FANTOMAS vychází v tomto pořadí:

1. Fantomas

Kč 16

2. Juve contra Fantomas

„ 20

3. Mrtvý, jenž zabíjí

„ 20

4. Tajemný agent

„ 20

5. Král zajatcem Fantomasovým

6. Policista-apač

7. Oběšenec z Londýna

8. Dcera Fantomasova

9. Fiakr noci

10. Ruka bez těla

Ve vydávání se pokračuje.

PIERRE SOUVESTRE & MARCEL ALLAIN

FANTOMAS

V.

KRÁL ZAJATCEM

FANTOMASOVÝM

Přeložila

Z. Marešová.

1929

JAN FROMEK, PRAHA III., VÍTĚZNÁ TŘ. 11.

Knihtiskárna Max Forejt v Praze-Vysočanech.

I .

K R Á L O V S K É O B Ž E R S T V Í .

„Nuže, konec konců, zahyřme si! Je Sylvestra a dělá to po čertech

dobře pohřbívat čas od času rok s jistým zdáním veselosti… tím

spíš, že třicátého prvního prosince je pouze jednou za dvanáct

měsíců. …Hrome, to přec je samozřejmé!“

Byla skoro půlnoc.

Žurnalista Jerome Fandor, redaktor populárních novin „Velká

Paříž“, kráčel v tu chvíli po bulváru; šel z nudného oficielního

spolkového banketu, během kterého po dvě dlouhé hodiny

poslouchal četné řečníky, pějící chválu nesporných zásluh Družnosti

a Vzájemnosti.

Fandor začal dřímat po prvních přípitcích a probudil se ke konci

čtení seznamu vyznamenaných členů spolku.

Po závěru poslední řeči, které všichni, s vědomím, že je konec,

freneticky tleskali, vstávalo se spěšně od stolu.

Zatím co malý počet pozvaných zdržoval se ještě v sále, řítili se

ostatní hosté k šatně; většina jich prchala snad velmi spokojena s

obřadem, kterého se právě účastnila, ale ještě mnohem spokojenější

při pomyšlení, že je skončen!

Jerome Fandor byl v počtu prchajících.

A tak deset minut po posledních salvách potlesku byl venku,

vdechuje s rozkoší klidný a čistý večerní vzduch.

Bulvár, před půl hodinou ještě pustý, byl naplněn obzvláště

četnými zástupy.

Divadla právě končila a pak byl poslední večer roku, dvojí důvod

k tomu, aby bylo venku živo.

Kráčeje drobnými kroky po bulváru pozoroval žurnalista se

zájmem jízdní dráhu přeplněnou vozy a chodník zaplavený chodci.

Celá bohatá a elegantní Paříž jakoby se shromáždila na této živé,

frekventované tepně, která se táhne od svatomartinské brány k

Madeleine pod názvem „velké bulváry“. Úctyhodný počet aut si

hrdě razil cestu hlučným houkáním, zatím co uvnitř vozů —

nádherných limusin nebo pohodlných landauletů — rýsovaly se za

zamženými skly něžné siluety žen zahalených do krajek a kožišin.

Chvílemi zastavovaly vozy před osvětlenými terasami

restaurantů; premovaný lokaj se vrhal na dvířka a otvíral je s

pokornou úslužností. Půvabné a vzrušující zjevy načesaných žen s

jemnými střevíčky a světlými rukavicemi se vynořovaly, aby hned

zase zmizely v nočních podnicích, sledovány vážnými, strojeně

napřímenými muži v kožiších s bezvadnými cylindry oslňujících

lesků.

Všechen hemžící se dav venku vesele šuměl a hlučel. Lid se

bratřil s buržoasií, všichni se navzájem oslovovali, šťouchali,

pokřikovali na sebe beze zloby, bez nenávisti…

„31. prosinec,“ myslel si Jerome Fandor, který to všecko

pozoroval, „všeobecné usmíření… radost pro všecky! Hola, proč

bych se do toho taky nepustil, proč bych si nezahýřil i já?…“

* * *

Žurnalista Jerome Fandor mohl směle tvrdit, že za všecka ta léta,

kdy žil v Paříži a vedl tam činný a stravující život prvního

zpravodaje časopisu „Velká Paříž“ poznal dobrou třetinu

„Pařížanů“. Sotva šel po ulici déle než deset minut a již vyměňoval

přátelská slova, stisknutí ruky nebo aspoň kamarádské pozdravy

kývnutím hlavy.

A nicméně, přes svou popularitu, byl stále sám, neboť ač znal kde

koho, s nikým nebyl důvěrný. A přece tu byla jedna výjimka!

Fandor měl přítele, kterému svěřoval své nejtajnější naděje, své

nejdražší myšlenky.

Byl to Juve, proslulý policejní inspektor.

Složitá a dobrodružná existence Fandorova byla ostatně úzce

spjata svými podrobnostmi a záhadami s životem Juvovým.

Ustavičně byli spolu bojujíce ruku v ruce pro ochranu společnosti,

hledíce vyjasnit různá dramata a usilujíce rozřešit mnohé záhady!

Ano, Juve byl Fandorovi důvěrným přítelem, jakého si jen mohl

přát!

Tohoto večera novinář stržen radostnou náladou celého svého

okolí, zakoušel nepřekonatelnou potřebu sdílnosti, veselí, uvolnění

těla i ducha.

„Hrome,“ řekl si, „mohl bych docela dobře jít vzbudit Juva a

přimět ho k tomu, aby se mnou šel na druhou večeři, ale jsem

přesvědčen, že ten výtečník by mě uvítal značně nevrle: v tuhle

chvíli spí spánkem spravedlivých a velmi by ho mrzelo, že je z něho

vyrušen.

Nu což, však najdu snadno několik známých, budu-li se

potloukat po okolí!“

Fandor došel na křižovatku Drouot a stěží se prodíraje stále

houstnoucím zástupem, zpozoroval velikou restauraci, tonoucí v

světlech a plnou bíle prostřených stolů, čekajících na hosty. „To je

něco pro mě,“ pomyslil si, „místa je tu dost.“ Ale sotva vesel,

přistoupil k němu vrchní, ukláněje se až k zemi:

„Vaše jméno, pane?“

„Proč to?“ zarazil se Fandor.

