o tom, bohužel, tolik důkazů, že

nemohu více pochybovati. Můj ubohý bratr! Budu však míti

odvahu, jak jsem vám slíbila: musím žít, musím bojovat, abych

očistila jeho památku, a vrátila mu čest, na kterou má právo.

Když si však pomyslím na strašné tajemství, které mě obklopuje,

zdá se mi, že ztrácím rozum. Nic nechápu, nic nevím…“

„Je však třeba“, přerušil ji Jerome Fandor, „abychom se

pečlivě obírali situací i za cenu znovuvyvolání krutých

vzpomínek. Buďte silná, slečno, a hovořme.“

Oba mladí lidé se pomalu vzdálili od terasy a octli se

v samotě parku, ve stínu velkých stromů, kam žádný hluk zvenku

nepronikl a nerušil jejich osamocenost. Byli vzdáleni všeho,

vzdáleni světa.

Jerome Fandor zahájil rozhovor:

„Ze všech událostí, jež se nahromadily kolem vás od chvíle

strašné katastrofy není jediné, jež by nám umožnila logickým

přemýšlením vytvořiti jakékoli pouto mezi jednotlivými případy.

Tragedie se po nějaký čas střídají bez jakékoli zjevné souvislosti

a přece jsem v nitru přesvědčen, že existuje tato plánovitá

souvislost, k níž však jsme dosud nenalezli klíč.

Vracel jsem se ve svých myšlenkách často k onomu

osudnému dokladu, psanému zeleným inkoustem a chybovala jste

slečno, že jste mu nevěnovala větší pozornost až do toho dne, kdy

jste odkryla – a snad správně – že přišli proto, aby vám jej

uloupili.

Můžete mi s jistotou říci, nemáte-li snad někde tu listinu

založenu?“

Dívka smutně pokrčila rameny:

„Nevím, nevím již, ztrácím hlavu a dá mi to tolik úsilí

soustřediti svoje myšlenky. Přiznala jsem vám nedávno, že listina

zmizela z malé červené kabelky, kterou jsem položila na krb

v pensionáte v Auteuil.

Čím více však o tom přemýšlím, tím více mám pochybností.

Zdá se mi nyní, že tento seznam musil býti a snad dosud je ve

velkém zavazadle, do něhož jsem naházela v nepořádku papíry

a knihy svého bratra, zanechané na psacím stole, které mi první

padly do ruky. Abych nabyla jistoty, bylo by třeba, abych se

vrátila do Auteuil… a přece by to bylo zbytečné, neboť, když

jsem vám jej chtěla poslat, před osmačtyřiceti hodinami, hledala

jsem jej všude a nemohla najiti. Odnesla jsem jej vůbec, když

jsem opouštěla ulici Norvins?“

Jerome Fandor těšil něžně dívku, jejíž oči se naplnily slzami.

„Nezoufejte,“ radil jí, „není proto nic ztraceno, není třeba

zbytečně naříkati, když už se věc stala. Snažte se spíše vyvolati si

znovu v mysli obsah seznamu. Jednalo se, jak jste mi řekla,

o jména osob z vašeho okolí, nebo alespoň takových, které jste

znala. Nuže, přemýšlejte trochu!…“

Fandor ji znovu uklidnil něžnými slovy.

„Nevím! Nevím!“ vzkřikla dívka vzrušeně.

„Poslyšte,“ řekl, „znám výtečný mnemotechnický prostředek,

chcete jej zkusit? Oči jsou stejně citlivé jako fotografická deska

a co mozek vždy neuchová, to zaznamená oko jako zrcadlo.

Pokuste se, ne vzpomenouti si, pokuste se čisti, jako na bílém

papíře to, co vaše oči viděly.

Chcete-li sedneme si na chvíli a pomohu vám hledati.“

Jerome Fandor označil dívce venkovskou lavičku pod stromy,

před níž stál zahradní stolek. Oba usedli vedle sebe a Fandor

vytáhl z kapsy list papíru a nepostradatelné plnící péro.

Dívka dotkla se jeho ramene.

Jako elektrisováni tímto dotekem, mladí lidé se zachvěli,

jejich pohledy se zkřížily plny dojetí a nepoznaného dosud

vzrušení, Jerome Fandor ztrnul bez hnutí, Eliška se začervenala.

Pohlédli na sebe v rozpacích, nevědouce co by řekli. Jejich

rozpaky byly by, patrně, trvaly velmi dlouho, kdyby sestra

fortnýřka nebyla se objevila volajíc na Elišku:

„Slečno, slečno! volají vás k telefonu!“

Jerome Fandor se vzpřímil:

„Dovolíte, abych vás vyprovodil? Chtěl bych vědět, jestliže

osoba, která vás volá, je táž, která právě…“

Oba mladí lidé spěchali do salonu, a Eliška přistoupila

k aparátu.

„Haló?…“

Pudovým pohybem podala Fandorovi jedno naslouchátko.

Novinář uslyšel neznámý hlas, náležející beze vší pochyby muži,

jenž se tázal:

„Haló!… Mám čest mluviti se slečnou Dollonovou?“

„Ano, pane, já jsem Eliška Dollonová. Kdo volá?“

Ve chvíli však, kdy Eliška opakovala svoji otázku, Fandorovi

se zdálo, že slyší jak děvče v centrále zavěšuje. Nebylo odpovědi.

„Haló! Haló!“

Eliška Dollonová stávala se netrpělivou:

„Kdo mluví?“

Nikdo však už nebyl u aparátu.

Jerome Fandor tlumeně zaklel, pak, chopiv se obou sluchátek,

křičel:

„Haló! Nuže, pane, odpovězte přece, k čertu! Co si přejete?…

Kdo tam?…“

Avšak ani on neobdržel odpovědi.

Zazvonil do centrály a když se ho konečně telefonistka

zeptala, čeho si přeje, zavolal:

„Haló, slečno, vy jste mě přerušila?…“

„Naprosto ne, pane.“

„Ale ano, nemám již spojení…“

„Poněvadž ten pán pověsil sluchátka, pane. Ujišťuji vás, že

jste nebyl přerušen.“

„Které číslo na mne zvonilo?“

„To vám nemohu, říci, pane, pravidla zapovídají dávati

podobné informace.“

Jerome Fandor to dobře věděl a netrval proto déle na svém.

Zatím, co opouštěl telefon, bouřil v něm však němý vztek.

„Co, k čertu, znamenalo to tajemné telefonické volání? Kdo

byl ten člověk, jenž již dvakráte volal Elišku Dollonovou a,

jakmile dostal spojení, odmítl s ní mluviti.“

Jerome Fandor byl rozzloben, vzrušen touto událostí, jejíž

důležitost chápal.

Bylo však nutno, aby ušetřil svoji malou přítelkyni

zbytečného vzrušení.

Nabídl jí rámě a odvedl ji zpět do zahrady.

„O čem jsme to hovořili, pane?“

Úsilím nabyl novinář opět svého klidu a jasné mysli:

„Zabývali jsme se, slečno, tajemným dokladem, nalezeným

u vašeho bratra.“

Společně s Eliškou stanovil Fandor přibližně rozměry

seznamu adres.

Vytrhl ze svého zápisníku list bílého papíru, na jednom okraji

zoubkovaný, dlouhý asi deset centimetrů a nepatrně užší.

Eliška Dollonová dívala se dlouho na bílý list, jako by na něm

silou vůle a pozornosti chtěla vyvolat! tajemná jména, která četla

před několika dny na původním seznamu.

Zdálo se jí jistým, že na tomto seznamu bylo jméno jejího

bratra, jméno baronky de Vibray, notáře Gérina: náhle si

vzpomněla na dvojité jméno, rovněž uvedené na seznamu, dvojité

jméno, které jí rovněž nebylo neznámé:

„Barbey-Nanteuil,“ zvolala náhle, „ano rozhodně se

domnívám, že tam bylo také toto jméno.“

Fandor se spokojeně usmál, což dodalo dívce další odvahy

a ona pokračovala, nechávajíc blouditi svoje myšlenky.

„Skutečně, nyní jsem o tom přesvědčena. Byla tam dokonce

pravopisná chyba, bylo napsáno Nauteuil, místo Nanteuil;

bankéři byli na seznamu na třetím nebo čtvrtém místě a jsem si

jista, že baronka de Vibray byla uvedena první.

Bylo tam také datum bez jakéhokoli dalšího označení, jež

sestávalo pouze ze dvou čísel, z jedničky, a pak, počkejte,

z číslice s háčkem, tedy to nemohla býti než pětka, sedmička

nebo devítka… která z těch tří, na to si nevzpomínám.“

„Snažte se, slečno, vyvolati si je.“

Nastalo ticho. Fandor hledal v mysli nějakou souvislost,

vyplývající z prohlášení dívčina. Napsal dle jejího diktátu jména

libovolně a pak je seřadil tak, jak mu označila. Pak se soustředil

nad třemi čísly, patnáctkou, sedmnáctkou a devatenáctkou; co

znamenaly ty číslice?

Něco ho napadlo a vyndal rychle svůj zápisník.

„Podivné,“ zabručel zcela tiše, jakoby sám pro sebe. „Bylo to

15. května, kdy byla spáchána tajemná krádež v ulici 4. září…

Není to však jen pouhá náhoda a je radno poutati se na tuto

maličkost?“

„Ano, rozhodně,“ dodal po krátkém přemýšlení, „nic tu není

neužitečným. V tak tajemném případě žádná věc není příliš

nepatrná a i ty nejmenší mohou míti svoji cenu.“

Jerome Fandor byl prudce vytržen ze svých úvah výkřikem

mladé dívky:

„Nalezla jsem další jméno,“ volala, „jméno, které zní nějak

jako Thomas. Nic vám to nepřipomíná?“

„Thomas?“ opakoval zvolna Fandor, „nevím…“

Náhle však se mu vyjasnilo a on prudce vyskočil:

„Není to Thomery? Nepletete si Thomase s Thomerym?“

Mladá dívka, na chvíli zaražena, svraštila čelo, utýrané

přemýšlením:

„Je to možné,“ prohlásila, „je to možné. Vidím velmi zřetelně

první písmeny, napsané velkým písmem, ale zbytek se ztrácí

v nejasnu, mám však dojem, že koncovka slova je delší než

u Thomasa.“

„Snad máte pravdu.“

Jerome Fandor dále nenaslouchal; opustil lavičku a nevšímaje

si dívky, procházel se stinným stromořadím, hovoře polohlasem

sám k sobě, jak bylo jeho zvykem, když si chtěl ujasniti svoje

myšlenky.

„Thomas… to je Thomery: Jacques Dollon, baronka de

Vibray, Barbey-Nanteuil, notář Gérin, ale to jsou všechno oběti

tajemné bandy, jež pracuje ve stínu! Bože, jak je to

nepochopitelné, avšak my na to přijdeme.“

Vrátil se k dívce:

„My na to přijdeme,“ zvolal s vítězným vzhledem, záře

radostí, takže Eliška Dollonova přes svoje utrpení se usmála.

Klášterní zahrada byla úplně opuštěna.

Vládl v ní klid, vše odpočívalo. Ptáci zpívali, slabý vítr

pomalu ohýbal větve keřů, jakoby je hladil.

Jerome Fandor pohlédl na Elišku Dollonovou s velkou něhou.

Dívka, dojata tímto pohledem, usmála se ještě vzrušeněji.

„Přijdeme na to, uvidíte, slibuji vám to.“

Jejich oči vnořily se do sebe ve společné myšlence. Ještě

jednou se jejich ruce setkaly, tiskly…

Stáli zcela blízko u sebe a byli si vědomi, že prožívají

nezapomenutelný okamžik.

Hodina měla plno omamujícího kouzla a oni oba byli mladí…

Ztratili snad poněkud vědomí věcí?…

Eliška nepomyslila na odpor, Jerome Fandor položil ruku

kolem jejího ramene, naklonil se k ní a se zavřenýma očima ji

dlouze políbil.

Byla to vlastně pošetilost, které se novinář dopouštěl,

pošetilost, k níž Eliška Dollonova dávala svolení.

Oba dva to v tu chvíli pochopili a vytrhli se ze snu, jenž trval

pouze několik vteřin. Pohlédli na sebe v rozpacích a vzrušení

a pocítili potřebu co nejrychleji se rozejiti.

Nebyla dosud vhodná chvíle, aby hovořili o lásce. Tajemství,

v němž se potáceli, bylo ještě příliš vzdáleno rozluštění.

Nemají práva mysliti na sebe, dokud záhada nebude

rozřešena.

Do té doby nenáleželi sami sobě.

*

Jerome Fandor, rozloučiv se s Eliškou, nepřál si, aby ho

doprovázela a ona, dosud rozechvěna nedávným opojením, na

tom netrvala.

Novinář se chystal překročiti práh malých dveří, jež spojovaly

budovu s ulicí, klášter s vnějším světem, když mu vyšla vstříc

jedna z jeptišek:

„Vy jste pan Jerome Fandor?“

„Ano, sestro.“

„Matka představená přeje si s vámi mluviti.“

Novinář se uklonil.

Několik minut poté setkal se v malém domku s matkou

představenou.

„Promiňte, pane, že jsem vás zavolala, přála bych si však

promluviti s vámi o nutné věci.“

„A já, matko představená, prosím o prominutí, že jsem se vám

před svým odchodem neporoučel. Jedině moje vzrušení mě

omlouvá, že jsem nemyslil na to, poděkovati vám za pomoc,

kterou mi poskytujete.“

Řeholnice dívala se na něho tázavě. Jerome Fandor

pokračoval:

„Byl to od vás skutečně dobrý skutek, matko představená,

když jste přijala slečnu Dollonovou za svoji schovanku. Tato

ubohá dívka je tak nešťastná, tolik zkoušená osudem, že nevím,

kde by byla mohla najiti lepší útočiště nežli zde.“

Řeholnice nedala novináři domluviti:

„Je to právě slečna Dollonová, pane, o které si přeji s vámi

mluviti. Byla bych šťastna, kdybych mohla přispěti k ulehčení

jejího neštěstí, které se tak liší od běžných případů; přiznávám se

vám však, že, když se slečna Dollonová ke mě dostavila, neznala

jsem pravé podstaty skandálu, do kterého je zapletena.“

Tón řeči představené zněl suše a Fandor si to uvědomil; tázal

se proto překvapen:

„Můj bože, co tím chcete říci, paní?“

„Dověděla jsem se přesně, jakého druhu byl vztah Jacquea

Dollona, zločince, jak vám známo, k baronce de Vibray.“

Jerome Fandor vztyčil se jediným pohybem:

„To je nepravdivé, úplně nepravdivé. Jste špatně zpravena.“

Zarazil se, neboť jeptiška dala mu jediným vztáhnutím ruky

na jevo, že jeho námitky jsou naprosto bezúčelné.

„Každopádně,“ řekla, „ať je to pravda nebo ne, jest jisté, že

nemůžeme tu ponechati déle tu dívku, aniž by tím utrpěla dobrá

pověst tohoto místa.“

Po tomto sdělení Jerome Fandor nemohl chvíli pronésti slova.

„Krátce řečeno, odmítáte ponechati tu slečnu Dollonovou

nadále jako strávnici?“ vypravil pak ze sebe.

„Ano, pane.“

Novinář pokročil o tři kroky se sklopenou hlavou a zdálo se,

že přemýšlí.

„Madame, neuvádíte mi jistě pravých důvodů, neboť pokud se

týká…“

Představená přerušila jej ještě jednou odmítavým pohybem.

„Pane, byla bych se ráda vyhnula nutnosti sděliti vám důvody,

jež mne nutí požádati slečnu Dollonovou, aby se uchýlila jinam.

Když však na tom trváte, řeknu vám, že slečna Dollonova

chovala se právě způsobem, jehož nemůžeme připustiti.“

„Můj bože, co tím chcete vlastně říci?“

„Objímal jste ji, pane, a lituji velice, že mě nutíte

k podrobnému vyjádření. Je mi líto, ale musím vám říci, že se

vám nepodaří změniti tento klášter v místo milostných schůzek.“

Dříve než měl Jerome Fandor čas ohraditi se, jeptiška jej

pozdravila nepatrným a suchým pokynem hlavy a chystala se

odejiti.

Novinář zavolal ji zpět.

Zlobil se, poněvadž cítil, že představená je do jisté míry

v právu.

Bohužel bylo všechno vysvětlování marným.

„Nuže dobře, madame,“ pravil. „Rozhodně se dopouštíte

bezpráví, uznávám však, že podle vnějšího zdání vaše jednání je

správné a podrobuji se. Ponecháte mi dva dny, abych nalezl jiné

útočiště pro utrpení slečny Dollonové?“

Řeholnice svolila pokynem hlavy a pak, znovu ho

pozdravivši, opustila salon.

Zahanben, Jerome Fandor odešel z kláštera.

X V .

N E J I S T É P O D E Z Ř E N Í .

Jerome Fandor, dle svého zvyku, hovořil k sobě ve voze, jenž

ho odvážel do paláce spravedlnosti.

„Bylo by na čase dojít konce! Zbývá připojiti několik

posledních ok k řetězu. Cítím to, dohaduji se toho a vidím, že

musí být spojitost mezi různými zločiny, s nimiž je spjato tak

tragickým způsobem jméno toho ubohého Dollona.

Kde však nalézti ono skryté pojítko?

Byl jsem vskutku nedbalý, že jsem si hned prvního dne

neprohlédl doklad, který byl ukraden slečně Elišce. Tato jména,

jdoucí jedno za druhým, tato data, která zdají se shodovati

s jednotlivými zločiny, tvoří snad tajemný plán, jehož

uskutečnění zločinci sledují?

Podle toho budou však ještě další obětí a my staneme se

svědky dalších tragedií?

Jsem rovněž znepokojen k vůli Elišce!…

Kdo jí to jen, u čerta, do kláštera telefonoval, vydávaje se

dokonce za mne?“

Mladý novinář, nepokojný proti své vůli, kýval hlavou a svíral

v rukou hůl se zuřivou chutí, setkati se konečně se svými odpůrci

a změřiti se s nimi jiným způsobem, než lstí a prohnaností.

„To, co dnes podnikám, je snad hloupé, avšak nesmím nic

přehlédnout.

Když byli před pěti měsíci zatčeni ti podloudníci, kteří mají

být dnes souzeni, pamatuji se přesně, že s tím bylo spojeno jméno

Thomeryho. Od té doby jsem se o to nestaral a považoval jsem

tuto věc za vyřízenou. Byla to šťastná náhoda, že jsem včera četl

seznam přelíčení: snad zjistím na tom člověku nějaké podrobnosti

a budu si moci vyvoditi úsudek z jeho jednání.

Ach! Kdybych jen přišel na to, jaká spojitost v tom vězí, že

všichni tito lidé, Jacques Dollon, baronka de Vibray, kněžna Soňa

Danidovova, Barbey-Nanteuil a dokonce Eliška Dollonová, se

stali obětmi hrozné smečky, kterou pronásleduji… zdá se mi, že

bych pak rychle nalezl vinníky… Peníze? Krádež ano, to je

zřejmé! Musí v tom však býti ještě jiný důvod, a to je právě

podivné, že všichni tito lidé se navzájem znají, scházejí se a jsou

buď klienty pánů Barbey-Nanteuile, nebo přátelé Thomeryho.

Hrome, tohle je tajemství!“

*

Jerome Fandor se zatím dostal k paláci spravedlnosti a, projda

velkým sálem Ztracených Kročejů, dostal se k místnostem

trestního soudu.

Přelíčení, k jehož rozhodnutí mělo dojiti koncem dne, bylo

právě skončeno výslechem některých svědků a všichni, kdož na

něm měli zájem, rozešli se po chodbách sousedících se soudní

síní a síní svědků, aby využili obvyklé, dvacetiminutové

přestávky.

Pestrá směsice vždy téhož podivného a malebného davu, který

tvoří obvyklé obecenstvo trestního soudu, měla svůj známý

vzhled. Byly tu dvojsmyslné osobnosti, ubožáci, kteří se bůhví

jakým způsobem dostali na zadaná sedadla, drobní úředníci,

hlídači paláce spravedlnosti a také advokáti v dlouhých, tmavých

úborech. Časem se v této směsici lidí objevila zajímavá tvář. Byli

tu přítomni novináři, črtající svoje poznámky. Nastávalo strkání,

jež přerušovalo tajemný šepot rozhovorů, vystřídávaný občas

uctivým tichem, když procházel kolem některý službu mající

soudní úředník ve svém červeném úboru a lemované čapce,

kterou občas bílou rukou nadzvedl, odpovídaje na pozdravy.

Časem zazněl zvučný hlas uváděče, jenž vyvolával svědky,

kteří s bušícím srdcem a rozechvělí vstupovali do síně soudního

dvora. Avšak obyčejně šlo zde pouze o podpisy a doklady, jichž

bylo třeba. A tak všichni, zvědavci, přímí účastníci, advokáti,

soupeřící strany i novináři scházeli se a přátelili v těchto úzkých

chodbách, zbaveni vší plané důstojnosti. Vnější formy se zde

odkládaly.

Člověk se cítil nepatrnějším a méně důležitým uprostřed

různých shromážděných zde pochybných osobností, které zase

ztrácely něco ze své obvyklé jistoty, když, stlačeni v kulisách,

očekávali, až budou zavoláni dovnitř, na imposantní a tragické

jeviště dramatu.

Proces Ferdy Bečky a jeho spoluvinníků představoval ostatně

docela nepatrný případ a nepřilákal k soudu mnoho lidí, neboť

přelíčení s podloudníky a penězokazy byla většinou únavná

a nudná.

Pravděpodobně nebyl by přišel vůbec nikdo, kdyby byl

vinníky nehájil nejznámější řečník doby, pan Henry Robart.

Fandor se vmísil mezi skupinu, jež důvěrně hovořila a, ač ji

již dlouho neviděl, poznal ihned podivnou a groteskní postavu

obchodnice z nábřeží l’Horloge, matku Tulušku.

Fandor, jenž byl příliš zaměstnán vším, co se dělo kolem

něho, v poslední době nevěnoval zájmu případu podloudníků

a divil se proto, když spatřil Tulušku v malé chodbě, jež sousedila

se soudní síní, neboť se domníval, že stará vetešnice je již po

několik týdnů pod zámkem.

Nedával však nijak na jevo svoje překvapení a, přeje si věděti,

co asi hovoří, přiblížil se k ní právě, když ji vyslýchal jeden

z jeho kolegů.

Stará, ač ji nikdo neobviňoval, hájila prudce svou nevinu.

„Je to hrozný,“ přiznávala Fandorovu kolegovi, „když se

najednou přídě na takový věci…“

Matka Tuluška vysvětlovala, že najala na nábřeží de

l’Horloge skromný krámek, aby tam provozovala svůj obchod

veteší; byla poctivou ženou, která nikdy nikoho ani o halíř

neošidila. Nepřála si nic více, než žiti klidně a vydělati si na

živobytí tolik, aby jednoho dne mohla se odebrati do soukromí.

To bylo přání, na jehož splnění měl každý právo.

Její obchod sestával ze dvou místností a ze sklepa v podzemí,

do něhož, když se nastěhovala, umístila spoustu veteše.

Nikdy do tohoto sklepa nechodila, může odpřísáhnouti, že

tam nikdy nechodila, bála se příliš krys. A tu jednoho dne – právě

se zabývala správkou starých šatů – vnikla policie do jejího

krámu.

Obvinili ji, že přechovává podloudnické zboží a falešné

peníze a bůhví co ještě!…

Přinutili ji, aby sestoupila do podzemí a potvrdila, že jsou ve

druhé sklepní místnosti, jež byla ve spojení s jejím bytem,

skutečně schovány všechny ty věci.

Avšak, kdo byl ze všech nejvíce překvapen? Matka Tuluška!

Vždyť ona ani nevěděla, že existuje tento druhý sklep, že je

spojen se stokou, že tato stoka vede k Seině a že po Seině byly

dopravovány balíky podloudnického zboží, které u ní lupiči

ukrývali.

Na štěstí to soudcové pochopili a pustili ji na svobodu po

čtyřiadvaceti hodinách vyšetřovací vazby.

Dosvědčila především, že nezná obviněné, kteří se toho dne

objevili před soudem, především ne Ferdu Bečku; ve skutečnosti

tomu tak není, neboť je zná, poněvadž je potkávala dříve, v době,

kdy bydlela ve čtvrti Chapelle, ale tomu je již tak dávno, že se na

nic nepamatuje.

Rozhodně si však přála, aby ta věc byla již skončena.

Matka Tuluška byla především uděšena pátravým pohledem

i otázkami, jež jí, od počátku líčení, kladl generální prokurátor.

Nyní se stará žena vyptávala svých posluchačů, snažíc se

vypátrati, jak se asi tento úředník k ní zachová, až se za chvíli

objeví před soudem jako svědkyně.

Svědkyně… matka Tuluška!

Fandor, naslouchaje jejímu vyprávění, nedovedl se ubráni ti

úsměvu, neboť věděl, jak dalece je možno věřiti poctivosti staré

ženy.

Bylo jisto, že byla stejně vinna jako ti, kdož se objeví s pouty

na rukou na lavici obžalovaných, nebyl a-li však zatčena, pak

Juve asi nepovažoval tuto chvíli za vhodnou k tomu, aby ji dal

strčit do chládku.

Tu právě, odděluje se od skupiny advokátů a stráží, které

výtečně bavil svými hloupými odpověďmi, Juve velkolepě

převlečen, takže ho sám Fandor ztěží poznal v přijaté podobě

Cranajoura, přistoupil k matce Tulušce a hleděl na ni

s otevřenými ústy.

„Ty taky!“ zvolala matka Tuluška, hledíc na svého bývalého

zaměstnance, „ty deš taky za svědka?“

Cranajour zatvářil se směšně, poškrabal se ve svém špičatém

vousu a pronesl neklidně:

„Já nevím, já jsem zapomněl!“

Přítomní vypukli v smích a Fandor se smál nejvíce.

Zatím se jeden ze sekretářů pana Henri Robarta přiblížil

k novináři a zašeptal mu do ucha s oním povýšeným vzhledem,

který si tak rádi osvojují mladí advokáti:

„Je chudý duchem, můj milý, jakýsi druh blbce; můžete si

myslet, jak to působilo při vyšetřování. Bude asi vyslýchán jako

svědek a při tom…“

Fandor kynul hlavou, potlačuje stěží chuť dáti se do smíchu.

„Děkuji vám za poučení,“ zamumlal s podezřelým důrazem,

jehož ironii advokát ovšem nepochopil.

Matka Tuluška záviděla Cranajourovi:

„Máš ty štěstí,“ podotkla prostoduše, „si moc hloupý, aby

s tebou vážně mluvili.“

Rozhovory však náhle zmlkly, malá dvířka soudní síně,

vedoucí do chodby, se otevřela, a uvaděč hlásil:

„Zasedání opět započne, svědci tudy… Tulušková… Je na vás

řada!“

U úzkého vchodu do soudní síně nastala tlačenice…

Zatím Fandor, místo aby následoval ostatní, vzal dobráka

Cranajoura za rameno a křikl na něho dosti hlasitě, aby ti, kdož

by byli jeho pohyb shledali podezřelým, jej slyšeli:

„Safra Cranajour, vida! Ten se mi zrovna hodí! Poslyš, starý,

dám ti čtyřicet sous na skleničku, ale pojď sem na pět minut.

Mám chuť tě vyslechnout a udělat z toho krásný článek…“

Fandor vlekl policejního úředníka pryč. Když se oba oddělili

od ostatních, novinář počal se rychle vyptávati:

„Nuže, Juve?“

„Dosud nic…“

„Nenechal jste to všechno pozavírat?“

„Nenechal,“ odpověděl policejní úředník. „Jsou to pouhé

kulisy a kromě toho některé z nich byl bych ani nechytil.“

„Poslyš, Fandore,“ pokračoval Juve, nakláněje se k uchu

novinářovu, „uvidíš nyní v soudní síni někoho, jehož přítomnost

mohla by tě udiviti. Je to aviatik, aviatik Míla… nuže, můj milý,

mám jakési tušení, že ten chlapík není tak docela vzdálen všech

těch historek. Jen trpělivost… A pak, víš, Fandore, není to moje

úloha zavírat takové malé zlodějíčky, mířím výše. Sbohem, na

shledanou!“

Fandor tázal se tiše:

„Mám zůstati při přelíčení?“

Uvažuje vteřinu, Juve odpověděl:

„Ano, bude to lepší… možná, že při tom nebudu a bude

dobře, dozvíš-li se hlavní body té věci, snad v nich nalezneš

nějaké poučení…“

„Juve,“ naléhal Fandor, „chtěl bych se s vámi sejít na delší

dobu, mám vám mnoho co říci.“

Bylo slyšet blížiti se kroky k místnosti, kde se nalézal Juve

a Fandor. Oba muži se rychle rozešli, Juve měl však ještě čas

sjednati s Fandorem schůzku, kterou mu velmi rád povolil.

„Dnes večer v osm hodin,“ řekl. „Přijdu k tobě, Fandore.

Čekej!…“

Půl hodiny poté, když Fandor vstupoval do soudní síně, aby

zaujal místo mezi novináři, předseda soudu obrátil se

k advokátovi a udělil mu slovo:

Řeč státního zástupce se skončila.

Před pěti měsíci způsobilo zatčení podloudníků, o jejichž vině

měl se nyní soud vysloviti, značné vzrušení.

Veřejné mínění dalo se uchvátiti, když vyšel na jevo podivný

případ těchto obviněných, jimž se po více než dvě léta dařilo

dopravovati každou noc do Paříže podloudným způsobem zboží,

jež podléhalo největším clům a tak zakrátko nahroma diti

skutečné bohatství, a kteří za svoje zatčení děkovali jedině bídné

zradě jednoho z překupníků, jenž nebyl spokojen svou odměnou.

Novináři, ostatně, doplnili podrobnosti a dle svého zvyku

zesílili jak věcnou stránku případu, tak i romantické stránky

života podloubníků.

Podloudníci byli líčeni jako skuteční gentlemani, soustředění

v jediné temné tlupě výtečně organizované, vedené vůdcem, jenž

měl právo života a smrti a jenž vládl prostředky zvláště lstivými.

Psalo se o nich, že ukrývali svoji kořist v hlubokých sklepích,

vyhloubených uprostřed Paříže v l’Ile de la Cité, jež byly spojeny

se Seinou, která jim, pod nosem policie, sloužila k tomu, aby po

ní, bylo-li třeba, dopravovali svoje zboží na skutečných člunech.

Sklepy v l’Ile de la Cité!

„Muži organizovaní v mocnou společnost v l’Ile de la Cité,“

pomyslil si Fandor, „ejhle, co by snad mohlo vésti k důležitým

odhalením, spojeným s tajemnými okolnostmi zmizení Jacquea

Dollona a jeho vraha…“

Stiskl ruku svým druhům z právního tisku, kteří, stejně jako

on, přišli, aby byli přítomni konci líčení a obrátil se pak k členům

poroty, naslouchaje pozorně řeči pana Henri Robarta, neboť tento

slavný advokát přijal obhajobu hlavního vinníka, Ferdy Bečky.

Advokát provázel svou řeč širokými gesty, která se zdála

vrhati důkazy neviny do tváří členů poroty a shrnul stručně celý

obsah případu.

„Páni soudci, páni porotci,“ řekl, „případ, který mě sem

přivedl, není všední. Jsem velmi šťasten, že jsem byl vyvolen

k tomu, abych provedl obranu případu, jenž nemůže nezvítěziti

i bez mého prostřednictví, neboť jej hájí sama pravda.“

„Páni porotci, vyslechli jste právě řeč pana státního zástupce:

bylo vám řečeno s výřečností a pohotovostí, před kterou se

skláním, že případ mých klientů je případem důležitým, velikým,

který se dokonce dotýká státních financí, státu, blaha Francie!

Pan státní zástupce, doufám, nebude se na mne hněvati,

namítnu-li hned na počátku své řeči, že tito tři ubožáci, již zde

čekají na váš rozsudek, nemohou býti příliš nebezpečnými

zájmům státu.

Bylo zajisté povinností pana státního zástupce, aby skutečnost

poněkud sesílil; mojí povinností mohlo by býti, abych ji seslabil,

domnívám se však, že se mohu spokojiti tím, že vyzvednu prostě

hlavní body tohoto sporu a vrátím jim jejich skutečnou podstatu

a jejich naprostou bezvýznamnost.“

„To není nejhorší,“ uvažoval Jerome Fandor: „za chvíli

dokáže pan Henri Robart, že celá věc nemá vůbec podkladu.

Bude-li mluviti alespoň hodinu, pak rozhodnou naši páni porotci,

že zloději byli v právu, když kradli.“

Advokát pokračoval:

„Můj slavný odpůrce mi dovolí, abych učinil poznámku, která

bude předcházeti mnohým jiným, neboť celá tato věc sestává ze

samých podrobností. Dříve než vůbec přistoupím k rozboru

tohoto případu, myslím že bude třeba, páni porotci, abych věc

řádně osvětlil.

Bylo vám řečeno, že se jedná o organisovanou tlupu. Bylo

vám řečeno, že tito podvodníci provedli strašlivé loupeže.

Bylo vám řečeno, že jejich nesmírné sklady byly zásobovány

z podloudně dopraveného zboží.

To vše vám řekl pan státní zástupce: nuže slyšte, co já vám

sdělím, a co vám také ihned dokáži:

Několik ubohých tvorů, umírajících hladem, se mezi sebou

spojilo a po několik týdnů se jim dařilo dopravovati do Paříže

bezvýznamné zboží.

To je vše. Není tu žádné organisované tlupy, žádné vycvičené

bandy podloudníků, žádných skladů.

Pánové, vy mi dovolíte zajímavou zmínku, kterou neváhám

učiniti, neboť vám odkryje ducha zveličování, jenž přetvořil

a zvětšil činy, nad nimiž máte pronésti rozsudek. Dovolíte mi,

abych se zastavil poněkud u podrobností, jež tisk uvedl s tak

dojemnou péčí a jež se týkají spíše zajímavých než přesných

zpráv o skladech…

Sklady!…

Jistě jste si představovali, že se jedná o sklepení hodná Ali

Baby a jeho čtyřiceti loupežníků.

Představovali jste si nesmírná bohatství, skrytá

v pohádkových jeskyních.

Viděli jste v duchu l’Ile de la Cité podminovanou

v nespočetné sály, osvětlované denním světlem, zářící zlatem

a drahými kameny.

Vy jste, však, pánové četli tyto slavné pohádky a není třeba,

abych je před vámi znovu rozvíjel.

Jestliže jste si to tak představovali, pak je to, opakuji, vinou

tisku, který opět jednou důkladně přepínal a mluvil, aniž se

přesvědčil.

Sklady!

Vždyť pánové, tyto sklady sestávají prostě z jediného sklepa,

obyčejného sklepa, maličkého sklepa, podobného těm, které jsou

dávány k používání nájemníkům všech pařížských domů.

Víte právě tak dobře jako já, že tyto sklepy nejsou veliké a to

vám stejně jako mně, poskytne správné měřítko, jaké bylo asi to

obrovské nahromadění zboží, jež bylo podloudně dopraveno

a uskladněno v tomto úkrytu.

A já to dokáži, pánové!

Víte, že ve chvíli, kdy byli tito lidé zatčení, kolovaly Paříží

pošetilé, přemrštěné a navzájem si odporující pověsti.

Dnešek vyžaduje, aby každá sebe všednější příhoda byla

přetvořena v něco tajemného. Podloudnictví tak, jak bylo

objeveno, neposkytovalo dosti vzrušení; nuže bylo třeba postarati

se o ně, a sice tím způsobem, že případ byl uveden ve spojení se

známými jmény.

Kolovala jména, pánové, jména byla dávána do oběhu.

Z mých klientů byli učiněni služebníci známých, vážených,

úctyhodných osobností.

A to dělalo lidem dobře, když četli, že ten a ten šlechtic, nebo

ten a ten státní rada byli náčelníky tlupy a usvědčenými

podloudníky!

Nezabýval bych se pánové, tím nechutným zveličováním

a politováníhodným hlukem, který se vytvořil kolem tohoto

případu, kdyby to vše nevedlo k tomu, abyste hleděli na moje

klienty jako na mocné a nebezpečné zločince.

To právě nesmí býti.

Je třeba vrátiti věcem jejich skutečnou tvářnost.

Je třeba, abyste si uvědomili rozvášnění, jež se dotklo tohoto

případu a v podstatě jej změnilo. Uvedu svědectví jednoho ze

svědků, jednu z oněch pověstí, jež způsobila tolik hluku před

několika měsíci…“

„Pozor,“ pomyslil si Jerome Fandor, „možná že se nyní pan

Robart rozhodne říci něco užitečného.“

Advokát skutečně odložil spisy a opouštěje své místo, jakoby

unesen svým přesvědčením a touhou přesvědčiti i porotu, obrátil

se přímo k ní a, pokročiv v soudní síni, pokračoval:

„Je vám známo, pánové, čí osobnost byla nastrčena do

popředí? Víte kdo byl nařčen z náčelnictví této, tak zvané tlupy?

Víte jak významná osobnost byla vysazena sprostému podezření?

Pánové, tato věc byla by směšná, kdyby nebyla tak

pochmurná, kdyby se nejednalo o ubožáky, které tisk vystavil

vaší přísnosti přepínáním, jehož se dopouštěl, a kdyby nebyla,

byť i jen po krátký čas vydána vážnému podezření dokonce

pověst čestného muže.

Pánové, některé noviny docela vážně hlásali, že náčelníkem je

známý cukrovarník, všemi ctěný, považovaný za jednoho

z nejlepších průmyslníků, pan Thomery!“

Řečník učinil přestávku, rozdrtil prudkým úderem pěstí

nevinné papíry jež tvořily vysokou hromadu jeho spisů, pokrčil

rameny a hlasem, jemuž se snažil dodati co nejvíce vážnosti,

rozváděl svoje vývody:

„Nuže pánové, je třeba jiti na dno věcí. Je nutno zjistiti. kdo

měl na tom zájem, aby toto jméno dostalo se do popředí.

Mohla-li býti tak mocná osobnost jako pan Thomery v tomto

procesu osočena, je zřejmé, že osobnost ještě mocnější a skutečně

súčastněná, vrhla na pana Thomeryho tíhu podezření.

Tak uvažovala, jak se mi zdá, veřejnost.

Z toho také vzešel skandál, to byl důvod jenž dodal celému

případu dramatičnosti a to umožnilo panu státnímu zástupci jeho

řeč, jež sice projevila nadání, jež však je dokonale neoprávněná

v tomto případě, jehož nepatrnost a neškodnost vám dokáži. Bylo

to dílem tisku, že zasel toto úrodné zrno, z něhož vyrůstaly

zajímavé články v každém čísle novin, z něhož vyrůstala

papírová úroda zvláštních vydání!

Kde však je pravda?

Vím, pánové, že některé povrchní hlavy jsou nakloněny

k mínění, že kde je kouř, musí býti oheň.

A tyto mozky myslily, myslí snad dosud, že bylo-li jméno

Thomeryho zavlečeno do věci, stalo se tak proto, že tam patřilo.

Nikoli! V tomto sporu musí býti docíleno spravedlnosti.

Vysvětlení tohoto nepodařeného procesu je příliš snadné

a jméno finančníkovo příliš povznesené nad každé podezření,

takže je to opravdu i zábavné, zabývati se ještě trochu onou

podivnou příčinou, proč bylo zavlečeno do toho případu.

Ano, jméno pana Thomeryho bylo vysloveno… avšak,

pánové z toho jediného důvodu, že pan Thomery je majitelem

domu, v jehož sklepě moji klienti měli onen sklep, jejž

obrazotvornost označovala jako jejich sklady!

Uznáte, pánové, že býti nařčena z vůdcovství podloudnické

tlupy jedině z toho důvodu, že tito podloudníci obývají místnosti,

jež jste jim pronajali a jež vám patří, je přinejmenším nepříjemné,

nebo alespoň překvapující.

Je samozřejmo, pánové, že pan Thomery je osobností příliš

úctyhodnou, než aby mohl dlouho býti obětí podezření, jest však

záhodno nepustiti z mysli zvláštní surovost, projevující se snahou

učiniti z případu podloudnictví něco horšího než je.

Nesetrvám však dále na této okolnosti a přistoupím k věci

samé…“

„A já, můj drahý pane,“ hovořil k sobě Jerome Fandor, „já

půjdu.“

Novinář skutečně opustil soudní síň a procházel palácem

spravedlnosti do chodeb vyšetřujícího soudu. Jeho krok nebyl

však již tak jistý a sebevědomý, jako při jeho příchodu do paláce.

Fandor šel jako stroj, ponořen do zvláštních úvah.

X V I .

P Ř E S N Ý R O Z H O V O R .

Domovnice vyřizovala Fandorovi prostřednictvím telefonu,

který si dal zaříditi mezi svým bytem a jejím obydlím:

„Pane Fandore, je tu nějaká tlustá malá paní, která si přeje

s vámi mluviti. Mám ji poslat nahoru?“

Fandor se divil. Neměl tušení, kdo by to mohl býti a jeho

první myšlenka byla vzkázati, že nikoho tak pozdě večer

nepřijímá. Podíval se bezmyšlenkovitě na hodinky: bylo přesně

osm hodin a deset minut.

Kromě toho přijde Juve každým okamžikem, neboť je velmi

přesný a jistě nezmešká schůzku.

Přes to se Jerome rozhodl a požádal domovnici, která ještě

čekala u telefonu, aby onu dámu poslala nahoru.

Uvidí, co si přeje.

Novinář, vzpomněv si na Juva, pomyslil si, že návštěva, jež se

dala právě ohlásiti, je snad v nějakém vztahu ke schůzce, kterou

si smluvil dnes odpoledne v paláci spravedlnosti. Musí se tedy

dozvěděti, s jakým úmyslem k němu přišla.

Když je člověk reportérem, což smí zásadně zavírati dvéře

před lidmi, kteří žádají o rozhovor?

Fandor došel až k tomuto bodu ve svých úvahách, když

zaslechl tichý zvuk zvonku u dveří. Jeho návštěvnice již došla do

pátého poschodí, kde bydlil.

Novinář otevřel a ustoupil do stínu předsíně, aby ji nechal

projiti.

Byla to skutečně, jak domovnice hlásila, malá tlustá paní,

k tomu ještě stará. Její čepeček s pentlemi stěží zakrýval husté

šedé kadeře, na koncích zažloutlé. Měla brýle na očích a byla

zaobalena do velkého hnědého šátku, po způsobu čarodějnic

z pohádek. Opírala se o zahnutou hůl, vskutku jako Polednice!

Zatím co Fandor v údivu zavíral dveře, neznámá šla přímo ku

dveřím malého salonu, kde novinář obvykle trávil čas s knihami

a spisy.

„Nu tohle,“ pomyslil si. „Což pak zná můj byt?“

Fandor se náhle zarazil a zůstal stati: sotva došla do středu

pokoje, stará žena narovnala shrbená záda, vzpřímila se do

značné výšky, odhodila šál a upustila hůl!

Pak prudkým trhnutím strhla si šediny a brýle a objevila se ve

své skutečné podobě:

Fandor vypukl v smích.

„Juve,“ zvolal, „jak je to možné!“

„Proč ne, můj bože,“ řekl policejní úředník zbavuje se zbytků

ženského přestrojení, jež mu překáželo při pohybu. „Těší mě,

když vidím, žes mě vůbec nepoznal, dokud jsem neshodil tyhle

hadry.“

„Ah! To je tím, že jsem si vás sotva prohlédl, snad si

nemyslíte, Juve, že bych vás nebyl poznal?“

„No, no! Možná, že ano. Co však soudíš o mém přestrojení?“

„Není špatné. Avšak z jaké příčiny jste dnes změnil pohlaví,

Juve?“

„Bez zvláštní příčiny, Fandore, prostě z diletantství, a abych

zůstal ve cviku… Ostatně, čím opatrnějšími budeme při naších

schůzkách, tím lépe. Představ si, že nepřátelé hlídají okolí tvého

bytu. Co jim tedy bude známo z dnešního večera? Prostě jen to,

že novinář Fandor přijal návštěvu ženy… z dobré rodiny,

návštěvu, jež se protáhla pozdě do noci.“

„Hrome!“ zvolal Fandor, „nemám nic proti pověstí Dona

Juana, ale bez urážky, Juve, jako „žena“ nebyl jste ve svém úboru

příliš vábným.“

„Nemluvme již o tom, není to tak důležité.“ Juve zapálil si

cigaretu a procházel se knihovnou Fandorovou, prohlížeje se

zájmem množství knih a různé předměty, nahromaděné v pokoji.

„Rozkošné zařízení!“ bručel policejní úředník…

Pak jal se prohlížeti obsah malého výklenku, v němž novinář

schráněl to, co nazýval „usvědčující doklady“ svých velkých

případů. Byly to kusy šatstva, zakrvácené zbraně, rozbité zámky,

viditelné stopy ze starých i nových zločinných afér, vesměs

pečlivé opatřeny nápisy. Juve jsa v dobré náladě kladl majiteli

těchto předmětů otázky, avšak Fandor po pěti minutách zanechal

žertování. Vtáhl policistu na pohovku v rohu pokoje a zaujat

svým nápadem, prohlásil vážně a slavnostně:

„Juve, nalezl jsem spojitost…“

„Safra!“ zvolal policista škádlivě, „a sice?…“

Novinář nedal se nijak rozladiti pochybovačností svého přítele

a jal se vysvětlovat svůj náhled:

„Učinil jsem tak, jak jste mi řekl. Byl jsem přítomen sporu

podloudníků, vyslechl jsem řeči až do chvíle, kdy jsem shledal

zbytečným zůstati déle, neboť pan Robart hodlal přistoupiti

k rozboru věcí a to se mne nijak netýkalo. Vyvodil jsem z toho

následující:

Kdosi je majitelem domu v l’Ile de la Cité, v němž se

shromažďují přechovávači a banditi a jehož sklepy jsou zařízeny,

aby sloužily podvodným účelům. A ten člověk nehovoří nikdy

o onom podivném domě, ač zná a to dosti zblízka řadu osob, jež

jsou ve spojení s případem Jacqua Dollona, jehož zauzlení zřejmě

povstalo ve sklepě, v kanále Cité.

Jsou zde jen dvě možnosti:

Buď je to člověk velmi nesmělý, mající strach, aby nebyl do

něčeho zapleten a neuvažující o tom, co by z jeho mlčení mohlo

povstat – a je to tedy nešika… Anebo jste, pane Thomery

největším darebákem, kterému jsem se kdy podivoval. Ujišťuji

vás však, že na vás vyzrajeme! Nyní, kdy jsme odhalili za prvé,

že je pojítko mezi všemi těmito událostmi a za druhé, že pojítkem

tím jste vy, pane Thomery…“

„Ne!“ přerušil ho suše Juve.

„Co říkáte?“

„Říkám: ne!“

„Ale,“ pravil Fandor zaražen…

Novinář hleděl chvíli na Juva, který dále kouřil svoji cigaretu.

Byl umíněný a pevně přesvědčen. Pokračoval:

„Rozeberu svůj názor. První krok v případu Dollonové je

sebevražda baronky de Vibray, jejíž příčinou byla asi nešťastná

láska, neboť stará dáma byla opuštěna svým milencem… panem

Thomerym!

Tento věnoval nyní pozornost Soně Danidovové a počal se jí

dvořiti. Jednoho večera, když se dostavila na ples Thomeryho

byla kněžna tajemným způsobem uspána a oloupena o svoje

šperky… kým? Thomerym!“

„Ne!“

Tentokráte zvedl Fandor zoufale ruce k nebi a umlkl.

Mladý muž se cítil hluboce zasažen, neboť od svého návratu

z paláce spravedlnosti, kde řeč pana Robarta byla pro něho

skutečným osvícením, vystavěl si celou soustavu, oceňuje každý

důkaz zvláště, a kostra celého případu zdála se mu dokonale

pevnou. Připustil-li, v podstatě, vinu Thomeryho, pak dostal

pojítko všech sobě na pohled tak nepodobných případů

a vysvětlení nejíajemnějších událostí.

A nyní Juve nechtěl tomu uvěřit!

To ho mrzelo a zabručel rozhořčeně:

„Nuže, a co vy si vlastně myslíte?“

Juve zvolna, jakoby se probudil ze sna, počal hovořiti:

„Dosud není nic, naprosto nic jistého, Fandore. Víme jen, že

baronka de Vibray skutečně skončila sebevraždou a že kněžna

Soňa. Danidovová, jež se zotavila ze svého vzrušení a zbavila

následků chloroformu, provdá se příští měsíc za Thomeryho… na

čemž není nic divného. Možná rovněž, že není nic tajemného ani

překvapujícího na celé sérii krádeží a dokonce zločinů, jimiž se

oba dva právě zabýváme.“

Fandor vyskočiv, vrhl se k Juvovi.

„Nic!“ zahučel s přízvukem zuřivého přesvědčení, „vy

žertujete, Juve? To není možné! Hleďte, příteli, všechny tyto

příhody jsou těsně spojeny, počínaje Jacquem Dollonem až k…

až k…“

Novinář se zarazil: Juve, který mu až dosud naslouchal se

zdánlivou nepozorností, zdál se nyní úzkostlivě čekati na konec

věty; sledoval ho pohledem:

„Nu tedy,“ pravil, „chtěl bych, abys to řekl…“

A Fandor dokončil, proti své vůli:

„…až k Fantomasovi!“

„Až k Fantomasovi,“ zvolal Juve. „Nyní jsme u toho!“

Oba muži pohledli na sebe s povzdechem. Opětně dovedla je

logika vývodů, řetěz okolností, k vyslovení jména velikého

zločince, na něhož nedovedli mysliti bez zachvění. Jakmile naň

jen vzpomněli, cítili se ihned obklopeni temnotou, ztraceni

v husté mlze tajemná, cizoty a neznáma.

Obličej Fandorův se náhle vyjasnil:

„Juve,“ tázal se, „nemyslíte, že ten tajemný hlídač vězňů

Nibet mohl by býti ztělesněním Fantomase, neboť celkem, již

v mnohých případech…“

Juve však přerušil novináře záporným pohybem:

„Ne, brachu,“ řekl vážně. „Nepouštěj se za touto stopou, je

zaručeně chybná; Nibet není Fantomas: Nibet znamená velmi

málo, takřka nic, sotva kolečko velkého stroje, který je řízen

naším nepřítelem, a to ještě docela maličké kolečko… je třeba

hledati výše.“

„Thomery?“ naléhal znovu Fandor, který se držel svého

předpokladu a přál si za každou cenu, aby Juve sdílel jeho názor.

Juve však znovu popřel:

„Nechme Thomeryho. Pokud se týká Fantomase, jak si přeješ,

abychom ho zjistili jen tak, náhodou, na podkladě pouhých

dohadů?

Neboť kdo je vlastně Fantomas? Můžeš i mi to říci Fandore?“

pokračoval Juve, s rostoucím vzrušením.

„Je jisto, že jsme spatřili kdysi ve svém životě jakéhosi

starého pána, jménem Etienne Rambert, pak Angličana,

vystupujícího pod jménem Gurn, na to mohutného chlapíka

Louparta, a konečně chatrného a nemocného člověka, jenž se

jmenoval Chaleck. Poznali jsme v nich všech Fantomase a to je

vše.

Spatřiti Fantomase, skutečného, nepřipraveného, bez

falešných vousů a vlasů, Fantomase tak, jak vypadá pod svým

černým lupičským oděvem, to se nám dosud nepodařilo, k tomu

jsme dosud nedospěli. To právě činí naši honbu za zločincem tak

těžkou a často nebezpečnou.

Fantomas je vždy někým jiným. Někdy dokonce hraje dvě

úlohy najednou, nikdy ale není tím, čím vskutku je!“

Jakmile se jednou pustili do tohoto předmětu rozmluvy, Juve

nepřestával hovořiti a Fandor ho nepřerušoval; když jejich

rozmluva dovedla je k Fantomasovi, oba muži, kteří byli

hypnotisováni tímto tajemným stvořením, skutečně fantastickým,

pak nebylo lze jejich myšlenky upoutati předmětem jiným.

Hovořili dlouho, dlouho vyměňovali své názory.

Kolem jedné hodiny noční provázel Fandor Juva ke schodišti.

Policejní úředník převlékl se opět za starou ženu, avšak přes

směšnost jeho zjevu, nikoho z obou nenapadlo se smáti.

Oba dva byli hluboce zamyšleni. Teprve ke konci svého

rozhovoru vrátili se k předmětům méně vzdáleným a Fandor

dospěl tím způsobem, ne bez jistých rozpaků, neboť se styděl

mluviti o svých citech, k vylíčení nepříjemné a poněkud směšné

nehody, která se stala jemu a Elišce, když se loučili v klášterní

zahradě v ulici Glacière.

Juve se nejprve celé věci upřímně zasmál, když však

pochopil, že Eliška, vypuzena z kláštera, pozbude opět

bezpečného úkrytu, zvážněl. Přemýšlel chvíli a udělil novináři

radu, kterou tento zpočátku sice odmítal, na konec se však s ní

smířil…

Rozešli se se slovy:

„Čím více o tom budeš přemýšlet, tím lepší shledáš moji

myšlenkku.“

Fandor to nepopíral.

X V I I .

Z A T Č E N Í .

Den po onom pamětihodném rozhovoru s Juvem novinář

Jerome Fandor byl povolán jako svědek tajemného případu

v ulici Raffet a jako zachránce Elišky Dollonové, k vyšetřujícímu

soudci.

Zahýbal kolem známých kancelářských místností ke čtvrté

hodině odpolední, když se náhle setkal s Eliškou Dollonovou, za

níž kráčelo ještě několik lidí, jemu povědomých. Poznal mezi

nimi bankéře Barbeye a Nanteuile, paní Bourratovou, majitelku

pensionátu v Auteuil a Jula, jenž byl v jejich službách. Bavili se

vespolek, jakmile ho však spatřili, vyšla mu Eliška Dollonová

vstříc.

„Ah, pane,“ pravila se slabou výčitkou, „obávali jsme se již,

že se s vámi neshledáme. Představte si, soudce již skončil svůj

výslech a dvakráte se ptal, dostavil-li jste se.“

Jerome Fandor byl velmi udivený.

„Cožpak výzva nezněla na čtvrtou hodinu odpolední?“

Zatím co hovořil, sáhl do kapsy pro předvolání. Zjistil

jediným pohledem, že se nemýlil a ospravedlňoval se u slečny

Dollonové tím, že jí předložil doklad:

Mladá dívka se usmála:

„Byl jste ovšem předvolán na čtyři hodiny,“ uznala, „my však

byli vyzváni dříve; přišla jsem ve dvě hodiny a byla jsem ihned

vyslýchána.“

Jerome Fandor se kousl do rtů, pozloben svým nedostatkem

prozíravosti. Mohl přece předvídati, že soudce, vyzve svědky

v případu v Auteuil na různé hodiny, poněvadž je bude chtít

vyslýchati každého zvláště.

Litoval, že nebyl v chodbách od počátku vyšetřování.

Pokročil o několik kroků ke kanceláři soudce pana Fuseliera, jenž

byl pověřen případem v Auteuil a vypadal patrně tak zklamaně,

že dívka, tušíc příčinu jeho rozladění, chtěla jej rozveselili.

„Je to trochu moje vina,“ pravila, „nebyl-li jste vyrozuměn,

ale nedalo se nic dělat. Včera večer, když jste telefonoval do

kláštera a ptal se na mne, chtěla jsem vám říci, na kdy jsem

předvolána, když jsem však přišla k telefonu…“

Jerome Fandor hleděl na ni široce rozevřenýma očima:

„Co to říkáte, slečno? Netelefonoval jsem vám včera večer.

Kdo vám to jen řekl, že vás volám?“

„Nikdo mi to neřekl, já jsem se tak sama domnívala. Kdo jiný

by se o mě staral s takovou pozorností a vytrvalostí?“

Jerome Fandor neodpověděl.

Toto tajemné telefonické volání, jež dívka ve své důvěřivosti

přičítala jemu, působilo mu starosti.

Třikrát během včerejšího dne snažil se kdosi zjistili, co se s ní

děje a je-li dosud v klášteře v ulici Giacière. A uspokojen, tazatel

se vzdálil, aniž se prozradil, využiv anonymity telefonu.

Bylo tu tajemství a jistě že tajemství znepokojující.

Dívka nesdělila nikomu svoji adresu. Jerome Fandor se

rovněž chránil, aby se o ní zmínil, ať komukoli. Jedině někdo,

kdo o nich obou dobře věděl a měl zájem na tom, aby neztratil

jejich stopy, mohl si opatřili dostatečné důkazy o pobytu slečny

Dollonová; jedině někdo, kdo chtěl, ať již jakýmkoli způsobem

zakročili vůči dívce, potřeboval zprávy, jež mu jeptišky ve své

důvěřivosti poskytly.

Tedy ani v hloubi kláštera nebyla dívka v bezpečí! Jerome

Fandor, ač obvykle nebyl pessimistou, nedovedl se ubrániti

zachvění při pomyšlení, že by oni tajemní protivníci, stejné

vytrvalí jako obávaní, mohli zamýšleli něco zlého proti tomuto

ubohému dítěti, jehož se stal oddaným ochráncem.

A pak!…

Jerome Fandor neuvažoval o těchto podrobnostech, k celé

hloubce svých citů. Což nechoval k hezké sestře Dollonové city

sladší a něžnější, než pouhé přátelství? Nepociťoval pokaždé,

když se octl v přítomnosti děvčete chvění, jež zrychlovalo tlukot

jeho srdce?

Jerome Fandor neuvažoval o těchto podrobnostech pociťoval

však podvědomě jejich působení.

Tázal se Elišky:

„Poněvadž nemůžete zůstati v klášteře, řekněte, kde se chcete

ubytovat?“

Dívka odpověděla:

„Dnes večer vrátím se ještě do kláštera Augustinek v ulici

Giacière, ač mě to stojí mnoho přemáhání přijímati pohostinství

tak málo srdečné; pokud se týká zítřka…“

Učinila nejistý pohyb a Fandor chystal se navrhnouti jí cosi,

když se dveře pracovny pana Fuseliera pootevřely. Objevil se

soudní uvaděč a, dívaje se pod brýlemi chodbou kolem sebe,

zavolal monotónně:

„Pan Jerome Fandor!“

„Zde jsem,“ odpověděl mladý muž. „Již jdu.“

Louče se spěšně s dívkou řekl jí ještě tichým hlasem tato

podivná slova:

„Čekejte na mne, slečno, a proboha, pamatujte si: ať řeknu

cokoli, ať se stane cokoliv, ať již když jsme sami spolu, nebo

v přítomnosti jiných lidí, za chvíli nebo někdy později, nedivte se

ničemu, co se vám přihodí, ani kdyby se to stalo mojí vinou.

Buďte prostě přesvědčena, že vše, co učiním, bude pro vaše

dobro… více vám nemohu říci.“

Dívka zůstala ustrnulá nad těmi slovy, Fandor však již zmizel

v kanceláři vyšetřujícího soudce.

„Drahý pane Fandore,“ řekl soudce, tiskna mu srdečně ruku,

„nestojíte tu nyní přede mnou jako novinář, jste svědek

a především hrdina, jenž zachránil ubohou oběť. Dovolte, abych

vám blahopřál. Přišel jste včas a vaše prozíravost vás velmi

správně vedla přímo ke dveřím nešťastnice, za nimiž její život

měl skončit. Opakuji: jste hrdina.“

Jerome Fandor odpověděl prostě:

„Lichotíte mi, parte Fuseliere, neboť ve skutečnosti jsem nic

nevykonal. Přišel jsem do Auteuil na pozvání slečny Dollonové

a náhoda dovedla mě do prvního poschodí; tam, jak by se bylo

stalo každému jinému, pocítil jsem zápach plynu. Otevřel jsem

dveře a uviděl jsem… nu a to je vše.“

„To je stejné,“ odpověděl úředník přesvědčen. „Vy novináři

máte štěstí! Mezi námi řečeno, přiznávám se, že vám trochu

závidím, vaše dobrá hvězda odhalila vám tu tragedii a dopomohla

vám zabrániti jejímu osudnému zakončení. Avšak přes svoji

odbornou zručnost nepřišel jste dosud na stopu zločincovu? Vy

věříte přece, stejně jako já, že v případu v Auteuil nejedná se

o sebevraždu, nýbrž o pokus vraždy?“

Jerome Fandor kynul přesvědčivě hlavou:

„O tom není pochyby,“ zašeptal.

Úředník spokojeně pokynul hlavou:

„Tvrdím totéž!!“

Soudní písař, jenž právě ukončil nečitelnou stránku, povstal

a nosním hlasem, přerušuje oba hovořící, kteří mluvili spolu spíše

jako dva přátelé, než-li jako soudce a svědek, tázal se:

„Přeje si pan soudce aby byly výpovědi pana Fandora

sepsány?“

„Nu, ve čtyřech řádcích tedy! Myslím, že pan Fandor nemá

nám nic více co říci, než to co uvedl ve svých článcích ve „Velké

Paříži“, není-liž pravda?“ tázal se úředník, pohlížeje na novináře.

„Naprosto správné,“ odpověděl tento.

Za několik okamžiků sestavil písař prohlášení, jež pak

jednotvárným hlasem pročetl.

Jerome Fandor podepsal. Prohlášení nemohlo jej nijak

kompromitovati.

Novinář se chystal rozloučiti se s úředníkem a sejiti se opět co

nejdříve s Eliškou Dollonovou, soudce však jej zadržel za rámě:

„Počkejte okamžik. Chtěl bych si ještě posvítiti na několik

bodů a mám tudíž pro svědky dvě nebo tři otázky. Myslím, že

dosud neodešli a tak provedeme, jak se říká, všeobecnou

konfrontaci.“

Několik minut poté z novinářova přítele stal se opět úředník,

který kladl svědkům otázky důležitým, úředním tonem.

Jerome Fandor seděl poněkud stranou a mohl libovolně

pozorovati tváře různých osob, jež osud svedl dohromady.

Byla to především nešťastná Eliška, s výrazem pevné vůle ve

tváři. S obdivuhodnou statečností nesla všechny těžké zkoušky,

jimiž byla nucena projiti. Pak zde byla majitelka rodinného

pensionátu v Auteuil, dobrá žena, obyčejného vzhledu,

s červenou tváří, která si stále otírala čelo a zvedala oči k nebi,

naříkajíc v duchu nad veřejným skandálem, který tato příhoda

uvrhne na její dům.

Poněvadž Jerome Fandor seděl za zády sluhy, neviděl jeho

tvář. Spatřil pouze široká záda, končící kulatou hlavou

a rozházeným vlasem.

Tento svědek hovořil se silným picardským přízvukem, bez

jakékoli drzosti a ne právě hloupě; byl, jak se zdálo, typem

služebníka dobře vycvičeného, jenž nechápal mnoho z toho, co se

onoho osudného dne přihodilo. Konečně vedle Fandora stáli

pánové Barbey a Nanteuil, první vážný muž, s prošedivělou

bradou svědčící o pokročilém věku; nosil odznak Čestné Legie;

druhý asi třicetiletý, elegantní, vznešený, živý, oba známi

v pařížském společenském světě, v němž zastupovali svým

postavením, finanční odvětví poctivé a uznávané.

Proč přišli Barbey a Nanteuil navštívili Elišku Dollonovou?

Bylo to proto, jak tvrdili, by jí poskytli pomoc?

Na otázku soudce ujal se pan Nanteuil slova, zatím co mladá

dívka, poněkud pokořená, se začervenala.

„Je to maličkost a slečna Dollonová nebude nám míti za zlé,

že se o ní zmíníme. Nikdy by nám nenapadlo nabídnouti slečně

Dollonové pomoc, bez jejího vyzvání. Slečna Dollonová, kterou

známe již dávno a jež svým neštěstím vzbuzuje náš živý soucit,

nám napsala, zda-li bychom jí nenašli zaměstnání. Doufali jsme,

že jí nějaké zaopatříme a šli jsme ji návštíviti a pohovořili s ní,

abychom zjistili, co dovede.

To je vše. Bylo nám potěšením, že se nám dostalo příležitosti

sejiti se s panem Fandorem a a přispěti k jejímu zachránění.“

„Poněvadž je řeč o vás, pane Fandore,“ pravil soudce,

„řekněte mi, nezpozoroval-li jste při vstupu do pokoje slečny

Dollonové nic podezřelého? Napsal jste ve svém článku, že jste

s počátku měl dojem, jako by se jednalo o pouhý pokus vloupání,

jemuž následoval pokus vraždy.“

„To je správné,“ odpověděl novinář uctivě, „a jakmile bylo

otevřeno okno, nahnul jsem se, veden podvědomým pudem, ven:

z okna, abych zjistil, není-li vidět nic podezřelého podél zdi

domu. Podíval jsem se dokonce za všechny okenice.“

„A proč to?“ tázal se soudce.

Jerome Fandor se usmál.

„Nezapomněl jsem, pane, na konec tragedie v paláci

Thomeryho. Téhož Thomeryho, o němž jsem slyšel včera hovořit

u trestního soudu… ah! komu čest, tomu čest, nemám naprosto

v úmyslu dovoliti si nějaké narážky… Avšak jistě jste

nezapomněl – ač o tom nebyla včera učiněna žádná zmínka,

čehož lituji, poněvadž dle mého názoru stávají tajemná pouta

mezi touto a ostatními událostmi – jistě že jste nezapomněl, že po

skončeném vyšetřování a po prohlídce, zatím co dveře domu

Thomeryho byly pozvaným již celou hodinu panem Havardem

otevřeny, byla odkryta lněná nit, visící ještě na okenním rámu

v pokoji, v němž byla nalezena kněžna Danidovová, lněná nit,

sotva viditelná, avšak velmi pevná, na níž, jak lze snadno

uhodnout, byl prozatímně zavěšen uloupený náhrdelník.

V té chvíli byl jsem ochoten věřiti, že lupiči, nebo dokonce

lupič, byl po celou dobu vyšetřování v pokojích pana Thomeryho,

neboť bylo dokázáno, že nikdo z domu neodešel. Je dosti

podivné, že byl-li lupič skutečně mezi pozvanými a zanechal-li

svoje stopy na hrdle kněžnině, nebyly rovněž na něm zjištěny

stopy jejích rukou.

Nu, to je ovšem vedlejší, neboť nejsme zde, abychom se

vraceli k případu Thomeryho. Chtěl jsem vám pouze vysvětliti,

proč jsem spěchal k oknu, hledaje tam nějaké stopy, z nichž bych

zjistil, nebyl-li postup vinníka při vraždě slečny Dollonová týž,

jako u zločince, jenž oloupil kněžnu Danidovovou.“

„A k jakému závěru jste došel?“ tázal se soudce.

Fandor odvětil prostě:

„Okna a závěsy nenesly žádných stop; nemohl jsem učiniti

závěrů.“

Posluchači Jeroma Fandora sledovali se zájmem jeho vývody,

týkající se případu Thomeryho.

Pan Barbey se vmísil svým vážným hlasem:

„Dovolíte-li, abych podal svůj úsudek,“ a podíval se na

úředníka, jenž jej vyzval vlídným pohybem, aby pokračoval,

„musím říci, že souhlasím s názorem pana Fandora. Jsem rovněž

přesvědčen, že i když není viditelného spojení mezi případem

Thomeryho a tím, co se nazývá případem v Auteuil, rozhodně

nějaké pouto mezi oběma případy existuje.“

„Já jdu dokonce dále,“ prohlásil pan Nanteuil, „krádež v ulici

4. září, jejíž obětí jsme se stali my, zdá se mi rovněž v souvislosti

s řadou tajemných událostí.“

Soudce přerušil rozhovor zvědavou otázkou:

„Jednalo se o dvacet milionů, že ano? Musila to býti pro vás

hrozná rána.“

„Ano skutečně, hrozná, pane,“ odpověděl pan Nanteuil,

„neboť tento strašný případ způsobil osudný zmatek v našich

podnicích a dokonce by nás byl stál důvěru několika našich

zákazníků, počínaje panem Thomerym, jenž je jedním

z nejdůležitějších. A je vám jistě známo, že ve finančních věcech

je důvěra vlastně všechno. Na štěstí byli jsme kryti pojištěním a,

ponecháme-li stranou duševní otřes a dojem, který věc vyvolala,

tu nutno přiznati, že jsme neutrpěli vlastně žádné materiální

škody. Avšak…“

Bankéř obrátil se k slečně Dollonové, která s kapesníkem

v ruce snažila se setříti slzy, jež jí tekly z očí.

„Avšak, co jsou tyto nepříjemnosti oproti neštěstí, jež

pronásledovala jedno za druhým ubohou slečnu Dollonovou?

Zavraždění baronky de Vibray, tajemná smrt…“

Jerome Fandor vpadl mu při těchto slovech do řeči:

„Baronka de Vibray nebyla zavražděna, zabila se sama. Jistě,

že tím nechci svrhovati na vás odpovědnost, pánové, když jste jí

však sdělili, že je na mizině, dali jste jí silnou ránu!“

„Co jsme však mohli činiti jiného?“ odpověděl pan Barbey se

svou obvyklou vážností. „My, v našem povolání, musíme býti

přesní a věcní, nemůžeme si hráti se slovy a jsme nuceni říci věci

tak, jak skutečně jsou. Kromě toho nesdílím vaše stanovisko

a jsem toho názoru, že baronka de Vibray byla zavražděna.“

Pan Fuselier, jenž beze slova naslouchal, doufaje že by tento

rozhovor mohl přispěti k objasnění tajemné události, kupící se

kolem slečny Dollonové, pronesl svůj názor, nebo alespoň to, co

si přál, aby bylo považováno za jeho názor:

„Hovoříme zcela neúředně, že ano, pánové? Nejste nyní

u vyšetřujícího úředníka, nýbrž, řekněme, na návštěvě u pana

Fuseliera. Jako soukromník řeknu vám také svůj úsudek

o případu v ulici Norvins. Sdílím stále méně názor pana Fandora,

jehož pronikavosti a dobrého policejního čichu si ovšem velmi

vážím…“

„Děkuji,“ přerušil jej ironicky Fandor, „je to hubená

poklona.“

Soudce, usmívaje se, pokračoval:

„Domnívám se totiž, stejně jako pánové BarbeyNanteuil, že

baronka de Vibray byla zavražděna.“

Jerome Fandor pokrčil rameny a nedovedl ovládnouti svoji

netrpělivost:

„Avšak, poslyšte, pánové, buďte přece trochu logičtí!“ zvolal

vzrušeně.

„Je přece docela zřejmé, že baronka de Vibray spáchala

sebevraždu, to vychází z fakt naprosto nepopiratelných: o dopise,

který napsala, nelze pochybovat, ten je naprosto věrohodný. Vím

dobře, že vzhledem k stávajícím vědeckým faktům mohl by

někdo tvrditi, že jednala pod dojmem sugesce, ptejte se však

lékařů, ptejte se nejlepších profesorů psychologie a dostare se

vám rychle přesvědčení, že podaří-li se někdy příměti medium,

aby vykonalo nějaký skutek v sugesci, je nemožné docíliti, aby

napsalo dopis tak normální a po vnější stránce tak přesný, jako

dopis, v němž baronka de Vibray oznámila své rozhodnutí

usmrtiti se.

Tento dopis je tedy naprosto věrohodný, o tom nepochybujte

ani na chvíli. Kromě toho je také pravděpodobný a nešťastná

odhalení, jež byla učiněna této výtečné dámě, poněkud

„ztřeštěné“, jak nutno přiznati, jejími bankéři, pány Barbey-

Nanteuil, byla jako stvořená k tomu, aby v ní vzbudila ve chvíli

náhlého rozrušení tak chmurné rozhodnutí.

Dovolíte tudíž, pánové, abych z toho soudil na dobrovolnou

smrt, naprosto dobrovolnou smrt baronky de Vibray…“

Na tvářích posluchačů, shromážděných v kanceláři

vyšetřujícího soudce, jevil se údiv po celou dobu, co Fandor

vykládal svůj názor.

Po chvilce ticha pan Nanteuil, obdařený jistou dávkou logiky

a který, jak se zdálo, představoval v tomto shromáždění

stanovisko rovnováhy, položil Jeromu Fandorovi otázku:

„Avšak, pane, vysvětlíte nám jak se to stalo, že baronka de

Vibray byla nalezena mrtva v atelieru malíře Dollona?“

„Vysvětlete nám to,“ připojil Fuselier, který sledoval tento

spor se střídavým zájmem.

Jerome Fandor nebyl ani na chvíli udiven otázkou

bankéřovou, kterou zřejmě očekával.

„Jsou dvě možnosti,“ prohlásil. „První je, dle mého

skromného názoru, méně pravděpodobná, a to jest tato: paní

baronka de Vibray, když se rozhodla ukončiti svůj život, chtěla

naposledy navštíviti svého chráněnce, tím spíše, že on sám ji

vyzval, aby se přišla podívat na jedno z jeho děl, které určil pro

příští výstavu. Snad se baronka domnívala, že se jí naskytne

možnost vykonali dobrý skutek ještě před smrtí? Snad posuzovala

chybně účinek jedu, který požila a zemřela u toho, jehož

navštívila, ovšem neúmyslně, neboť by jistě nebyla pochybovala

o vážných následcích, jež by její mrtvola, nalezená v ulici

Norvins, připravila obyvatelům atelieru.

Avšak,“ pokračoval rychle Fandor, umlčuje pohybem ruky

námitky, které, jak se mu zdálo, se připravovaly, „avšak, to je, jak

jsem řekl, pánové, dle mého názoru, možnost méně

pravděpodobná.

Zde je druhá, která se mi zdá daleko přípustnější: baronka de

Vibray se dovídá, že je zničena, rozhodne se zemříti a náhodou,

nebo shodou okolností, jež zbývá rozřešili, neboť k ní prozatím

chybí klíč, ti, kdož mají na tom zájem, dovídají se o jejím

rozhodnutí.

Nechají ji psáti jejímu notáři, nebrání jí, aby se otrávila;

jakmile je mrtva, zmocní se její mrtvoly a spěchají s ní do atelieru

Jacquea Dollona, kterému vstřiknou, po dobrém nebo po zlém,

myslím, že však spíše po zlém, omamný prostředek. A tak

příštího dne po tomto příšerném dobrodružství policie, přivolaná

sousedy, nalézá v pavilonu mrtvolu baronky a bezduché tělo

malířovo, který, přiveden k vědomí, nemůže poskytnou ti

žádného vysvětlení a je, samozřejmě, v očích policie považován

za pravděpodobného vraha té, jež byla, jak je všem známo, jeho

příznivkyní.

Co o tom soudíte?“

Byla řada na panu Fuselierovi, aby se ujal slova.

„Vy zapomínáte, pane, na jednu podrobnost, jež má svoji

důležitost. Baronka de Vibray, ať již se otrávila sama nebo ne, to

nyní neposuzuji, byla otrávena v atelieru malíře Dollona. O tom

nás přesvědčuje odzátkovaná lahvička cyankalového prášku,

nalezená v atelieru, jež byla, jak zjištěno, nedávno otevřena.

Naproti tomu malíř tvrdil, že již po dlouhou dobu tohoto

prostředku nepoužíval.“

Jerome Fandor jal se znovu mluviti:

„Vrátím vám vaši námitku, pane soudce. Zemřela-li baronka

de Vibray otravou, ať již dobrovolně nebo ne, a sice

cyankaliovým práškem, jenž se nalézal u Jacquea Dollona, byl by

tento z opatrnosti sám odstranil stopy jedu. Byv tázán komisařem

čtvrti, nebyl by prohlásil, že již dlouho jej nepoužíval! Právě

rozpor, který povstává mezi dotazy a skutečností, je důkazem, že

Dollon mluvil pravdu a že stojíme před případem, ne-li

nevysvětlitelným, tedy nevysvětleným.“

Tu vpadl do rozhovoru pan Barbey:

„Vy odůvodňujete, pane, svoje názory způsobem

podivuhodným a ovládáte dokonale znalost vyvozování; ale

budiž řečeno, aniž vám tím byla činěna výtka, že na mne děláte

spíše dojem romantického novináře, než právníka. Připustí-li se,

že baronka de Vibray byla donesena k malíři Dollonovi, a to je

zřejmě váš názor, jakou výhodu by to skýtalo zločincům?“

Jerome Fandor, jehož vzrušení vzrůstalo, povstal; procházel

se kanceláří soudce se zrakem svítícím, chvěje se prudkým

rozčilením; v tomto rozrušeném muži bylo sotva lze poznati

klidného člověka, jak jej znali jeho dobří známí. Zřejmě byl

Jerome Fandor uchvácen svou myšlenkou a nadšen případem,

jejž hájil jako advokát svoji při.