Sklepník odpověděl vážně a s odstínem pohrdání v hlase:

„Myslím, že jste si reservoval stůl, jinak nemáme nic volného.“

Fandor nevyslechl konec věty, obrátil se a s velikou nesnází vyšel

z místnosti, do níž se už valily proudy prozíravých hostů, kteří měli

dobrý nápad zamluvit si místa včas.

„K čertu,“ pomyslil si mladý muž, „zapomněl jsem, že je 31.

prosince, nebude to snadné někde se usadit.“

Opakoval svůj pokus na třech nebo čtyřech různých místech a

všude se mu vedlo stejně; pravidelně ho vypoklonkovali.

Fandor se nedal odradit a umíněně pokračoval ve své pochůzce.

„Jistě najdu nějaký méně nacpaný lokál!… Začínám mít smrtelný

hlad.“

A skutečně jeho žaludek už volal po jídle.

Fandor, který se z novinářské povinnosti účastnil banketu, měl

totiž v zásadě hrůzu z těchto hromadných hostin a sotva se dotkl

nesčetných jídel, která se tam podávala.

Večeřel bez zájmu, teď chtěl jíst doopravdy!

Došel až k Madeleine a uvědomil si, že od hodiny k hodině

nesnadněji najde místo, kde by se usadil.

U vchodů do nočních podniků nebyl už ovšem tak velký nával,

ale nahlédl-li Fandor náhodou do přízemních sálů, viděl, že jsou

přeplněny a že není pomyšlení do nich vniknout.

Fandor se dal mechanicky ulicí Royale a kráčel směrem k Saint-

Honoré.

Právě když míjel restaurant nenápadného a tajemného vzhledu,

jehož okna byla uvnitř celá zastřená sametovými záclonami a před

nímž stála řada přepychových aut a nádherných vozů, uslyšel náhle

volat své jméno.

Prudce se zastavil, rozkošný zjev vyvstal před jeho očima:

„Isabela de Guerray!“ zvolal, „podívejme se na to!“

„To jste vy, můj drahý, jak se máte?…“

Mladá dáma nádherně oblečená, zahalená do velkého

kožešinového pláště, podávala žurnalistovi něžnou ručku v bílé

rukavičce …

„Půjdete se mnou,“ pokračovala, nepouštějíc Fandorovy prsty.

A mladý muž se dal odvléci.

Restaurant, do kterého vešla půvabná žena, nebyl jiný, než

proslulý Raxim, nejvybranější noční podnik z celé Paříže, kde se

každého večera scházela smetánka hýřilů, nejluxusnější ženy

polosvěta, nejvznešenější flamendři.

Tuto Isabelu de Guerray poznal Fandor kdysi v době, kdy jako

mladá učitelka, opouštějící právě Sèvres, byla zapletena do dosti

zmotané a ne zcela pěkné historky s nějakým mladíkem ze

společnosti, který se k vůli ní zastřelil. Učitelka se tím stala

populární ve světě skandálů a galantních dobrodružství. A udělala

v něm rychle kariéru.

Čas od času čítal Fandor v některých z malých bulvárových

časopisů, že Isabela de Guerray pořádá recepce, dává večeře pro

nejelegantnější „společnost“. Někdy byli její hosté jmenováni,

nejčastěji byli označováni začátečními písmeny … Fandorovi se toto

setkání docela zamlouvalo. Jelikož měl ve zvyku bystře pozorovat a

věčně kritisovat, konstatoval ovšem hned, že z hezké Isabely, kterou

poznal před sedmi nebo osmi lety jako křehkou a útlou dívku, se

stala důstojná osoba, trochu tělnatá v ramenou a bocích, stále však

ještě neobyčejně oslňující. Ohnivost jejích očí nebyla jistě nejmenším

z trumfů, jimiž vyhrávala své partie v polosvětě.

„Budete mým kavalírem,“ řekla roztomile Fandorovi, „mám

zamluvený stůl u Raxima…“

A když žurnalista s ironickým úsměvem váhal, dodala Isabela.

„Ó, ve vší počestnosti; jakmile budeme uvnitř, vrátím vám

svobodu, budete-li chtět… mám tam své záležitosti…“

Pak pokračovala s malým hrotem škodolibosti: „A své

zbožňovatele!… Pokud jde o vás, Fandore, vím, že vás člověk

nesvede!“

„Dokazujete pravý opak,“ odpověděl galantně mladý muž, líbaje

ruku hezké ženy a vešel za ní do místnosti.

Ohlušující lomoz panoval už v restaurační místnosti. V dlouhém

sále, jehož dvě stěny tvořila ohromná zrcadla, která jej zdánlivě

zčtyřnásobňovala, byla většina stolů obsazena. Ale u Raxima to bylo

jiné, než v ostatních podnicích, kde jednotlivé skupiny, sedící u

těsně sousedících stolů byly si úplně cizí. Tady byli všichni

návštěvníci jako doma. Bavili se vespolek, vypadalo to jako v

nějakém salonu, nesmírně přívětivém a naprosto ne upjatém, kde se

mohlo přecházet s kloboukem na hlavě, s cigaretou v ústech, posadit

si sem tam některou z dam na klín nebo políbit ji letmo na krk.

Fandor kráčeje za Isabelou de Guerray, která se snažila projít až

na konec sálu k rohovému stolu, zahrnutému květinami a

přeplněnému lahvemi šampaňského, pozdravoval a tiskl ruce na

všechny strany.

Setkával se tu s trochu snad sestárlými — neboť k Raximovi smí

jen ty, kdož si už vydobily prýmky v boji života — ale zajisté

zbohatlými a skvěle vydržovanými slečnami, více či méně

roztomilými, více či méně hezkými, které poznal kdysi na svých

nočních toulkách po Latinské čtvrti nebo na Montmartru.

Fandor poznal Conchitu Conchas; španělská tanečnice, která

měla svou chvíli slávy minulou zimu, prováděla mezi stoly půvabné

vlnivé pohyby.

Žurnalista narazil na drobnou ženušku.

„Vida“, zvolal, „tady je zas ten malý uličník Louppe…“

A vzal důvěrně kolem pasu slaboučkou, jakoby patnáctiletou

holčičku s klukovským chováním, jejíž tvář, unavená častým

bděním a posetá vráskami, prozrazovala věk mnohem pokročilejší.

Dostal od ní ostrou důtku:

„Pracky dolů, sic uhodím,“ zaječela kyselým hlasem drobná

ženuška…

Ale Fandor si už tiskl ruce s velkou modrookou blondýnou; byla

to Angličanka, klasická Angličanka od Raxa, Daisy Kissmi, s

opravdu příznačným jménem.