Počal znovu hovořiti hlasem rozechvělým, obraceje se

k tazateli, avšak mluvě současně i k ostatním:

„Očekával jsem vaši otázku, pane, a není nic jednoduššího

než zodpověděli ji. Proč tajemní zločinci, kteří se zmocnili

mrtvoly barončiny, odnesli tuto k malíři? To lze velmi snadno

vysvětliti. Jednalo se jim jednak o to, zaopatřili si alibi, jednak

svalití podezření na nevinného. A jak víte, plán se podařil; dvě

hodiny po odhalení činu policie zatkla nešťastného bratra slečny

Dollonové.“

Širokým a tragickým gestem označil Jerome Fandor svým

posluchačům Elišku Dollonovou, která, nezadržujíc již svých slzí,

plakala zoufale, nijak se již nesnažíc zakryti svoji bolest.

Přítomní povstali dojati, neklidni a proti své vůli přesvědčeni

výmluvností novinářovou, jež se jim zdála posvěcenou.

Sám pan Fuselier opustil svoje křeslo ze zelené kůže

a přistoupil k pánům Barbeyovi a Nanteuilovi; za nimi třemi stála

paní Bourratová, majitelka rodinného pensionátu v Auteuil, jakož

i sluha, široce otevírající oči.

Jerome Fandor pokračoval:

„To není ještě vše, pánové. Zbývá ještě něco a prosím vás,

dopřejte mi vaší největší pozornosti, neboť sám nevím, co vzejde

z mého prohlášení: není to jen rozum, který za mě hovoří, jest to

pud, který mi napovídá; slyšte:“

Okamžik byl skutečně napjatý a do krajnosti vzrušující.

Všichni svědkové ve věci Auteuil, včetně vyšetřujícího

soudce, měli jasný a přesný dojem, že novinář učiní velké

odhalení.

Jerome Fandor chvíli mlčel a přiblížil se pomalu a něžně

k dívce, která se nechávala unášeti svojí bolestí, vzdávajíc se

snahy utajiti svoje slzy.

„Slečno,“ prosil ji bezbarvým hlasem, který byl v rozporu

s přesvědčujícím a pánovitým tónem, jehož používal až dosud,

„slečno, je třeba, abyste nám všecko řekla…

Nejste zde v přítomnosti soudce a nepřátel, nýbrž uprostřed

přátel, kteří s vámi zamýšlejí jedině dobré…

Chápu vaše něžné city, rozumím tomu, že pro svého

nešťastného bratra pociťujete lásku pochopitelnou, ale

i nerozumnou. Nuže, slečno, musíte se přemoci a nesmíte

dovoliti, aby vaše duše zaváhala. Zůstaňte ženou čestnou

a přímou, jíž jste vždy byla. Řekněte nám pravdu, plnou pravdu!“

Přerušil svoji řeč k dívce a obrátil se nyní především k soudci:

„Tvrdil jsem až dosud ve svých článcích,“ prohlásil

s tajemným úsměvem, dle něhož bylo těžko soudit, míní-li to

vážně, nebo hraje-li komedii, „že Jacques Dollon je mrtev,

nadobro mrtev; snad jsem to i dokázal, až příliš dobře dokázal.

Zdá se však,“ pokračoval novinář, zaujímaje opět svůj pánovitý

postoj a obraceje se nyní přímo k dívce, „že moje teorie upadá

v důsledku posledních událostí; od příhody u vyšetřovacího

soudu soudní úředníci, způsobem o němž nelze pochybovati,

zjistili v celé řadě zločinů nevyhladitelnou, tajemnou stopu

Jacquea Dollona. Nepřikládal jsem tomu nijaké důležitosti a až

dosud jsem to popíral jako nepravděpodobné.

Vy však, slečno, zapomněla jste nám říci úžasnou věc,

neslýchanou a rozhodující: že vás včera, mezi druhou a třetí

hodinou odpolední, v pensionátu v Auteuil, v němž jste byla

ubytována, navštívil váš bratr Jacques Dollon, na němž lpí

podezření, že oloupil kněžnu Danidovovou, podezřívaný pachatel

krádeže v ulici 4. září, případně i sestrovrah, neboť nelze jinak

vysvětlili přepadení, jehož jste byla obětí a připojuji…“

Jerome Fandor nemohl pokračovati.

Již po delší dobu byly jeho oči upřeny do očí dívky, která při

prvních slovech, jimiž se přímo k ní obrátil, prudce vstala,

chvějíc se…

Skřížili pohledy, snažíce se ovládnouti jeden druhého.

Ostatním se zdálo, že jsou přítomni boji obrů, mezi nimiž se

prostírá hluboká propast; že závoj noci, který je od sebe

odděloval, se náhle roztrhl a propustil oslňující světlo, jež

přineslo naprosté odhalení všeho, klíč ke všem tajemstvím!

Kdokoli byl by sledoval s klidnou rozvahou obě hlavní osoby,

jež stály tu tváří v tvář, byl by viděl, že vzhled Fandorův je

současně panovačný i prosebný a že tvář Elišky Dollonové jeví

překvapení i zničení.

Pan Fuselier, uchvácen zvláštním prohlášením novinářovým,

nešel tak daleko. Viděl náhle v Jeromu Fandorovi udavače

a v Elišce Dollonové usvědčenou spoluvinnici.

Ač jeho přesvědčení bylo již nezvratné, promluvil, silně se

ovládaje:

„Pane Fandore, právě jste pronesl slova velmi vážná,

a domnívám se, že vám bude možno přesně je dokázati.

Pokračujte ve svém odhalení.“

Jerome Fandor nedal se prošiti a přestávaje pohlížeti na dívku,

která ještě více udivena než vzrušena, hleděla na něho tázavě,

pokračoval:

„Důkaz toho, co jsem právě řekl, naleznete, pane soudce, při

prohlídce pokoje slečny Dollonové. Neřeknu vám více a stačí mi

dáti vám pokyn…“

„Dovolte,“ řekl soudce, zaujímaje svoje soudcovské

stanovisko, „nemohu přistoupiti k prohlídce dříve než zítra ráno!“

Pak obrátiv se k majitelce pensionátu, k sluhovi a oběma

bankéřům, kteří byli svědky této podivné scény prohlásil:

„Paní, pánové, odejděte prosím. Vám, paní,“ pravil pak,

obrátiv se k paní Bouratové, „doporučuji pod těžkými následky,

jež by vás mohly postihnouti, abyste nedovolila nikomu vejiti do

domu, ani do pokoje slečny Dollonové, dokud nepřijde policie.

Čekejte na mě všichni v chodbě.“

Nechal odejiti všechny, koho považoval za přespočetné

a vrátil se k Jeromu Fandorovi. Tváří v tvář se ho otázal:

„Nuže?“

„Nuže,“ řekl novinář, „budete-li hledati tam, kde jsem vám

řekl, naleznete v prádelníku pod navršeným prádlem – vidíte, že

jsem přesný – kousek mýdla, zabaleného v batistovém kapesníku.

Vezměte toto mýdlo, pane soudce, a odneste je velmi opatrně

do antropomorfického oddělení. Tam vám pan Bertillon, opíraje

se o svoji neomylnou vědu, po několikavteřinové prohlídce řekne,

že toto mýdlo nese stopy prstů Jacquea Dollona.“

Byl to okamžik skutečně dramatický.

Soudce těžce dýchal.

Eliška Dollonová klesla do křesla, z něhož se byla těžce

zvedla a přestala vzlykati. Očima vytřeštěnýma údivem

a zmatkem hleděla zděšeně na oba přítomné muže, zatím co

obrýlený písař za svým stolem psal bez přestávky, vypisuje jak

dovedl nejlépe, všechny podrobnosti této scény.

Nastalo dlouhé ticho.

Pan Fuselier usedl opět u svého stolu. Zdálo se, že Jerome

Fandor nabývá rozvahy a jeho rty, nad nimiž se rýsoval jemný

knír, usmívaly se ironicky. Jeho ruka zatím hledala ruku Elišky

Dollonové, jakoby jí chtěl projeviti sympatii, kterou pro ni stále

pociťoval.

Pan Fuselier napsal několik řádek na formulář již předem

připravený a zazvonil.

Bylo zaklepáno na dveře a písař zvolal:

„Vstupte!“

Vešli dva strážníci.

Pan Fuselier se zvedl a pokynuv strážníkům, aby posečkali,

postavil se před mladou dívku:

„Máte, slečno, nějaké námitky proti prohlášení pana Fandora?

Můžete mi říci, přijala-li jste návštěvu svého bratra?“

Eliška Dollonová, zmučena hlubokým pohnutím, jež jí svíralo

hrdlo, marně se snažila promluviti. Konečně, s krajním úsilím,

podařilo se jí zašeptati dušeným hlasem, aniž by odpovídala na

otázku soudce:

„Můj bože, což jste se všichni zbláznili?“

A poněvadž neřekla dále ani slova, pan Fuselier, stále

slavnostnější, prohlásil:

„Slečno, dokud se mi nedostane dalších zpráv, vidím se

bohužel nucen přistoupiti k vašemu zatčení.“

„Zatkněte obviněnou,“ obrátil se k strážníkům.

Eliška Dollonová učinila pohyb odporu vidouc se obklopena

a uchopena dvěma představiteli moci. Byla by jistě vzkřikla

a bránila se, avšak podivný a, jak se jí zdálo, něžný pohled

Jeroma Fandora jí v tom zabránil.

Zůstala nehybně stati. Což neměla plnou důvěru v chování

toho, jenž byl až do té chvíle jejím o chráncem, třeba že jeho

chování nechápala? Cožpak ji on sám neupozornil, že se nemá

ničemu diviti a býti připravena na vše?

Nicméně zakolísala zděšením. Překvapení, bylo-li to ono

překvapení, jež jí ohlásil, bylo skutečně příliš silné…

Asi čtvrt hodiny po této události, Jerome Fandor šlapal po

chodníku bulváru du Palais, ponořen v myšlenky, když tu náhle

ucitíl, že se někdo dotýká jeho ramene.

Obrátil se.

Byl to pan Fuselier, který po překvapující scéně, jež se právě

odehrála, opustil svoji úřadovnu.

„Nuže, můj milý,“ zvolal soudce, zaujímaje vůči novináři opět

svoje přátelské chování, „tomu říkám odhalení. Jste v tom

skutečně mistrem. Ať jsem čertův očekával-li jsem…“

„Víte,“ řekl Jerome Fandor, „myslím, že ode dneška za týden

se dovíme pěkné věci…“

„O tom není pochyby,“ odvětil soudce, „přiznávám se vám, že

jsem tu dívku umístil v samovazbě a ta již dovede rozvázati lidem

jazyk…“

Soudce nechápal myšlenky novinářovy. Tento pohlédl na

něho nepozorovaně pohledem plným opovržení:

„Ach, vy myslíte, že s téhle strany se vám dostane poučení?“

„A proč by ne?“ přerušil jej soudce s povzbudivým pohledem

a vzdálil se od něho náhle, naskakuje do elektrické dráhy, jež

projížděla bulvárem.

Jerome Fandor sledoval pana Fuseliera pohledem, jak přeběhl

chodník, naskočil do elektrické dráhy a vyšplhal se na její

střechu, a zatím co tento s vrcholu vozidla, jež se vzdalovalo,

kynul mu přátelsky rukou, Jerome Fandor, s výrazem politování

na rtech, pokrčil rameny a pronesl jediné slovo:

„Pitomec!“

X V I I I .

N A D N Ě Z A V A Z A D L A .

Jerome Fandor, po soudcově odchodu, dohonil na bulevardu

paní Bouratovou, všechnu rozčilenou a chvějící se následkem

vzrušující příhody, jíž se stala náhodnou svědkyní.

Odeslala před několika okamžiky svého sluhu a chystala se

nastoupni do tramvaje, jež by ji dovezla do Auteuil. Jerome

Fandor, dohoniv ji, nabídl jí svůj doprovod. Stará dáma nic

nenamítala, naopak byla velmi spokojena, že si může

s novinářem pohovořiti. Zvědava, jako každá žena, pociťovala

touhu býti poučena do nejmenších podrobností o podivné

tragedii, do níž byla nedobrovolně připletena.

Když majitelka pensionátu a novinář došli do Auteuil,

nevěděla tato nic přesného, poněvadž novinář odpovídal na její

otázky velmi všeobecně. Jedno však bylo jisté a sice, že paní

Bourratová považuje Jeroma Fandora za nejvlídnějšího muže na

světě a že je ochotna posloužiti mu, jak nejlépe dovede, při hájení

jeho zájmů. Trvala rozhodně na tom, aby ji Jerome Fandor

navštívil v jejím bytě.

Použila té příležitosti, aby si postěžovala na nepříjemnosti, jež

tento případ zavlékl do jejího pravidelného a klidného života.

Ovšem, že v létě ubylo jí strávníků a jejich počet se omezil asi na

tři nebo čtyři. Letos dokonce bylo jich ještě méně než jiná léta.

A ještě k tomu vrhl případ Elišky Dollonové pochybné světlo na

její pensionát. Starý pán, churavijící dnou, který bydlil u ní v den

přepadení, hned příštího dne se odstěhoval. V domě nezůstal

tudíž ani jediný strávník.

Když se paní Bourratová přesvědčila, že komorník Jules

a kuchařka Marina se vrátili, jak se slušelo, do svých pokojů,

vedla Jeroma Fandora až ke dveřím pavilonu.

Oba dva se zdrželi rozhovorem, aniž myslili na večeři;

vzrušení posledních chvil vzalo jim chuť k jídlu.

Bylo asi devět hodin večer: hluboká tma, která nastala, halila

budovu do tajemné neproniknutelnosti.

„Naleznete cestu zpět?“ tázala se paní Bourratová, která

neměla odvahu doprovoditi novináře, obávajíc se, že by se musila

vraceti sama nazpět parkem.

„Ale zajisté, madame,“ řekl tento se smíchem. „Hledání cest

patří přece k mému řemeslu.“

Paní Bourratová pokračovala:

„Nezapomeňte, až odejdete, přitáhnouti za sebou pevně mříž,

která odděluje dvůr od ulice; jakmile je tato jednou zavřena, jsme

bezpečni. Nikdo nemůže otevřití z věnčí.“

Jerome Fandor stiskl staré dámě ruku a slíbil jí, že učiní, jak

žádala. Zvuk jeho kroků na písku pomalu zanikal, pak zazněl

zvuk přitahované mříže a nastalo úplné ticho. Paní Bourratová

byla přesvědčena, že její host odešel.

To se však nestalo.

Jerome Fandor ovšem s hlukem zavřel mříž, zůstal však

nehybně stati uvnitř, nedaleko vchodu, zadržuje takřka dech

a prohlížeje pronikavým zrakem svoje okolí. Přál si, aby, nebyl

viděn a především ne slyšen.

Zůstal asi dvacet minut bez pohnutí a když se přesvědčil, že

paní Bourratová zavřela okenice a zhasla světlo, zamnul si ruce

a zašeptal:

„A nyní my dva!“

Jerome Fandor kráčel po špičkách podél zdi a dostal se tak až

k domu, kde bydlívali strávníci, a jenž čirou náhodou, kterou

považoval za šťastnou, byl nyní prázdný.

Poznal ihned v prvním poschodí okno pokoje, který obývala

Eliška Dollonová a zjistil s potěšením, že zůstalo pootevřeno.

„Rozhodně mi dnes štěstí přeje,“ řekl si, „vše se mi daří, vše

se obrací v můj prospěch. Dokonce,“ připojil, pohlížeje na okapní

rouru, stoupající podél zdi poblíže dotyčného okna,

„prozřetelnost a architekt dávají mi k použití slavnostní schodiště,

které s trochou zručnosti bez obtíží sešplhám.“

Změnil slovo v čin a, jsa zvyklý na sportovní výkony, dostal

se rychle, pracuje rukama i nohama, až do výše pokoje Elišky

Dollonové. Zavěsil se na výstupek okna a provedl přemet. Za dvě

vteřiny byl v pokoji.

Jerome Fandor se tázal v duchu, má-li se odvážiti rozsvítit,

aby mohl provésti podrobnou prohlídku pokoje, ač si od své první

návštěvy pamatoval, jak je nábytek rozestaven. V tu chvíli

paprsek měsíce pronikl tmou a poskytl mu dostatek světla pro

jeho prohlídku.

Pokoj byl úplně moderně zařízen: bílé zdi nebyly ničím

ověšeny, jako zdi klášterní cely.

Železná postel stála uprostřed, skříň se zrcadlem, zavřená na

klíč, zabírala jeden roh pokoje a za paravanem stálo umyvadlo,

psací stůl, dvě židle a křeslo. To bylo vše.

Jerome Fandor, když byl rychle zjistil inventář, mnul si bradu:

„Situace se stává složitou,“ hovořil sám k sobě. „Mám

soukromé přesvědčení, že do tohoto pokoje přijde v brzku

návštěva, jež naprosto nebude stati o to, aby byla poznána, tím

méně o to, sejiti se zde se mnou. Tito lidé jistě vědí, že zde zítra

bude provedena policejní prohlídka. Jak to vědí? Nu, to je velmi

prosté. Hlavní vinník v pokuse vraždy, nebo alespoň jeho

spoluvinník, byl dnes jistě u soudce Fuseliera mezi svědky. Je to

snad ta stará vlídná dáma? Jedná se o toho klacka Jula, který

vyhlíží jako úplný blbec, který však docela dobře může svoji

blbost předstírat? Aby se tak objevil vážný pan Barbey, nebo

elegantní pan Nanteuil? Tento poslední předpoklad je ovšem

neudržitelný, neboť všechny okolnosti mě vedou k názoru, že,

hrají-li tu ti dva nějakou roli, pak je to spíše role obětí než role

útočníků. To vše mi ostatně nepoví, nebylo-li toto místo

navštíveno již před mým příchodem.“

Jakmile ho tato myšlenka napadla, Jerome Fandor otočil

klíčem prádelníku a prohledal vrstvy prádla, v němž přede dvěma

dny ukryl zrádný kus mýdla; byl velmi spokojen, když zjistil, že

mýdlo je na místě.

„Nuže, to je v pořádku! Přicházím včas: za chvíli uvidím

svoje lidi. Kdo to asi bude?“

Mladý muž jal se snít.

Vymýšlel si, jaký asi vzhled by mohli míti tajemní zločinci,

po jejichž stopě marně pátral.

Pomalu, nevědomky, avšak s důsledností nápadnou každému,

kdo by věřil v předtuchy, vystupovala před ním tvář Thomeryho,

se stříbrným vlasem, brunátnou tváří, světle modrýma očima, celá

hlava Yankeje na silném a pevné stavěném trupu.

„Thomery!“ vykřikl novinář málem hlasitě. „Je jisto, že

všechny předpoklady mě vedou k tomu, abych věřil…

Nepředbíhejme však událostem a pomýšlejme především na to,

kam se ukryti.“

Rozhodl se právě, že se skryje na chodbě, nebo v některém ze

sousedních pokojů, když tu zpozoroval zavazadlo Elišky

Dollonové.

Byl to jeden z těch ohromných proutěných košů, jaké ženy

mají v oblibě. Vzrostlý muž mohl se v něm pohodlně ukryti.

„Bude to povedené,“ pomyslil si. „Vidím již překvapení těch

pánů, ukryji-li se uvnitř a naleznou-li mě tam, až se budou hrabat

ve věcech Elišky Dollonové. Bude ovšem třeba, abych jim ukázal

kromě své milé tváře hrozivější tvář svého revolveru. Nuže,

zjistěme, je-li skutečně možno vtěstnati se dovnitř.“

Nadzvedl víko a odstranil vrchní vložku, v níž, uprostřed

dámského prádla, nalézaly se různé papíry, knihy a věci všeho

druhu, zřejmě náležející nešťastnému malíři, jež Eliška

Dollonová, při svém vzrušeném útěku Z ulice Norvins, naházela

do zavazadla v naprostém nepořádku.

Dno zavazadla bylo prázdné.

„To je výtečné,“ pomyslil si Fandor, „nalezl jsem úkryt.“

S dokonalým klidem umístil se mladý muž v zavazadle,

pokud možná pohodlně, a pak si uvědomil, že poněvadž hoření

vložka byla odstraněna a víko otevřeno, stačí, aby zavazadlem

zatřásl a ono se uzavře. Mohl tak zůstati několik hodin, aniž by

pociťoval přílišné nepohodlí.

Jerome Fandor znovu nadzvedl víko a řekl si:

„Je zbytečné, abych se už nyní tísnil. Není tu nikoho, nuže

vyčkejme!“

Tak uplynulo několik hodin, které se novináři zdály

nekonečnými.

Obával se kouřiti, aby se po pokoji nešířila tabáková vůně,

která by jej byla prozradila. Přestal již býti na sebe hrdý a říkal si,

že zde snad zbytečně tráví nepříjemnou noc. Tu se náhle ozvalo

prudké zazvonění u zahradní mříže.

Prudce vyskočil, aby se, možno-li, přesvědčil, kdo si

podobným způsobem žádá vstup v tak pozdní hodinu.

Okno dívčina pokoje, v němž se nalézal, nevedlo však na

stranu vchodu. Ani když se nahnul z okna, nemohl viděti toho,

kdo přicházel do domu, ani toho, kdo procházel kolem, ubíraje se,

ať již pouze před dům, nebo do pavilonu paní Bourratové.

Parkety skřípaly při každém kroku a Jerome Fandor se obával

působiti hluk.

„Nezbývá mi nic jiného, než vrátiti se do škatulky a čekati.

Kdo to však asi přišel takovým způsobem?“

Jeho zvědavost byla rychle ukojena.

Odpovědí na zazvonění byly rychlé kroky, šeptání, zvuk

hlasů, pak ticho.

Po několika okamžicích slyšel Fandor ve svém úkrytu

zřetelně blížiti se několik osob, jež stoupaly do přízemí.

Poslouchal se zrychleným tlukotem srdce. Bylo slyšeti hlas,

který hovořil:

„Jak je to možné, aby byli lidé vyrušováni v tak pozdní

hodinu. Tohle je hrozný případ. Zdá se, že nebudeme míti nikdy

klid.“

„Vždyť tohle je hlas dobré paní Bourratové,“ řekl si Fandor

překvapen.

Naslouchal a slyšel další hovor:

„Zákon je zákon, paní, a my jsme pouze jeho pokornými

vykonavateli. Poněvadž mi soudce poručil, abych provedl

prohlídku, jsem nucen podrobiti se. Račte říci svému sluhovi, aby

nás provázel do pokoje, kde byl zločin proveden.“

„Co má tohle vlastně znamenat?“ tázal se v duchu Fandor.

„Odkud přichází ten policejní komisař? Tohle ještě scházelo! Ten

mi dá co proto, až mu řeknu svoje jméno; jak mu však vysvětlím

svoji přítomnost? Nu, ostatně uvidíme!“

Slyšel kroky na schodech.

„Tudy, pánové,“ pronesl drsný hlas. „Pokoj, v němž slečna

bydlila, je na konci chodby…“

„Tentokrát,“ řekl si Jerome Fandor, „poznávám svého

chlapíka. Je to ten pitomec Jules. Jak vítězně však mluví a jak

rozdílný má hlas od onoho, jímž hovořil dnes odpoledne

u vyšetřujícího soudce.“

Jerome Fandor byl by se náhle málem převrhl i se svou skrýší.

„Hrome, což pak jsem hloupější než oni všichni? Není na

světě komisaře, jenž by směl přijití v tuto hodinu. Copak to

u čerta znamená? Aby to tak byli moji chlapíci? Rozhodně

nevím, co to má být…“

Tajemní muži vnikli do pokoje a jeden z nich otočil knoflík

elektrického vedení.

Ač mohl zcela dobře dýchati skulinami, jež tvořilo pletivo

koše, nemohl Fandor přece nic viděti. Musil se spokojiti

nasloucháním.

Paní Bourratová provázela tajemné návštěvníky.

„Zde“ vysvětlovala, „nalezl novinář Fandor moji strávnici ve

mdlobách. Vidíte v tomto koutě jsou kamínka a roura, kterou

dokonce zapomněli dáti na správné místo. Není však nebezpečí,

kohoutek je zavřen a počitadlo rovněž…“

Muž, jenž se vydával za policejního komisaře a jehož hlas,

pravděpodobně úmyslně změněný, byl Fandorovi neznámý,

odpovídal jednoslabičně.

Druhý muž, jenž se tu kromě Jula nalézal, nebyl o nic

hovornější. Dle jeho přízvuku zdálo se však Jeromu Fandorovi,

že poznává hlas člověka, na něhož již dlouho myslil:

„Thomery,“ uvažoval, „jest to Thomery?“

Znal však cukrovarníka pouze od vidění. Zaslechl jej sotva

dvakráte neb třikráte hovořiti na plese a tenkráte nevěnoval žádné

pozornosti zvuku jeho hlasu. To bylo příliš málo, aby to potvrdilo

jeho dohady. Nemohl se však zbaviti myšlenky, že slavný

cukrový král, ctěný celou Paříží, vážený celým světem, nalézá se

na dva kroky od něho v tomto tajemném domě a sice jako

podvodník nebo dokonce vrah…

Neboť nyní věděl jistě: Nebyl tu žádný policejní komisař,

nýbrž prostě zločinci.

Blahopřál si již ke svému důvtipu a chystal se prudce

vyskočiti ze zavazadla, aby se objevil před vinníky v postavě

Mstitele. Připravoval se k výstřelům, mířeným nazdařbůh na

jejich prsa, k hroznému hluku, který by vzbouřil celou čtvrť

a k záchraně staré ženy, která, zřejmě, nebyla jejich spoluvinnicí.

Vtom zaslechl jak muž, vydávající se za komisaře, řekl paní

Bourratová:

„Nemohla byste nám, paní, opatřiti psací pomůcky? Musíme

sestaviti protokol.“

„Ale ovšem, pánové,“ odpověděla stará dáma a opustivše

pokoj, sestupovala do přízemí.

Bylo zřejmé, že tajemným návštěvníkům záleželo na tom, aby

se vzdálila a aby se zbavili nepříjemného svědka svého

rozhovoru.

Sotva paní Bourratová odešla, vyměnili mezi sebou rychle

několik slov. Jules byl tedy určitě spoluvinníkem.

Falešný policejní komisař tázal se ho pánovitě:

„Nikdo tu dnes náhodou nebyl?“

„Ne,“ odpověděl sluha podřízeným tonem. „Novinář

vyprovodil paní domů a pak, v devět hodin, odešel.“

První tazatel pokračoval:

„O Alfredovi nevíš nic nového?“

Na to odpověděla třetí osoba:

„Ovšem, že ne. Vždyť víš, že je u vyšetřujícího soudu.“

„Začněme,“ řekl první.

Jerome Fandor si uvědomil, že přišla pravá chvíle: víko

zavazadla bylo zvednuto, hoření vložka byla prohledávána

horečnými prsty, jež přehazovaly nahromaděné předměty.

„Nenalezl jsi nic?“ ptal se týž tazatel, obraceje se k Julovi.

„Ne, nic, pane! Hledal jsem sice dobře, ale poněvadž neumím

pořádně čisti, je to pro mě obtížné“

„Hlupáku,“ zabručel týž hlas.

„Vida, tenhle chlapík se mi líbí,“ řekl si Jerome Fandor. „Má

o Julovi týž názor jako já.“

Novinář byl stále připraven s přichystaným revolverem

vyskočiti, jakmile by hledající nadzvedli hoření vložku, která jej

zakrývala jejich zrakům. Tu však bylo slyšeti pomalé a těžké

kroky paní Bourratové, jež stoupala po schodišti.

„Hrom aby do toho! Nebudeme míti dosti času, abychom

všechno prohledali.“

A zlostně zabouchl víko zavazadla.

V témže okamžiku objevila se v komnatě paní Bourratová.

Jerome Fandor zaslechl jak říká:

„Zde je, pánové, inkoust a papír.“

To jej nijak nepřekvapilo, jeho údiv byl však vzbuzen, když

ten, jenž hrál roli komisaře, jímž určitě nebyl, promluvil:

„Madame, schází nám potřebný čas a není nás tu dosti,

abychom mohli provésti důkladnou prohlídku. Pokoj se nám

ostatně nezdá nijak podezřelým, toto zavazadlo však obsahuje

doklady velké ceny. Odneseme je proto na komisařství.“

„Jak si přejete,“ odvětila paní Bourratová. „Mám jen jediné

přání, aby mě už nechali na pokoji s tou hroznou věcí.“

Bylo prudce otočeno klíčem v obou zámcích zavazadla

a Jerome Fandor si uvědomil, že je zajatcem.

Mladý muž byl statečný; vzdor tomu cítil však, jak mu krev

stoupá k srdci. Na čele mu vystoupil studený pot.

„Hrome,“ řekl si, „teď jsem v pěkné situaci. Nemohu se hnout

a mají-li tito lotři tušení o mé přítomnosti, hodí mě určitě do vody

a pak sbohem vyšetřování, sbohem „Velká Paříž“!“

Myšlenky Jeroma Fandora zalétly na vteřinu jiným, milým

mu směrem. Na vteřinu zjevil se jeho očím, rozšířeným hrůzou,

sladký a konejšivý obraz té, pro kterou se vydával v tato

nebezpečí, té, z lásky k níž – neboť on miloval – octl se v tomto

bídném postavení… Jeho neslýchaný optimism nabyl však

vrchu…

Jerome Fandor uvažoval a nabýval naděje.

Ne, lupiči rozhodně nevěděli o jeho přítomnosti na dně

zavazadla. Nebyli by jej nikdy považovali za tak hloupého, aby

sám sebe zavřel v pastí…

„Rozhodně,“ usoudil, „mohl bych podat ruku tomu pitomému

Julovi. Jsme si tak asi rovni!“

V tom okamžiku se zavazadlo pohnulo, neboť dva muži je

vzali za držadla, aby je pozvedli. Jerorome Fandor, snaže se

zachovati rovnováhu, podotkl s jistým sebevědomím:

„Pomyslím-li si, že dokonce ani nehledali v prádelníku

a nevzali zrádný kousek mýdla! Je ovšem pravda, že jsem se

o něm zmínil pouze Fuselierovi.“

„Ale kam to, k čertu, jdeme?“ bručel, zatím co s ním

sestupovali se schodů…

X I X .

Z L O Č I N E C Č I O B Ě Ť ?

Na dně zavazadla Jerome Fandor zuřil hněvem při myšlence,

že byl přemožen a byl velmi neklidný, pomýšleje na následky, jež

toto dobrodružství mohlo míti v zápětí.

Uvědomoval si, že zavazadlo je neseno se značným úsilím na

chodník ulice Raffet, neboť bylo těžké, a došel ke konečnému

rozhodnutí. Nestaraje se o následky, umínil si, že bude křičeti,

hýbati sebou, že způsobí úžasný hluk, přivábí kolemjdoucí –

budou-li tu ovšem nějací – že se však za každou cenu musí

dostati ven.

Mladému muži zbyla ostatně jiskérka naděje. Paní Bourratová

provázela neznámé až k vratům. Tito v přítomnosti svědka, jehož

nebylo by sice těžko se zbaviti, jenž však byl pro ně každopádně

nepříjemný, jistě přijdou alespoň do rozpaků, jak se chovati při

objevení Fandorově, a on toho již dovede využiti.

Novinář se chystal k činu. Ještě vteřinu a byl by provedl svůj

úmysl. Tu však znovu slyšel promluviti někoho a pudově ztichl,

aby naslouchal.

První pronesená slova jej uklidnila. Falešný komisař pravil

paní Bourratové:

„Potřebovali bychom taxi, nebo alespoň drožku, abychom

odvezli to důkladné zavazadlo. Mohla byste nám říci, kde

bychom nějaký dostali?“

„Pochybuji velice, pánové, že by v tuto dobu zde nějaké

projelo, přejete-li si však, pošlu Jula až k nádraží v Auteuil?“

„Ujednáno! Ať tedy běží a rychle!“

„Nuže,“ uvažoval Jerome Fandor, „to mé uklidňuje. Vezmou-

li si ti chlapíci drožku, pak nemají úmysl hoditi mě do vody. Snad

mě dovezou do nádražní úschovny, nebo vypraví prvním vlakem

do Carpentras nebo jinam!

Nejsem sice ani trochu zvyklý takovému cestování, ale

konečně byl bych pouze cestujícím bez lístku a dostal bych se

nějak z toho. A pak ten krásný článek, až bych se vrátil do „Velké

Paříže“! Co si asi o mně v redakci myslí? Nevkročil jsem tam již

osmačtyřicet hodin. Nu, to nevadí, až se dovědí…“

Naslouchal dále, avšak muži nebyli výmluvní.

Mluvili zřejmě jen tehdy, měli-li si co říci.

Fandor se snažil vyvolati si v duchu zvuk jejich hlasů. Zdálo

se mu, že ten z nich, jenž se mu zdál chvílemi povědomým,

chvílemi opět neznámým, je určitě maskován.

Tito muži měli tedy důvod, aby měnili zvuk hlasu před paní

Bourratovou?

Nuže, pak ale ona je znala. A v tom případě byla by je musila

poznat podle jejich tváří. Jejich obličeje byly by je prozradily!

Jak vyhlíželi? Byli vyholení nebo vousatí? Byli maskovaní?

Měli falešné vousy?

Přes svoji prozíravost musil se Jerome Fandor spokojiti

pouhými dohady.

Mohl sice dobře slyšeti, naproti tomu však neviděl ničeho.

Zaslechl vzdálený hluk vozu a usoudil, že Jules nalezl drožku

na nádraží v Auteuil. Skutečně ozval se po chvíli koňský dusot,

který se stále blížil a za okamžik zastavil vůz u chodníku.

„Nenalezl jsem žádné taxi,“ hlásil Jules ve chvíli, kdy

s vozem dojel.

Ozval se chraptivý hlas kočího:

„Pojedeme daleko?“

Falešný komisař odpověděl hlasem, o jehož přirozeném zvuku

Fandor byl stále na pochybách:

„Na policejní komisařství!“

„Tohle vyhlíží,“ řekl si Jerome Fandor, „jakoby udávali

nepravou adresu jen proto, aby oklamali paní Bourratovou.

Cestou jistě změní svůj rozkaz. Ostatně uvidíme.“

Zatím co neznámí zmocnili se zavazadla a počali je zdvihati,

Jerome Fandor uvažoval: Položí mě ta zvířata na kozlík vedle

vozky s hlavou dolů? Nu, pěkně děkuji. Váží to celé asi

devadesát kilogramů a já sám vydám za sedmdesát!

Leč nabyl brzy jistoty. Po neplodném pokuse, při němž se

ukázalo, že zavazadlo je jednak příliš těžké, jednak příliš

rozměrné, bylo rozhodnuto, aby bylo připevněno na zadním

sedadle vozu. Neznámí nastoupili a sice jeden na kozlík vedle

kočího, druhý na sklapovací sedátko vozu.

Oba chlapíci se rozloučili s paní Bourratovou, která osaměla

se svým sluhou a vůz pomalým a houpavým tempem

rozviklaných nočních vozidel, vzdaloval se ulicí Raffet.

Jerome Fandor, jehož vzrušená zvědavost přemohla dokonale

strach z nebezpečí, snažil se zachytit drobty rozhovoru, které

k němu pronikaly. Slyšel nejasně, že jeden z jeho únosců – tak,

jak on ostatně předpokládal – udělil kočímu rozkaz jeti jinam, než

na policejní komisařství. To bylo vše.

Hrčení vozu, který neměl gumových kol, zabránilo mu

vyslechnouti více, ať již bylo řečeno cokoli.

Podle slabého pronikání světla, jež rozeznával skrze otvory

pleteného koše, Jerome Fandor si uvědomil, že se blíži svítání;

mohly býti asi tři hodiny ráno.

„Jistě již brzy dojedeme k cíli,“ pomyslil si. „Předpokládám,

že moji únosci, zloději zavazadel a jiných věcí, nijak nestojí o to,

aby byli viděni za bílého dne v tomhle povoze. Kam mě však,

k čertu, vezou?“

Marně usiloval podle nárazů vozu a hrčení kol na dláždění,

poznati cestu, kterou byl vezen. Rozeznával dláždění

i nedlážděná místa, koleje elektrické dráhy, dosti prudké zatáčky

ulic, ale to vše mu neposkytlo rozřešení.

Asi po dvacetipětiminutové jízdě vůz se náhle zastavil; oba

muži sestoupili, zavazadlo bylo sňato na chodník a kočí, dostav

zaplaceno, se vzdálil.

„Nuže, jsme na místě,“ pomyslil si Jerome Fandor. „Co bude

nyní?“

Ozval se zvuk zvonku, pravděpodobně u domovních vrat.

Vrata se otevřela a oba muži zmocnili se zavazadla, každý z jedné

strany, nadávajíce mezi zuby na jeho značnou váhu.

Hlásili, kráčejíce kolem bytu domovníkova, neznámé jméno

a sice tak nejasně, že Jerome Fandor neporozuměl. Pak nastal

obtížný výstup se zavazadlem, dvakráte přerušený na plošinách

schodiště.

„Dvě poschodí,“ počítal Jerome Fandor, „budeme u cíle, a,

celkem vzato, je mi rozhodně milejší octnouti se v domě, než na

dně řeky.“

Ozval se zvuk klíče otáčeného v zámku, zavazadlo bylo

rychle posunuto a pak zabouchly dveře.

Jerome Fandor octl se v bytě, nepochybně zcela sám se

zločinci, vydán jim na milost a nemilost.

Byl nyní v naprosté tmě. Okenice byly tedy ještě zavřeny

a dle hluku kroků na podlaze usoudil Jerome Fandor, že není

kryta koberci.

Zvuky v místnosti se silně odrážely, z čehož Fandor

vyvozoval, že tu není nábytku ani malby na stěnách.

Nalézal se v obyčejném bytě, v atelieru, v nějakém sále?

V každém případě ti, kdož jej sem přinesli, snažili se

nepůsobiti hluku.

Náhle se víko zavazadla tiše prohnulo, slaměné pletivo

zaskřípalo. Jerome Fandor, domnívaje se, že zavazadlo bylo

otevřeno, chystal se k obraně. Rozvážil si to však a došel

k přesvědčení, že se mýlil: oba muži, chtějíce si odpočinouti,

usedli prostě na koš.

Počali hovořiti.

Nuže, tentokráte je Fandor slyšel naprosto jasně! Vyhlíželo to,

jakoby hovořili vlastně pro něho a mladý muž, blažen, že se mu

podaří, dík jeho úkrytu, odhaliti zajímavé tajemství, nastavil

pečlivě uši. Běda! Slyšel sice, ale nerozuměl!

Utlumil zaklení: oba spoluvinníci bavili se německy!

Dle úsudku Jeroma Fandora uplynula již dobrá hodina od

chvíle, kdy falešný komisař policie se svým společníkem opustili

byt, spokojivše se tím, že za sebou zavřely dveře, aniž by zamkli

na klíč. To ho naplnilo radostí, neboť doufal, že pak se již nějak

dostane ze zavazadla ven, a že bude mu možno bez nesnází

odejiti z tajemného obydlí, kam byl dopraven.

Kolem vládlo naprosté ticho.

Jerome Fandor přesvědčen, že je tu sám, ujistil se o tom ještě,

odvažuje se několikrát slabě se pohnouti, takže pletivo koše

zaskřípalo a zavazadlo se zachvělo.

Ve skutečnosti podobné chování mohlo býti velkou

neopatrností a mladý muž byl si toho vědom. Záleželo mu však

na tom neprodlužovati již déle svoji nepřirozenou polohu. Ačkoli

zavazadlo Elišky Dollonové bylo velmi pohodlné, novinář přece

pociťoval nepříjemné otlačeniny a ztrnulost, neboť od včerejšího

večera musel setrvati ve své poloze ne sice pohodlné, avšak těžko

měnitelné.

Na slabé zvuky, jež působil, nedostalo se mu žádné odpovědi

ač naslouchal tak napjatě, že by byl musil slyšeti dokonce i lidský

dech.

Byl tedy sám, úplně sám.

Rozhodl se, že se pokusí vyjiti.

Nebylo to právě snadné: zavazadlo bylo zamčeno a k jeho

otevření nestačilo prostě strčiti do víka. Zapálení koše bylo by

mělo v zápětí jisté nebezpečí; beze vší pochyby byl by Jerome

Fandor spálen za živa, dříve než by mohl uniknouti a kromě toho

oheň působí kouř a postupovati tímto způsobem bylo by naprosto

nerozumné, hodné snad nějakého Jula, ne však Fandora.

Kromě revolveru a krabičky sirek měl u sebe silný lovecký

nůž s několika střenkami a mezi jiným také pilkou, neboť je

nutno míti u sebe zbraně, je-li člověk reportérem!

Ne bez obtíží podařilo se mu vytáhnouti jej z kapsy a zaútočil

usilovně na rákosové pletivo!

Suché a měkké pletivo nekladlo odporu ocelovým zubům

a Fandor počítal s uspokojením, že mu stačí deset minut, aby se

dostal ven.

Počítal správně. Po čtvrthodinové práci protáhl hlavu

a ramena pletivem a zbytek těla prošel již snadno.

Jerome Fandor vložil do svého úniku dokonce tolik spěchu

a prudkosti, že si roztrhl nejen šaty, ale i lokty a ruce; kapky krve

stékaly na podlahu.

„Ach!“ zvolal, jakmile pohnul údy, aby se zbavil ztrnulosti,

„vyšel jsem z toho opravdu dobře a soudím-li správně, jsem

pánem situace, neboť se zdá, že tu nikdo není. Jde to výborně!“

Obrátil poslední vděčný pohled na zavazadlo, které mu

poskytlo tak bezpečný úkryt po několik hodin plných dojmů,

zarazil se však náhle, ztrnulý, s uděšeným zrakem a chvějícími se

údy…

Mezi zavazadlem, stojícím uprostřed velkého čtverhranného

úplně prázdného pokoje bez jediného kusu nábytku, a mezi

oknem se zavřenými okenicemi, jejichž skulinami pronikal úsvit,

spatřil Fandor tělo muže natažené na zemi, úplně nehybné

a mrtvolně ztrnulé!

S rozhodností, která následovala po chvíli prudkého zděšení,

skočil Jerome Fandor k tajemné postavě, připraven sraziti spáče,

kdyby se náhodou pohnul…

Když se však přiblížil a dotkl se ruky ležícího muže, vykřikl

hrůzou: tato ruka byla ledová!

Stál před mrtvolou!

S očima šílenýma, Jerome Fandor se rozhodl pohlédnouti

v tvář mrtvého muže, jež byla obrácena k zemi; nadzvedl s úsilím

hoření část mohutného těla a, spatřiv obličej, upustil tělo, jež

dunivě dopadlo na zem:

„Thomery!“ zašeptal, „je to Thomery!“

Byl to skutečně slavný cukrový král, jenž tu ležel na zemi bez

ducha.

Obličej jeho byl zmodralý, černý jazyk vystupoval poněkud

z úst; Thomery byl jistě uškrcen.

Vrah ovinul mu kolem krku – jaká ironie – tříbarevnou šerpu

policejního komisaře!

Jerome Fandor klesl na podlahu, rozrušen, s chaosem v hlavě.

Pomalu se zotavoval a snažil se s rozvahou posouditi úžasné

události, jichž byl v posledních hodinách svědkem a hrdinou.

Došel k následujícímu úsudku:

„Je to až příliš špinavá historie, neboť kdyby nyní někdo

vstoupil, nevím skutečně, jaké bych mu podal vysvětlení? Jsem tu

zcela sám s mrtvolou muže, jehož znám, a k tomu v cizím bytě,

nevím ani v které čtvrti! Kde jsem? U koho? Za jakým účelem?

Věděli ti chlapíci z předešlé noci, že jsem v zavazadle, nebo mě

zavezli do svého doupěte, aniž o tom měli tušení?“

Jerome Fandor si hladil čelo a při tom pocítil vlhkost na dlani

své ruky, celé bolavé následkem odřenin, které si způsobil, když

vylézal ze zavazadla, a které ještě krvácely:

„Čím dále tím lépe,“ hovořil novinář hořce, „tohle mi

rozhodně nedodává vzhledu nevinného anděla. Mrtvola a muž

v krvi vedle ní, to by tak asi stačilo, abych byl zatčen. Býti

zatčen, nebylo by nejhorší. Býti však poslán do žaláře za

takových okolností, to už je vážnější! To znamená přímo

nemožnost dostati se pak odtamtud, tím spíše, že policie, jež koná

vyšetřování a nedochází k žádnému výsledku, byla by až příliš

šťastná, kdyby nalezla vinníka a současně se zbavila novináře.

Zabila by dvě mouchy jednou ranou. Nezbývá, než dostati se

odtud…

Dostati se odtud? Ovšem, ale jako vítěz! Žádná neopatrnost,

naprosté alibi, to jest, čeho je mi třeba! Domnívám se, že můj

falešný policejní komisař a jeho společník zmizeli na delší dobu

a nejsou nijak zvědavi na to, co se děje zde, kde zanechali

mrtvolu pana Thomeryho.

Jakou roli hrál při tom asi ten chlapík? Byl zločincem nebo

obětí? O to se však nyní nejedná.“

Jerome Fandor jal se naslouchati za dveřmi předsíně, vedoucí

na schodiště.

Prohlédl ještě byt, ostatně zcela opuštěný. V kuchyni, kde

nalezl vodu, se poněkud očistil a zbavil se krvavých stop. Byl

v měšťanském domě, celkem dosti elegantním. Byt sestával ze tří

místností, a to z jídelny, salonu a ložnice, a byl vypraven

s určitým přepychem.

„Ve čtvrti Monceau stál by takový byt asi čtyři tisíce franků

nájemného. V Grenelle by přišel asi na tisíc dvě stě…“

Pohlédl na hodiny. Bylo sedm hodin ráno. Klíčovou dírkou

spatřil sestupovati z hořeního poschodí nájemníka a slyšel

domovnici, která pravila:

„Pane Marcadier, zde je vaše pošta. Nesu vám ji právě

nahoru.“

„Jdu dolů a vezmu si ji od vás. Uspořím vám tak cestu do

pátého poschodí.“

„Ale ne, pane, jdu stejně nahoru, musím dát do pořádku

schody.“

Tento rozhovor, který Jerome Fandor pozorně sledoval,

odbýval se právě na plošině poschodí, v němž se nalézal.

Dosti širokým otvorem ve dveřích, který tam byl učiněn pro

zajišťovací zástrčku, Jerome Fandor mohl sledovati pohyby obou

osob, které se tu setkaly.

Pan Mercadier sestupoval, domovnice šla nahoru.

Fandorovi tlouklo srdce, když se blížila ke dveřím bytu, za

nimiž se ukrýval.

Snad jí noví nájemníci – neboť nemohlo tomu býti dlouho, co

se nastěhovali, když celý jejich nábytek sestával pouze ze

zavazadla Elišky Dollonové a jedné mrtvoly – svěřili klíč od

bytu?

Domovnice však oprášila jen spěšně práh a šla dále… Jerome

Fandor slyšel, jak stále stoupá…

Rozhodl se tedy a pootevřev dveře, vyklouzl kradmo na

schodiště.

Ač se snažil kráčeti co nejtišeji, nemohl zabrániti slabému

skřípotu svých bot; bylo jaro a koberce byly již odstraněny.

Sestupoval dolů, když tu hlas, o němž věděl, že je to hlas

domovnice, tázal se shora:

„Je tu někdo? Co si přejete?“

Jerome Fandor byl silně vzrušen.

Slyšela ho vycházeti z bytu? Byl docela hloupě chycen ve

chvíli, kdy se chystal uniknouti?

Chtěl se dáti prudce na útěk, seběhnouti obě poschodí, aby se

dostal z tohoto hrozného místa. Na štěstí však se ovládl: dostal

nápad. Místo, aby pokračoval v sestupu, vystoupil několik schodů

a odpověděl domovnici:

„Je pan Mercadier doma?“

„Ne, pane, právě odešel. Divím se, že jste ho nepotkal…“

„To není špatné,“ pomyslil si Jerome Fandor. „Neznám sice

Mercadiera, rozhodně mi však prokázal velkou službu.“

Novinář se obrátil na své cestě, volaje na domovnici:

„Nu, to je jedno, paní, přijdu jindy…“

Pohvizduje si, s rukama v kapsách, Jerome Fandor došel do

přízemí a vyšel dveřmi na ulici; vmísil se mezi chodce a dověděl

se, pročítaje zvědavě první tabulku, jež označovala ulici, že se

nalézá v ulici Lecourbe ve Vaugirardu.

X X .

P O D M A S K O U .

Co se vlastně stalo?

Jaká tajemná dobrodružství předcházela, než se mrtvola

finančníka Thomeryho octla v Lecoubre, kde ji Fandor nalezl?

Abychom se to dověděli, je třeba vrátiti se o dva dny zpět

k odpoledni, kdy Jerome Fandor učinil v Paláci spravedlnosti

podivné prohlášení, jež přimělo pana Fuseliera k zatčení Elišky

Dollonové.

Toho odpoledne pracoval pan Thomery ve své kanceláři, když

mu přišel sluha hlásiti, že si s ním přeje mluvit nějaká dáma:

„Nějaká dáma?“ tázal se Thomery. „Řekla vám, jak se

jmenuje?“

„Ne, pane, ta žena mi řekla, že pán její jméno nezná, že ji

však jistě přijme, neboť ho nebude rušiti déle než několik minut.“

Na pracovním stole Thomeryho byla nahromaděna spousta

písemností. Stenotypystky přinesly sem dopisy, které čekaly na

podpisy. Thomery si pomyslil:

„Mám ještě alespoň na půl hodiny práce. Čert aby vzal tu

návštěvu!“

Chystal se prohlásiti, že ji nemůže přijmouti, když tu sluha

dodal:

„Ta osoba říká, že přišla ve věci kněžny Soni Danidovové…“

Ač byl mužem práce, pan Thomery nebyl tím méně rytířský a,

řekněme přímo, byl nesmírně zamilován. Jméno kněžnino jej

zbavilo váhání. Byl přemožen.

„Nuže dobrá. Ať vstoupí!“

Sluha zmizel sotva na minutu a vrátil se, doprovázeje

návštěvnici, velmi skromně vyhlížející.

Thomery povstal a šel jí vstříc, označuje jí velmi vlídným

pohybem jedno ze širokých křesel své pracovny. Návštěvnice se

usadila, omlouvajíc se:

„Velmi mě mrzí, pane Thomery, že vás vyrušuji v tuto

hodinu, kdy jste zajisté velmi zaměstnán. Avšak věc, ve které

přicházím, nesnese odkladu a jsem přesvědčena, že vás bude

zajímati…“

Byla to malá žena, jejíž věk bylo těžko uhodnouti. Vyhlížela

velmi skromně, zdála se však inteligentní a vyvolala příjemný

dojem svým vystupováním, současně prostým i rázným.

„Poslouchám, madame; čím vám mohu posloužiti?“

Jeho návštěvnice se ohradila:

„Nepřicházím vás, pane, obtěžovati nějakou prosbou. Jsem

zástupkyní v obchodě drahokamy…“

Nedokončila ještě své věty, když již Thomery, s úsměvem,

avšak velmi rozhodně, povstal:

„V tom případě dohaduji se účelu vaší návštěvy, paní…“

„Avšak, pane…“

„Ale ovšem, ovšem… od té doby, co se o tom ví, že se brzy

ožením, dostávám denně celé tucty návštěv zlatníků, prodavačů

koberců a jiných podobných. Lituji, že vám musím říci, že nic

nekoupím; výbava mé nevěsty je úplná… nepotřebuji naprosto

nic…“

Ač finančník pronesl toto vše tónem, který nepřipouštěl

námitek, přes to však, že povstal, dávaje tak na jevo, že nemíní

prodlužovat! její návštěvu, žena zůstala seděti zabořena v křesle.

Nedělala naprosto dojem, že by se chystala odejiti.

„Nuže, paní, a z toho důvodu,“ pokračoval Thomery…

Zarazil se ve své prudké výzvě. V odpověď na ni jeho

návštěvnice se usmála!

„Rozhodl jste příliš rychle, pane, že nemám pro vás nic

zajímavého ke koupi… nepřicházím vám však nabídnouti jen

nějaké obyčejné šperky…“

Byla nyní řada na Thomerym, aby se usmál, třeba jen

neznatelně:

„Chápu, paní, že považujete své zboží za něco zvláštního

a výjimečného, ale…“

Prodavačka jej jediným pohybem umlčela:

„Prosím vás, pane, vyslechněte mě! Obchoduji sice

drahokamy, nejsou to však drahokamy, jež vám přicházím

nabídnouti; jedná se o něco zcela jiného…“

Umlkla na chvíli a tentokráte se na ni Thomery díval mlčky

a s údivem:

„Je vám známo, pane, že obchodníci s drahokamy prohlédnou

jich denně velké množství. Patří to k jejich obchodu. Nuže, na

takové obchodní pochůzce spatřila jsem u jednoho zlatníka, jehož

jméno mi dovolíte zamlčeti, šperk, či spíše perly, jež budou pro

vás neobyčejnou příležitostí…“

„Naposledy, paní, nehledám neobyčejných příležitostí!“

Obchodnice se stále tajemně usmívala:

„Jsou věci, jichž nelze odmítnouti!“ prohlásila. Vyňala ze své

kapsy malé pouzdro z dančí kůže a, ač netrpělivost Thomeryho

byla zřejmá, otevřela je a vyňala z něho dvě perly, které podala

Thomery mu.

„Nechcete prohlédnouti tyto perly, pane, a říci mi,

neshledáváte-li je neobyčejně krásnými?“

Pohyb, jímž perly podávala, byl tak přirozený, že Thomery

nedovedl její žádost odmítnouti.

Prohlížel perly pohledem odborníka.

„Zajisté, paní, tyto perly jsou skvostné, bohužel, netroufal

bych si je však koupiti, aniž bych se dříve neporadil. Opakuji

však, že nemám v úmyslu něco kupovati…“

„U čerta,“ myslil si při tom finančník, „tahle zlatnice je

dotěrná. Nemohu-li se jí zbaviti zdvořile, nezbude mi než býti

hrubým…“

Prodávající byla však rozhodnuta neodejiti, neboť trvala dále

na svém:

„Pane, nejste jistě znalcem, neboť jinak byste mi nevrátil

perly, jež jsem vám právě ukázala…“

„Ale, paní…“

„…a jsem přesvědčena, že kdyby je paní Soňa Danidovová

měla v ruce místo vás, jistě by byla nezůstala lhostejnou…“

Prodavačka dala posledním slovům přízvuk, jenž vzbudil

u Thomeryho náhlé zaváhání:

Co tím mínila ta podivná návštěvnice? Co shledávala tak

zvláštním na šperku, který přinesla?

Náhlý nápad, podezření, ho napadlo.

„Odkud pocházejí tyto perly, paní?“

Při této otázce se prodavačka zvedla:

„Vyčítala bych si, pane, kdybych vás připravila o večer, váš

čas je tak drahý! Ostatně, abych mohla na vaši otázku dát přímou

odpověď, musila bych míti jistotu o věcech, jichž se zatím pouze

dohaduji. Domnívám se však, že to málo, co jsem vám řekla,

postačí, abyste porozuměl, co si myslím, takže nebudete asi déle

pochybovati o tom, jaký zájem měla by kněžna Soňa Danidovová

o tyto šperky…“

„Skutečně…“

„Teď již odejdu, pane Thomery, ale prosím vás, abyste perly

předložil své snoubence a pak mi laskavě dal věděti, na čem jste

se společně s ní rozhodl… Kdybyste se rozhodl pro koupi,

myslím, že bych vám tyto perly mohla opatřiti za skutečně

výhodných podmínek…“

Thomery uvažoval, hledě na perly, které stále držel v ruce:

„Nemýlím se přece? Vypadá to, jako by šlo zde o perly, které

byly ukradeny Soně na mém posledním plese?“

Finančník váhal s odpovědí. Prodavačka na něho hleděla

s úsměvem, jakoby byla uhádla jeho myšlenky.

„Byla by tahle prodavačka prostě policejním poslem?“ tázal

se v duchu Thomery, podrobuje ji zkoumavému pohledu. „Je

jednou z těch žen, jež pro veřejnost jsou obchodnicemi, ve

skutečnosti však jsou ve službách policie a navštěvují zlatníky,

aby zjistily, kam se poděly ukradené šperky?“

Chtěl se jí zeptati, položiti jí neomalenou otázku:

„Kdo jste, paní?“

Zdržel se však.

Nepřišla-li prodavačka pod svým skutečným jménem, bylo

zřejmé, že chtěla v jeho očích zůstati obyčejnou obchodnicí…

A pak zbývala celá řada jiných možností; snad byla tato žena

přechovávačkou…

Thomery se prudce rozhodl:

„Paní, doufám, že uvidím zítra kněžnu Danidovovou. Chcete

mi ponechati ty perly? Předložím jí je a bude-li si přáti abych je

koupil, doufám, že se dohodneme?…“

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

„Jste velmi milá, drahá přítelkyně, že se nezlobíte pro způsob,

jakým vám tyto šperky předkládám… Bylo by jistě nejsprávnější,

abych vás doprovodil k některému velkému zlatníkovi, abyste si

vybrala, kdežto já vám prostě přiznávám, že mi tyto perly byly

nabídnuty za velmi dobrých podmínek a líbí-li se vám, že bych

byl šťasten, kdybych jimi směl ozdobiti vaši šíji… Budou vám

nádherně slušet…“

Kněžna Soňa Danidovová se svěže zasmála a řekla

Thomerymu:

„Můj milý příteli, v podobných případech nemusíte nikdy být

v rozpacích. Pravá rytířskost může se vždy obejiti bez

malicherností… Domnívám se, že jsme oba příliš dobrými přáteli

a příliš vážní, abychom se pozastavovali nad takovými

maličkostmi… Perla není proto méně krásná, pochází-li ze

skromného krámku. Ujišťuji vás, že miluji šperky pouze pro ně

samé, než abych se při jejich volbě řídila pouzdrem, které je

skrývá…“

Thomery se uklonil:

„Tak tedy předmluva je skončena a nyní pohleďte na tyto dvě

perly, které mi byly svěřeny jako vzorek… uděláte mi radost,

prohlédnebe-li je pozorně, velmi pozorně… odvolávám se na to,

co jste mi řekla: nezdržujme se zbytečnými zdvořilostmi a líbí-li

se vám, řekněte to, prosím, upřímně…“

Kněžna vzala obě perly, které jí Thomery podával a prošla

velkým salonem, kde se nacházeli, ke skleněnému výklenku.

Zvedla záclonu, aby mohla lépe posouditi lesk perel.

„Jsou to pravé zázraky,“ pravila. „Chcete se dopouštět

pošetilostí, můj drahý?“

„Shledáváte skutečně, že ty perly jsou krásné?“

„Zajisté, mají překrásný lesk a jsou podivuhodně

pravidelné… Hleďte, můj příteli, neviděla jsem nikdy takových,

kromě těch, jež mi byly ukradeny… Víte, že mi jejich ztráta

způsobila velkou bolest, neboť pocházely od mé matky.

Nemyslila jsem, že ještě kdy uvidím tak krásný druh perel…“

„Domníváte se, že jsou stejně čisté?“

Soňa Danidovová prohlížela dále obě perly:

„To je podivné,“ dodala náhle; „dle některých zvláštností

jejich lesku řekla bych, že jsou to moje vlastní, ukradené perly,

jež mi nabízíte.“

Thomery zdál se čekati na tato slova s krajní netrpělivostí.

„Skutečně se vám zdá, Soňo, že se podobají perlám, jež vám

byly na neštěstí u mně uloupeny?“

„Jsou to tytéž, opakuji vám to!“

Thomery nemohl déle váhati.

Povstal a kráčel k Soně, usmívaje se:

„Nuže, milá přítelkyně, domnívám se, že se nemýlíte. Mám

všechny důvody k přesvědčení, že jsou to dvě z vašich vlastních

perel, jež držíte v ruce…“

A Thomery dlouze vyprávěl své snoubence o podivné

návštěvě, kterou přijal předešlého dne a o své naději, že získá

zpět celý uloupený náhrdelník.

„Tato prohnaná prodavačka bude rozhodně nějaká policejní

agentka… jsem přesvědčen, že mě povede k nějakému

přechovavači, který má celý váš náhrdelník.“

Na tato slova Soňa Danidovova zvolala:

„Nepůjdete přece zcela sám k těm lidem?“

„A proč ne?“

„Když předpokládáte, že jsou to zloději?“

„Nuže?“

„Nuže, budou věděti, není-liž pravda, že máte u sebe velký

obnos peněz, když jdete kupovati perly. Podobný krok by byl

skutečně neopatrný.“

Thomery pokrčil rameny:

„Žertujete,“ pravil, „kdyby vrahové měli v úmyslu nastražiti

mi léčku, měli by tisíc jiných prostředků a bylo by k tomu třeba

zvláštní odvahy poraditi mi, abych vám předložil tyto perly

předem, a upozorniti mě, že se jedná o kradené drahokamy. Ne!

… Ne!… Upokojte se. Tuto obchodnici neposlali zločinci, je

prostě v policejních službách, a jistě již zařídila vše potřebné,

takže se nevydávám v nebezpečí, vyprovodím-li ji…“

Soňa Danidovova nechtěla se podvoliti výkladu Thomeryho.

„To vše mě děsí,“ řekla… „Domníváte-li se, že se nevydáváte

v žádné nebezpečí, pák mi dovolte, abych Šla s vámi. Půjdeme

spolu prohlédnout! ty perly?“

Thomery se zvedl a odmítl, usmívaje se:

„Byl by to ode mne vrchol nezdvořilosti, kdybych přijal

podobný návrh! Buď není žádné nebezpečí, a já bych si vyčítal,

že jste byla nucena vyjiti za tak špatného počasí; nebo je zde

nebezpečí a tu bych byl ještě daleko zoufalejší, že jsem se vydal

společně s vámi. Prosím vás, Soňo, upusťte od toho… nejsem

přece dítě! Budu velmi opatrný…“

*

Několik minut poté opustil Thomery mladou ženu a odebral

se do kavárny de la Paix, kde si dal schůzku s obchodnicí

démanty.

Tato byla přesná. Uvítala Thomeryho svým nejpůvabnějším

úsměvem:

„Jsem přesvědčena, pane,“ řekla, „že kněžna Soňa

Danidovova se zajímá o nabídnutý šperk?“

„Skutečně,“ odpověděl Thomery, a nedbaje, že se dopouští

neprozřetelnosti, navrhl zkrátka:

„Chtěla byste jít hned k zlatníkovi?“

„Přejete-li si, pane. Je to ostatně nejlepší.“

Thomery zavolal vůz a vstoupil do něho s obchodnicí, která

udala kočímu adresu.

Po dvacetiminutové jízdě sestoupili oba u domu majetníka

perel, Thomery však dosud nevěděl, s kým má co dělat.

Prodavačka se velmi zručně jeho otázkám vyhýbala a omezila se

na to, že udala přibližnou cenu náhrdelníku… a to jej vlastně

především zajímalo.

Vystupovali jeden za druhým po skromně vyhlížejícím

schodišti a zazvonili ve druhém poschodí u malých

jednokřídlových dveří.

„Jdou nám již otevřít. Slyším kroky.“

Dveře se skutečně pootevřely.

„Kdo je tam?“

„Já, příteli…“

Dveře se otevřely dokořán.

„Vstupte, pane…“

Sotvaže Thomery učinil v bytě několik kroků, obchodnice,

která jej následovala, hodila mu kolem krku dlouhý, hedvábný

šál, a opřevši se kolenem, o jeho záda, snažila se jej odpraviti

s herkuleskou silou tak zvanou „kličkou otce Františka“.

Thomery, silný a odvážný, neztratil rozvahu.

Věděl, že je nemožné opříti se podobnému útoku silou a chtěl

užiti lsti.

Rychle se vrhl nazad, poddávaje se vleku a porážeje tak ženu,

jež jej chtěla zaškrtiti.

Dýchal těžce:

„Ach!…“

Padaje, domníval se na vteřinu, že unikne sevření, které mu

stahovalo hrdlo… avšak ze stínu vystoupila tajemná postava

muže, oděného v černé triko od hlavy až k patě… Tvář, pokrytá

maskou, nebyla viditelná…

Tento člověk učinil skok…

Držel v ruce dýku…

Dříve než Thomery mohl učiniti jediný pohyb, maskovaný

muž mu proklál prsa jedinou ranou!…

A cukrový král byl pouhou mrtvolou, která ještě několikrát

sebou bezmocné škubla…

Prodavačka vstala a odstrčila nohou tělo nešťastného

Thomeryho. „Pořádnou váhu má ten člověk,“ řekla, „…

saframente! Obával jsem se, mistře, že mě rozmáčkne a že ho

budu musit pustiti… dobře, že jste zakročil…“

Maskovaný muž pokrčil rameny:

„To mě nezajímá. Řekni mi raději, nemá-li někdo tušení…?“

„Nikdo, mistře. Šel sem jako ovce na porážku.“

„Kněžna Danidovova?“

„Hrome. Ta teď asi čeká na svého sladkého miláčka… neradil

bych vám, abyste ji teď navštěvoval!“

„Mlč, mluvko,“ rozkázal maskovaný muž prudce. „Svlékni se

a zmizíme! Máme ještě práci…“

„Dnes večer?“

„Dnes večer.“

Zatím, co prodavačka drahokamů odkládala sukně

a šněrovačku a brala na sebe vzhled muže – neboť byl to muž –

maskovaný lupič připojil:

„Provedl jsi svou věc znamenitě, Nibete, a zaplatím ti zítra co

jsme ujednali, opakuji však, že máme ještě práci dnes večer… hni

sebou tedy.“

Zločinec chvíli mlčel a pak se dotazoval:

„Zařídil jsi, aby mezi listiny toho chlapa se dostala stvrzenka

o zaplacení nájmu, aby policie našla podle ní tento byt?“

„Ano, mistře…“

„Dobrá, můžeme jít. Opusťme tento byt, který nás už neuvidí,

leda že by dnes večer…“

Bylo to večer po onom odpoledni, kdy Jeromu Fandorovi,

opustivšímu svůj úkryt v zavazadle, naskytl se hrůzný pohled na

mrtvolu Thomeryho.

X X I .

V E V Ě Z E Ň S K É M V O Z E .

Jerome Fandor přijal paní Bourratovou v jedné z místností

vyhrazených čtenářům „Velké Paříže“ a kladl jí vážně otázky,

týkající se nočních příhod, o nichž mu přišla ve velkém spěchu

vyprávěti, dožadujíc se jeho rady.

„To co mi povídáte, paní, je skutečně podivné! Jak jste na to

přišla, že komisař, jenž se zmocnil zavazadla a odnesl je, není

pravým komisařem?“

„Když se dostavil pan Xaviér, komisař naší čtvrti! Toho

znám… Nemohla jsem pochybovat, že je to pravý komisař a když

jsem mu řekla, že zavazadlo bylo odneseno předešlé noci, uhádl

vše…“

„A co říkal?“

„Odvedl nás všechny na komisařství a ujišťuji vás, že

nevyhlížel spokojeně.“

„Uznejte, paní, že měl k tomu důvody! Policie byla důkladně

napálena v tomhle případě. Koho odvedli na komisařství?“

„Mne a mého sluhu…“

„A když jste tam přišli?“

„Představte si, pane Fandore, že nás komisař odvedl do své

pracovny a tam se nás vyptával, jakoby nás mohl podezřívat!“

„Hrome!“ podotkl Jerome Fandor, „je přece zřejmé, že někdo

z vašeho domu musil býti spoluvinníkem, aby uvedl zloděje.

Předpokládám že ten falešný komisař nevyrazil dveře?“

„To je právě to, co je mi nevysvětlitelným a ostatním také.

Ne, neskrývali se vůbec. Zazvonili, nechali se dovésti ke mně,

ohlásili mi, proč přišli a šli s mým sluhou vzíti si zavazadlo, aby

je docela veřejně naložili na vůz.“

„Byl to váš sluha, jenž je provázel?“

„Ale ovšem… a to způsobilo ubohému Julovi nepříjemnosti.

Představte si, že komisař přikázal, aby celý můj dům byl veskrz

prohledán a když se policisté vrátili, byl Jules odveden, aniž nám

bylo řečeno proč, do jiné části komisařství.“

„Vida, vida!“

„Ach, všechno se vysvětlilo: jakmile byl Jules odveden,

komisař mi sdělil, že byly v jeho pokoji nalezeny paklíče, to jest

klíče hodící se do každého zámku. Pan Xaviér byl přesvědčen, že

můj sluha je lupičem.“

„A vy jste přesvědčena o opaku, paní?“

„Ale ovšem! Znám Jula již dávno a mohla jsem, z různých

maličkostí, usouditi, že je naprostým poctivcem.“

„Avšak ty paklíče?“

„Tyto paklíče nechala jsem Julem sama koupiti, pane

Fandore, doufajíc, že jeden z nich otevře naši kůlnu.“

„Takže…“

„Takže, pane Fandore, komisař byl nucen uznati, že můj sluha

je poctivec, což jsem sama říkala.“

Jerome Fandor vzrušeně cosi mumlal a pak řekl:

„Byl tedy propuštěn?“

„Ne, to je právě to, co mě trápí; komisař mi řekl, že nyní

prozatímně alespoň, můj sluha Jules zůstane zatčen. Co mám

dělat, aby jej propustili?“

„Ale, paní, pustí ho zítra, zcela jistě…“

„Bezpochyby. Avšak zatím je můj dům bez služebnictva

a potřebovala bych dnes v noci míti Jula u sebe. Ubohý hoch!

Nechápu, jak je možné, že jej podezřívají!“

Jerome Fandor se posmíval:

„Spravedlnost je někdy slepá, paní Bourratová! Poslyšte,

chcete dobrou radu? Telefonujte pánům Barbeyovi a Nanteuilovi.

Vím, že mají, jako všichni bankéři, velké styky a jsou známí

s celou Paříží, snad vám umožní dostati vašeho sluhu ještě dnes

večer na svobodu. Já, ubohý novinář, nemám žádný vliv.“

A poněvadž paní Bourratová přistoupila na tento návrh,

Jerome Fandor zazvonil na sluhu…

„Doveďte tu dámu k telefonu!“

Zůstav sám, reportér mnul si ruce:

„Musím se zbaviti té výborné ženy, která je ostatně

z nejhloupějších, které jsem kdy potkal… Saframente, sluha je

pod zámkem a věc je na dobré cestě… pro mne to však dopadá

bledě. Přizná-li se zítra, bude policie dříve informována než já.

Nepřizná-li se, ti lidé jsou takoví trulanti, že jsou s to propustiti

toho tvora na svobodu! Jak bych to jen zařídil, abych zabránil, jak

jeho výslechu, tak i jeho propuštění? Je to bída býti novinářem!“

Paní Bourratová se zatím vracela k novináři.

„Pan Nanteuil není přítomen, telefonovala jsem však s panem

Barbeyem… radí mi, abych počkala do zítřka, poněvadž dnes je

již pozdě něco podnikat.“

„A pomůže vám zítra?“ chtěl Fandor znáti podrobnosti.

„Nevím. Upřímně řečeno, myslím, že pan Barbey shledává, že

je to dotěrné vyrušiti ho k vůli věci, která se ho vůbec netýká.“

„Skutečně! Těm pánům do toho vlastně nic není a moje rada

byla pošetilá.“

Jerome Fandor povstal, aby se rozloučil s návštěvnicí a dodal:

„Každopádně, drahá paní, počítejte se mnou; doufám, že zítra

ráno kolem jedenácté hodiny budu k vám moci přijití. Uvidíme,

co se dá dělat.“

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

„Lycée Janson-de-Sailly! Ach sladké vzpomínky na školní

leta! Posvátné vzpomínky! Nuže nepouštějme se do

sentimentálních tirád! Odvahu! Je třeba hráti svoji roli!“

Klempířský dělník, který takto uvažoval, ohlédl se rychle

kolem sebe a přesvědčiv se, že jej nikdo zblízka nesleduje,

sestoupil do ulice a jal se náhle vrávorati, ztráceje rovnováhu:

„Takhle to má asi vypadat. Hop! Víc napravo!… Tak á

k tomu nějakou písničku!“

Přecházeje avenue Henri-Martin přímo k radnici, která tvoří

roh ulice de la Pompě, dobrák klempíř, který zřejmě neměl zdání

o tom, jak se udržuje rovnováha, počal koktati hlasem

seslabeným opilostí:

„Poslední bitva vzplála…“

Kolemjdoucí se otáčeli:

„Cožpak se nyní zpívá internacionála na ulici?“ pronesl

přísným hlasem bezvadně oděný pán.

Dělník se obrátil:

„Copak? Tobě se to nelíbí, ty…“

A sytým hlasem pokračoval:

„…dejme se na pochod!“

Bezvadný pán se obrátil:

„Milý příteli, udělal byste lépe, kdybyste mlčel! Zapomínáte,

že vedle je policejní stanice?“

Avšak dělník, nepolepšitelný jako všichni střiknutí, odpověděl

hrubě:

„Esli mi chceš nahnat strachu, ty starý vousáči, tak to řekni

hned!!…“

Uchopil pána za výložku kabátu a volal:

„A dyž zpívám internacionálu, tak to dělám proto, že sem

svobodnej vobčan, ne? A dyž sem svobodnej, tak si můžu zpívat,

dyž chci! Proč nezpíváš taky?“

Chodec opatrně odstrkoval dělníka.

Jejich pře vedla zřejmě k špatným koncům. Muž byl

v takovém stavu opilosti, kdy sebe přechodnější hovory protahují

se do nekonečna:

Chodec se snažil zbaviti se opilce:

„Nu, dobrá, dobrá, pusťte mě. .“

Tento však přivolával velkými gesty kolemjdoucí:

„Pomyslete si lidičky, tenhle chlap nechce, abych zpíval! No

ne! A co eště!“

A sesiluje hlas začal vítězně:

„Poslední bitva vzplála…“

Z policejní stanice vážně vykročil strážník…

Položiv ruku na rámě opilce, radil mu otcovsky:

„Nuže, příteli, běž dál!“

Bylo však stejně těžké příměti klempíře, aby šel dále, aniž

dokončil svoji písničku, jako naučiti jej přímé chůzi.

Pustil výložku pánova kabátu a chopil se ramene strážníka,

obrátiv se nyní k němu se svými důvěrnostmi.

„Víš, ty, ty seš bratr, protože ty si špicl a všechny špiclové sou

hovada, tak seš bratr… já, já sem vzdělanej člověk… vím, že ty

seš taky dělník!“

Strážník snažil se příměti ho, aby pokračoval v cestě a odstrčil

jej, opilec však, bráně se, objal jej důvěrně kolem pasu.

„Tak vokaž přece, že si taky dělník, zpívej se mou!“

Nebylo nadále možným zabrániti skandálu. Zvědavci se kupili

kolem a lidé se smáli překvapené tváři strážníkově. Znamenalo to

neodvolatelně výsměch zákonu, kdyby nebylo ihned zakročeno.

Strážce veřejného pokoje se tedy rozhodl:

„Poslyšte, příteli, rozhodněte se, chcete jít domů nebo ne?

Ne?… Odvedu vás tedy.“

„Ty že mně vodvedeš? Ty? To by musili na to přijít čtyři

takový jako si ty!…“

Nyní šlo to již rychle svou cestou.

Strážník, uražený ve své ješitnosti, dále neváhal.

„Nuže, je dobře,“ řekl.

Chytil dělníka za límec, aniž tento ostatně kladl odpor,

a odváděl jej k radnici, kde byla policejní stanice.

„Ještě kus zvěřiny pro vyšetřovací soud,“ hlásil, procházeje

strážnicí. „Opilec jehož se nemohu zbavit. Je basa plná?“

Přiběhli další strážníci.

Zatčení v této klidné čtvrti je vždy rozptýlením pro strážce

veřejného pokoje, konající službu.

„Jestli je basa plná? Ale kde, je tam právě jen jediný

obchodníček, který neměl svoje papíry v pořádku.“

Po tomto prohlášení nešťastný zpěvák internacionály, neustále

vrávorající, byl hbitě strčen do tmavé místnosti, která byla se

zbytečným důrazem označována jako „cela“.

Celou tuto drobnou, každodenní příhodu, jakou je zatčení

opilce, shrnul strážník v jednu smutnou větu:

„Teď abych k vůli tomu lumpovi psal protokol a ke všemu

nemám na to čas. Zelený Anton jede tudy za hodinu.“

*

„Máte tu někoho pro vyšetřovací vazbu?“

S tímto dotazem obrátil se na strážníka policejní stanice na

avenue Henri-Martin kočí vězeňského vozu, nazývaného lidově

„Zelený Anton“, který denně objíždí policejní komisařství Paříže

a odváží odtud zatčené k vyšetřujícímu soudu.