Fandor se rozhodně octl v známých krajích.

Pozoroval také jakéhosi velmi mladého člověka, bez vousů a

holohlavého, již břichatého, který, rozvalen na lavičce, díval se tupě

na velkou whisky-sodu přelévající se mu zvolna po kapkách

nekonečně dlouhou slámkou na náprsenku a na frak.

Tato předčasná ruina poslouchala roztržitě svého souseda, který

jí tajemně povídal něco do ucha a Fandor občas rozuměl některým

větám rozmluvy.

„Myslíte, že má vyhlídky ? — Ale kam pak… s tím se nedá nic

dělat! Už běhá tři roky!“

Potom zaslechl žurnalista ještě jiného hosta, rudého v tváři, jenž

opakoval:

„Kormorán!… ano, Kormorán… ten udělal 587 franků při vážení;

to je kvóta!“

Fandor ho poznal. Byl to žid Weil; Weil junior, jak se mu říkalo,

aby ho rozeznali od jeho otce, stejně flámujícího a s kterým se

výborně shodl v rozhazování milionů, jež jeho lakomý a chamtivý

děd za devadesát let svého života nashromáždil spekulacemi na

burse.

V pozadí sálu zahlédl Fandor starého vévodu de Pietra,

šlechtického potomka vznešené zchudlé rodiny italského původu,

jenž obklopen rojem hezkých děvčat naparoval se s monoklem na

oku v tomto saloně polosvěta; v skutečných salonech už řadu let

nevystupoval, byv z nich vyloučen následkem nemilých afér.

Arnold, herec z Variétés, večeřel skromně u skrytého stolu v

koutě s malou přítelkyní.

Fandor pozdravil umělce mrknutím oka a usedl na rohu sedadla,

které se mu konečně podařilo najít blízko velkého stolu, kde

předsedala Isabella de Guerray, obklopena množstvím žen a

mladých mužů.

„Poslyšte,“ prohlásil jeden z hostů, rafinovaně elegantní, jehož

příliš dlouhé a příliš jemné ruce byly přetíženy prsteny, „poslyšte,

pánové… každý za sebe dnes večer, bude to pohodlnější a každý si

dá co bude chtít!“

Toto zařízení bylo pochuti Fandorovi, který nechtěl riskovat

platit za všechny, právě tak jako neměl chuť dát se vydržovat

některým z těchto veselých hýřilů.

Ostatně s jídelním lístkem si nemuseli hosté lámat hlavu.

Vrchní dal bez ptaní každému přinésti láhev extra-dry, načež se

stůl plnil ostendskými ustřicemi. Množství sklepníků roznášelo po

sále se zázračnou ekvilibristikou pyramidy šálků s polévkou, kdežto

u jiných stolů, kde už byli dále s jídlem, pochutnávali si hosté na

širokých řezech paštiky z husích jater.

Chtě nechtě musel každý tuto oficielní večeři dostat.

Hovor se stával hlasitějším, čím více pohárů šampaňského bylo

vypito.

Všichni začínali být opilí a Fandor, který dosud neztratil klid, ač

o něj nijak neusiloval, díval se zvědavě na všechny tváře, jež se

pomalu rozzařovaly parami alkoholu.

I sklepníci oživovali v horečce práce a žurnalista pozoroval, že

jediný kdo zachovával neochvějný klid, byl slavný Gérard, šéf

livrejovaných sluhů, generálgroomů, ředitel šaten, v modré livreji se

zlatými knoflíky, jenž neustále chodil sem a tam, procházeje sálem s

hromadami plášťů na rameni a s tucty holí a deštníků, nad nimiž

trčely cylindry, narážející o sebe v nebezpečné změti.

Cikáni snažili se ještě vyvrcholiti bakchické vydráždění

obecenstva. Hráli své nejomamnější kousky, synkopované valčíky,

které nejvíce vzrušují; i jich se zmocnilo všeobecné rozjaření: ostatní

opíjeli se šampaňským, oni opíjeli se zvuky.

První houslista opustil náhle orkestr a uprostřed sálu ohlásil

svým zajímavým moldovalašským přízvukem a s přimhouřenýma

očima, že zahrají novinku: jeho vlastní skladbu nazvanou „Zpívající

fontány.

K volání „brávo“, jímž bylo toto prohlášení uvítáno, mísily se

výbuchy smíchu.

Ó, Higo byl zajisté nejpařížštější cikán na světě. měl víc než

kdokoliv jiný smyslu pro aktualitu.

Nastalo jakési utišení, když zazněly první takty ohlášené skladby.

Higo, upnutý v červeném dolmanu, pod nímž nosil šněrovačku,

která dávala vyniknout jeho mohutným ramenům a jeho bokům,

rýsujícím se v černých přiléhavých nohavicích, hrál v naprostém

vytržení.

Jakoby se vůbec nestaral o své partnery, pohyboval se s

rafinovaným uměním, které vzbuzovalo dojem podvědomí,

vystupoval z orkestru, blížil se ke stolům, věnuje každé z

rozkošných žen některou větu svého díla, některou z nejněžnějších

melodií svého smyčce.

Fandor poznenáhlu podléhal všeobecnému nadšení a opojení.

Sledoval se zájmem obratné pohyby cikánovy a vzrušení, které

vzbuzoval svou blízkostí. A pak cítil jistou sympatii k muži, který si

najednou usmyslil nazvat ledajaký kousek svého repertoiru

„Zpívající fontány“…

Tomu se říká rozumět svému „řemeslu“…

Fandor se chvíli bavil pozorováním hezké tmavovlásky s

profilem madony, která, patrně znechucena dlouhým tête á tête se

starým švihákem, zřejmě svým vážným „přítelem“, vzdalovala se

neustále pod všemožnými záminkami a chodila se každou chvíli

pudrovat.

A Fandor si všiml, že pokaždé, kdy hezká dívka svůdně se

houpajíc v bocích, prošla sálem a zmizela v umyvárně, dva nebo tři

z hostů vytratili se za ní a za chvíli se zase objevili. Když se pak

dívka vrátila na své místo, vyměňovala s nimi četné a významné

pohledy… optická němá znamení, ale zcela výmluvná!

Noc pokročila.

Hrdla, stále zavlažovaná, začínala přece chraptit stálým křikem.