„Máme tu dva chlapíky,“ odpověděl službu konající strážník.

Došlo k nekonečné výměně papírů mezi stráží, která vězně

odevzdávala dle všech předpisů a brigádníkem, který je měl

odvézti.

Zatím strážníci šli vyhledat do basy oba nešťastníky, které

policie posílala vyspati se této noci k vyšetřujícímu soudu.

První kráčel zelinář, kterého strážníci vstrčili do jedné

z úzkých přehrad vězeňského vozu. Pak umístili v druhé

hlučícího klempíře, který náhle zmlkl a jehož opilost se změnila

v naprostou únavu.

„Hop!“ postrčil ho strážník. „Stoupej, ty ochlasto! Kupředu!“

Opilý narazil na stěnu úzké chodby, rozdělující jednotlivé

přehrady vězeňského vozu a strážník, vtlačiv ho dovnitř, zastrčil

za ním pečlivě závoru malých dvířek.

„Na mou duši, tenhle chlapík by za hodinu nebyl býval s to

udělat tři kroky!“

Rozveselil se náhle a tiskna ruku strážníkovu, jenž vystupoval

na kozlík, dodal:

„Máte cestujícího, který nic nenamítá proti sklence vína…

Není-li to hrůza dívat se na člověka v takovém stavu…“

V takovém stavu!

Strážník byl by patrně velmi udiven, kdyby byl spatřil opilce

ve chvíli, kdy vůz se dal na cestu a zaměřil k stanici v Point du

Jour, poslednímu komisařství na své cestě.

Opilec, sražen nárazem vozu na sedadlo, se náhle vzpřímil

a smál se širokým smíchem, dávaje ovšem pozor, aby nezpůsobil

mnoho hluku.

„Nu, tohle jé víc než zábavné! To je opravdová švanda!

Jakým bych byl dobrým hercem!… A jaký to bude úspěch, až to

budu vyprávět!“

Jerome Fandor sám sobě blahopřál!!

„Zatýkají lidi, které mám v úmyslu příměti k řeči! Policie se

domnívá, že mě předejde a že pozná tajemství dříve, nežli já!

U čerta! Na nábřeží de l’Horloge nejsou s to vymysliti lesť

podobnou mojí! Jsem to ale výtečný komediant. Vypadám jako

opilec? Hraji docela přirozeně a nikdo nemůže říci, že se to nedá

udělat. Vždyť jsem přece oklamal celou policejní stanici!… Ale

dosti smíchu!“

Jerome Fandor – neboť byl to on – napjal sluch a snažil se dle

zvuku kol rozeznati, kterou ulicí právě projížděli.

„Jedeme docela měkce a bez otřesů… jistě jedeme ještě

asfaltovanou ulicí de la Pompe a mám dobrou čtvrt hodinu času.“

Zvedl zrak a prohlížel si strop cely, v níž se dal dobrovolně

zavřití.

„Zařízení není zrovna skvělé! Je tu sotva místo, aby si člověk

sedl a není vůbec možno vstáti, nebo se otočiti. Je tu temno

a okenicemi prochází velmi málo vzduchu; dospívám k názoru,

že z vězeňských vozů útěk není možný…“

Byl znovu zachvácen bláznivým smíchem a uvažoval dále:

„I když se mi to nepodaří, stálo to za to. Ale podaří se mi to!

Zařídil jsem si to tak, abych byl vyveden z basy až po tom

zelináři. Je přede mnou a je tedy cela za mnou prázdná. Musil by

v tom být čert, aby ji neupotřebili na stanici v Auteuil pro toho

zatraceného sluhu, kterého míním interwievovati dříve než

policie. Nastoupí-li do cely, která se nachází za mojí, začnu s ním

ihned hovor ťukáním na stěnu – řečí vězňů. Ten tvor rozhodně

byl již zavřen, a zná tedy ten systém. A když tomu tak není, najdu

si už příležitost u soudu a dostanu se k němu, abych s ním

promluvil. Je-li tam plno, pak budeme oba, on i já, zavřeni

společně až do zítřejšího rána, kdy dojde k vyšetřování. Pak se

dám poznati bude-li třeba. Dobrá, považujme tedy za jisté, že si

budu moci pohovořili s Julem a že poznám hezký kousek

tajemství!“

A Jerome Fandor pokračoval re svých úvahách:

„Sotva byl kdo v téhle cele tak spokojen, jako já!“

Náhle přerušil svoji samomluvu:

„Hluk tramvaje, otřes, ještě jeden otřes… nu ovšem, koleje…

projíždíme ulicí Mozartovou… je tomu tak, vůz zrychluje jízdu,

za pět minut budeme u policejní stanice v Auteuil a pak

přikročím k dílu.“

Tu se však stalo cosi, co napjatě pozorný Fandor neočekával:

při jednom otřesu, silnějším než ostatní, měl dojem, že zatáčejí na

právo.

„Nu tohle!“ pomyslil si, „kam nás to, k čertu, vezou? Ku

stanici na bulvár Exelmans? Což pak nejsme na konci ulice

Mozartovy? Kam se to točíme? Do ulice du Ranelagh? Ne, neboť

na jejím ústí je kanál a byl bych jej rozeznal. Ulice de

l’Assomption? Také ne, neboť cesta je tam prohloubená a byl

bych se na své lavici daleko více otřásal. Jedeme, naopak, ulicí

velmi dobře udržovanou a málo zalidněnou… Ach! Je to ulice

Docteur Blanche! Nu ovšem! Ulice Mozartova je dole uzavřena

a vozka ji asi objíždí zatáčkou, po bulváru Montmorency.“

Novinář ukončil svoje úvahy jako filosof:

„Konečně nemám naspěch a budu míti vždy dosti času, abych

mohl panu Julovi složití svoji poklonu.“

Zatím však, co si takto blahopřál, byl Jerome Fandor vržen na

stěnu cely a vězeňský vůz, s prudkým otřesem, naklonil se silně

na stranu.

Ze sousedních cel ozývalo se klení; k Jeromu Fandorovi

pronikaly výkřiky občas přehlušované hučením automobilového

motoru.

„Hrome! Což pák nemůžete dávat pozor? Držte se napravo!

…“

Jerome Fandor, dosud omráčen, zaslechl ťukání na stěnu:

„Jste poraněn?“

„Ne, avšak…“

Tazatel se však již vzdálil.

„Hlídač se zřejmě vyptává, jest-li jeho živý náklad nebyl

poškozen. Narazili jsme asi na jiný vůz… Tohle je pěkná

švanda!“

Vysvětlení novinářovo bylo skutečně správné.

Jeho cela byla nakloněna a dalo se proto předpokládati, že

vězeňský vůz, naraziv na jiné vozidlo, přerazil kolo.

*

„Jsme na suchu. Dříve než ti chlapíci se domluví, kdo je vinen

a především, dříve než dají poškození do pořádku, uplyne jistě

půl hodiny. To je mrzutá mezihra. Jules bude špatně naladěn.“

Jerome Fandor nepochybně uvažoval správná, neboť čas

míjel, nekonečně se vleka, aniž by bylo slyšeti hovor, nebo

některý z oněch zvuků, jez provází shluk, lidí, sběhnuvších se na

pomoc ztroskotanému vozidlu.

Vzduch v cele, v níž byl Jerome Fandor zavřen, stával se

nesnesitelným. Během jízdy byl alespoň poněkud provětráván

slabým průvanem, jenž pronikal horní částí okenic, nyní však,

kdy vůz stál nehybně, nebylo jej lze dýchati.

Jerome Fandor se rozčiloval:

„Hrome, doufám, že nás tu nenechají přes noc!… Rozhodně

bych si stěžoval u ředitelství!… Konec konců jsem dobrovolným

vězněm a mám právo na ohledy!… Nu, konečně začínají se

správkou!…“

Jerome Fandor zpozoroval totiž, že jeho cela nabývá opět

zvolna správné polohy.

Páka, patrně podstrčená pod vůz, nepříjemně zaskřípěla.

Spravovali asi kolo.

„Nikdy bych byl neřekl,“ pomyslil si Fandor několik minut

později, „že je potřeba tolik času ku správě „Zeleného Antona“.

Už tu trčíme málem dvě hodiny… jen aby to nezavinilo nějakou

změnu v naší cestě k vyšetřujícímu soudu a abych mohl navázati

rozmluvu s Julem!…“

Muka mladého muže blížila se však svému konci.

Čekání se ještě trochu prodloužilo, pak zaslechl, že strážník

vstupuje do hlavní chodbičky vozu a zabuchuje dveře…

a vězeňský vůz dal se znovu na cestu.

Jerome Fandor měl však ihned podivný dojem. Vůz se zcela

zřetelně otočil a vracel se cestou, kterou přijel.

„Zatraceně, kudy nás to veze k té proklaté stanici?“

Dle střídání asfaltové dlažby, dřevěného chodníku

a kamenných dlaždic, snažil se tento moderní Paleček zjistiti,

kudy vězeňský vůz jede.

Vůz činil však jednu zatáčku za druhou a Fandor byl konečně

nucen přiznati si, že ztratil směr a že nemá tušení, kde jsou.

„Teď jedeme již jistě půl hodiny a je vyloučeno, že bychom

byli nedojeli ke stanici na bulvár Exelmans, neboť vzdálenost

mezi ulicí Docteur Blanche a Point du Jour není tak značná…“

Zatím, co si toto říkal, vůz zpomaloval rychlost, učinil ještě

jednu zatáčku a pak, s prudkým otřesem vjel na chodník.

„Co pak tohle znamená? Kde asi vystoupím? Tohle není vstup

ke stanici Point du Jour… jedem pod klenbou, ještě jedna

zatáčka… konečně stojíme! Nu, není to zrovna brzy!“

Vůz se skutečně zastavil.

Několik minut čekání použil Jerome Fandor k naslouchání,

snaže se zjistiti, kdo vstoupí do cely, nacházející se za jeho

vlastní. Náhle se kdosi přiblížil ke dveřím jeho vězení, vstrčil klíč

do zámku a zavolal drsně:

„Vystupte! Tak rychle!“

Novináři nezbylo než uposlechnouti.

Sotva však sestoupil na stupátko vězeňského vozu, unikl mu

výkřik:

„Saframente! Tohle je vyšetřující soud! Jsem u vyšetřujícího

soudu! Proč jsme ale, k čertu, nezastavili u policejní stanice na

bulváru Exelmans?“

Nebyla to bohužel pravá chvíle k projevům překvapení nad

tím, že se octli na policejní prefektuře. Kolem „Zeleného Antona“

postavili se řadou strážníci a pobízeli ho ke spěchu.

„Nuže, dělejte rychle!“

Jerome Fandor, následován zelinářem, který sestoupil za ním,

byl postrkován k malým dvířkám v šedivé zdi a byl nucen projiti

dlouhou úzkou chodbou, jež vedla do kanceláře. Zde jakýsi starý

muž s kyselým obličejem prohlížel doklady, jež mu strážník

uctivě podával.

„A tak přivádíte pouze tyto dva ptáčky?“

„Ano, pane řediteli.“

„Dobře, postačí!“

Starý bručoun obrátil se ještě jednou k strážníkovi a dodal:

„Odveďte je. Není třeba probouzeti celou posádku.“

Hlídači jali se opět postrkovati Fandora a ubohého zelináře do

tmavé chodby, z níž vedli dveře do cel.

Vrchní hlídač otevřel jedny dveře:

„Vstupte, bobečkové. Zítra budete vyslýcháni.“

Jerome Fandor, zatím co dveře zapadaly, přehlédl ve světle

lucerny celou místnost.

„Prázdná. Nemám tedy štěstí! Můj pokus dopadl špatně,

nejsme ve společné cele. Nebudu si moci pohovořiti s Julem.“

Chystal se již s klidem filosofa ulehnouti na prkno stojící

u zadní stěny jeho cely a představující lůžko podobné těm, jež se

nacházejí ve strážnících kasáren, když tu zelinář, náhle probuzený

ze své tuposti, počal sténati:

„Bože, jaké neštěstí! Pomyslím-li si, že jsem nevinen! Že si

nemám naprosto co vyčítat. Zatracený osud! Co dělat? Co dělat?“

Fandor nebyl mužem, který by se pouštěl do rozhovoru, měl-li

tolik látky k přemýšlení.

Poklepal svému spoluvězni na rameno, aby jej uklidnil.

„Teď se nedá nic jiného dělat než spát, věřte mi!“

A nemíně trápiti se dále záhadami, které mu vězely v hlavě,

natáhl se na svém lůžku a usnul spánkem spravedlivých.

*

Pan Fuseleir byl zdrcen!

„Vy, Fandore? Vy jste zatčen? Ale cožpak jsem blázen?“

V osm hodin ráno byl novinář vlečen ze své cely do kanceláře

Přízemí, kde soudní úředník, konající službu mínil jej, podle

předpisů, podrobiti prvnímu výslechu totožnosti, jemuž se musí

podrobiti všichni během čtyřiadvaceti hodin po svém zatčení.

Jerome Fandor udal ihned svoje jméno a žádal, jako důkaz

pravdivosti svých slov, aby byl stráží zavolán pan Fuselier

a dokázal, že jej zná.

Pan Fuselier, samozřejmě, přiběhl k vyšetřovacímu soudu

a odvedl mladého muže do své pracovny, tázaje se ho úzkostlivě,

jakým způsobem mohlo dojiti k jeho zatčení, k zatčení Jeroma

Fandora, a to pro obecné pohoršení ve stavu opilosti.

„Pověděl jste mi takové řeči, že vám musím blahopřáti

k vašemu nadání a k vaší policejní zručnosti. Vaše lest je

velkolepá.“

„Není to tak zlé,“ řekl Jerome Fandor s politováním, „neboť

se mi, prese všecko, nepodařilo dohovořiti se s Julem. Vy jste jej

již vyslýchal, pane Fuseliere?“

Úředník zavrtěl hlavou a prohlásil hlasem zvučícím beznadějí:

„Ach, můj příteli, vy nemáte tušení o podivných událostech,

přihodivších se dnes v noci, při nichž jste hrál tak trpnou úlohu!“

„Hrál jsem úlohu? Podivné události?… co tím, k čertu, chcete

říci?“

„Něco, drahý Fandore, čím se dnes baví celá Paříž! Policie

byla voděna za nos! Vy jste byl voděn za nos! Hleďte, řekl jste

mi právě, že vašemu vozu se přihodila nehoda. Víte co se vlastně

stalo?“

„Jsem na to velmi zvědav!…“ prohlásil novinář.

„Váš povoz se prostě srazil s automobilem, jehož řidič byl

obzvláště nešikovný, nebo snad až příliš zručný!“

„Chápejte to! „Zelený Anton“, v němž jste byl vezen, byl při

srážce napolo rozbořen. Kočí nemohl s prostředky, jež měl po

ruce, provésti správku sám a telefonoval na prefekturu, která mu

poslala pomoc a nařídila mu, až provede opravu, aby jel přímo na

prefekturu a nestaral se o policejní stanici na bulváru Exelmans,

jejíž vězni budou tentokráte převezeni až příštího dne. Tento

telefonický rozhovor zabral, bohužel, mnoho času a když bylo

pak telefonováno na policejní stanici na bulváru Exelmans, že

vězeňský vůz nepřijede, dověděl se úředník vyšetřujícího soudu

u telefonu, ke svému překvapení, že „Zelený Anton“ již na tuto

stanici přijel a odvezl zatčené i s tím slavným Julem…“

„Já tomu vůbec nerozumím!“ řekl Jerome Fandor.

„Však porozumíte, příteli. Vůz, v němž jste se nalézal, byl

nabourán, a nebyl nabourán náhodou, nýbrž úmyslně! Bylo mu

zabráněno, aby jel na policejní stanici v Auteuil. A zatím jiný

vězeňský vůz, ukradený před palácem spravedlnosti odvážnými

zločinci, převlečenými za vozku a strážníka, dorazil na stanici

v Auteuil. Ti dva nechali si potvrditi falešné doklady a odvedli

všechny vězně komisaři před nosem.“

Naslouchaje Fuselierovi, Jerome Fandor lapal dech.

„Nuže,“ promluvil hvízdavým hlasem, „a co se stalo s tím

nepravým „Zeleným Antonem“?“

„Byl nalezen příštího jitra opuštěný poblíž hradeb a nemusím

ani říkat, že byl úplně prázdný.“

„Takže Jules uprchl?“

„Tak jest!“

„A komu patří vůz, jenž narazil úmyslně na vězeňský povoz?“

„Nuže, čeká vás překvapení! To je právě na věci to

nejzajímavější a mohlo by to přivésti ke konci celý případ

Dollonův. Vůz náleží… nuže neuhádnete komu?“

Novinář potřásl hlavou:

„Prosím neklaďte mi hádanky, působí mi hrůzu.“

„Nuže, můj drahý, patří člověku, jehož byste byl jistě nikdy

nepodezříval. Číslo tohoto vozu bylo zjištěno jedním

z přítomných a právě jsem je ztotožnil s číslem automobilu pana

Thomeryho!“

„Pana Thomeryho?“

„Ano, právě jeho… a chystám nyní předvolání pro tohoto

finančníka. Mezi námi řečeno, přiznávám se vám, že pokládám

pana Thomeryho za vinníka a čekám jen, až se sem asi za hodinu

dostaví, abych změnil toto předvolání v zatykač!“

Zatím, co pan Fuselier pronášel tato slova, řečená

v předpokladu, že udiví novináře svým důvtipem, spatřil náhle,

jak Jerome Fandor se vrhá do křesla, zachvácen smíchem tak

divým, jaký si jen lze představiti!

Byla řada na panu Fuselierovi, aby ztrnul v údivu.

„Ale, k čertu, co na tom shledáváte směšného?“

Jerome Fandor se mezitím uklidnil:

„Vlastně nic! Táži se jen sám sebe, zda-li Thomery, jenž je

pořádným, důkladně stavěným chlapíkem, mohl zanechávati

všude stopy Jacquea Dollona!…“

„Ale on nezanechává stopy Jacquea Dollona, poněvadž

Jacques Dollon žije. Navštívil přece svoji sestru, vždyť jste vy

sám na to přisel!…“

„Ach ovšem, to je pravda,“ přiznal Jerome Fandor, „Jacques

Dollon žije… na to jsem zapomněl… Thomery je tudíž pouze

spoluvinníkem?“

A poněvadž pan Fuselier hleděl s údivem na způsob, jak byla

přijata jeho skutečně sensační novinka, Jerome Fandor se raději

poroučel.

„Dovolíte, pane Fuseliere, abych vám sdělil svůj názor?

Myslím, že v téhle věci nejsme ještě dávno u konce překvapení

a že nemáte dosud rozřešení v ruce…“

Na to Jerome Fandor pozdravil úředníka a opustil jej bez

dalšího slova. Odešel z paláce s tváří na polo usměvavou, napolo

vážnou, a v duchu se tázal, co nyní má podniknout.

X X I I .

S O U D .

„Hrome, to je potopa!“

„To máš zase pravdu. Kdybych to byl věděl, byl bych si vzal

lodičky!“

„No, tvoje křápy sou taky dost široký! Je to nekřesťanský

počasí…“

„Mlč, kamaráde, mlč a nehubuj. Čím víc prší, tím míň se

budou lidi flákat po ulicích a myslíš, že o to stojím potkávat

čumily?“

„To máš pravdu, ale přesto musíme koukat, abysme

nerozmokli… Víš jistě, že přídě?“

„To bych řek! Dneska ráno dostal moje lejstro.“

„Dobře tedy…“

„Ticho!… dou ňáký lidi!…“

Byla temná noc, černá jako inkoust. Špinavá mračna, hnaná

prudkou vichřicí, táhla nízko nad zemí v divokém honu. Déšť se

chvílemi prudce zesiloval, srážen větrem v husté proudy vody.

V tuto hodinu, asi o půl dvanácté, čtvrť, v níž se nalézala ulice

Raffet, byla dokonale opuštěná…

Jedině tito dva muži, bavící se mezi sebou výraznou mluvou

spodiny, odvážili se v bouřlivém počasí do ulic a obtížně kráčeli

vpřed, jeden těsně vedle druhého, za tichého hovoru, vyhýbajíce

se pečlivě každému hluku.

Drsného jejích zevnějšku byl by se zalekl i sebe odvážnější

chodec.

Obličeje měli ztrhané požíváním alkoholu, oči jim svítily jako

rozpálené uhlíky a hlasy zněly tvrdě. Jejich pohyby však byly

rychlé a pohotové, chůze klátivá, jak si ji osvojila ubohá,

zločinecká spodina Paříže.

„Cos mu napsal v tom lejstru?“

„Nalil jsem ho! Ostatně jsem to nepsal sám…“

„A kdo to psal?“

„To je votázka!“

„No, já nečaruju! Když si to nenaškrábal ty, tak kdo to dal

dohromady?“

„Moje holka…“

„Arnoštka?“

„No jo, Arnoštka…“

Umlkli. Pak se jeden z nich otázal:

„A nejseš žárlívej, když tvoje holka píše lokajům,

Kostelníku?“

Tázaný vybuchl nyní v smích:

„Žárlívej! Ne, co tě to napadlo, Vousáči! Žárlívej na

Arnoštku! To by tak bylo! To si mě rozesmál!…“

Vousáč však nesdílel jeho veselost.

„Ostatně to všechno,“ řekl, opíraje se o zeď, aby mohl,

chráněn před větrem, hlouběji vydechnouti, „to všechno je

zatracená věc… Nestojím o takové kousky, jako je ten dnešní…“

„A proč to, milostpane?“

„Protože, milostpane, de přece vo kamaráda!“

„Kerej nás ale zradil…“

„A kdo to ví jistě?“

Kostelník zakýval vážné hlavou. Zdálo se, že přemýšlí:

„Hrome! Kdo to ví jistě? Každej ví, že nic neví, že jo? Dyž

nám to kamarádi řekli, tak sme byli voba překvapený… ale když

Nibet, Tuluška a dokonce ani Míla vůbec neváhali… tak co bys

chtěl, ty troubo jeden, dělat? Dyž si to všecky mysleli, tak to za to

nestojí hádat se o tom, jak je to… Mezi náma řečeno, je mi asi

stejně jako tobě! Je mi to hloupý, jít proti kamarádovi!“

Déšť v té chvíli zdvojnásobil svoji prudkost.

Oba muži došli již skoro k ústí ulice Docteur Blanche

a kráčeli podél zahrady, osázené vysokými topoly, které rvány

větrem, nabývaly fantastických, hrozivých, nevlídných tvarů…

Kostelník poznamenal:

„Jen co je pravda, kulisy máme správný… a kde se s ním

sejdeme?“

„Asi sto metrů odtud, kousek před nárožím bulváru

Montmorency.“

„No a lodička?“

„Čeká o kousek doleji…“

„Kdo je na palubě?“

„Míla…“

„No, to by šlo!…“

Oba muži kráčeli dále a došli do poloviny ulice Raffet, kde

spatřili hromadu naházené země. Opřeli se o ni jak nejlépe mohli

a snažili se uchrániti se před deštěm a větrem.

„Sakra, dneska se za „vodu“ neplatí!“

Oba muži dlouho čekali v pusté ulici, beze slova, chvějíce se

zimou.

Náhle Vousáč položil ruku na rámě Kostelníkovo.

V dálce bylo slyšet zvuky; kdosi přicházel. Chodec kráčel

směrem k nim.

„Je to von?“ zašeptal Kostelník.

„Je,“ přisvědčil Vousáč. „Znám jeho kroky! Chodí jako

shnilej!“

„Není asi okovanej!“

Oba chlapíci žertovali, jako by se bránili tragice chvíle

a pohnutí, jež se jich proti jejich vůli zmocňovala.

Muž se blížil.

Měl na sobě kalhoty ze žlutého listru, jaké nosí lokajové.

Límec jeho kabátu byl zvednut a kráčel rychle, s oběma rukama

v kapsách.

„Haló! Tady máš společnost!“

Vousáč jej zavolal.

„Tak tady si!“

„Sem, kamaráde!“

„Tys tu taky, Kostelníku?“

„To se ví, ksichte!“

„Tak vo co de? Pospěšte si!“ řekl. „Od tý doby, co sem utek

z díry, koukám, abych se tu moc neprocházel. Vo co de?“

Vousáč řekl posměšně:

„Ty vo tom nic nevíš, Jule?“

Jules – neboť byl to Jules, sluha rodinného pensionátu paní

Bourratové, na něhož oba banditi čekali – zavrtěl hlavou:

„Nic, na mou duši, vo tom nic nevím. Kdo mi to psal dnes

ráno? Arnoštka?“

Ani Vousáč, ani Kostelník neodpověděli.

Všichni tři stáli v pusté ulici, věšíce hlavy a hrbíce se před

deštěm, jenž byl stále prudcí.

„Tak vo co de? Pospěšte si!“ řekl. „Tak miřekněte, kamarádi,

co mi chcete. Hrome, nemám chuť promoknout… to víte!“

Kostelník se rozhodl k činu:

Vrhl pohled na svého společníka, zvedl svoji silnou,

chlupatou ruku, opřel ji o rámě Julovo a změněným, tvrdým,

rozkazovačným hlasem poručil:

„Pudeš s náma!“

A již jej držel.

Jules, který nejevil nijaké nedůvěry a nechápal, co se děje, se

tázal:

„Mám jít s vámi? Ale kam vlastně? Já nepudu. Tohle opravdu

není počasí na procházky. Přijďte jindy, až bude svítit slunce!

A pak… ale co je s vámi? Co se děje? Tváříte se oba jako…

řekněte, beránkové, kam chcete, abych šel? Kostelníku? Vousáči?

… Proč neodpovídáte?“

Vousáč pokročil o krok a nenápadně se postavil za Jula.

Opakoval tímtéž tónem, jehož použil před chvílí Kostelník,

aniž by podával nějaké vysvětlení:

„Říkám ti přece! Pudeš s námi!“

Jules, veden pudem, chtěl se obrátit. Ruka Kostelníkova jej

však mocným stiskem učinila nehybným.

Porozuměl. Byl jat strachem. Co mu chtěli? Jeho kamarádi

s ním pojednou hovořili rozkazovačně! Počal znovu se svými

dotazy hlasem, chvějícím se úzkostí:

„Tak mi to řekněte! Řekněte mi to! Co vás to posedlo?…“

Kostelník jej přerušil:

„Tak dost!“ řekl. „Pudeš s námi nebo ne?“

Jules chtěl vykřiknout:

„Ne!“

Nezbylo mu však k tomu času.

Kostelník, jenž stál stále za ním, přiskočil jako blesk, a hodiv

mu kolem krku kus plátna, opřel se kolenem o jeho záda.

Známý výpad „klička otce Františka“ se podařil.

Jules sotva slyšitelně zasténal a, polo udušen a ze tří čtvrtí

uškrcen, neměl již síly, aby učinil jediný pohyb obrany.

Kromě toho, ve chvíli, kdy upadl na zem, sražen prudkým

výpadem, natáhnuv se v celé své délce, přiskočil Vousáč

a kleknuv mu na prsa, držel mu plnou silou ruce, čímž jej učinil

úplně nehybným.

Po úspěšném skončení útoku vrátila se Vousáči opět dobrá

nálada:

„Kokokokodák!…“ pochechtával se, „pán nemá zrovna moc

silnej hlas. Ani ho nebylo slyšet. Zkroutil kukadla jako ženská!

To je vopravdu nechutný, takovýhle mužský… má to sílu jako

vrabec… tři ťafky… a už leží na zemi.“

Pak se vrátil k věci a žádal Kostelníka, který svazoval nohy

nešťastného Jula:

„Dej mi hadr!“

„Tady je!“

„Dobrá, udělám ho ‚diskrétním‘!“ Této diskrétnosti docílil

Vousáč tím, že mu zahalil hlavu do odborně stočeného šátku.

„Nohy sou dobře svázaný?“ tázal se Vousáč dále.

„Báječně!“ řekl Kostelník.

Obrátili svoji oběť jako balík a svázali jí ještě ruce na zádech.

„Je vůz daleko?“

„Není! Ostatně o dva sous, že je to tamhle von!“

Skutečně ulicí Raffet se pohyboval pomalu a bez hluku

ponurý automobil.

„A jesli to není von?“

„Přilep ho k tý hromadě… v tyhle tmě ho přece neuvidí?.“

Kostelník a Vousáč bleskurychle opřeli dosud bezvědomé

Julovo tělo o balustrádu, vedoucí podél ulice. Pak vytáhli cigarety

a odstoupivše několik kroků předstírali, že hledají úkryt před

větrem, aby si mohli zapáliti.

Tato opatrnost byla však zbytečná.

Auto, jež přijíždělo, zastavilo před nimi. Ozval se známý hlas

Míly-Emilka:

„Chytili jste králíka?“

„Chytili, ty klacku!“

„Tak ho nacpete do kufru!“

„Do kufru?“ tázal se Kostelník. „Čemu říkáš kufr?“

Emílek se zachechtal:

„Vy se taky vyznáte v mašinkách, jen co je pravda! Kufr, to je

zadek mýho automobilu.“

Vousáč se zašklebil:

„To je výborný. To sedí! Tak ho zvedni, Kostelníku!“

Oba přátelé zvedli tělo Julovo, jeden za nohy a druhý za

ramena, a hodili ho neomaleně do vozu.

Lehce a nenápadně přehozená pokrývka měla jej zakrývati

zrakům.

„A teď vyplujme!“ řekl Emílek. „Rád bych už byl v teple.“

Z opatrnosti se ještě zeptal:

„Chrápe ten chlapík?“

„To se ví!“ řekl Kostelník. „Cestuje po zemi, kde nejsou

žádný přízraky…“

Emílek se zalekl:

„Pitomci! Vy jste ho voddělali?“

„Žádnej strach. Neví zkrátka vo sobě!“

Emílek lhostejně pokrčil rameny:

„No tak, to je dobrý…“

Pustil vůz do plného chodu a vysvětloval ještě:

„U akcízu žádný dlouhý řeči, chlapci. Tenhle výtažek

nemůžeme vyclívat… přidám rychlost a poletíme… rozuměli

jste?“

„To bych řek‘, že rozumíme…“

Vousáč, široce se zasmáv, dodal:

„A k tomu to není výtažek, co vezeme, ale maso…“

*

Byla to podivná místnost, vůdci tlupy dobře volená.

Měla tvar velkého sklepa s klenutým stropem a neomítanými

zdmi, z nichž prýštila vlhkost.

Místy ležely lopaty, sekery, hrábě, konve, jichž většinou však

nebylo již dlouho používáno.

Se stropu visela lucerna, či spíše pochodeň, zavěšená na

provaze, podobná oněm, jichž se používá ve stájích jízdních

pluků, a horní její část byla chráněna mřížovanou koulí.

Kmitavé, chmurné a slabé světlo, které vrhala, nestačilo

osvětliti prostornou místnost.

Přímo pod svítilnou ve světelném kruhu, který rýsovala na

zemi, tlačili se k sobě lidé, popíjejíce, hovoříce, křičíce

a zpívajíce, lidé jichž obličejů nebylo lze rozeznati.

Bylo to pestré a hrůzu vzbuzující shromáždění, při tom však

do jisté míry i slavnostní; kdo by je byl pozoroval, byl by se

zachvěl děsem.

Jejich rozhovory ostatně nebyly by posluchače uklidnily.

„Řekni, Arnoštko,“ pravil jeden z nich s úplně vyholeným

obličejem a stále mrkajícíma očkama, plnýma nedůvěry, „řekni,

krasavice, myslíš, že Kostelník dobře porozuměl, že budem na

něj čekat tady?“

Arnoštka, rozložená na zemi a ohřívajíc si ruce u ohně

z hořících dřev, který planul v kamenném krbu a halil místnost

v mračna kouře, odpověděla, krčíc rameny:

„Seš jako hodiny, Nibete! Mlátíš pořád jedno a to samý! Dyž

ti řeknu, že jo, tak je to, k sakru, taky pravda. Myslíš, že

Kostelník je padlej na hlavu?“

Zazněly výbuchy smíchu.

Nibet jim nebyl kamarádem a členové bandy Čísel neměli ho

příliš rádi.

Věděli, že je člověk potřebný, užitečný a věrný a že se s ním

nevydávají v žádné nebezpečí. Zazlívali mu však poněkud jeho

pravidelné zaměstnání, jeho úřední postavení.

A pak, uniforma vězeňského dozorce dráždila trochu tyto

darebáky.

Nibet nebyl však mužem, jehož bylo lze přivésti do rozpaků.

„To bych teda rád věděl, kde se toulají? Všichni tři! Když

znaj pařeniště, měli by tu už dávno být…“

A zavolal na stařenu:

„Řekni, Tuluško, kolik je hodin?“

Matka Tuluška pohodila hlavou:

„Nemám hodinky!…“

Zvedl se hluk odporu.

Sedm nebo osm apačů, kteří tu očekávali návrat Kostelníka

a Vousáče, poslaných s Emílkem, aby se zmocnili Jula, nechtěli

připustiti, že matka Tuluška mluví pravdu.

Námořník vzal starou za ramena a zatřásl jí.

„Ty lhářko! Ty zatracená lhářko! Copak se nestydíš, třepat se

pořád strachem?“

Třásl jí dále a žertoval:

„Ta zatracená Tuluška! Vod tý doby, co prodává svoje

všelijaký zboží, udělala si už ze svýho malýho váčku pořádnej

vak a my sme jí jak se patří pomáhali, aby se nadmul a vona nám

eště nedůvěřuje! Ty říkáš, že nemáš hodinky. Ne jedny, celý tucty

jich máš!“

Arnoštka přerušila jeho řeč:

„Je půldruhé…“

Shromážděním proběhlo zachvění a Nibet, položiv si prst na

rty, učinil pohyb vyzývající je, aby naslouchali:

V opuštěném pařeništi, které si banda Číslic nedávno zvolila

za shromaždiště, zavládlo mrtvé ticho.

„Co se děje?“ tázal se Námořník.

Nibet rázně přiměl tazatele, aby umlkl.

„Zde jsou,“ řekl, „zde je vinník!…“

A poněvadž na něho hleděli udiveni:

„Je tu Jules, nechápete?“

Arnoštka rázem vyskočila a vzdalujíc se od ohně, kráčela do

temné části místnosti, napodobujíc dokonale pochmurné houkání

sovy.

Bylo jí stejně odpověděno:

„Je to v pořádku. Sou to voni!“

Vrátila se ke krbu a usedla.

Nibet oživl. Vzal Arnoštku za ramena a přinutil ji vstát.

„Tak, hejbej se!“

Poněvadž holčice se ohrazovala, prohlásil:

„Teď máme jiné věci na práci, než poslouchat tvoje řeči!…

Poslyš, Námořníku, poď sem a sedni si na tohle prkno. Budeš ho

soudit s námi, se mnou a Kostelníkem. Vousáč pronese

obžalobu… Arnoštka ho může hájit, jesli má chuť!“

„To zrovna, budu hájit udavače!… Jen ho klidně voddělejte.

Nic není protivnějšího, než tohle…“

Apači, kupící se kolem děvčete, tleskali posměšně… neboť

bylo jim všem známo, že kdysi velká Arnoštka byla silně

podezřívána, že je ve spojení se „špinavci z Prefekťáku“.

Nastalo ticho.

Bylo slyšet tření provazu, točícího se na kladce. Na tomto

provazu bylo zavěšeno obrovské vědro, které sloužilo za

důkladnou, opravdovou primitivní zdviž, umožňující přístup do

pařeniště.

Vteřiny míjely a lupiči se kupili pod černým otvorem,

spojujícím sklepení s volným vzduchem.

„Tak co, Vousáči?“ tázal se Nibet.

„Je to dobrý, kamaráde!“

„Nesete zvěřinu?“

„Zrovna ti ji spouštím…“ :

„Ňák se vám nechce! Jen račte dál!“

Námořník chopil Julovo tělo za ramena a hodil je na zem.

Zdviž opět stoupala… za chvilku dostaví se Kostelník, Vousáč

a Emil…

Zatím co sestupovali, nakláněli se všichni zvědavě nad

vězněm.

Arnoštka se šklebila:

„Bože, to je měkkýš!… Hrome, nehne ani nohama ani

tlapama. Jako ňákej měšťák!“

Drobnými údery nohou do obličeje snažila se vyvolati

v nešťastníkovi nějakou stopu života.

Vousáč svým příchodem přerušil její hru.

„Pusť, ať se podívám, Arnoštko!“

Stiskl ruce svým soudruhům a když byl přátelsky a dlouze

objal hrdlo láhve, jež kolovala po celý večer místností, Vousáč

promluvil:

„Nuže k dílu… Jestli ho vodděláme, musíme se ho eště dnes

zbavit, dřív než bude ráno… neztrácejme teda čas…“

Bezpochyby nebylo to po prvé, co banda Čísel soudila

jednoho ze svých společníků, neboť, jak se zdálo, každý znal

výborně svoji roli.

Námořník zvedl zhroucené tělo Julovo a s pomocí dvou druhů

opřel je o opěrný sloup, k němuž je pečlivě přivázal…

Arnoštka zabývala se zatím rozvazováním šátku, ovinutého

kolem jeho úst.

Nibet rozkazoval:

„Ať soud zasedne!… Vy ostatní dejte tomu chlapovi sklenici

balšámu!“

Sklenice balšámu, která měla sluhu vzbuditi ze mdlob,

sestávala z velkého hrnku studené vody, kterou matka Tuluška

přinesla a vylila vězňovi do obličeje.

Jules otevíral oči a zvolna přicházel k sobě. Bylo ticho.

Všichni, usmívajíce se, očekávali jeho návrat k životu,

pozorujíce, jak jeho obličej, úlekem již znetvořený, bledne ještě

více, takřka zelená hrůzou…

Ubožák nepronesl jediného slova.

Díval se zděšenýma očima na svoje druhy, kteří byli ještě

včera jeho přáteli a kteří, kupíce se kolem v hloučcích, hleděli na

něho s chladným posměchem.

Nibet se ho tázal:

„Slyšíš nás, Jule?“

„Milosrdenství,“ zamumlal vězeň…

Nibet se však málo staral o podobné výrazy.