Personál Raximův rozdal už spousty vějířů, nesčetné řehtačky a

veletucty frkaček.

Obecenstvo se po celém sále dětinsky pralo o nepatrné hračky,

tak jako by šlo o předměty značné ceny.

Několikrát za sebou museli správcové s pomocí silných rukou

Gerardových diskrétně vyprovodit z restaurace jednoho nebo dva

příliš zpité hýřily a dopravit do prvního patra některé z krásek,

stižené nervovým otřesem.

Povyk byl stále horší.

Weil junior si usmyslil tlouci jedním talířem o druhý a četní

plagiátoři ho napodobili.

Angličanka, stojíc na židli, zběsile mrskala nohama; její až k

stehnům vyhrnuté sukně odhalovaly dlouhé, hubené nohy v

průsvitných, hedvábných punčochách.

Starý vévoda de Pietra si nasadil papírovou čepici.

A přehlušuje všechen hluk, Higo, v stále stoupající extasi,

vyluzoval ze svých houslí neuvěřitelným tempem nejtklivější takty

finále lidového čardaše, tak vhodně nazvaného „Zpívající fontány“!

„Poslouchej ty tam,“ oslovila pikantní Gonchita Conchas

Fandora, o jehož rámě se důvěrně opřela, „měl bys nám dát lístky na

zítřek, abychom si poslechli ty slavné fontány…“

Fandor se chystal odpovědět, že v hodinu, kdy fontány budou

zpívat, bude dívka asi spát jako dudek, ale Španělka nečekajíc na

odpověď byla už ta tam.

Jelikož lidí v restauraci už trochu ubylo, odstranily se stoly

uprostřed sálu, aby bylo místo pro tanec; Španělka jej chtěla zahájit.

Fandor si nechal odpověď pro sebe a začal již pomýšlet na

odchod, když se někdo lehce dotkl jeho ramene.

„Promiňte, pane,“ řekla osoba, „snad se vám to bude zdát

indiskrétní, ale zdá se mi, že víte něco o

tom, čemu se říká

„Zpívající fontány“ ?…

Jsem cizinec a proto nevím nic o této pařížské události… mohl

byste…“

Fandor zprvu dělal jako by neslyšel, ale protože bylo příliš

patrno, že otázka patří jemu, obrátil se, díval se chvíli na mluvčího a

náhle sotva zatajil ohromné překvapení.

Muž, který Fandora oslovil, seděl přímo za ním, proto si ho

žurnalista dosud nepovšiml.

Bezpochyby přišel pozdě a usedl na místo některého z hostí,

který již odešel. Seděl sám u zcela malého stolku.

Byl to člověk asi třicetiletý, světlých vlasů s dosti mohutným

knírem, zdál se statný, silné kostry, byl bezvadně oblečen ve fraku,

jenž jistě pocházel od nejlepšího krejčího.

Fandor zůstal několik vteřin úplně zaražen, upíraje zrak na hosta,

ale ten na štěstí nezpozoroval jeho překvapení, jinak by se ho byl

jistě tázal po příčině.

Muž zcela flegmaticky očekával odpověď na svou otázku.

Dojídal beze spěchu půl koroptve a dlouhými doušky pil

nejopojnější šampaňské.

Fandor vzpamatovav se ze svého prvního překvapení vykládal s

uctivou vlídností:

„Můj Bože, vaše nevědomost je úplně omluvitelná, neboť jde o

maličkost, která není naprosto světoborná. Ptáte se, co jsou

„Zpívající fontány?“… Je to úplně jednoduché: Na náměstí

Concorde jsou po obou stranách dvě bronzová sousoší, dosti hezká,

představující najady, vynořující se z vody… Znáte ty fontány tak

dobře jako já…“

Fandorův nový společník mlčky přisvědčil, s klidem si nalévaje

novou dávku šampaňského a objednávaje další.

„Umí pít,“ pomyslil si Fandor.

Pak vida, že se na něj cizinec tázavě dívá, pokračoval opíraje se o

lenoch židle:

„V posledních dnech se zdálo kolemjdoucím, že tyto fontány

nebo lépe řečeno sochy na těchto fontánách vydávají zvuky; zvláštní

podivné zvuky, dosti silné a při tom dosti lahodné. Vypadalo to jako

by najady zpívaly… není to rozkošně poetické a ryze pařížské ?“

„Vskutku velmi pařížské,“ zamumlal host, před kterého právě

postavili novou láhev extra-dry…

„Ryze pařížské,“ pokračoval Fandor; „příhoda přišla do novin a

jeden časopis, který jistě znáte podle jména, „Velká Paříž“, usmyslil

si, že uspořádá v té věci anketu u osobností nejlépe kvalifikovaných,

aby mohl podat vysvětlení tohoto podivného úkazu.

Cizinec otázal se bez obalu:

„A o co vám to před chvilkou říkala Gonchita?“

„Ale o nic; chtěla lístek, aby se dostala na tu slavnost, ale myslím,

že se žádné nevydávají…“

Žurnalista byl zpraven lépe než kdo jiný o manifestaci, kterou

pořádal odpoledne prvního ledna jeho list!

Lépe než kdo jiný byl by mohl poučit nejen Conchitu, ale také

svého společníka o programu manifestace, zamýšleném populárním

deníkem, v jehož službách byl. Ale nezdálo se, že by žurnalista měl

chuť prozradit svou totožnost muži, s nímž hovořil.

Jejich rozmluva ostatně nezůstala u tohoto předmětu; osamělý

host dal přinésti druhý pohár, který nabídl Fandorovi a ten opětoval

zdvořilost svého souseda tím, že mu nabídl doutník.

Zcela přirozeně posunul Fandor svou židli ke stolu muže, s nímž

se chtěl zřejmě sblížit.

Bavili se spolu tím, že si zapalovali doutník jedním z těch

pašovaných zapalovačů, které chytají ještě hůře než zápalky, ale

dělají furore, neboť mají půvab zapovězeného ovoce! Smáli se tomu

a jejich rozhovor nabýval důvěrnějšího, intimnějšího tonu …

Host po příkladu Fandorově zavedl hovor na všeobecnější pole;

pronášel magická slova jako: flámy … hýření… děvčátka…, slova,

jež zmatou každého cizince snad více než třeba a jež jsou příčinou

toho, že Paříž na ně na všechny působí tak neodolatelným kouzlem!

Fandor si myslil:

„Kéž bych ho k tomu přiměl… kéž by se odhodlal jít se mnou…

Ach, já bych mu toho ukázal… a všeho druhu… co jakživ neviděl !

… To by byla zábavná příhoda — a pak ta zpráva do novin! Pane

Bože, to by byla zprávička! Ale což by se to vůbec mohlo dát do

novin ?… Pravděpodobně ne, ale přec jen by to bylo strašně

zábavné, jen tak pro sebe, svést k pořádnému hýření toho …

takového … chlapíka jeho druhu!… Jsou čím dál tím vzácnější v naší

době.

„U čerta!“ zvolal náhle Fandor …

Jeho společník totiž upustil pohár, který automaticky zvedal ke

rtům; šampaňské teklo po ubruse. Nedal se tím vyrušit z klidu a

sáhl po druhé sklenici …

Fandor se mu po této příhodě zadíval pozorněji do očí a pomyslil

si: „Vždyť on je opilý… ale hrozně! Nu dobrá, to mi snad pomůže

uskutečnit mé záměry!…“

Na náměstí Concorde, úplně pustém v tuto pozdní noční hodinu,

kráčeli zavěšeni dva muži v kožiších a povážlivě se motali.

Byl to Fandor a cizinec, s nímž se sešel u Raxima.

Žurnalistovi se s přispěním poslední láhve šampaňského

podařilo obratnou taktikou přimět svého nového přítele k tomu, aby

s ním zakončil večer v lokálech na Montmartru.

Důvěřivý a hlavně velmi opilý cizinec neváhal přistoupit na

návrh roztomilého mladíka, jakým Fandor nesporně byl. Vyšli oba z

restaurace!

Náhlý přechod z přetopeného sálu do zimy nejen že nerozehnal

výpary alkoholu, nýbrž naopak zhoršil jejich účinky.

Společník Fandorův, který v sále u Raxima chodil ještě jakž takž

rovně, klopýtal teď v pravém slova smyslu po jízdní dráze ulice

Royale.

Nechtěl vstoupit ani do jednoho z vozů, které mu nabízelo

množství sluhů. Vise na rameni žurnalistově a sleduje utkvělou

myšlenku jako pravý opilec, opakoval stále:

„Chci se jít podívat na „Zpívající fontány“ …

„Pojďme si poslechnout fontány!…“

Fandorovi na tom nezáleželo.

Za nic na světě by nebyl jednal proti vůli svého společníka. A nad

to, vlivem náhlé změny temperatury, neměl ani on příliš jasno v

hlavě.

Bez zjevné příčiny, jen tak jak ho to napadlo, prozpěvoval,

hvízdal si a smál se na celé kolo; mezi tím došli k basenům na

náměstí Concorde.

„Nu a fontány?“

„Fontány už nezpívají,“ odvětil Fandor vesele, „je zavřeno,

nehraje to! Pojďme na skleničku!“

„Ano,“ souhlasil cizinec, „pojďme na šampaňské !“

Žurnalista zavolal tax, pracně tam vpravil svého společníka,

který neustále klopýtal o stupátko, a křikl na šoféra:

„Dovezte nás na náměstí Pigalle — a sice zrychlenou třetí

rychlostí!“

Když zavíral dvířka, ozvalo se v něm svědomí:

Zahlédl starou žebračku, která už chvíli kolem nich brousila, jak

obcházeli fontány; ubožačka si asi netroufala prosit je o almužnu.

Fandor jí hodil stříbrný peníz, když už taxi odjíždělo.

Byly tři hodiny ráno. Oživené náměstí Pigalle podivně

kontrastovalo s obvykle tichou čtvrtí Montmartru; hemžilo se vozy,

pěšími, neustálým přecházením lidí všeho druhu.

Fandor a jeho společník vycházeli z jedné z nejrenomovanějších

restaurací na náměstí.

Marně usilovali o rovnováhu, oba byli opilí, zvláště cizinec, který

se hanebně potácel.

„Ty, poslouchej, „ blekotal, „teď musíme jít…“

„Spát musíme jít,“ přerušil ho Fandor.

Jeho přítel vrtěl záporně hlavou.

„Nedá se nic dělat. “

„Dá..“

„Ne…“

Oba muži na sebe pohlíželi přerušujíce svou rozepři dlouhými

přestávkami. A zatím co se Fandorovy smysly zřejmě vyjasňovaly,

cizinec se zdál stále opilejší.

Fandor si uvědomoval svůj stav a ze všech sil se snažil, aby se už

nezhoršil.

Cizinec se mu naopak bez rozmýšlení úplně poddával.

Fandor se už nepřel a snažil se pouze pomoci cizinci, aby přesně

vyjádřil svůj úmysl…

Bylo zřejmé, že chce něco navrhnout, Fandor si to uvědomoval,

neštěstí spočívalo v tom, že se opilec nedovedl vyjádřit.

Po velkém úsilí se mu to konečně podařilo.

„Už vím,“ řekl, „kam se půjde!. “

Fandor jen tak pro formu namítal:

„Ale vždyť jsme už prolezli všechny lokály…“

„Dobrá,“ odpověděl přítel, jehož oko vzplanulo, „do kavárny se

nejde, ale jde se ke mně….“

„Cože?“ zvolal Fandor, jejž tato slova překvapila.

Ochlasta pokračoval:

„Ke mně se jde… k ní… k Susy d‘Orsel, to je moje malá

přítelkyně… představ si, že na mě čeká od půlnoci s večeří!…

„Zas večeřet?“ ptal se smíchem Fandor…

„No ovšem,“ potvrzoval nenasytný hýřil, „kotel ještě funguje!“

Oba muži vstoupili do taxi…

Cizinec bez přílišných obtíží udal adresu:

„247 ulice Monceau.“

A Fandor dávaje se odvážet, říkal si:

„Proč bych tam konečně nešel… je to legrace… co při tom

riskuji?“

Zatím, co s nimi taxi házelo přes koleje vnějších bulvárů, Fandor,

stále střízlivější, pokradmu pozoroval svého společníka.

Ten se přes nesčetné nápoje, které pohltil, pořád ještě držel.

Křečovitost s jakou svíral jednou rukou dvířka a druhou sedadlo,

svědčila sice o tom, že mu dá značnou práci udržet rovnováhu, ale

přesto vypadal slušně a byl by dovedl, kdyby chtěl, skrýt svůj pravý

stav.

A Fandor nemohl jinak, než uznale konstatovat:

„Nu, když obžerství, pak je to obžerství vskutku… královské!!!