„Rozumí, je to tedy v pořádku,“ řekl. „Jsem rozhodně proto,

abysme šli podle předpisů… Chci, aby se hájil, než ho budu

soudit. To se patří a sluší…“

Obrátil se ke svým druhům, žádaje si jejich souhlasu, a pak

pokračoval:

„Vousáči, máš slovo!… Dej se do toho!… pověz nám pěkně,

proč je souzen. Pověz, co udělal… dělej ‚hrobníka‘.“

Vousáč, procházející se mezi podivným soudním dvorem

a ubohým obžalovaným, jenž byl již polo mrtev a naprosto

neschopen nalézti jediné slovo obrany, utvořiti si jedinou

souvislou myšlenku, zaujal spokojený postoj.

Počal svoji řeč:

„Řekni, Jule, jesli sme ti tady někdy ublížili? Jesli sme tě

někdy podvedli? Šidili sme tě při dělení? Můžeš nám vůbec něco

vyčítat? Ne? Především nás dobře znáš, abys věděl, že nám to

není podobný… že jo? No a proto ti to nemůžeme vodpustit. Víš,

nemusíš zapírat, ty seš jedinej, kdo nám moh‘ podrazit nohy,

když šlo o kněžnu Danidovovou… přiznáváš se?“

Jules odpověděl zadýchaně a sotva srozumitelně:

„Já ti nerozumím, Vousáči! Nic sem neproved. Co proti mně

máte?“

Vousáč dal si načas.

Stavě se před obžalovaného v lhostejný postoj, s jednou rukou

v kapse, vztahuje druhou s tragickým gestem ku svým

soudruhům, jakoby se dovolával jejich souhlasu, prohlásil:

„Tak tedy, slyšeli ste ho! Pán nerozumí! Nemá ani tolik

kuráže, aby byl upřimnej!“

Obrátil se pak k obžalovanému a pokračoval:

„Dobrá! Tak ti to vysvětlím! Ty si se měl postarat o tu krádež

šperků, že jo? A víš, co si udělal? Chceš, abych ti to řek‘? Místo,

abys nám šel na ruku, jak si slíbil, nechal sis celý koláč pro sebe.

Jinak řečeno, spojil si se s takovýma chlapama, jako si ty sám,

s lokajema na tom plese, sebral si všechno sám a nemusel ses

s náma dělit… a my sme ostrouhali. Důkaz, že máš eště jiný

styky, je taky to, že našli prostředek, jak tě dostat z díry; to sme

nebyli my, kdo tě vosbodili… ale vrátím se k tý krádeži… to si se

smál, že jo? No, ale na každýho dojde… už se nesměješ, viď?…

Víš, jak se říká tomu, co si vyved?“

Jules zachroptěl tímtéž zaškrceným hlasem:

„Ale to není pravda! Přísahám!“

Vousáč už dále neposlouchal.

„Ani jeden soudruh nemůže říct, že bych nemluvil pravdu!

Takový chování, to je zrada! Zradil si Čísla… co na to řekneš?“

Jules, který cítil, že jej život pomalu opouští, zašeptal ještě

jednou v divokém strachu, poznávaje, že je nadobro ztracen:

„Přísahám, že jsem to neudělal!… Nebyl jsem to, já, kdo

okradl kněžnu!… Nevím, kdo to byl…“

Jules snad mluvil pravdu. Bohužel použil nejnepříznivějšího

způsobu obhajoby.

Ti, kdož jej soudili na tomto příšerném soudu, byli v základě

poctivými jeden ke druhému a považovali proto za nejhorší

provinění zradu kamaráda. Neměli nejmenšího slitování s tím,

kdo, kromě zrady, byl ještě tak zbabělý, že zapíral svůj čin.

Kdyby byl Jules býval odvážnější a čelil směle obvinění

Vousáče, kdyby na hrozbu odpověděl hrozbou, snad by byl učinil

na své soudce dojem, on však volal o milosrdenství, k mužům

nemilosrdným!

Měl strach!

Bylo to zřejmé podle křečovitého chvění jeho těla, podle

smrtelné bledosti a chladného potu, perlícího se mu na čele.

Nebyl to už člověk, byla to pouhá troska, kterou apači viděli

před sebou. A čím ubožejší byla tato troska, tím méně zdála se

jim hodnou zájmu.

Jules opakoval:

„Přísahám, že jsem to nebyl já!… Ne, nebyl jsem to já…“

Banditi vstali jediným společným pohybem, rozzlobeni,

zuřiví, opilí vztekem:

„Nu dobrá!“ řval Nibet, který unesen vztekem, zapomínal

jedním rázem právních forem, které hájil před chvílí. „Když chce

lhát, zabráníme mu v jeho drzosti a umlčíme ho! Arnoštko, strč

mu roubík!“

Děvče omotalo znovu hadr kolem jeho hlavy a Nibet se

obrátil ke svým druhům:

„Tak co?“ pronesl tázavě. „Co bysme ztráceli čas… je to

jasný, no ne? Kamarád, který udělá to, co udělal von, zaslouží

si… co? Odpověz nejdříve ty, matko Tuluško, protože ty seš

nejstarší…“

Matka Tuluška zvedla slavnostním pohybem ruku, jakoby

k přísaze:

„Já,“ řekla, a její oči svítily, „já neváhám. Když kamarád

zradí a podvádí, pak mu, podle mýho názoru, patří smrt!…

Odsuzuju ho k smrti!“

Na její slova ozval se potlesk.

Nebylo jediného lupiče, jenž by s ní byl stejně nesmýšlel.

Nibet zahovořil znovu:

„Je to tedy rozhodnuto. Dyž všichni souhlasí, dejme se tedy

do toho! Na smrt! A protože se to týká nás všech, ať se každý

pomstí sám! Do toho, hoši! Umlaťte ho kladivy!“

Nyní došlo v temném zakouřeném pařeništi k hrůzyplné

scéně:

Matka Tuluška vyhledala v koutě místnosti těžké kovářské

kladivo…

Zvedla je chvějícíma se rukama a, postavivši se tváří v tvář

Julovi, který byl již nyní více mrtev nežli živ, zaklela:

„Ublížil si Číslicím! Pukni tedy!“

Kladivo opsalo ve vzduchu čtvrt kruhu a dopadlo doprostřed

vězňova obličeje…

Dušené zachroptění, hrůzné a příšerné, uniklo zpod šátku

a objevil se proud krve.

Pak hrůzná scéna pokračovala…

Podle věku, jeden za druhým, apači brali kladivo a mlátili,

slepí nenávistí, do těla umírajícího Jula.

Dusný, teplý, odpor vzbuzující zápach krve šířil se pařeništěm

a činil je všechny opilými.

Dlouho padaly hluše znějící rány do rozbitého masa a do

rozdrcených kostí… dlouho potom, co Jules, posledním

zachroptěním a trhnutím těla, odpykal zločin, z něhož byl

nařčen…

Ku konci zmocnila se únava všech členů bandy Čísel.

Míla, který byl jedním z největších zuřivců, odhodil kladivo

do kouta pařeniště.

„Je to v pořádku!“ řekl. „Dostal co mu patřilo!“

Tu zpozoroval Nibeta, který se zkříženýma rukama stál opřen

o zeď, aniž by bral podíl na tomto řádění. Zeptal se ho:

„Co tady stojíš jako špalek? Nedáš mu taky ránu?“

Nibet se posměšně zašklebil:

„Nemluv blbiny, Mílo,“ řekl, „zůstal jsem stranou, protože

sem k tomu měl svoje důvody… s Julem sme ještě

neskoncovali… teď když ste ho zabili, musíme se ho taky zbavit,

že jo?… a vy jste, beránci, všechny samá krev… hrome, budete

potřebovat aspoň hodinu, abyste se dali do pořádku. Já sem čistej

jako sklo… a mám plán… výborný plán jak se zbavit té

maškarády… Půjdu to připravit… dávám ti deset minut času, pak

ať seš u volantu. My dva budeme funebráky a přisahám, že těm

zvědavcům z prefektury dáme těžkou hádanku!…“

X X I I I .

Z V A U G I R A R D U N A M O N T M A R T R E .

Na bulváru du Palais Jerome Fandor podíval se na hodinky.

Bylo půl jedné odpoledne.

„Právě čas k odevzdání věcí do tisku. Nuže, odvahu! Půjdeme

do „Velké Paříže“.“

Nalezl tam svoje kamarády ve velkém rozčílení.

Sotva vešel do velkého sálu, uvítal jej redakční sekretář:

„Ach, Fandore! Že jdete… konečně! To jsem rád! Co se

s vámi dělo od včerejšího večera? Telefonoval jsem vám dvakráte

a nemohl jsem vás stihnouti. Skutečně neměl byste takhle zmizet,

aniž byste nás vyrozuměl.“

Fandor pohodil hlavou s výrazem rozmrzelým a ne právě

pokorným.

„Řekněte hned, že jsem byl na výletě!… Avšak buďme vážní.

Na co jste mě potřebovali? Co je nového?“

„Vysoce tajemný případ…“

„Ano. Znáte továrníka Thomeryho, Fandore?“

„Thomeryho? Ovšem, že jej znám.“

„Nuže povím vám něco, co vás udiví. Ten člověk zmizel

a nikdo neví kam.“

Fandor nejevil žádného údivu.

„To mě nepřekvapuje, u těch lidí jest nutno býti na vše

připraven.“

Byl to sekretář, jenž zůstal ztrnulý nad lhostejností

Fandorovou.

„Ale, můj milý, já vám zde oznamuji zmizení, jež obrací Paříž

nohama vzhůru a vy vypadáte, jakobyste vůbec nechápal! Víte,

že Thomery je jedním z našich největších boháčů?“

„Já vím. Má, ovšem, peníze.“

„Nuže, jeho útěkem bude zničena celá řada lidí.“

„A někteří z toho zbohatnou!“

„To je ovšem pravděpodobné. Do toho nám však nic není. To

čeho potřebujeme, jsou podrobnosti o jeho zmizení. Jste volný

dnes, že ano? Ujměte se toho. Zdržel bych, třeba, o půl hodiny

vydání novin, jen abych mohl podati vysvětlení o tomhle

zvláštním případě.“

Fandor sice souhlasně kývl hlavou, neprojevoval však snahu

připraviti se k sepsání potřebné zprávy. Sekretář se obrátil

k němu se smíchem:

„Ale Fandore, co tu, prosím vás, tak stojíte?… Bůhví, že vás

nepoznávám. Cožpak nepůjdete shánět informace?“

„Vy se domníváte, že mi chybí informace? Nuže, milý příteli,

upokojte se. „Velká Paříž“ bude míti dnes večer všechny

podrobnosti, jež si jen můžete přát.“

Mladý muž se obrátil na podpatcích a zamířil k jednomu ze

svých spolupracovníků, nazývanému „finanční rádce“ v redakci

„Velké Paříže.“

Byl to chlapík docela úředního vzhledu, jenž v místnostech

redakce měl vlastní pracovnu s tapetami na stěnách, neboť

Marville – jak se náš muž jmenoval – přijímal často návštěvy

významných osobností.

Jerome Fandor jal se ho vyptávati ve věci Thomeryho:

„Řekněte mi, můj milý, co se děje ve finančním světě po

zmizení Thomeryho?“

„Jak to, co se má díti?“

„Komu ž toho koukají peníze?“

„Peníze?“

„Nu ovšem. Představuji si, že když taková veličina zmizí, je

z toho důkladný poplach na burse. Byl byste tak laskav a vysvětlil

mi to?“

Marville se cítil velmi polichocen dotazem novinářovým

a chystal se k věcnému výkladu.

„Přeješ si celou přednášku o národním hospodářství, chlapče,

a tu ti nemohu jen tak z ničeho nic poskytnouti. Víš, že kdybych

ti chtěl všechno vysvětlit, byl by z toho pořádně tlustý svazek?

Svazek tlustý jako Larousse? Vyjádři se proto, u čerta, poněkud

přesněji“

Jerome Fandor ponechával volný běh proudu jeho slov a když

tento byl vyčerpán, odpověděl:

„Chci prostě vědět, kdo přichází zmizením Thomeryho

o peníze.“

Peněžní odborník zvedl ruce k nebi.

„Ale, bože, všichni, naprosto všichni. Zmizí-li taková

veličina, znamená to pokles papírů. Thomery byl odvážný muž

a jeho podnik měl cenu, jen pokud mu on stál v čele. Je z toho

dnes řádný pokles na peněžním trhu.“

„Nu dobrá, kdo však z toho má prospěch?“

„Jak to, kdo z toho má prospěch?“

„Nuže, předpokládám, že někomu je zmizení Thomeryho

přece užitečným. Víte o lidech, jimž by na tom záleželo, aby ten

chlapík zmizel?“

Úředník přemýšlel.

„Poslyš, přítelíčku – smím říci, aniž bych se chlubil – že se

vyznám dobře ve své věci, nemohu však znáti všechny spekulace,

k nimž dochází. Tak představ si, že by jistý pan Tartempion

koupil papíry Thomeryho za devadesát franků. Dnes, po zmizení

Thomeryho, mají tyto papíry cenu sedmdesáti franků. On pak

ovšem ztrácí peníze… avšak nějaký jiný muž, jenž by spekuloval

na pravděpodobný pokles papírů Thomeryho, mohl by naproti

tomu spekulantům, kteří počítali se stoupnutím, prodati papíry za

devadesát franků s podmínkou dodání ve čtrnácti dnech. Kdyby

zde Thomery ještě byl, stály by jeho papíry oněch devadesát

franků a možná, že více. V tom případě byl by zisk onoho muže,

jenž počítal s poklesem papírů, roven nule.“

„Správně!… Poněvadž však je Thomery mrtev…“

„Mrtev? Ne! Je pouze na útěku a papíry klesají, takže onen

muž, může dnes koupiti za šedesát franků papíry, jež za čtrnáct

dnů dodá za ujednaných devadesát franků – je to tedy výborný

obchod.“

„Rozhodně výborný… a řekněte mi, Marville, je vám něco

známo o tom, byl-li proveden tahový obchod s velkou částí

Thomeryových papírů?“

„Chceš věděti příliš mnoho najednou. Ne, nevím to dosud, ale

je snadné zjistiti to na burse.“

Jerome Fandor byl by bezpochyby pokračoval ve svých

dotazech, byl však vyrušen hlukem, který se zvedl ve vedlejší

místnosti.

Ozývalo se volání:

„Fandore! Fandore!“

Redakční sekretář vstoupil do pracovny a obrátil se

k Fandorovi:

„Co tady, k čertu, hledáte? Řekl jsem vám přece, že ten případ

s Thomerym je důležitý… Jděte přece shánět zprávy… Tady je

Havas. Mrtvola Thomeryho byla nalezena v malém bytě v ulici

Lecourbe.“

Fandor snažil se předstírati údiv.

„Už jej našli? Policie byla tedy skutečně hbitá. Sám jsem měl

tušení, že se u Thomeryho nejedná o pouhé zmizení!“

Redakční sekretář byl přímo ustrnulý nad klidem

novinářovým.

„Tak vy jste to tušil?“

„Ano, můj milý, nejen, že jsem to tušil, byl jsem o tom

dokonce přesvědčen. Víte, člověk buď má dobrý čich pro

informace, nebo jej nemá…“

Pomlčev chvíli, Jerome Fandor pokračoval:

„Přesto však jdu shánět novinky. Za půl hodinky vám

zatelefonuji podrobnosti o jeho smrti. Píše Havas, jedná-li se

o zločin, nebo o sebevraždu?“

„Ne. Policii není, zřejmě, nic známo.“

*

„Jsem šťasten, pane Havarde, že jsem se s vámi setkal… Jistě

mi neodřeknete malou rozmluvu.“

„Ne, Fandore, jsem přesvědčen, že byste si ji jinak vymohl

násilím!…“

„To máte pravdu. Nuže, prosím vás o několik podrobností, ne

pokud se smrti Thomeryho týká, neboť v tom směru jsem se již

postaral o zprávy, ale jakým způsobem policie objevila mrtvolu.“

„Velmi jednoduše. Sluhové Thomeryho byli velmi udiveni,

když se jejich pán včera ráno nevrátil. Na burse, počínaje

jedenáctou hodinou, nepřítomnost finančníka počínala působiti

znepokojivě. Mělo dojiti k značným obchodům a nebylo možno

vyhnouti se nemilým příhodám, když se nedostavil. Byla tudíž

vyrozuměna prefektura a já jsem, milý Fandore, nepochyboval,

že dojde k nějakému menšímu skandálu… Pochopíte, že jsem se

odebral sám k Thomerymu. Hledal jsem v jeho papírech

a náhodou nalezl jsem tři potvrzenky zaplaceného nájemného za

byt, najatý na jméno pana Duranda v ulici Lacourbe. Poslední

stvrzenka byla datována nedávno. Poslal jsem, jak uhádnete,

strážníka, aby zjistil kdo tam bydlí a ten se dověděl od

domovnice, že byt náleží novému nájemníkovi, který se dosud

nenastěhoval a který minulého večera přinesl pouze jedno těžké

zavazadlo… Strážník šel do bytu a nechal otevřití dveře. Nuže,

a víte, v jakém stavu nalezl mrtvolu Thomeryho?“

„A není vám známo jaké okolnosti přiměly pana Thomeryho

k sebevraždě?“

„K sebevraždě?“ Pan Havard zavrtěl hlavou. „Zmizí-li ze

světa finančník, můj drahý Fandore, lidé jsou vždy nakloněni

předpokládati sebevraždu. Přiznávám se vám však, že já v ni

tentokráte nevěrim!“

„Poněvadž…“

„Poněvadž“ – a pan Havard sklonil hlavu – „poněvadž když

jsem se dostavil na místo činu, byl jsem okamžitě přesvědčen, že

se nejedná o sebevraždu. To, co jsem viděl, bylo jasné. Muž, jako

Thomery, když by se chtěl zabiti v důsledku peněžních nesnází,

nepociťoval by potřebu učiniti tak v malém bytě, najatém pod

cizím jménem a to vedle zavazadla, patřícího slečně Dollonové,

jak asi víte. Člověk by přísahal, že všechno bylo zařízeno tak, aby

to vypadalo, jakoby se Thomery uškrtil, když byl ukradl toto

zavazadlo, z důvodu, který zůstává neznámý.“

„Nenalezli jste žádné stopy?“

„Ale ano. Á vy to víte stejně dobře jako já, Fandore, neboť

nepochybuji, že ve čtvrti se již rozběhly zprávy o celé podivné

příhodě. Na víku koše nalezli jsme zcela jasné stopy Dollonových

prstů… těch proslavených Dollonových prstů!“

Novinář naléhal:

„A nic jiného jste nenalezli?“

„Ale ano, v prachu na podlaze byly stopy nohou, jež jsem

rovněž dal zjistiti.“

Jerome Fandor si pomyslil:

„Patrně stopy mých nohou! Jsem v tom!“

Byl však příliš rázný, aby se dal zdržovati situací, jež mu

ostatně nebyla nová.

„A jaký je váš celkový názor na věc, pane Havarde?“

Náčelník policie potřásl hlavou s výrazem nejistoty:

„Jsem v naprostých rozpacích. Pokud se mne samého týká,

domnívám se, že stojíme zde opět před novým zločinem Jacquea

Dollona. Tento bídník, když se byl pokusil zavražditi svoji sestru,

zvěděl, že míníme vyšetřovati v pokoji Elišky Dollonové. Zařídil

si to tak, aby mohl ukrást zavazadlo předstíraje, jak je vám

známo, že je policejním komisařem. Pak odnesl zavazadlo do

onoho bytu, prohledal je a, poněvadž měl zájem na smrti

Thomeryho, vytáhl jej s úspěchem do toho bytu, kde jej

zavraždil, ponechávaje mrtvolu vedle zavazadla, aby celou

záležitost učinil ještě složitější.“

„Jak si však vysvětlujete, pane Havarde, že Jacques Dollon,

Jacques Dollon jehož považujete za živého, jest dosti

prostoduchý, aby zanechával všude otisky svých prstů. K čertu,

je-li ten člověk na svobodě, čte přece noviny!… Je mu známo, že

pan Bertillon sleduje jeho stopy!… Zločinec tak jedinečný musil

by přece…“

„Zajisté! Daří-li se mu však všechny jeho zločiny s takovou

snadností, je zřejmo, že vládne takovými prostředky, jež mu

dovolují tropiti si z policie smích a on se ani nesnaží smyti svoje

stopy. Stačí mu, že dovede uniknout našemu pátrání

a poněvadž…“

A poněvadž novinář nedovedl se ubrániti úsměvu, pan Havard

připojil:

„Ach, buďte kliden, však se nám nakonec přece podaří jej

chytiti. Ten člověk těšil se až do této chvíle zvláštnímu štěstí,

štěstí to se však obrátí a položíme mu ruku na rameno.“

„Přeji vám to skutečně. Co však učiníte nyní?“

Oba muži se zastavili na kraji chodníku a hovořili, nestarajíce

se o chodce, kteří do nich vráželi, aniž by tušili, že zde vidí před

sebou dvě slavné osobnosti, pana Havarda a Jeroma Fandora,

prvního reportéra „Velké Paříže.“

Náčelník policie položil novináři důvěrně ruku na rameno.

„Poslyšte, doprovodíte mě, pane Fandore? Je čas abych

zatelefonoval z poštovního úřadu a dal rozkazy na prefekturu.

Pak půjdete se mnou za novým pátráním…“

„Kam to?“

„K Jacques Dollonovi, do ulice Norvins. Ponechal jsem si klíč

k pavilonu a chci zjistit, nenaleznu-li mezi jeho papíry další

stvrzenku na jméno pana Duranda. Neboť domnívám-li se

právem, že Dollon vlákal pana Thomeryho do pasti, nechápu, jak

je to možné, že tato past byla najata samým panem Thomerym.

Byl v tom rozhodně nějaký plán Jacquea Dollona, a ten míním

odkryti. Předpokládám, že zaslal tyto stvrzenky, znějící na jméno

Durandovo, panu Thomerymu, pomocí nějaké lsti a že to byla

právě tato lest, jež měla finančníka přilákati… To všechno není

mi jasné. Půjdete?“

„Ale ovšem!“ odpověděl Fandor.

Úředník rychle odbyl telefonický rozhovor, zatím co se

Jerome Fandor spojil s redakcí „Velké Paříže,“ které sdělil první

výsledky šetření, týkajícího se smrti Thomeryho.

Opustivše poštovní úřad, oba muži si zavolali vůz a dali se

dovézti do ulice Norvins.

Po odchodu Elišky Dollonové nevstoupil nikdo do umělcova

bytu.

Opuštěná zahrada dodávala tísnivého vzhledu spuštěným

okenicím malého pavilonu. Vyrostlo tu býlí, jež šplhalo podél

zdí, zabralo chodník a stoupalo až k okenicím.

Pan Havard strčil klíč do zámku.

„Čert aby to vzal! Člověk má vždy podivný dojem, když

vniká do domu, kde došlo k nepochopitelnému zločinu, že ano,

Fandore?“

Klíč zaskřípal v zámku. Pan Havard dodal:

„Člověk se domnívá, že uvidí něco strašlivého, nějaký zjev!“

„Nebo strašidlo!“ doznával Fandor.

Zatím co otevírali dveře, Fandor se tázal:

„Kde započneme s naší prohlídkou?“

„V atelieru,“ odpověděl pan Havard, vystupuje do prvního

poschodí.

Sotva však vstoupili do místnosti, unikl jim oběma výkřik se

rtů.

„Ach! Tohle!“

„U čerta!“

Právě uprostřed atelieru nalezli ztrnulou již mrtvolu oběšence.

Oba muži vrhli se kupředu.

„Je mrtev,“ řekl pan Havard.

„A má znetvořený obličej,“ dodal Fandor.

„Ach, což pak ty bídníky nikdy nechytíme?“

Pan Havard upřel zděšený zrak na mrtvolu, jež se pochmurně

houpala na konci provazu. Po chvilce mlčení přinesl židli a chopil

se silného nože, který nosil pro každý případ vždy s sebou.

Přeřízl provaz, na němž oběšený visel, položil mrtvolu na zem

a jal se ji vyšetřovati.

„Obličej je znetvořen, rozřezán, rozbit!“

Pak dodal zuřivým hlasem:

„Safra, ruce byly ponořeny do vitriolu, aby nemohly býti

vzaty otisky… je to… je to Jacques Dollon!“

Novinář však zavrtěl hlavou:

„Jacques Dollon? Ale jděte!… Kdyby to byl Jacques Dollon,

nebyl by se oběsil ve svém vlastním bytě… a pak, proč by se byl

oběsil?“

Pan Havard poznamenal:

„On se neoběsil! Je to opět předstírané. Oběsili jej, neboť jak

jinak byl by tak znetvořen? Řekl byste, že jej utloukli kladivem

a pak pověsili… Nejsem sice lékařem, avšak domnívám se, že

kdyby byl zemřel zaškrcením, byly by kolem krku docela jiné

stopy… Pohleďte Fandore, provaz sotva že zanechal slabou rýhu

a nejsou zde vůbec žádné krvavé podlitiny. Ne, tento člověk byl

pověšen teprve jako mrtvola.“

„Na tom ostatně nezáleží, jak myslím.“

„Mýlíte se. Na tom záleží velmi mnoho! Nabýváme tím

jistoty, že Jacques Dollon měl spoluvinníky, kteří se jej chtěli

zbaviti.“

Fandor potřásl hlavou.

„To není Dollon… to nemůže býti Dollon.“

„Avšak jeho ruce, jež byly pečlivě namočeny do vi triolu?“

„Nezbývá než říci to, co jste právě zjistil, pane Havarde: je to

předstíráno.“

„Koho však chcete, aby pověsili v bytě Jacquea Dollona?

Chlubíte se stále svou logikou a myslím, že tohle je právě chvíle

k chladnokrevnému uvažování; jsme v bytě Jacques Dollona a je

pravděpodobné, že tu nalézáme Jacques Dollona?“

Novinář naprosto nebyl přesvědčen. Jsa stále jist smrtí

Dollonovou, ovšem, že jeho smrtí ve vyšetřovací vazbě, nemohl

souhlasiti s vývody Havardovými.

Policejní náčelník se domníval, že se mu podaří jej

přesvědčiti.

„Budeme míti, ostatně, velmi brzy jistotu. My ovšem

nepoznáváme mrtvoly, jež nemá tváře, avšak slečna Dollonova

mohla by snad, dle nějaké podrobnosti na těle, nějaké zvláštnosti,

jako je spálenina, jizva, nebo nevím co, zjistiti totožnost těla

svého bratra?“

„Slečna Dollonova nepozná nic,“ odpověděl Fandor. „Obličej

a ruce jsou docela spáleny… kde chcete, aby nalezla nějaké

zvláštní znamení?“

Novinář sklonil se nad mrtvolou a podrobil ji sám důkladné

prohlídce.

Zvedl se za chvíli s radostným zvoláním:

„Pane Havarde, já vím, kdo to je!“

„Tak?“

„Jules! Sluha Jules, zcela prostě. To jest, nepohodlný svědek

událostí z posledních nocí, o jehož únik z vyšetřovací vazby se

zločinci postarali, obávajíce se jeho výslechu a jehož pak zabili,

nevědouce, kam jej odstraniti.“

„Vaše vysvětlení je přípustné, Fandore, nic však nedokazuje

jeho správnost.“

„Tohle…“

A Jerome Fandor obrátil mrtvolu a ukázal na jasně viditelný

vřed na krku.

„Jsem si jist,“ řekl, „že jsem pozoroval na krku Julově tuhle

ránu. Stál přede mnou onehdy u vyšetřujícího soudce, a všiml

jsem si výslovně tohoto vředu… tento mrtvý je Jules… je to

rozhodně Jules!“

Pan Havard okamžik mlčel a pak shrnul svoje myšlenky

v jedinou větu:

„Je-li to Jules, pak nejsme o nic dále, než jsme byli.“

Fandor mínil se ohraditi, když tu bylo zaklepáno na dveře.

Co se to, u čerta, dělo v tomto tajemném domě?

Novinář i úředník pohlédli úzkostlivě na sebe.

„Je to snad jen strážník!“ zahučel pan Havard. „Řekl jsem

před chvílí, že sem jdu s vámi, aby pro mě poslali, kdyby mě

potřebovali.“

Domluviv, pan Havard šel s Fandorem ke dveřím, aby otevřel.

Byl to skutečně strážník cyklista.

„Veliteli, přicházím vám sděliti vzkaz od Michela…“

„A sice?“

„Veliteli, zatčení se podařilo…“

„Zatčení? Čí?“

„Bandy Čísel…“

„Nu dobrá, to je pěkný kus práce… koho čapli?“

Strážník hlásil ochotně:

„Hnedle všechny, veliteli. Alespoň všechny, kdo nás

zajímají…“

„Koho tedy?“

„Matku Tulušku, Vousáče, Emila, jenž se nazývá Míla,

Bečváře. A pak ještě několik bezvýznamných, jichž jména nejsou

známa.“

Jerome Fandor se zasmál:

„Ovšem, že jste nedrytili Cranajoura?“

„Ne, Cranajour unikl,“ řekl prostě strážník.

A obrátiv se k panu Havardovi, dobrý ten muž pokračoval:

„Nepřejete si ničeho, veliteli? Nemáte žádných rozkazů?“

„Ne, příteli… avšak povězte mi, nedošlo při zatýkání k žádné

nehodě? Dopadlo to dobře?“

„Dokonale, veliteli, nejprostším Způsobem na světě: sešli se

všichni v krámku matky Tulušky a nechali se odvésti jeden po

druhém, aniž by projevili nejmenšího odporu.“

„Nu, dobrá, dobrá!“

*

Pan Havard dal strážníkovi několik rozkazů a ten vskočil na

kolo a vzdálil se směrem k prefektuře.

„Jak jste jen uhodl, že Cranajour je dosud na svobodě?“

Jerome Fandor se dobrácky usmál:

„Ale snadno,“ odpověděl. „Pane Havarde, považujete mě za

hloupějšího než jsem… vždyť to byly jistě pokyny Cranajourovy,

jež vám umožnily zmocniti se bandy Čísel. Nuže, v důsledku

toho…“

„Pokyny Cranajourovy? Vy jste se zbláznil Fandore! Proč

soudíte, že Cranajour patří k policii?“

Novinář pohlédl zpříma do tváře pana Havarda a prohlásil

chladně:

„Juve mi nikdy nesdělil, že by byl podal demisi!“

Po chvíli váhání, které ostatně špatně skrýval, pan Havard se

zahleděl na novináře:

„Co to má být,“ začal, „co mi to tu zpíváte o chudáku

Juvovi?“

Fandor mu ušetřil další lhaní.

„Pane Havarde,“ řekl důvěrně, „jděte raději vyšetřovati bandu

Čísel a nestarejte se o to, jakým způsobem nabývám svých

informací… nepochybujte však o jedné věci: jsou mrtví o jejichž

životě vím právě tolik jako vy.“

A poněvadž náčelník policie hleděl na něho stále udiveněji,

Jerome Fandor dodal:

„Nemluvím nyní o Dollonovi, nýbrž o Juvovi, o mém drahém

příteli Juvovi, králi policie!…“

X X I V .

V S A I N T L A Z A R .

„Tak ku předu! Koukejte, abyste si pospíšila!“

Strážce otevřel dveře cely, kde byla zavřena Eliška

Dollonová, postrkávaje před sebou starou ženu, odporného

zevnějšku.

„Tady se zařiďte!“ poručil tvrdě. „Zůstanete tu až do zítra

ráno a pak vás usadíme jinde, kam nám nařídí.“

Ubohá Eliška Dollonová hleděla s úzkostí na podivnou

družku, kterou jí osud posílal do vězení…

Nově příchozí prohlížela si dívku s nemenší zvědavostí.

Po několikaminutovém mlčení tázala se důvěrně:

„Jak ti říkaj?“

„Jmenuji se Eliška.“

„Eliška? Neznám… Eliška čí?“

„Eliška Dollonová…“

Při pronesení tohoto jména stařena, jež se byla usadila na

pryčně, povstala:

„Opravdu! Ty seš Eliška Dollonová? No tohle je dobré. A je

to už dlouho co tě lapli?“

„Ptáte se, je-li tomu dávno co…“

„Co tě lapli? Co tě zatkli?“

Eliška odpověděla kladně kývnutím hlavy.

Zdálo se jí skutečně, že je tomu již nekonečně dlouho, co se

nalézá v Saint Lazar.

„Mě chytli včera večer. Jest-li chceš vědět, jak mi říkají, sem

matka Tuluška. Říkají, že patřím k bandě Čísel a že jsem

přechovávačka. To se ví, že to je samá lež!“

Eliška Dollonová neměla naprosto chuti pouštěti se do dalšího

rozebírání této otázky, neboť se trochu bála své družky, kterou jí

vnutili. Její opuštěnost byla však tak veliká a hrůza, kterou v ní

vzbudilo zatčení tak značná, že jí bylo ulehčením, že nezůstala

sama.

Matka Tuluška, jsouc častou obyvatelkou vězeňských cel,

počala se tu zařizovati po domácku:

„Zdá se, že budu zítra měnit,“ pravila, „a je to škoda!

Nevypadáš hovorně, děťátko, ale seš asi ubohá ovečka!… Byla

bych docela ráda zůstala s tebou… ostatně… kdy odtud pudeš?

Dopřáli ti nadlouho Saint-Lago?“

Dopřáli jí ho na dlouho? Toho ona sama nevěděla!

„Je to skutečně příjemný pocit, býti advokátem,“ uvažoval

Jerome Fandor, vstupuje do vězení Saint Lazare. „Od té doby co

jsem si toto povolání „vypůjčil“ a přidal tím ke svým zločinné

ukradeným titulům jeden další, mám pocit, že jsem daleko

vážnější, sebejistější a výmluvnější. Výmluvný rozhodně také

jsem, podařilo-li se mi příměti svého přítele Dubarda, aby se dal

jmenovati obhájcem slečny Dollonové. Kromě toho mám v kapse

povolení k návštěvě Elišky Dollonové, takže všechny moje

doklady dokazují, že jsem – beze všech pochyb – doktorem

Dubardem.“

Novinář si blahopřál zcela právem, neboť lest, kterou

vymyslil, byla v každém směru výtečná a dovolovala mu

nejprostším způsobem proniknouti k Elišce Dollonové a to ne do

společné hovorny, nýbrž do zvláštní cely, bez jakýchkoli svědků,

ba dokonce bez přítomnosti strážce.

Přestupuje práh nevzhledné budovy uvažoval:

„Nuže, je nutno si uvědomiti, že od této chvíle jsem doktor

Dubard, jenž jde navštíviti svoji klientku v její věci!…“

Jako takový došel až k pisárně vyšetřovaných, splnil stávající

předpisy a byl doveden bručavým dozorcem do malé hovorny,

v níž se nacházel pouze stůl a několik sedadel.

„Račte si sednouti, pane,“ řekl klíčník. „Přivedu vaši

klientku.“

Jerome Fandor odložil tašku, kterou nesl pod ramenem a která

mu měla dodati vzhled advokáta, zůstal však stati, pln úzkosti nad

shledáním se svou drahou Eliškou, jež se měla objeviti mezi

dvěma strážci, jako trestankyně.

Ještě vteřinu a uvidí ji…

Bylo však nutno, aby jej nepoznala, až vstoupí, neboť jediným

výkřikem mohla prozraditi jeho skutečnou totožnost

a komplikovati tak celou záležitost.

Předstíral, že je hluboce ponořen do výtisku novin, který

roztáhl ve zdvižené ruce, takže jeho obličej byl zakryt každému,

kdo vstoupil.

Dveře se otevřely:

„Nuže vstupte! Až budete chtít odejiti pane, stačí zazvoníte-

li.“

A dveře těžce zapadly ve veřejích.

Fandor prudkým pohybem odhalil svoji tvář:

„Eliško, jak se vám vede, řekněte!“

Mladá dívka, poznávajíc novináře, zbledla náhle

a neodpovídala.

„Eliško, Eliško! Proč mi nepodáváte ruku? Což pak

nechápete, proč jsem zde? Musil jsem vás vidět, mluviti s vámi

beze svědků… proto jsem se vydával za advokáta… Advokát!

Vždyť já vím, že nebudete žádného potřebovali!“

Zdálo se, že dívka přichází poněkud k sobě a nabývá

chladnokrevnosti.

Jerome Fandor hleděl na ni s neskrývaným obdivem. Přiznal

se:

„Ubohá Eliško, jaké utrpení jsem vám způsobil!“

A nepochybně pronesl slova, jež Elišku ze všeho nejvíce

mohla dojmouti, neboť její oči se naplnily slzami.

„Proč jste mě zradil?“ tázala se. „Jak jste mě mohl dáti

zatknout? Víte dobře, že nejsem vinna!“

A nyní on byl překvapen.

„Vy se domníváte, že jsem vás zradil? Vy jste mne

podezřívala?“

A oba mladí lidé, kteří se shledali v této vězeňské hovorně za

okolností tak tragických, s dojemnou naivností jali se pohlížeti na

sebe hněvivě, ač dobře věděli, že žádný z nich nemůže o druhém

pochybovati.

Eliška předstírala, že se hněvá na Fandora, poněvadž ji dal

zatknouti a Fandor se hněval, že ona se mohla domnívat, že tak

učinil bez vážného důvodu!…

Slečna Dollonová pokračovala:

„Proč jste mi neřekl, že jste nalezl to mýdlo, jež neslo stopy

prstů mého bratra? Proč jste mě obvinil, že jsem přijala jeho

návštěvu, když jste mě sám přesvědčil, že je mrtev?“

Fandor vzal její ruce do svých dlaní a dlouho je tiskl.

„Má drahá Eliško, když jsem vyvolal tu divadelní scénu

u vyšetřujícího soudce, abych docílil vašeho zatčení, neměl jsem

čas podati vám vysvětlení… Ach, kdybych byl mohl! Byl bych

vás však zbytečně znepokojil. Chcete znáti klíč k tajemství? Je to

přirozené a já se ihned plně ospravedlním. Hle, co bylo mým

cílem; pamatujete se, Eliško, že v předvečer toho osudného dne

byla jste, jak jste se domnívala, mnou volána k telefonu? Myslila

jste, že spojení bylo přerušeno a že jste se proto nemohla se mnou

dohovoříti. Představte si tedy moji úzkost, když jsem vás slyšel

o tom vyprávěti: já jsem vám netelefonoval. Vůbec nikdy jsem

netelefonoval do kláštera.