I I .

N Á J E M N I C E M A T K Y C I T R O N O V É .

„Zas už jsi zapomněla dát příbory na ryby! Myslíš, že se bude

můj milenec cpát rukama tak jako ten čínský panák, kterého jsem

měla loni tři měsíce?“

Susy d‘Orsel pronesla tuto bouřlivou výtku s přízvukem čistě

předměstským, jehož hrubý ton ostře kontrastoval s jemnou a

distinguovanou siluetou mladé ženy.

Služka Justina zastavila se strnule uprostřed jídelny, kde právě

dokončovala úpravu stolu.

„Ale, milostivá, vždyť máte raky,“ řekla vyjeveně.

Susy d‘Orsel zadívala se na Justinu s hlubokým opovržením,

pokrčila rameny a netrpělivě pokračovala:

„Co na tom? Jsou to přec jen ryby!“

Mladá žena odešla z jídelny do vedlejšího salonku, elegantně

zařízeného v slohu Ludvíka XV.

„Justino,“ zavolala.

„Milostivá?“

„Zase jsi udělala hroznou botu! Neměla jsi kupovat růžové

orchideje. Jdi s nimi k čertu…..chci jen fialové a žluté… víš, jsou to

oficielní barvy Jeho Veličenstva…

Zatím co Justina vykonávala rozkazy, pokoušela se žertovat, aby

si zase získala přízeň své velitelky.

„Podivné gusto,“ bručela si, pošilhávajíc na Susy d‘Orsel, která se

shlížela v zrcadle. „Žlutá barva! Ten váš… to vaše Veličenstvo má

moc podivné gusto.“

Susy d‘Orsel přerušila svou prohlídku a mechanicky odpověděla:

„Opravdu!“

Pak, když si to uvědomila, řekla:

„Ale prosím tě, co tobě je do toho? Hoď sebou, Justino, ať už jsi s

tím prostíráním hotova.“

Služka poznamenala:

„Nechala jsem husí paštiku ve spíži a obložila jsem ji ledem, řekli

mi, že tak bude lepší…“

„Dobrá…“ řekla Susy d‘Orsel, která se zas vrátila do jídelny, aby

naposledy přehlédla všechny přípravy.

Tu a tam upravila nějaký předmět, květinu, vázu a broukala si při

tom:

„Když fešák, tak fešák, a to zas můj vznešený milenec je, to se mu

musí nechat…“

Justina si už netroufala žertovat a pilně pracovala. Za chvilku

dala všechno do pořádku.

Susy d‘Orsel už nebručela; dívala se s uspokojením na rozkošně

upravený stůl v normandské jídelně. Byl prostřen k večeři pro dva.

Pouze dva příbory, jeden vedle druhého a u stolu místo židlí široká

pohovka pokryta spoustou polštářů.

„Kolik je hodin?“ ptala se Susy d‘Orsel.

Justina vytáhla velké hodinky ze záňadří:

„Hnedle tři čtvrti na dvanáct… milostivá dovolí, abych jí přála

šťastný nový rok?…“

Tvářila se při tom tak skroušeně, že Susy d‘Orsel, která měla

dobré srdce, byla dojata.

„Dobrá, dobrá, Justino, šťastný a veselý; nic si z toho všeho

nedělej a hleď už zmizet. Jeho Veličenstvo nechce dnes večer k

obsluze než mne… zmiz a na shledanou zítra…“

„Na shledanou napřesrok,“ zvolala Justina zase už vesele a bez

dalšího pobízení utíkala ke kuchyni.

* * *

Přes to že měla Susy d‘Orsel hezkou larvičku a prohnané

způsoby, nepodařilo se jí v prvních letech její kariéry v polosvětě

získat si valné popularity.

Věnovala se trochu divadlu, aby si dodala zdání nějakého

povolání a hodně se potloukala po nočních podnicích, pátrajíc po

nějakém vážném příznivci.

Konečně po dlouhém očekávání se na ni náhle štěstí usmálo. Byla

vyznamenána, mezi tolika ostatními, znamenitým hýřilem velkého

stylu a jednoho večera ke konci flámu byla povýšena na závidění

hodné místo milenky královy.

Ve skutečnosti si jí prostě povšiml Bedřich-Kristian II., vznešený

panovník, který, když jeho otec před třemi léty zemřel, ujal se vlády

nad osudy království hesensko-výmarského. Mladý král, Pařížan

svými zvyky, nudil se někdy ve své měšťácké vlasti a nesmírně rád

si vyjížděl pod přísným incognitem „trochu si zahýřit do Paříže,“

jak říkal.

Kdykoliv přijel, neopomněl navštívit Susy d‘Orsel a ponenáhlu

sveden kouzlem mladé ženy, učinil ji svou milenkou. Tím získala

Susy slávu a proslulost, které tolik potřebovala.

Na radu královu a díky jeho velkomyslnosti najala si Susy

hezoučký byt v jednom novém domě v ulici Monceau; byt opatřený

všemi moderními vymoženostmi, jehož výzdoba, snad trochu

přehnaně bílá, se mladé ženě nesmírně líbila.

Susy d‘Orsel bydlila v třetím poschodí, v části domu s výhledem

na ulici. Pokoje zařídila s vkusem trochu dětinským, ale, k velké

radosti mocnářově, naprosto pařížsky, předstihujíc modu.

„Nikdy,“ říkal král, u vytržení nad veselými tretkami

nahromaděnými v pokoji, „nikdy by královna Hedvika, která přec

utrácí mnohem víc, nedovedla upravit své obydlí s tak půvabným

přepychem.“

Susy d‘Orsel očekávala toho večera trpělivě Jeho Veličenstvo,

svého milence, který jí stručnou telefonickou zprávou oznámil svůj

příchod na noc 31. prosince.

Když byl král v Paříži, bydlil oficielně v Royal-Palace; přes to že

přijížděl incognito, netroufal si pravidelně trávit noci mimo dům.

Ale jednou není vždycky, a král se rozhodl, že poruší své zvyky, aby

příjemně užil konce roku. Proto oznámil své milence, že u ní

povečeří a zůstane až do druhého dne.

Jako galantní muž postaral se sám o největší část večeře: celé

odpoledne defilovali po zadním schodišti poslíčkové a kuchtíci,

přinášející nejrafinovanější pochoutky od prvních pařížských firem.

Susy d‘Orsel uslyšela náhle diskrétní zazvonění.

Uplynulo sotva deset minut od odchodu služky.

„Hleďme,“ pomyslila, si překvapena, „čekala jsem krále až k

jedné hodině…“

Šla otevřít.

Přede dveřmi stála mladá dívka. Vešla nesměle do předsíně

zaplavené světlem.

„Ach, to jste vy, slečno Pascalová. Čemu vděčím za vaši návštěvu

v tuto dobu?“

„Promiňte, milostivá,“ začala dívka nesoucí objemný balík,

„promiňte, že vás obtěžuji tak pozdě. Ale chtěla jsem vám dodat

vaše krajkové nedbalky, dala jsem si velkou práci, abych je

dokončila a myslila jsem, že budete ráda čím dřív je dostanete.“

„To bych řekla,“ odpověděla Susy, „byla jsem přesvědčena, že

byly dodány už odpoledne… Udělala jste dobře, že jste mi je

přinesla, byla bych vám pěkně zahrála, kdybych je za chvíli nebyla

našla… Nuže, pojďme se na to podívat…“

Susy d‘Orsel uvedla dívku do své ložnice, diskrétně osvětlené

ampulí z matného skla. Otočila vypínač a rázem zazářily elektrické

svícny na stěnách.

Krajkářka položila svůj balík na stolek a opatrně vytahovala

špendlík po špendlíku z obalu.

Šat, který přinášela své zákaznici, byl velice hezký. Byly to

nedbalky z hedvábného mušelínu, celé zdobené anglickou krajkou.

Susy d‘Orsel znalecky prohlížela všechny podrobnosti. Zavrtěla

hlavou dívajíc se na dívku a řekla:

„Je to zpropadeně hezké; víte, že pracujete jako nějaká víla?“

„Ó,“ namítala dívka červenajíc se, „nedělám bohužel všechno

sama… ale konec konců, vyznám se dobře v krajkách…“

Susy d‘Orsel nadšeně pozorovala střídavě autorku a její dílo.

„Panečku, ale musí to kazit oči, co ?“

„Opravdu, je to únavné, zvláště musí-li se pracovat při lampě…

Vstávám sice časně, abych se tomu vyhnula, ale v zimě jsou dny

krátké a zrovna v tu dobu je nejvíc práce, člověk musí být dlouho do

noci vzhůru… právě proto jsem k vám přišla tak pozdě…“

Susy d‘Orsel ji se smíchem přerušila:

„Tak pozdě! Přijde na to, jak se to vezme. Podívejte se, já na

příklad tomuhle říkám časně.“

„Nežijeme stejným způsobem,“ poznamenala mírně Marie

Pascalová.

Ale litovala ihned svého výroku, obávajíc se, aby v něm její

zákaznice neviděla nějakou nezdvořilou narážku na život, který

vede.

Susy d‘Orsel se však pro takovou maličkost neurazila.

„Jistě že ne. Já začínám, když vy končíte, o to nic, ale“ — dodala

potutelně — „je-li vaše práce namáhavá, moje není vždycky

příjemná

Obě ženy se daly do upřímného smíchu a pak ještě chvíli tiše

prohlížely úbor.

Susy odložila župan a oblékla si nedbalky, které jí neobyčejně

slušely.

Byla obzvláště hezká toho večera a Marie Pascalová se nemohla

zdržet, aby jí to neřekla.

„Opravdu,“ zvolala Susy radostně, „opravdu se vám zdá, že mi

to sluší?“

„Báječně!“

„Moc mi na tom totiž záleží, abych byla právě dnes v noci

krásná,“ pokračovala Susy.

Vedla Marii Pascalovou do jídelny a ukázala jí prostřený stůl:

„Pomyslete si, že dnes ke mně přijde můj parádní milenec …

víte… král!“

„Ano, vím“, usmála se Marie Pascalová, „váš stůl je rozkošně

upraven…“

„Budete mi musit zhotovit krajkový ubrus,“ prohlásila Susy,

„jsem přesvědčena, že by to vypadalo překrásně.“

Marie Pascalová, jako dobrá obchodnice, chtěla hned dělat návrh

na provedení, ale Susy ji přerušila:

„Dnes večer už ne, maličká, nemám kdy a pak nesmíte mě mít

moc k utrácení… víte, nezapomínám na to, že už mám u vás

pořádnou sekeru! Promluvíme si o tom za nějaký den…“

Za chvíli už vyprovázela Susy d‘Orsel dívku a přála jí srdečně

dobrou noc.

Opatrně hmatajíc v temnotě sestupovala Marie Pascalová tři

poschodí, došla do průjezdu a chystala se přejít dvůr, aby

vystoupila zase šest poschodí k svému malému bytu v zadním

traktu budovy.

Marie Pascalová byla asi dvacetiletá blondýnka s velkýma

modrýma očima, elegantního distingovaného zjevu.

Oblékala se skromně, ale velmi pečlivě a v celém sousedství byla

známa jako vzor ctnosti a rozumnosti.

Pracovala bez přestání a protože byla neobyčejně zručná,

podařilo se jí získat v elegantní a bohaté čtvrti Monceau tak veliký

kruh zákazníků, že si v zimě často musela přibírat jednu nebo dvě

dělnice, aby vyhověla všem spěšným objednávkám.

Přes to však se statečná dívka snažila zastat většinu práce sama

tím, že vstávala za svítání a chodila spát velmi pozdě.

Říkalo se o ní, že už má malé jmění, které jí jednou usnadní

sňatek s nějakým spořádaným mužem, nebo aspoň zaručí klidný

život v ústraní, až přijde doba odpočinku.

Když se Marie Pascalová melancholicky ubírala ke dvoru,

uslyšela známý hlas vycházející z domovnické lože:

„Slečno Pascalová, jářku…“

Dívka se pomalu zastavila, beze spěchu a bez nevrlosti.

Tlustá žena v svátečním oděvu pootvírala loži, osvětlenou uvnitř

jen skromně plápolajícím plynovým plamenem.

Přes svou dobrotu a shovívavost nemohla Marie Pascalová

zadržet úsměv, který pohrával na jejích jemně kreslených rtech,

když se před ní objevila domovnice paní Ceironová a zvala ji

obřadným pohybem ruky dovnitř.