Z toho vyplývalo, že lidé, kterým na tom záleželo, aby nebyli

poznáni, snažili se zachytiti vaši stopu a ujistiti se, že jste

neopustila ulici Glacière. Sama uznáte, že nebylo tudíž možno

váhati.“

Hlas Fandorův se poněkud chvěl, když dodal:

„V tu chvíli jal mě strach, má ubohá přítelkyně, že lidé, kteří

vás takto pronásledují, jsou totožni s oněmi, již se vloupali

předcházející noci k paní Bourratové, aby vás usmrtili. Působilo

mi nesmírnou bolest, že jsem to byl já, kdo vás uvedl do toho

kláštera, kde jste měla býti bezpečna… a kde jste bezpečna

nebyla!“

„Chápete nyní, Eliško, proč jsem vás dal zatknouti? Zde,

v Saint Lazare, jsem si jist vaší bezpečností. Nejste zde vydána

žádnému nebezpečí, nikdo nemůže proti vám nic podniknouti.

Víte, nemohl jsem vsaditi do vězení vaše pronásledovatele ani

jim zabrániti, aby nepronikli k vám. Myslil jsem tedy, že bude

nejlépe, pošlu-li do vězení vás. Jste tu lépe hlídána, než kdekoli

jinde.“

Eliška nedovedla se ubrániti úsměvu nad dojetím

novinářovým.

„Řekl jste mi však sám, že mého bratra zabili ve vězení.“

Fandor potřásl hlavou:

„Ovšem. Ale to je jiná věc. Vražda vašeho bratra byla

připravena předem. Jistě, že byl obklopen ve vyšetřovací vazbě

spoluvinníky vraha, kteří musili býti předem poznenáhlu získáni

a připraveni k činu. Ostatně zavraždění vašeho bratra, jež je

dosud v živé paměti, přispělo k tomu, že jste tu tím lépe hlídána.

Přesvědčil jsem se o tom. Sám Fuselier mi to potvrdil: je tu hlídač

pouze pro vaši osobu, spolehlivý, dlouho známý člověk… Ne,

věřte, Eliško, umístil-li jsme vás zde, podrobil-li jsem vás

hroznému leknutí onoho dne, bylo to jedině proto, že jsem toužil

býti bez jakékoliv obavy o vás, tak abych byl zcela volný ve

svém vyšetřování… Řekněte, odpouštíte mi?“

Eliška, uchvácena upřímným teplem, vyzařujícím ze slov

mladého muže, bránila se velmi chabě:

„Proč jste mě neupozornil předem?“

„Především proto, že mi tato lest napadla teprve v poslední

chvíli a pak, poněvadž jsem se obával, že byste nedovedla skryti

svoje překvapení. Bylo třeba, aby všichni brali toto zatčení

vážně…“

A Jerome Fandor opakoval:

„Řekněte, že mi odpouštíte!“

Dívka byla tentokráte přemožena:

„Musím vám odpustiti… Jste stále mým dobrým přítelem,

který myslí na vše a který nade mnou bdí jako…“

Mladá dívka upadla v rozpaky a zarděvši se, přerušila svoji

řeč a změnila směr rozhovoru.

„Nuže, řekněte mi nyní vy, co je nového?“

Fandor rovněž se soustředil a nabýval opět své chladné

rozvahy.

Přisahal si, že se nepřizná Elišce Dollonové ke své lásce,

dokud se mu nepodaří rozřešiti složitý případ Dollonův.

„Promluvím,“ říkal si, „až bude uklidněna, volná, mimo

všechna nebezpečí. Nepřeji si, aby mě milovala proto, že se

věnuji věci jejího bratra. Líbí-li se bohu, bude Eliška Dollonová

mojí ženou, avšak jedině tehdy, zasloužím-li si toho, získám-li si

ji… Co je nového? Mnohé, ovšem.“

Jerome Fandor vyprávěl dívce dlouze a podrobně o krádeži

osudného, proutěného zavazadla.

Zamlčel však smrt Thomeryho a neřekl jí rovněž o zavraždění

Jula.

K čemu rozesmutňovati Elišku Dollonovou a zbytečně ji

děsiti?

Novinář se snažil spíše vyzvěděti ještě něco od ní, získati

nějaké neočekávané poučení.

„Nenalezla jste tu osudnou listinu…“

Eliška nevyčkala konce jeho slov:

„Ach, pane Fandore, prosím za prominutí. Byla jsem tak

vzrušena: představte si, že jsem našla ten seznam, o němž jsem si

myslila, že se ztratil. Byl prostě v jednom z mých ručních sáčků,

kam jsem jej strčila jednoho dne, chtíc vám jej odevzdati. Zde je,

dozorce byl tak laskav a ponechal mi jej.“

Jerome Fandor dále neposlouchal. Zmocnil se dokladu, jejž

mu Eliška podávala a horečně jej zkoumal.

Byl to, jak řekla Eliška Dollonová, list papíru, vytržený ze

zápisníku prosředních rozměrů.

Neznámou rukou bylo tu načrtnuto silnými písmeny několik

slov, psaných pod sebou ve formě seznamu:

Baronka de Vibray 3. dubna, Jacques Dollon.

Vyš… idem.

Soňa Danidovova, 12. dubna.

Barbey Nanteuil, 15. května.

Gérin…?

Paní B…?

Thomery, během května.

Barbey-Nanteuil, koncem května.

Mladý novinář obracel doklad na všechny strany, nenalezl

v něm však dalšího poučení.

Byl by v záchvatu dětinského hněvu s chutí smačkal ten

kousek papíru, v němž se možná skrývalo rozřešení celého

tajemství, které tak dlouho hledal.

Zatím co Eliška Dollonová na něho beze slova hleděla,

znepokojena ‚jeho rozčilením, Jerome Fandor uvažoval:

„Baronka de Vibray 3. dubna, Jacques Dollon… tato jména

jsou v přesném spojení s počátkem celé záhady, dva první mrtví

a datum dne kdy zahynuli… co znamená Vyš… Vyšetřující soud

idem… vyšetřující soud téhož dne, ano to je ono! Soňa

Danidovova, 12. dubna, celé jméno a přesné datum… Barbey-

Nanteuil 15. května, den příhody v ulici 4. září byl 20. květen,

tedy krátce na to; tedy dvě další jména a datum, jež souhlasí…

Gérin? Paní B…? Co to znamená a proč tu není žádné datum?

Ale, hrome, už rozumím! Gérin, notář paní de Vibray, chystaný

zločin, bez určitého data, poněvadž snad nebude nutný…

a Thomery, který zahynul, jak je v plánu uvedeno uprostřed

května…!“

Slova poskakovala Fandorovi před očima. Hrůza rýsovala

vzteklý úsměšek na jeho rtech.

Co znamenala poslední slova: Barbey-Nanteuil koncem

května?

Pochopil ihned: stejně jako 15. května, mají se Barbey-

Nanteuil stati obětmi nového výpadu tajemného pisatele těchto

řádek…

Jerome Fandor opakoval si jako v horečce: „Barbey-Nanteuil

koncem května… a dnes máme 28. května, zbývají tedy pouhé tři

dny do oné pochmurné události… Jakým způsobem stanou se

však Barbey-Nanteuil obětmi? Vrhnou se na jejich jmění, neb‘ na

ně samotné? Jak je hájiti? Jak postaviti past?“

Novinář, zvednuv hlavu, spatřil udivenou tvář Eliščinu.

Ovládl se ihned, snaže se potlačiti svoje vzrušení:

„Tato listina souhlasí plně s popisem, který jste mi o ní podala

slečno, a nevidím, co by nám mohla říci nového. Přesto mi ji,

prosím, ponechte, ano?“ Zatím, co takto hovořil, Fandor náhle

povstal: „Abych nezapomněl, slečno Eliško, mohla byste mi

s jistotou říci, koupil-li váš bratr cenné papíry Thomeryho?“

Jerome Fandor mluvil nazdařbůh: studený pot perlil se mu na

čele, zatím co očekával Eliščinu odpověď.

„Měl jich pouze několik, pane, tři nebo čtyři akcie, myslím,

které mu páni Barbey-Nanteuil předali, když je vydávali.“

„A váš bratr je měl platiti ve splátkách?“

„Ano, pane, avšak opakuji vám, měl jich velmi málo,“

Jerome Fandor se dále netázal. Rozloučil se s mladou dívkou:

„Eliško, Eliško, přísahám vám, že unikneme z těchto

hrozných tajemství, že se z nich vybijeme, vy i já… Prosím vás,

mějte strpení: prosím vás, počkejte týden… a možná méně, než

týden!…“

A Jerome Fandor, podléhaje vzrušení, tiskl obě malé ručky

Elišky Dollonové, div je nerozdrtil.

Opustil dívku spíše prchaje, než louče se.

Vyšel z vězení a kráčel nazdařbůh, ponořen v úvahy.

„Je to zřejmé, je to jasné: Barbey-Nanteuil prodávali papíry

Thomeryho na splátky. Thomery byl zabit, aby jeho papíry

poklesly, takže Barbey-Nanteuil do konce měsíce docílí úžasných

zisků. V sobotu bude mít banka Barbey-Nanteuil pokladny plné

zlata a právě sobota, poslední den května, je uvedena ve spojení

s Barbey-Nanteuilem na oné listině… v sobotu se bude v bance

loupiti!“

X X V .

P R S T .

Jerome Fandor přemýšlel:

Marně zvonil u dveří Juva… policejní úředník nebyl doma.

„Co, u čerta, asi dělá? Co se s ním stalo? Právě teď potřeboval

bych jej více, než kdy dříve. Více než kdy jindy potřeboval bych,

aby mi dodal odvahy. Snad by mi poradil, abych zanechal toho,

co míním podniknouti? Snad by mě byl chtěl provázeti? Skutečně

byl to od něho špatný nápad, že zmizel. Tak dlouho již jsem

o něm neslyšel! Kdybych nevěděl, že jeho nepřítomnost má

nějaký význam – neboť Juve nečiní nic bezúčelně – obával bych

se velmi, že se mu něco stalo…“

Mladý muž pohlédl na hodinky. Byly čtyři hodiny, měl tudíž

čas a nemusil pospíchán. Kromě toho bylo lépe promysliti ještě

důležitý krok, k němuž se chystal, a jenž, v jeho očích, měl býti

rozhodným. Čtvrthodinná procházka bude rozhodně prospěšná.

„Jaká byla,“ řekl si Jerome Fandor, kráčeje směrem

k bulvárům, „jaká byla moje role v tomto řetězu událostí, které již

od samého počátku, po celé dva měsíce sleduji, v nichž dokonce

spoluúčinkuji?“

Jerome Fandor se usmál:

„Upřímně řečeno,“ přiznal se, „je to přiznání, jež bych

nikomu neučinil, neboť člověk je nucen chrániti si svoji pověst,

patří-li k novinám a ještě k tomu k zpravodajskému odboru; nelze

však popříti, že pustil-li jsem se do začátku té historie, nezbylo

mi než se dáti unášeti proudem.“

Přehlédl v duchu zběžně poslední události, s nimiž spojil svůj

osud, vzpomenul znovu případu v ulici Norvins, z něhož, ač mu

nebyl osobně přítomen, sestavil, pouze dík přesným důkazům,

obraz velmi určitý.

V té době byl ovšem pevně přesvědčen o vině Dollonové

a o zavraždění baronky de Vibray a nespatřoval v tomto dramatě

nic více, než událost uzavřenou v sobě samé, jež se dotýkala

pouze těch, kdož v ní hráli svoji roli.

Radoval se tedy jako pravý nespokojený Pařížan, že policie

dostala svůj díl za to, že nedovedla zabrániti, aby se vězeň

nepověsil ve své vlastní cele.

Pak počal pociťovati soucit s bolestí Elišky Dollonové. Dívka

zaujala důležité místo v jeho srdci i v jeho mysli. Byl uveden

v údiv zmizením mrtvoly, k němuž došlo zatím, co byla

prokázána nevina nešťastného malíře, dík přiznání baronky

k sebevraždě. Brzy se však vzpamatoval.

Jeho článek o cestě mrtvoly přes střechy paláce spravedlnosti

a skrze stoky Paříže byl skutečně mistrovským kouskem a Fandor

se výtečně bavil, když dokazoval ve svých novinách, že Dollon je

živ, jen aby si dobral policii, neboť sám došel přesvědčení, že

Dollon, o jehož tělesné pozůstatky viděl děliti se krysy ve

stokách, je beze vší pochyby mrtev.

Jediný stín, vrhaný na tyto obrazy, pro něho tak lichotivé,

stále více potvrzované dalšími událostmi, dokazujícími, že

Dollon je skutečně mrtev, byla ona rána, jež ho srazila do Seiny.

To nebylo lichotivé, avšak kopnutí pocházelo od Juva

a zachránilo mu život…

Od té doby Fandorovi sotva zbyl čas k úvahám.

Události stíhaly jedna druhou, bezohledně prudce, tragicky

a takřka náruživě.

Tajemná krádež, provedená kněžně Soně Danidovové, krádež

v ulici 4. září, pokus vraždy na nešťastné Elišce Dollonové,

podivná příhoda se zavazadlem, při které se nedověděl nic více,

než že jistý Alfréd, dozorce u vyšetřujícího soudu, byl

spoluvinníkem zločinců, jež však mohla pro něho míti ty nejhorší

následky, když se octl sám s uškrceným Thomerym!

Pak došlo příštího dne k příhodě v „Zeleném Antonu“, jež ho

dopalovala a k odhalení mrtvoly toho hlupáka Jula, jehož policie

umíněně ztotožňovala s Dollonem; konečně nález osudného

seznamu a v něm obsažena hrozba, která ho znepokojovala

a mučila, současně však poháněla, jako čistokrevného koně,

pobízeného ostruhami, který, přes svoji únavu, cítí, že nabývá

nových sil, když vidí, že se blíží konci cesty.

„Hráli si se mnou oné noci v ulici Lacourbe? Věděli, že jsem

skryt v zavazadle? To právě nemohu zjistit a to mne nesmírně

mrzí,“ říkal si Fandor, „neboť nesnáším nejistoty. Jistě jsem se již

během svého vyšetřování setkal s těmi lidmi, kteří hovořili

nejdříve francouzsky a pak německy. A přece mi jejich hlasy

byly neznámy. To mě ovšem nezaráží, neboť jistě měnili hlas,

zněl příliš nepřirozeně.“

Jerome Fandor nemohl se ubrániti domněnce, že Thomery

hrál nějakou roli již v první části příhody se zavazadlem, roli,

která tak bídně skončila!

Došel na náměstí Trinité a sotvaže zabočil z Chaussée-

d‘Antin, jeho oči mimovolně zamířily k prostorné budově na

nároží ulice Clichy.

Spatřil před sebou vysoká okna obydlí, v němž sídlili Barbey-

Nanteuil; v přízemí, jehož okna vedla jednak do ulice, jednak na

náměstí, byly umístěny kanceláře.

„To je jedno,“ uvažoval Jerome Fandor. „Pouštím se do věci

rozhodně neobvyklé. Posoudil-li jsem dobře ty bankéře, jsou to

lidé rozvážní, klidní, chladní, nijak přístupní obrazotvornosti, aby

mě vyslechli a poslechli. Vypadá to nepochybně jako román

a bojím se, že budu činit dojem člověka z roku 1830 na tyto

muže, kteří svojí přesností předstihují ještě všechny své

konkurenty z dvacátého století. Vyhodí mě ze dveří jako

intrikána, nebo jako blázna? Ne, k tomu nedojde, poněvadž to

nepřipustím. Ach, budou se mi muset poděkovati, jestliže…“

Pánové Barbey-Nanteuil seděli za svými vysokými psacími

stoly v prostorné pracovně, jež byla od ostatních místností

oddělena řadou vycpaných dveří, jako soudcové v soudní síni

a hovořili k Jeromu Fandorovi, stojícímu před nimi:

„Posloucháme vás, pane.“

Jerome Fandor dal se ohlásiti s jistou slavnostností a žádal si

mluviti s bankéři osobně, ujišťuje, že může počkali, jsou-li

pánové právě zaměstnáni.

Podle vládnoucího zvyku byl uveden do salonu, pak do

dalšího, konečně do třetího, až se dostal do pracovny obou

společníků, kde čekal chvíli sám.

Vzpomněl si, že před několika týdny vešel do téže slavnostní

místnosti, aby hovořil s panem Barbeyem; rozhovor byl tehdy

přerušen prudkým vstupem Nanteuille, jenž přinesl zprávu

o nepochopitelné krádeži v ulici 4. září.

Jerome Fandor spatřil tutéž malbu na stěnách, táž sametová

křesla, chladně ztrnulá, klasických tvarů…

Vážný Barbey a elegantní Nanteuil s růží v knoflíkové dírce,

vstoupili současně do pokoje. Jejich uzavřené tváře nejevily

nijakého údivu, neboť byli zvyklí přijímati návštěvy všeho druhu,

jsouce, jako všichni bankéři, do jisté míry i zpovědníky; vyžádali

si prostě, zdvořile, avšak bez jakékoli srdečnosti, od mladého

muže jeho zprávy.

Ač byl zvyklý na styk s lidmi a odvážný, jak vyžadovalo jeho

povolání, Jerome Fandor byl na chvíli uveden do rozpaků klidem

a prostotou těchto mužů, jimž se chystal vyprávěti věci tak

podivné a učiniti tak neočekávaný návrh.

Topil se zprvu v nejistých omluvách a vyjádřil svou lítost nad

tím, že vyrušuje bankéře ve chvíli, kdy se zabývají poštou.

Pak náhle, uchvácen úzkostí, jež se ho zmocňovala a nemoha

nadále skryti vzrušení, přesvědčen kromě toho, že jeho

náruživému vysvětlení se podaří přesvědčiti posluchače,

přistoupil přímo k věci:

„Pánové,“ prohlásil, „jste zapleteni více, než si můžete

představiti, v tajemné příhody, jejichž rozluštění snaží se nyní

policie nalézt i. Já sám byl jsem přiveden náhodou svým

povoláním k pátrání cestami, protilehlými cestám policie, a zdá

se, že toto pátrání mě přivedlo na velmi důležité stopy a vede

nyní k prokázaným důsledkům. Zjistil jsem – bohužel příliš

pozdě, bych mohl zabrániti tragediím, k nimž došlo – že několik

lidí bylo předem označeno za oběti tajemných zločinců, řádících

v prostředí, k němuž i vy náležíte: paní baronka de Vibray,

kněžna Soňa Danidovova, byly odsouzeny předem: krádež, jíž

jste vy se stali obětmi, byla rovněž předem připravena. Půjdu

přímo k cíli: pánové, vy sami jste odsouzeni a to v době co

nejkratší, jež nepřesahuje tří dnů… Věříte mi?“

Jerome Fandor, rozpálen svou výřečností, přistupoval blíže.

Přiblížil se, krok za krokem, až k oběma mužům a pouze

široký psací stůl z ebenového dřeva jej od nich odděloval.

Pánové Barbey-Nanteuil vyslechli slova novinářova

s chladnou pozorností, která mohla býti považována za pouhou

zdvořilost; slabé chvění rtů pana Barbeye však nasvědčovalo

tomu, že bankéř nenaslouchá vývodům novinářovým s naprostou

chladností.

Jerome Fandor, zpozorovav to, nabýval odvahy:

Stával se sebevědomějším, aniž by si tím lichotil, řekl si, že se

těší v novinářském světě velmi čestnému místu, jehož dosáhl

vážností a pronikavostí, takže bylo možno věnovati důvěru jeho

tvrzení.

Pan Nanteuil, tonem poněkud výsměšným, snaže se však

zůstati naprosto korektním, odpověděl Jeromu Fandorovi:

„Jsme vám velmi zavázáni, pane, za přízeň, kterou nám

projevujete, vyrozumívaje nás o temných úmyslech, s nimiž se na

nás chystají tajemní zločinci, jež policie stopuje. Buďte ujištěn,

že v domě, jako je náš, jímž‘ prochází tolik lidí, z nichž někteří

jsou jistě podezřelí, a kde jsou shromážděny velké sumy peněz,

přirozeně zařizujeme vše potřebné a jsme, jak toho normální

poměry vyžadují, dle možnosti zabezpečeni proti pokusům

krádeže, nebo i jiným větším nebezpečím. Nejsme vám však

proto o nic méně vděčni…“

„Nejedná se o to, jste-li mi zavázáni,“ přerušil je živě Fandor,

„a nejedná se také o to, můžete-li důvěřovati strážcům, více méně

poctivým, nebo zámkům více méně spolehlivým, s nimiž

počítáte, abyste si zajistili svoji bezpečnost.

Jest nám co činiti – a říkám „nám“, poněvadž cítím stále

silněji, že jsem do věci osobně zapleten – jest nám co činiti se

silnými osobnostmi. Věřte mi jako novinářskému reportérovi,

jenž po pět let vídá zločiny každodenně.

Až do té chvíle nic nezabránilo zločincům v provádění jejich

úmyslů, a jedině tehdy, když by jejich plány byly předem známy,

mohlo by se jim zabrániti, ba dokonce nad nimi zvítěziti.“

„Jak toho však chcete docíliti?“ tázal se pan Barbey, jehož

obličej zvážněl.

Jerome Fandor pociťoval, že se přiblížil vhodný okamžik:

Učinil přestávku jako na divadle, zpevnil svůj hlas a snažil se

nalézti v duchu vrcholná slova, jež by přesvědčila. Zašeptal pak

tiše, skloněn nad psacím stolem a dotýkaje se takřka svou tváří

obličejů obou mužů:

„Pánové, vyžádal jsem si ve „Velké Paříži“ tři dny dovolené.

Přinesl jsem si malý kufřík, jak vidíte: když jsem před půl

hodinou odešel ze svého bytu, stalo se to v přesvědčení, že se

blížím konci své cesty. Chcete mi dopřáti pohostinství pro

příštích osmačtyřicet hodin? Vím, pane Nanteuili, že vy bydlíte

pod úředními místnostmi, kdežto pan Barbey vrací se každého

večera do svého domu v Saint Germain, není-liž pravda? Nuže,

postupte mi svůj pokoj, jest pro mě svrchovaně důležité neodejiti

odtud ani na chvíli!“

Jerome Fandor pronesl tato slova jedním dechem s prudce

bušícím srdcem a hleděl upřeně na bankéře; čekal, že jeho návrh

způsobí jistý údiv; očekával námitky, avšak vzrušen vášní boje

a touže jedině, aby mohl zápasiti a zvítěziti, byl připraven na vše.

Chystal ve své hlavě již další důvody.

K jeho nesmírnému překvapení oba bankéři nebyli příliš

udiveni.

Tito muži zřejmě vládli pozoruhodnou silou povahy, která jim

dovolovala nikdy neprozraditi vlastních citů.

Poradili se pohledem, tiše, jako by si byli dali slovo a zatím

co pan Barbey otevíral ústa k odpovědí, Nanteuil se ujal slova

a vstávaje, pronesl zdvořile:

„Pane Fandore, vaše poslední zprávy jsou příliš vážné, než

abychom jim nevěnovali pozornosti: váš návrh je skutečně

šlechetný a musíme jej vzíti v úvahu: dovolte, abychom se

vzdálili na chvíli a spolu se poradili.“

Asi deset minut se procházel Jerome Fandor prostorným

přijímacím sálem a tázal se sám sebe, jaký bude výsledek jejich

porady. Tu otočily se jedny z vyložených dveří tiše ve veřejích.

Barbey vstoupil, slavnostněji a vážněji, než jindy; Nanteuil

měl oči usměvavé, obličej zářící roztomilostí.

„Pane,“ pravil Barbey, obraceje se k novináři, „můj společník

a já jsme se poradili a uvážili jsme plnou vážnost situace. Jsme

přesvědčeni, že později sdělíte nám veškeré podrobnosti toho, co

jste nám až dosud naznačil, takže nebudeme litovali rozhodnutí,

jez jsme právě učinili: prosíme vás, byste se od této chvíle

považoval za našeho hosta a cítil se zde jako doma.“

Jerome Fandor, zaražen slavnostností bankéřovou, tázal se

sám sebe, jak má odpověděn a je-li vhodné, aby přejal ton pana

Barbeye velmi vznešený, avšak poněkud obstarožný, když tu

Nanteuil svým chlapeckým způsobem prolomil led, prohlásiv:

„Samozřejmě budete dnes večeřeti s námi. Pan Barbey

zůstane tu rovněž a ztráví s námi dnešní noc… počítejte s láhví

dobrého burgundského, při níž budeme trpělivě a se vší vážností

očekávati příchod odvážlivců, jež jste nám ohlásil. Zde máte,

pane Fandore, obrázkové časopisy, plné hezkých žen, které vás

pobaví, zatím co my rychle podepíšeme poštu.“

X X V .

V P A S T I .

Sluha, který je obsluhoval po celou dobu večeře, se vzdálil,

a pánové Barbey-Nanteuil, poněkud neklidnější, než chtěli dáti na

jevo, obrátili se s jediným tázavým pohybem hlavy k Fandorovi.

Avšak Fandor loupal s dokonalým klidem skvostnou broskev

a nezdálo se, že by si přál hovořiti.

„Řekněte mi, pane Fandore, nyní, kdy první den vaší hlídky

skončil a vy jste nás ani na vteřinu neopustil, zjistil-li jste něco

podezřelého?“

Fandor zavrtěl hlavou.

„Naprosto nic!“

Ve skutečnosti nemínil to novinář vážně.

Zpozoroval naopak v bance člověka, jenž spravoval telefon.

Tázal se opatrně úředníka a dověděl se, že se jedná o státního

zaměstnance, který sem byl poslán na žádost. firmy, aby

přezkoušel spojení a toto sdělení jej s počátku uklidnilo.

Ve chvíli však, kdy šel vestibulem banky k společné večeři,

asi v sedm hodin, potkal Fandor tohoto člověka právě ve chvíli,

kdy se chystal k odchodu.

Pro Fandora bylo to překvapení plné úzkosti, když poznal, že

toho člověka zná, aniž by však mohl zjistit, kdo to vlastně je

a kde jej viděl.

„Tato tvář je mi známa,“ uvažoval Jerome Fandor, „nebo se

podobá někomu, koho znám… avšak komu?“

A proti své vůli uvažoval, nepatří-li onen muž k tlupě

zločinců, kteří, jak byl stále více přesvědčen, pokusí se o výpad

proti pánům Barbeyovi a Nanteuilovi.

Kdyby byl měl Fandor sebe menší jistotu, sebe nepatrnější

podezření, byl by ho sledoval.

Celkem neopíral se však jeho neklid o nic dosti vážného, co

by jej přimělo k činu. Zdálo se mu, že poznává toho muže, či

spíše, že v něm poznává podobu kohosi… To však nestačí.

Ostatně, jako státní zaměstnanec, skýtal tento člověk jistě

alespoň zdánlivou záruku poctivosti…

Zastával veřejnou službu a byl odvislým od správy státní, kde

by bylo možno, v případě potřeby, snadno jej nalézt.

Jerome Fandor se rozhodl, že pomlčí o vzrušení, které pocítil

při setkání s tímto neznámým.

Aby předešel jakémukoliv omylu a přesvědčil se o tom, byl-li

onen muž skutečně tím, za koho se vydával, Jerome Fandor se

rozhodl přezkoumati nepozorovaně práci, kterou během dne

vykonal.

Bylo možné, že se vydával za státního zaměstnance, aniž jím

vůbec byl.

Novinář však byl nucen připustiti, že jím skutečně byl

a přesvědčiti se, že tu pracoval dokonalý odborník. Jeho práce

vypadala tak přesně, že na ní byla ihned zřejmá ruka odborníka.

Z toho důvodu Jerome Fandor zamlčel, co se během dne

přihodilo a odpověděl panu Barbeyovi, že až dosud nezpozoroval

naprosto nic podezřelého.

Tento pokrčil rameny:

„Tím hůře… Patrně ti, kdož nás ohrožují, vědí o vaší

přítomnosti a proto se bojí. K vůli nám jsem tomu rád, lituji toho

však v zájmu veřejnosti. Bylo by skutečně třeba, aby vaše past

měla úspěch.“

Jerome Fandor souhlasil:

„Buďte bez starosti, pánové, ona bude míti úspěch. S ohledem

na zručnost svých odpůrců nepochybuji nijak o tom, že jsou

vyrozuměni o mém příchodu k vám. Vím však také, že tito lidé

jsou tak odvážní, že moje přítomnost zde jistě nestačí, aby je

přiměla k útěku. Věří, že jsou silnější, doufám však, že jim

dokáži, že se klamali.“

Nyní se tázal pan Nanteuil:

„Řekněte mi však, pane Fandore, jak to zařídíte dnes v noci?

Jaký jste si udělal bitevní plán?“

„Dříve než vám odpovím, pane, prosil bych vás, abyste mi

zcela podrobně ukázal všechny přístupy do domu.“

„Jsem vám k službám!“

Oba bankéři s Fandorem opustili jídelnu a odebrali se do

předsíně. Nanteuil vysvětloval:

„Hleďte, pane Fandore, hlavní brána je napravo na samém

konci budovy a není tedy žádných dalších místností na pravé

straně. Vlevo, v přízemí, jsou kancelářské místnosti. Nevede

k nim jiný vchod, kromě tímto vestibulem. Jakmile se tyto dveře

zavrou, nelze vstoupit.“

Jerome Fandor přál si věděti podrobnosti:

„A okna do ulice?“

„Ne, okna do ulice jsou opatřena silnými mřížemi. Bylo by

nutno je vylámati, což by bylo velmi pracné a neodbylo by se to

bez hluku. Okna, jež vedou do zahrady, jsou zavírána každý

večer silnými, dřevěnými okenicemi, zvnitřku zastrčenými.“

„Pak jsou tedy místnosti banky dokonale bezpečny?“ řekl

Jerome Fandor.

„Domníváme se, že ano. Avšak vystupme po tomto schodišti.

Spojuje s přízemím pouze jediné poschodí a končí, jak vidíte,

širokou chodbou. V popředí jsou dvoje dveře. Ty vpravo vedou

do knihovny. Obě další místnosti jsou, jedna můj pokoj, druhá

oblékárna. Ostatní místnosti jsou neobydleny.“

„Promiňte, pane Nanteuili,“ zeptal se Fandor, „vede váš pokoj

do ulice nebo do zahrady?“

„Do zahrady…“

„A okna?“

„Okna?“

„Nelze se k nim dostati po žebříku?“

„Ano, zahrada je opuštěná a přísně vzato, bylo by možno

opříti tam žebřík a otevříti okenici… ostatně pojďte se podívat do

pokoje, jehož prohlídka vám poví více, než všechno popisování.“

Jerome Fandor podrobil pokoj přesné prohlídce.

Bankéř měl pravdu.

Bylo poměrně snadno vniknouti do pokoje. Naproti tomu

ostatní vchody do místnosti mohly býti snadno hlídány,

omezovaly se na jediné dveře, jež vedly na chodbu domu.

V pokoji pana Nanteuile nebylo mnoho nábytku a ten, který

zde byl, svědčil o tom, že pan Nanteuil má sklon k zařízení

moderního slohu, poněkud strohému, avšak hygienickému. Postel

byla záhlavím obrácena ke dveřím, bylo z ní však zato viděti do

okna.

To vše umožňovalo přehlédnouti pokoj jediným pohledem,

což bylo ovšem velmi výhodné.

Když skončil prohlídku pokoje a k zřejmé veselosti bankéřů,

pohlédl dokonce i pod postel, neskrývá-li se tam někdo, Jerome

Fandor se obrátil a pokračoval klidně:

„Tento pokoj se mi rozhodně líbí a nenamítáte-li nic proti

tomu, budu zde dnes v noci očekávat návštěvníky.“

„Chcete říci, že tu budete spát sám?“

„Ovšem, že sám. Vyžaduje to ostatně logika. Je velmi

pravděpodobné, že ti lidé znají výborně celé vaše obydlí a tudíž,

dříve než se pokusí podniknouti něco v kancelářích banky, ujistí

se, že se tu naprosto nic nezměnilo. Nepřeji si, aby byli

zneklidnění přítomností mého společníka, neboť si rozhodně

přeji, aby mě pokládali za vás.“

„Je to však nesmírně nebezpečné,“ namítl pan Nanteuil.

Novinář pokrčil rameny.

„Ti lidé nemají tušení, že se skrývám ve vašem pokoji a mám

tedy před nimi tu výhodu, že já o nich vím předem a nebudu

jejich příchodem překvapen. Buďte klidný, pane Nanteuili,

nevydávám se v žádné velké nebezpečí…“

Jerome Fandor se nepřiznal, že ve skutečnosti byl velmi

vzrušen.

Věděl, jak jeho pokus je nebezpečný; byl však současně

uchvácen svojí úlohou, jež jej mohla konečně přivésti až

k dokonalému odhalení pravdy.

*

Když oba bankéři odešli, přesvědčil se Fandor, že v pokoji,

v němž měl ztráviti noc, není nástrah a prohledal proto důkladně

místo, zkoumaje i nejmenší podrobnosti zařízení.

Otočil pečlivě několikrát za sebou vypínačem elektrického

vedení a pak vše ještě jednou přehlédl tak, že si utvořil v duchu

obraz všech v pokoji se nalézajících předmětů, přesný jako

fotografie. Lehl si, či spíše uchýlil se polosvlečen na lůžko,

svíraje v prstech hlaveň revolveru, nabitého prvotřídním

nábojem.

Zhasl světlo a snažil se, uprostřed velké místnosti, zahalené

v tajemný závoj temnoty, očima úzkostí rozšířenýma spatřiti

nástrahu, jejíž oběti se mohl stát.

Do této odlehlé části domu pronikaly zvuky z ulice zeslabeny,

tlumené a nejasné.

Ticho v pokoji, v němž se snad v příštím okamžiku přihodí

něco neočekávaného, nepředvídaného a snad nenapravitelného,

stávalo se hrozivým.

Minuty míjely jedna za druhou, nekonečně dlouhé

a jednotvárné a zakrývaly závojem spánku víčka Jeroma Fandora.

Novinářova úzkost rostla a on myslil stále silněji a proti své

vůli na hrozné nebezpečí, jemuž jej vystavila jeho odvaha

a sebedůvěra.

„Basta! Eliška Dollonová musí býti pomstěna a musím se

tudíž vydati nebezpečí, Aci-li něčeho docílí ti.“

Obzvláště jedna věc jej znepokojovala.

Jerome Fandor vzpomínal tajemného spánku, jehož obětí se

stala jeho přítelkyně za prvního útoku v pensionáte.

„Doufám, že jsem nepožil bez svého vědomí žádného

uspávacího prostředku, a že těm lupičům nenapadne vpustiti do

pokoje jedovatý plyn, který by mě omámil, aniž bych si toho byl

vědom.“

Mladý muž opřel se však rázně svému vzrušení.

„Vědí vůbec, že spím v tomto pokoji a že jsem na ně připravil

past? Nebo se domnívají, že tu naleznou bezbranného pana

Nanteuile? Co to bylo jen za člověka, který spravoval ten telefon?

Ať jsem čertův, mohu-li si vzpomenout, komu ta tvář patří!“

Jerome Fandor vyčkával dále.

Zdálo se mu, že tikot hodin se nemožně zpomaluje a že mezi

jednotlivými údery uplynula celá staletí.

Mělo se stát něco dnes v noci?

Nebo až v noci příští?

*

Na koberci chodby, vedoucí podél pokoje, kde novinář spal,

ozýval se neustávající, slabý, sotva znatelný šustot, jerome

Fandor napjal sluch a soustředil se cele v myšlenkách na

tajemného chodce, jehož kroky se domníval slyšeti.

Procházel se tu však skutečně někdo?

Nestal se on sám obětí halucinace?

Nyní vládl všude klid…

A přece ne! Týž šustot ozval se poněkud blíže, podél zdi,

a dokonce…

Jerome Fandor zavřel oči, měl silný dojem, že na něho někdo

hledí skrze zeď!

Ještě několik vteřin, které zakončí minutou hrůzy… Avšak

všechny unikaly jedna po druhé do prázdna, aniž se co přihodilo.

Chodil tu někdo?

Smysly mladého muže byly tak napjaty, že se domníval nyní

slyšeti podivné zvuky ve všech koutech.

Za chvíli nabyl však jeho dojem přesnosti:

Zcela jistě šel někdo chodbou; cítil dokonce jakoby dotyk

podél zdi, kde bylo jeho lůžko.

Nebylo pochyby! Knoflík dveří, neviditelný ve tmě, se pohnul

a Jerome Fandor vyciťoval tento pohyb, jakoby to byl on sám

položil na něj ruku.

Ano, dveře se otevrou…

Skutečně se pootevíraly, točily se ve veřejích, uvolňovaly

komusi vstup… komu však?

Jerome Fandor, jenž se obával pohnouti třeba jen víčkem,

nabyl náhle rozvahy a řekl si v duchu:

„Vstupte přece! Račte se namáhat dále!“

Tento Pařížan všemu se posmívající, usoudil, že to smrt

přichází k němu a zval ji zdvořile dále!

*

Horečka, která se jej zmocnila, když se domníval, že

rozuzlení této noci hrůzy se blíží, byla vystřídána prudkou

skleslostí.

Patrně se mýlil, když myslil, že někdo vniká do pokoje.

Klamal se snad, naslouchaje zvukům, neboť nic se nedělo

a byl opět odkázán na naslouchání tikotu hodin!

Lůžko Jeroma Fandora, umístěné podél zdi, bylo hlavou

otočeno přímo ke dveřím. Novinář nemohl v temnotě zjistiti bod,

kde tušil přítomnost vrahů, oni měli naproti tomu snadno možnost

pozorovati jej a připraviti v klidu svůj útok.

Vstoupili však ti lidé, ti neznámí vrahové, skutečně do

pokoje?

Úsilím vůle Fandor uklidnil svoje nervy, ztišil tlukot svého

srdce a naslouchal dále.

Ano, nebylo pochyby! Za ním stáli muži, skloněni nad ním

rukama vztaženýma nad jeho hrdlem, připraveni zaškrtiti jej.

Slyšel, jak jejich prsty rozrážejí vzduch a blíži se k jeho hrdlu.

Kdyby Jerome Fandor žil ještě sto let, nebyl by dovedl

zapomenouti dojmu hrůzy, kterou pociťoval, dohaduje se

nebezpečí, jemuž byl tak blízek a jsa při tom nucen vyvarovati se

každého pohybu, ba i pohledu ku svojí obraně.

Svíraje prsty křečovitě hlaveň revolveru a připraven k ráně,

uvažoval:

„Nechť jsem napaden jakýmkoli způsobem, nesmím si nechat

ujít tuto jedinou příležitost k odhalení pravdy… Nuže,

nemysleme na obranu a snažme se především zachytiti něco,

nebo někoho, vrhnouti se pak k vypínači a rozsvítiti. Stačí mi

vteřina světla a jsem zachráněn!“

Zachráněn!

Bez jediného výkřiku, bez jediného zvuku, jenž by jej byl

varoval, a aniž by měl čas uvědomiti si prudkost útoku, pocítil

Jerome Fandor náhle, že mu byl na obličej hozen ubrousek, zatím

co na krku cítil prudké sevření prstů a na prsou značnou tíhu,

která jej drtila.

Ve zlomku vteřiny mladý muž si pomyslil:

„Jsem ztracen!“

Pak ještě:

„Chci vědět!“

Napnul svaly, zvýšil svoji odvahu a zbavil se tíže, jež jej

tísnila. Zachytil náhodným pohybem rámě, pověsil se naň, porazil

člověka a běžel k vypínači chroptě:

„Mám tě!“

Ještě další zlomek vteřiny a Fandor se domníval, že je s ním

konec: marně točily jeho prsty vypínačem, světlo se nerozsvítilo!

Pochopil, že dráty byly přeřezány. Nějací muži se na něho

zavěsili. Hlasem, jejž ztěží sám zaslechl, zavolal chraptivě:

„Pomoc!“

A Jeroma Fandora poznenáhlu opouštěly síly.

Měl dojem, že jeho pravá ruka vězí ve svěráku, jenž se vždy

znovu svíral, drtil a rval, tahaje jeho rámě a zavěšuje se na ně

zezadu, div mu je nevymkl z ramene.

„Kdo to jen byl! Kdo to byl?“

Zázrakem se uvolnil.

Jediným skokem octl se u krbu a uchvátil kapesní svítilnu,

kterou tam předešlého večera položil… stiskl… svítilna se

rozsvítila, Jerome Fandor viděl a spatřil útočníka!…

„Ach! Tato postava, kterou již znal!… Tato postava šíhlá,

černě oblečená!… Vrah, jehož obličej byl skryt pod černou

maskou!…“

Jerome Fandor zachroptěl:

„Fantomas! Nuže, kdo z koho, Fantomase!“

Tajemný zločinec, odhalený světlem, jehož neočekával, vrhl

se však již na novináře!

Slabé světlo svítilny zhaslo!

Počal znovu boj usilovný, zuřivý, zoufalý!

„Fantomas? Nuže ano, já jsem Fantomas a zabiji tě!“

Jerome Fandor byl uchopen za krk sevřením, jež se stále

zesilovalo a byl již napolo udušen.

Jeho pravá ruka, zkroucená, málem zlomená, nemohla se již

pohybovati… v prstech této ruky, v níž měl pocit, jako by již

nenáležela k tělu, visel bezvládně revolver.

Jsa pevně sevřen, nemohl jej použiti a přece věděl, že je nutno

střeliti! Ano střelit znamenalo zachránit se! Vystřelil!

Zazněla silná rána!

Fandor se cítil jediným nárazem vržen ke zdi a sevření se

náhle uvolnilo. Ozval se silný hluk. Okenní tabulky prudce

třískaly, kus nábytku, jímž bylo hozeno, zvrátil se s těžkým

zvukem a pak nastalo ticho, ticho přerušované přerývaným

těžkým dechem a úzkostným chroptěním.

Opět se táhly nekonečné vteřiny.

Jerome Fandor chystal se znovu vystřeliti, když tu ozval se

v pokoji vedle něho hlas:

„Prchá!“

A Jerome Fandor znal tento hlas. Jiný hlas prohlásil klidně:

„Bylo by třeba světla!…“

Bylo škrtnuto sirkou.

Při mihotavém světle voskové sirky, Jerome Fandor jediným

pohledem konečně viděl…

V místnosti byli tři muži.

Jejich oděvy byly rozervány, obličeje zakrvácené, zdálo se, že

dýchají těžce a hleděli na sebe zmateně…

Znal tyto tři muže:

Opřen o postel a vysušuje si ránu, která běžela podél jeho

tváře, stál tu pan Barbey!

Na zemi polomrtev ležel pan Nanteuil!

A konečně, rozsvěcuje chladnokrevně svíčku na krbu, byl zde

ten cizí telefonní zřízenec!

Zdálo se, že on jediný nepodléhá vzrušení.

Jerome Fandor pozoroval nejdříve beze slova tyto tři muže,

kteří tu stáli nehybní, jakoby ztuhlí na svých místech.

Pak odhodil revolver a, chladně přistoupiv ke dveřím, zamkl

je na dva západy.

Pan Barbey sledoval jej pohledem. Bezmocným pohybem

ukázal na okno vedoucí do zahrady, jehož mříže byly přelámány:

„Prohráli jsme,“ řekl. „Vrah prchl!“

Fandor však pokrčil rameny. Přistoupil k oknu; vrátil se

a prohlásil prostě:

„Je nemožné, aby Fantomas odtud unikl!…“

Telefonní zřízenec vážně přisvědčil:

„Jsem zcela vašeho názoru, pane Fandore…“

X X V I I .

O T I S K .

„Jsem zcela vašeho názoru, pane Fandore!“

Slyše tato slova, novinář se otočil a, nabyv opět

chladnokrevnosti a připraven započíti znovu boj, bylo-li by toho

třeba, tázal se:

„Kdo jste?“

Neznámý se usmál zcela prostě:

„Což pak mě nepoznáváš?“

Sňal paruku a posvítil sám na sebe svící, kterou držel v ruce,

načež se jal vyjmenovávati svoje hodnosti:

„Brigádník Juve, dříve policejní inspektor, pak mrtvola, nyní

policista amatér!…“

Fandor prudce vyskočil:

„To jste vy, Juve? Pomyslete si, já jsem vás podezříval!“

Oba bankéři nenechali jej dokončiti, přerušujíce jej:

„Co zde děláte?“

Juve se usmál:

„Pěstuji umění!“ odpověděl. „Příběh Dollonův mě zajímá již

od svého počátku a proto jej sleduji a hledám, jako diletant, jeho

rozřešení.“

Fandor, pln údivu se tázal:

„Jak jste se sem dostal?“

„Jak jsem se sem dostal? Ach, Fandore, to je tajemství. Ty jsi

v této záležitosti učinil psychologická odhalení, skutečně skvělá.

Já jsem zatím pátral kolem. Tebe sem přivedly tvoje úvahy, mne

pak skutečnost. Víš, že jsem sledoval bandu Čísel. Víš, že jsem

v kůži Cranajoura byl v důvěrném styku s tou sebrankou. Nelze

se tudíž diviti, že jsem zjistil, že moji soudruzi z bídných dnů byli

ve spojení s bankou Barbey-Nanteuil, která ovšem o tom neměla

tušení. Nediv se tedy, že jsem se odhodlal tuto banku navštívili!

… Včera jsem tě ostatně viděl sem vstoupit, neviděl jsem tě však

odcházeti. Měl jsi jistě důvody k svému počínání. Rozhodl jsem

se zůstati v tvé blízkosti, abych ti pomohl, kdyby toho bylo třeba

a vydával jsem se proto za telefonního zřízence. Nepřipadlo mi to

za těžko, neboť se v tom oboru vyznám. Když jsem pak zjistil, že

tu budeš spáti, zařídil jsem to tak, že jsem předstíral odchod

a ukryl jsem se v domě. Když jsi volal o pomoc, přiběhl jsem

ovšem ihned…“

„Stejně jako my!“ poznamenal pan Barbey, pohlédnuv na

svého společníka.

Pan Nanteuil se spokojil kývnutím, pak však dodal:

„Bohužel, zločinec opět unikl. Fantomas uprchl!“

A bankéř ukázal na rozbité okno, kudy se asi vrahovi podařilo

utéci…

Avšak novinář současně s policejním úředníkem, pokrčili

rameny.

„Vy se domníváte, pane Nanteuili, že Fantomas odtud vyšel?“

„Nu ovšem!“ odvětil zaražený bankéř.

Juve se tázal:

„A kudy unikl, dle vašeho názoru?“

Nanteuil vzáhl ruku:

„Nu tudy! Oknem! Vidíte přece, že rozbil tabulky?… Hleďte,

jeho maska uvázla dokonce na skle.“

Jerome Fandor usedl v křesle. Zdálo se, že se výborně baví.

„Ujišťuji vás, drahý pane,“ pravil k Nanteuili, „že Fantomas

neunikl touto cestou…“

„Proč by ne?“

„Poněvadž okno prostě někdo rozbil touto židlí v naději, že

tím budeme uvedeni na falešnou stopu. Všimněte si prosím,

abyste mi snáze uvěřili, že ta židle je dosud plná střepů… hleďte!

Je tu dokonce malý střep zaražený do dřeva.“

„To však ničeho nedokazuje! Fantomas rozbil okno jak

dovedl a pak jím unikl.“

„Jak vysvětlíte v tom případě, drahý pane Nanteuili,

především, že měl ještě čas sejmouti svoji masku, a dále, že

v záhoně pod oknem není stop? Nepřesvědčil jsem se dosud,

trvám však na tom již nyní a poněvadž se již rozednilo, můžete se

sám podívati, záhon je tak široký, že muž, jenž by odtud vyskočil,

nemohl by jej přeskočiti a zem je příliš měkká, aby v ní nezůstaly

stopy.“

Pan Barbey zdál se býti zdrcen:

„Je to kouzelnický kousek,“ pravil. „Neunikl-li Fantomas

tudy, kudy se odtud dostal?“

Jerome Fandor prohlásil zvolna a důrazně:

„Fantomas nemohl uniknouti.“

„Nemůže však býti v místnosti?… Kde by se ukryl?“

Týmž chladným hlasem Jerome Fandor opět odpověděl:

„Není zde ukryt!“

„Domníváte se tedy, že prchl do domu?“

Užívaje stále téhož tónu, Jerome Fandor pokračoval:

„Není ukryt v domě! V nejprudší bitce jsem se stále snažil

zjistit! polohu muže, jenž mi svíral hrdlo. Vím jistě, že ve chvílí,

kdy jsem vystřelil, byl jsem zády opřen o dveře, takže jsem stál

v cestě. Poslední náraz mě ostatně vrhl přímo na dveře… nikdo

jimi neodešel, stejně jako nikdo neunikl oknem!…“

Tón novinářův vyjadřoval úplné přesvědčení, a pan Nanteuil

učinil poznámku:

„Jste-li o tomhle všem přesvědčen, pane Fandore, jste-li si

jist, že nikdo neunikl oknem ani dveřmi, kudy chcete, aby byl

Fantomas prchl?“

Jerome Fandor, místo odpovědi, povstal z křesla. Vzal se

stolu svícen, jejž Juve tam postavil a přistoupil k velkému

zrcadlu, kde si pečlivě prohlížel krk:

„To je zvláštní,“ řekl tise. „Hleďte, pánové, muž, jenž se

snažil mě uškrtiti, byl Fantomas… Viděli jsme jej… Nuže ten

muž měl poraněný prst, nebo poranil snad mne, a tím se stalo, že

zanechal na mém límci krvavou stopu svého palce. Dohadujete

se, čí stopa to je?“

Barbey, Nanteuil i Juve vrhli se společným pohybem

k novináři.

Jerome Fandor jim skutečně ukázal malou červenou skvrnu,

jež se odrážela na bílém límci a rýsovala na něm stopu prstu tak

zvláštního, že oba bankéři zvolali chvějícím se hlasem:

„Opět otisk prstů Jacquea Dollona!“

V místnosti zavládlo tíživé, dlouhé ticho a čtyři muži hleděli

na sebe mlčky.

Jerome Fandor zahvízdal oblíbený valčík, Juve se usmíval…

pan Barbey první se snažil opanovali:

„Hrome! Jacques Dollon zde před chvílí byl!… O tom není

pochyby!… Vy říkáte, pane Fandore, že neodešel ani dveřmi, ani

oknem, podejte nám tedy, pro milosrdenství boží, vysvětlení

tohoto tajemství.“

Jerome Fandor spokojil se však úsměvem:

„Což pak se domníváte, že je znám?“

Pan Nanteuil přestupoval netrpělivostí.

„Nuže, nevíte-li nic, neztrácejme času! Počněme hledati!

Prohledejme dům a zahradu!“

Fandor pokračoval posměšně:

„A vyrozumějme policii? Ach to ne! Věřte mi, nebudeme

nikde hledati, pane Nanteuili! Po tři měsíce již zápasíme, bijeme

se s šíleným tajemstvím a nedocilujeme nejmenší jistoty,

pronásledujíce stále vraha, jenž nám vždy unikne… A nyní, kdy

se konečně dostáváme k určitému faktu, měli bychom se vydati

nebezpečí, že celou věc opět zamotáme?“

„Co tím chcete říci?“ ptal se pan Barbey.

„Poslyšte,“ jal se Fandor opět mluviti, „je tomu sotva několik

minut, byl jsem sám v tomto pokoji, Jacques Dollon sem

vstoupil, čehož důkazem jsou stopy jeho prstů na mém krku.

Jacques Dollon byl Fantomas, poněvadž to sám řekl, domnívaje

se, že unikne z bitky jako vítěz. Jacques Dollon-Fantomas odtud

neodešel ani oknem, ani dveřmi. Naproti tomu vešli jste sem vy,

pan Barbey, pan Nanteuil a Juve. Je tedy nepochybné, poněvadž

nikdo neodešel, že Jacques Dollon-Fantomas byl mezi těmi, kdo

sem vstoupili, a že se nalézá mezi těmito čtyřmi stěnami.“

Barbey a Nanteuil ohradili se současně pohybem, kdežto Juve

se dále usmíval:

„Což pak se domníváte?…“

Jerome Fandor nedal jim domluviti:

„Nedomnívám se vůbec nic. Vím jen, že já jsem Jerome

Fandor a že nejsem Jacques Dollon. Juve ví, že je Juvem a že

není Jacquem Dollonem. Vy, pane Barbey a vy pane Nanteuili

víte, kým jste a kým nejste! Nikdo z nás nemůže zanechati otisky

Jacquea Dollona. Vím však rovněž, že Jacques Dollon sem

vstoupil a neodešel… a to je vše, co vím!“

Pan Nanteuil odpověděl na podivné prohlášení Fandorovo

pokrčením ramen.

„To je šílenství, pane!“

Juve však Fandorovi blahopřál:

„To je logika,“ pravil, „jsi velmi moudrý, chlapečku!“

Novinář pokračoval:

„Nuže, jestliže Jacques Dollon odtud neodešel, pak zde dosud

je a je třeba přikročiti k jeho zatčení. K tomu účelu je nutno co

nejrychleji povolati pana Havarda. Jacques Dollon, toť Fantomas,

či spíše Fantomas, toť Jacques Dollon. Pan Havard dostaví se

jistě bez váhání osobně, aby provedl jeho zatčení. Zavolám ho

ihned telefonicky, aniž bych musil opustiti tento pokoj, pánové,

neboť telefon máme zde…“

Využívaje ztrnulého údivu svých posluchačů, Fandor

skutečně telefonoval na policii, vyjednával s policejním

inspektorem a dosáhl spojení s panem Havardem, jemuž, několik

minut poté, stručně líčil poslední události, konče svoje vyprávění

takto:

„Zavřel jsem sám dveře pokoje, v němž ke všemu tomu došlo,

na dva zámky. Nikdo odtud neodešel a nikdo odtud neodejde až

do vašeho příchodu, dávám vám v tom směru svoje čestné slovo!

Přijďte okamžitě. Přiveďte s sebou zámečníka, aby vám otevřel

hlavní vchod a aby vylomil zámek pokoje, v němž se nacházíme,

neboť nechci ani na vteřinu pustiti s očí místnost, kde sice

nevidím Fantomase-Dollona, kde však, opakuji vám, nutně musí

býti.“

Jerome Fandor vyslechl odpověď náčelníka policie

a opakoval ji svým společníkům:

„Pan Havard zde bude za čtvrt hodiny… za čtvrt hodiny

budeme přítomni zatčení Fantomase, nejstrašlivějšího zločince,

jaký kdy existoval…“

Pan Barbey nemohl zabrániti nepatrnému úsměšku:

„Obávám se, že jste příliš rychlý! Všechno je daleko

tajemnější, než kdy před tím a vy mluvíte o zatčení!“

V odpověď na jeho slova novinář vybuchl ve smích:

„Co shledáváte nyní ještě tajemným?“

Jerome Fandor položil tuto otázku s takovým klidem, že pan

Barbey zůstal dokonale zaražen.

„Co shledávám tajemným? Ale všechno! Znáte vůbec

pohnutky, jež vedly k různým zločinům Fantomase-Dollona?“

Na tuto otázku odpověděl Juve:

„Ovšem že ano, jsou přece zřejmé. Paní de Vibray byla

zničena a skutečně skončila sebevraždou, poněvadž – prominete

mi, že ano – poněvadž bursovní spekulace, k nimž jste jí radili, se

nezdařily… Otrávila se a šla zemříti k Jacqueu Dollonovi,

kterého snad v skrytu milovala. Osud tomu chtěl, že téhož večera

vrahové vnikli k mladému malíři a využili této prvé mrtvoly, aby

si zajistili alibi a sehráli komedii, která měla uvésti policii v omyl

a utvrditi ji v domněnce, že se jedná o vraždu paní de Vibray

a sebevraždu jejího vraha… Na neštěstí pro ně byl Dollon

nalezen dříve, nežli jed dokonal svoje dílo a byl zatčen. Pochopíte

zděšení vinníků? Dollon je spatřil… Dollon bude mluviti… udá

je! Nuže… zabijí jej tedy.“

„Avšak Jacques Dollon žije, poněvadž zanechává všude své

stopy!“

Nyní odpověděl Barbeyovi Jerome Fandor:

„Zabijí Jacquea Dollona, neboť je dokázáno, že byl viděn

mrtev, a jakmile jej zabijí, připadnou na myšlenku, že mrtvý

nemůže býti zatčen policií a přijmou tohoto mrtvého mezi sebe…

on bude Zlodějem náhrdelníku kněžny Soni Danidovová…“

„Nu, tohle je blouznění!“

„To všechno je dokázáno, pane Nanteuili! On provede krádež

milionů v ulici 4. září, jež by byla zničila vaši banku, kdybyste

nebyli kryti pojištěním, takže jste nejen nic neztratili, nýbrž, dík

velmi důvtipně krytému pojištění, spíše získali. K tomu ještě

podotýkám, že kdybych byl členem té bandy, navrhl bych vám,

že vám vrátím zlaté pruty, jež se ztratily. Pro zloděje je těžko je

udati, mohli byste je tedy koupiti zpět… a nadělat z nich třeba

falešné peníze, což by nebylo nevýhodné… pro vás!“

Pan Nanteuil poznamenal:

„Obdivuji se vašim žertům!“

„Jsou skutečně obdivuhodné. Věc je hotova, když se zločinci

rozpomenou, že zapomněli u Elišky Dollonové nějaký

kompromítající doklad, nebo něco podobného… Posílají

mrtvého, aby jej přinesl a tento se pokouší zavražditi svou sestru.

Tu přicházím já… a otevírám, na štěstí ještě včas, okna. Po těchto

příhodách dochází k řadě bursovních spekulací, z nichž vyplývá,

že kdyby Thomery zmizel, znamenalo by to ohromné zisky pro

banku Barbey-Nanteuil. Zločinci zbavují se ve spěchu

společníka, jenž je jim nepohodlný, hlupáka Jula, sluhy z ulice

Raffet. Pak posílají Dollona, aby zabil Thomeryho! Nato se

ovšem rozhodnou provésti krádež ve vaší bance, jež je plná zlata,

neboť bez této poslední krádeže byla by to vaše banka, jež, majíc

celou řadu akcií Thomeryho, byla by nucena vyplatiti

spekulantům rozdíly, jež den před tím přijala. Nuže, pánové, smrt

Thomeryho přinesla vám veliký užitek, že ano? Nebytí smrti

Thomeryho, jež vás obohatila, byli byste bývali nuceni prodávati

dle sjednaných podmínek a byli byste ztratili, možná, ještě více,

než jste jeho domnělým útěkem získali. Domnívám se, že jste

velmi vděčni Jacqueu Dollonovi za vše, co pro vás vykonal!“

Při těchto posledních slovech pan Nanteuil se zvedl. Pokročil

k novináři a ptal se ho rozechvělým hlasem:

„Jsem toho názoru, že máte podivný způsob, jak vykládati

příběh Dollonův. Přiznáváte, že tento malíř je mrtev a připouštíte,

že jedná jako živý!… Porozuměl jsem ostatně vašim slovům. To,

co pravíte, je nesmysl! Zatahujete jméno naší banky do každého

z těchto zločinů. Tvrdíte, že má výhody ze všech těch krádeží…“

Jerome Fandor uklidnil bankéře:

„Proboha,“ řekl, „nezneklidňujte se! Je jisto, že všechny tyto

zločiny přinesly vám prospěch, počínaje smrtí paní de Vibray,

která, možná, se chystala k soudní při s vámi pro lehkomyslné

spravování jejího jmění, až po smrt pana Thomeryho, jež měla

v zápětí pokles jeho akcií, který je pro vás rovněž výhodný… Je

to však všechno asi pouhá shoda okolností, poněvadž nejste asi

Fantomasem ani Jacquem Dollonem, a poněvadž vám není

možno zanechávati otisky jeho prstů… Říkal jsem to vše pouze

proto, abych poukázal na nepřetržitý řetěz událostí, jež se

odbývají v úzkém okruhu, v němž máte celou řadu známých.

Řekl jsem…“

Jerome Fandor se náhle přerušil.

„Slyšíte? Někdo stoupá po schodech! To je pan Havard!“

Oba bankéři, pohybem pochopitelné netrpělivosti vstali

a chtěli přistoupni ke dveřím, avšak novinář, s úsměškem, jenž

mu byl vlastní, poznamenal:

„Nehýbejme se! Proboha, nehýbejme se! Přijměte náčelníka

policie tak, jak jste před hodinou přijali toho, koho přichází

zatknouti.“

Za dveřmi bylo slyšet rozkazy, dávané strohým hlasem. Pan

Havard poručil, aby byl vylomen zámek: okamžik nato vstoupil

do pokoje a přikročil hbitě k novináři:

„Nuže? Řídil jsem se přesně vašimi předpisy, můj milý

Fandore… Ach, vy jste zde také Juve! Tak mluvte! Stalo se něco

nového od té doby, co jste mi telefonoval? Co jste mi to povídal?

…“

Jerome Fandor navázal na větu, kterou přerušil, při příchodu

policejního úředníka:

„Řekl jsem, pane Havarde, že vrah vstoupil do tohoto pokoje

a určitě odtud neodešel, že je tedy zde…“

„Zde?“

Jediným pohledem pan Havard poznal oba bankéře a jeho tón

prozrazoval nedůvěru, která se nemile dotkla Fandora.

Novinář odvětil:

„Ano, zde. Zcela správně! Neboť je nemožné, že by byl tuto

místnost opustil! Ostatně se o tom budete sám moci přesvědčiti;

pane Nanteuili, buďte tak laskav a nakreslete mi přesný plán

prvního poschodí tohoto domu!…“

Bankéř vstal a kráčel k psacímu stolu, jenž stál v rohu pokoje.

„Jsem vám k službám…“

A jal se rýsovati, v hrubých obrysech, plán různých místností,

z nichž sestávalo první poschodí domu.

„Je to správné?“ tázal se.

Jerome Fandor hbitě povstal a kráčel k němu. Byl však asi

velmi vzrušen, ač toho na něm nebylo pozorovat, neboť přibližuje

se k psacímu stolu, klopýtl a byl by upadl. Zachytil se způsobem

tak nešikovným, že převrhl na psací podložku obsah tlustého

kalamáře.

„Pozor!“ zvolal pan Nanteuil a uskočil nazad, aby se vyhnul

této novodobé potopě, zachovávaje při tom rovnováhu na svém

sedadle a drže obě ruce vzhůru, nad proudem tekoucího inkoustu.

Bankéř opakoval znovu:

„Pozor, pane Fandore, co to už zas vyvádíte…“

Nedokončil však větu.

Rychle jako blesk Jerome Fandor se narovnal a dříve, než

mohl kdo uhodnou ti jeho úmysl, uchopil pravou ruku bankéřovu,

násilím ji namočil v inkoustu a hned nato ji opřel o pijavý papír,

kde se narýsoval přesný otisk.

Hleděl sotva vteřinu na tento otisk…

Pak zamával pijavým papírem nad hlavou jako praporem!

Otisk na papíře byl otiskem ruky Jacquea Dollona!

Ruka pana Nanteuile, jejíž stopy byly přece

antropomorfickému oddělení známy, zanechávala tu otisk ruky

Dollonovy!

Pohyb novinářův způsobil zděšení.

Juve vrhl se k němu volaje:

„Výborně! Výborně!“

Pan Havard podivně zbledl a opakoval tiše:

„Nerozumím tomu…“

Jediní pánové Barbey a Nanteuil zachovali klid. Pan Barbey

vstal a pohlédl na svého společníka:

„Tušil jsem to,“ zvolal, „s bohem!“

Výkřik hrůzy byl mu odpovědí! Vytáhl z opasku dýku a vrazil

si ji do prsou až po střenku.

Zatím co Juve poklekl vedle zřítivšího se muže, pan Havard

nespouštěl očí s Nanteuile.

„Ejhle tedy, toť Jacques Dollon, živá mrtvola!… To je

nedosažitelný Fantomas!…“

Zločinec však mu odvážně čelil, ustoupiv před ním:

„Proč mě chcete zatknouti?“ tázal se. „K vůli onomu otisku?

To je pouhý zručný kousek toho novináře! Vezměte nový otisk

mé ruky a uvidíte, zanechává-li moje ruka takové stopy!“

Natáhl dlaň směrem k pijavému papíru, jako by si žádal nové

zkoušky…

Jerome Fandor k němu přistoupil:

„To je zbytečné,“ řekl krátce. „Viděl jsem váš pohyb!…

Sleduji vás již po dvě hodiny.“

Odhrnul manšetu bankéřovu a okázal na malou kůžičku tvaru

rukavice, jež byla připevněna slabou gumičkou.

„Tohle, pane Havarde, je prostě lidská kůže a sice lidská kůže

jedinečně vydělaná, jež si zachovala všechny svoje vlastnosti…

všechny původní rýhy. Chápete nyní, odkud pochází? Čí mrtvola

ji dodala?“

Pan Havard byl bílý jako plátno.

„Míníte mrtvolu Jacquea Dollona?“

Po chvilce ticha náčelník policie pokračoval:

„Ale to je nemožné, to je šílenství. Jak si představujete, že

k tomu došlo?“

„Velmi jednoduše,“ odpověděl Jerome Fandor. „Fantomasovi

je dobře známo nebezpečí, jež přináší antropomorfie, věda přesná

a neomylná všem zločincům, ví, že stopa zrazuje pachatele a ví,

že je těžko něco podniknouti a nezanechati stopy. Proto pokaždé,

chystá-li se k provedení zločinu, oblékne si na ruku rukavičku

z Dollonovy kůže. Tím nejen zabraňuje, aby byl poznán, dokáže

tím také, že je jako vinník zjištěn Dollon… jenž je mrtev!“

Pan Nanteuil pokusil se zapírati:

„Tohle je celý román, co vy tu povídáte. Jak jste na to přišel?“

Fandor pohlédl posměšně na bankéře:

„Fantomase, nepokoušejte se zapříti, co se zapřít nedá!

Klaním se vašemu geniu, zajisté! Tento podvod, tato lest jest

vskutku nepředstavitelná a můžete býti pyšný na to, že jste ji

vymyslil. Pokud mne se týče, já si ji zcela jistě „nevymyslil“

a snad bych na to nikdy nebyl přišel, kdybyste se zde v této

místnosti nedopustil neopatrnosti tím, že jste zanechal svoji stopu

na mém límci… Poněvadž nikdo neodešel, musil býti vínník zde.

Někdo z přítomných m u s i l tudíž míti ruce Dollonovy. Jak to

bylo však možné? Nuže, musil jsem přijíti na nápad

s rukavicemi.“

Konce těmito slovy Jerome Fandor obrátil se k náčelníku

policie:

„Pane Havarde, baronka de Vibray skončila sebevraždou

v důsledku bursovní spekulace, provedené Bankou Barbey-

Nanteuil, nebo byla snad jimi otrávena, na tom mnoho nezáleží.

Její smrt mohla poškoditi pověst banky a její mrtvola byla

odnesena k Jacqueu Dollonovi. Jak připadli na Jacquea Dollona?

Nalezli u baronky jeho pozvání k návštěvě!

Pokusí se ho otráviti, aby obrátili proti němu podezření

spravedlnosti. Víte, že Jacques Dollon byl zachráněn… Stal se

tak obávaným svědkem. Nuže, byl zabit ve své cele s pomocí

dozorce dříve, než jeho nevina byla odhalena… A kromě toho

bylo užito jeho rukou k provádění vražd… Jacques Dollon jest

skutečně mrtev, jak jsem stále tvrdil… a jest to Nanteuil, který

provedl všechny zločiny, jež byly v důsledku zanechaných otisků,

vesměs přiřknuty Dollonovi. A všechny tyto zločiny přinesly

Barbey-Nanteuilům užitek. Řekl jsem právě…“

A zatím co Nanteuil stál tu omámen, nemaje možnosti

odporovali, zatím co Barbey, jehož uložili na lůžko, umíral, zatím

co Juve provázel kýváním hlavy přednes svého přítele, Jerome

Fandor vylíčil panu Havardovi důvody zločinů, jež krátce před

tím sděloval samému Nanteuilovi.

„Když jsem vám telefonoval, byl jsem již v duchu

přesvědčen, že dojde k zatčení. Od chvíle, kdy byly zanechány

stopy na mém límci, nikdo neodešel. Nuže, někdo měl ruce

Dollonovy. Otisky prstů všech přítomných mi byly známy… byl

tu někdo, kdo měl možnost, prostředek změnili svoje vlastní ruce

v ruce Dollonovy. Jaký to mohl býti prostředek?

Musil býti takový – jak pochopíte – takový, jejž bylo možno

odkládati. Nemohl tedy sestávati z ničeho jiného, než z páru

rukavic… z p á r u r u k a v i c , z h o t o v e n ý c h z k ů ž e

J a c q u e a D o l l o n a ! Pan Nanteuil držel tvrdošíjně ruce na

zádech. Uhodl jsem, že to byl on, jenž dnes v noci hrál roli

Dollona. Zařídil jsem to tak, aby nemohl svoje rukavice odložiti,

abych mohl vzíti otisk jeho ruky ve vaší přítomnosti… Ostatní si

už domyslíte, že ano? Když jsem otisk skutečně vzal, využil

Nanteuil rozruchu a strhl rukavici, která, jak vidíte, je-li složena,

nezabírá více místa než jediná cigareta. Odhoditi ji bylo

nebezpečné a strčil ji proto do rukávu, předstíraje, že si rovná

manžetu, při čemž úmyslně potřísnil inkoustem také svoji vlastní

ruku… Jenomže, já jsem to vše pozoroval! Pane Havarde, není to

jen falešný Jacques Dollon, jehož vám předávám, pochopili jsme

oba, já i Juve, že jest to Fantomas… Tato maska, kterou zde

vidíte, je toho nepochybným důkazem, on sám to ostatně

přiznal… Pane Havarde, nezbývá, než abyste se chopil tohoto

člověka, Juve a já vám jej předáváme!“

Chvíle byla krajně napjatá.

Juve a Fandor objali se pohybem, který se jevil samozřejmým

v této chvíli dokonalého vítězství. Pan Havard postoupil kupředu

rukou zvednutou k Nanteuilovi, který před ním ustupoval…

„Fantomase!“ počal, „ve jménu zákona vás zat…“

Slova mu uvázla v hrdle.

Zatím co učinil ještě krok kupředu, Nanteuil uskočil a jeho

ruka se dotkla vyřezávané dřevěné stěny.

V téže chvíli pan Havard, jako by podražen neviditelnou

překážkou, natáhl se v celé délce na podlaze.

Juve a Fandor chtěli se vrhnouti kupředu, Fandor však upadl

rovněž s výkřikem zaklení a Juve řval:

„Hrome! Dostal nás! Prchá!“

Pokusil se učiniti krok – nemohl však, neboť byl jako by

přibit k zemi! Fantomas skočil jako blesk přes ležícího pana

Havarda, dosáhl dveří a zabouchl je za sebou. Bylo slyšet výbuch

smíchu. Fantomas se vzdaloval…

„To bylo kouzlo,“ zachroptěl pan Havard.

„Zujte se, zujte se,“ křičel zuřivě Juve, sám jsa již zut a hnal

se domem s revolverem v ruce, doufaje, že zločince dohoní.

Když policista doběhl ke dveřím domu, spatřil tam strážníky,

přivedené panem Havardem, kteří na něho klidně hleděli.

Nepozorovali nic zvláštního, ulice byla opuštěna… Fantomas

zmizel v jediné vteřině jakoby se rozplynul… nedostižný… unikl

tentokráte opět těm, kdož jej tak usilovně pronásledovali.

„To co se přihodilo je velmi prosté,“ vysvětloval Juve panu

Havardovi a zaraženému Fandorovi. „Tušil jsem to ihned, jak

jsem vás viděl upadnouti, pane Havarde, hned, jak se Fantomas

opřel o dřevěnou výplň…“

„Stiskl elektrický knoflík, že ano?“

„Ano, Fandore, spojil proud… k čertu, ten darebák se pojistil

proti všemu a umístil pod podlahou pokoje, již dávno před tím,

jak se domnívám, silné elektrické magnety. Ve chvíli, kdy pan

Havard k němu kráčel, aby provedl zatčení, a on viděl, že už

neunikne svou drzostí, zapnul proud… a my všichni byli jsme

přibiti k zemi přitažlivostí, jíž magnety působily na cvočky

v naších botách… a on, Fantomas mohl tudíž odejiti, neboť jistě

že měl podrážky z isolačního materiálu.“

Ani pan Havard, ani Fandor neodpověděli policejnímu

úředníku. Zoufalství nad tím, že již vztahovali ruku na

Fantomase, jenž byl jim vydán na milost, že ho jižjiž měli a on

jim náhle unikl, vhánělo jim takřka slzy do očí.

„Je to jako kletba,“ pravil Fandor, „neboť tentokráte si

skutečně nemůžeme nic vytýkati. Nemohli jsme předvídali nic

podobného!…“

Novinář dodal pak tichým hlasem:

„Ubohá Eliška!… Jak jí mám sdělili, že jsem nechal uniknouti

vraha jejího bratra?“

O D V A H U .

„Nevezmeš si ještě kousek kuřete?“

„Ne, děkuji, nemám hlad.“

„Nu musíš přece jíst…“

„Jíte snad vy?“

„To ne, ale…“

„Nuže, jaké pak ale?“

V odděleném pokoji prvního poschodí restaurace u „Tučného

bažanta“, kde oba návštěvníci obědvali, nastalo opět ticho.

Juve a Fandor, sedíce naproti sobě, byli nehybní a hleděli do

neurčitá.

Neměli stejně chuti k jídlu, jako neměli chuti vůbec k ničemu.

Byli současně znechuceni, ztroskotáni a unaveni vším, co

zažili.

Fandor jal se náhle vzlykati a Juve hleděl na něho jak pláče,

kousaje se do rtů a na jeho čele rýsovala se silná vráska, jež

zkreslovala jeho obličej.

Před několika hodinami, při svém návratu domů, nalezl

Fandor černě vroubenou obálku, jejíž písmo způsobilo, že se

zachvěl. Byla to ruka Elišky Dollonové, jež napsala adresu.

Novinář prudce roztrhl obálku a četl:

Nehody posledních dnů jej tak pronásledovali, že se obával

opětného neštěstí. První slova dopisu Fandora uklidnila; dívce se

nic zlého nepřihodilo. Zatím co četl dále řádky ve spěchu

načrtnuté, pocítil prudkou bolest, v srdci.

Eliška Dollonová psala:

Zdá se mi, že sešílím… ano měla jsem vás ráda. Včera ještě

byla bych ráda svolila k tomu stati se Vaší ženou, avšak současně

s Vaším dopisem obdržela jsem jiný dopis, v němž jsem nalezla

hrozná odhalení, jež jsou prokázána!… Nemám práva Vás

proklínati! Či spíše nemám k tomu síly! Nikdy si Vás však

nevezmu, Jerome Fandore, Vás, Karla Ramberta!*)

*) Viz Fantomas I. díl.

Fandorovi se zdálo, že se s ním celý svět točí.

Učinil několik kroků… zavrávoral…

Fandor slabikoval zoufale:

„Fantomas, Fantomas se pomstil!…“

A nešťastný mladík padl ve mdlobách na podlahu, před zraky

ulekané domovnice.

Juve, naproti tomu, po podivném útěku bankéře Nanteuile –

Nanteuile před celým světem, avšak Fantomase pro Fandora a pro

něho samého – obdržel od pana Anniona, vrchního ředitele

policie, muže, který se ozýval jedině při skutečně sensačních

případech, list zaslaný pneumatickou poštou, následujícího znění:

„Lituji, že jste vystoupil na veřejnost za tak směšných

okolností, a nedovedl provésti zatčení zločince tak významného.“

Obsah byl krátký, ale výrazný a Juve při jeho čtení svíral

pěsti.

Juve a Fandor polykali bez chuti své jídlo a přemýšleli

o nešťastných událostech, jimž konec konců, oni sami padli za

oběť.

Náhle pohlédli na sebe, jako dvě smutné trosky ponechané

sobě samým na nekonečném moři lidské lhostejnosti, přistoupili

k sobě a padli si do náruče.

„Nejhorší utrpení,“ vzlykal Fandor, „je utrpení lásky…“

Juve však zavrtěl hlavou:

„Nejbolestnější rána,“ řekl hořce, „je zraněná sebeláska.“

Zůstali tak chvíli stati objati. Náhle však jejich duch oživl,

neboť tito dva muži mohli sice podlehnouti, ale jen nakrátko. Byli

příliš vášnivými hráči:

„Fandore!“

„Juve?“

„Máš odvahu?“

„Mám Juve!“

„Nuže hochu,“ řekl Juve, „zapomeňme na minulost a vydejme

se znovu s odvahou na tažení proti Fantomasovi. Říkám ti, že

bitva teprve začala…“

P O K R A Č O V Á N Í D O B R O D R U Ž S T V Í

F A N T O M A S O V Ý C H V N Á S L E D U J Í C Í M S V A Z K U

T A J E M N Ý A G E N T .