Domovnice paní Ceironová, či lépe „Matka Citronová“, jak jí

říkala celá čtvrt, byla docela mimořádný typ. Byla tlustá, ošklivě

rostlá, sprostá a dobromyslná. Za jejími kulatými brýlemi blýskaly

se měňavé oči, které pořád mazaně mrkaly. Těžký šedivý vlas vlnil

se nepravidelně kolem vrásčité tváře, kterou si stařena s posledními

zbytky koketnosti ohavně líčila.

Matka Citronová, která měla nohy a ruce ohromně veliké, až

nepřiměřeně i k své nadprůměrné postavě, byla vždycky obutá v

hrubé boty a nosila neustále vlněné rukavice, aby si, jak tvrdila,

uchovala jemnost rukou při uklízení domu.

„Matka Citronová“ nebyla zcela obyčejná domovnice a sice proto,

že přes svoje, na první pohled ubohé poměry, nekonala hrubé práce,

přenechávala je dobré posluhovačce, kterou měla k ruce od rána do

večera a která ji za mírný plat neustále zastupovala. Paní Ceironová

si věčně vymýšlela tisíc záminek, aby mohla ve dne v noci chodit z

domu.

Když zavolala Marii Pascalovou, vracela se také právě z venku a

zrovna propustila svou posluhovačku.

„Vypijete si trošku kafíčka?“ nabízela domovnice, vytahujíc dvě

sklenice a šla pro konvici, v níž na plynových kamínkách bublala

horká káva.

Marie Pascalová se chtěla omluvit; nebyla zvyklá pít kávu v tuto

hodinu. Ale matka Citronová pronesla svou laskavou nabídku s

takovou ochotou, že nebylo dost dobře možno ji odmítnout.

A nad to byla Marie Pascalová domovnici značně zavázána: což jí

právě ona nedoporučila před několika dny majiteli domu,

markýzovi Beracovi, distinguovanému starému mládenci, jenž

bydlil v mezaninu?

A nebyl to právě markýz Berac, který jí vymohl v hotelu Royal-

Palace přístup k Hesensko-Výmarskému králi a sprostředkoval od

něho objednávku krajek?

„Matka Citronová“ se právě chtěla podrobně dozvědět o

výsledku své laskavé přímluvy za dívku.

„Tak co,“ ptala se, „viděla jste krále?“

„To jest,“ zaváhala Marie Pascalová, „viděla a neviděla…“

„Ano,“ přerušila ji domovnice, „viděla jste ho a neviděla, ale

přece viděla… Tak mi o tom povídejte, maličká. Je fešák ten milenec

naší nájemnice?

„Na mou věru,“ smála se Marie Pascalová, „myslím, že vám to

nepovím; ale zdál se mi docela hezký… dokonce moc hezký, pokud

jsem to mohla posoudit. Pomyslete si, čekala, jsem asi hodinu na

chodbě v Royale-Palace a pak mě uvedli do salonu; tam přišel jakýsi

komorník v krátkých kalhotech, vzal mé krajky a nesl je do

vedlejšího pokoje, kde se král procházel sem a tam. Chvílemi jsem

ho zahlídla pootevřenými dveřmi.“

„A co dělal potom?“ ptala se matka Citronová, kterou

vypravování živě zaujalo.

„Panečku, to já nevím,“ řekla dívka, „asi se mu mé krajky líbily,

objednal jich spoustu… ó, ten není moc šetrný! Vybral si všechny tři

soupravy, které jsem mu předložila a — je to dost podivné —

objednal si mimo to ještě imitace. Řekl, že na tom nezáleží, nebudou-

li tak pěkně provedeny.“

„Rozumím,“ přerušila“ ji domovnice potutelně se usmívajíc;

„imitace budou asi pro jeho legitimní a pravé pro jeho milou… Já to

znám, muži jsou všichni stejní!“

Marie Pascalová se srdečně smála.

„Myslíte, že je to tak?“ ptala se…

Matka Citronová přesvědčivě kývala hlavou na potvrzení svého

nápadu, pak pobízela:

„Ještě trochu kávy, slečno Pascalová?“

Dívka se bránila a paní Ceironová mravoučně prohlásila:

„Nenaléhám; každý je otrokem svého žaludku, ale když tak málo

snesete, byla byste asi moc nešťastná, kdybyste musila tolik

flámovat jako Susy d‘Orsed. Tu flaška šampusu nerozhází!…“

„Máte pravdu,“ poznamenala Marie Pascalová, „moc by se mi to

nelíbilo.“

Domovnice jí skočila do řeči:

„No, má to taky své výhody; ta naše slečinka z třetího poschodí

se začíná zazobávat od té doby, co si namluvila krále. Vidím to na

spropitném… podívejte se, dnes budou hýřit jistě do rána! Pro

domovnici tak tichého domu jako je náš, to ovšem není příjemné…

budou mě každou chvíli burcovat… ale nestěžuji si, protože jsem

přesvědčena, že novoroční dárek pro matku Citronovou bude o to

větší, až nastane ráno prvního ledna.“

„A já mám za to, že už je hodně pozdě a jdu spát,“ prohlásila

Marie Pascalová.

„Jak je libo, má zlatá, jak je libo, nezdržuju vás.“

Marie Pascalová se ještě v průjezdě zastavila:

„Paní Ceironová?“

„Copak, dceruško?“

„Paní Ceironová, chtěla bych vědět, kdy mohu jít poděkovat

panu markýzovi Beracovi za to, že mě tak laskavě doporučil králi?

Bedřich Kristián mě přijal včera odpoledne a neměla jsem dosud

kdy říci to panu markýzovi…“

Matka Citronová přerušila dívku.

„Nelamte si s tím hlavu, slečno Pascalová, nelamte si s tím hlavu;

předně to nespěchá a pak pan markýz odjel dnes večer na venkov,

Ztráví Nový rok u příbuzných, povídal mi, že v Dordogni; nevrátí

se tento týden… máte tedy dost času.“

Marie Pascalová uklidněna stoupala do svého šestého patra,

zatím co se domovnice vrátila do své lože a usadila se ve velkém

křesle.

I I I .

D R A M A V U L I C I M O N C E A U .

Neobvyklý hluk, nenadálý povyk probudil rázem Susy d‘Orsel,

která, znavena čekáním na svého královského milence, počala

nejdříve dřímat a pak tvrdě usnula, pohodlně zabořena do

prostorné lenošky u ohně před krbem ve své ložnici.

Mladá žena vytřeštila oči; zachvěla se, ještě celá omámená

spánkem a naslouchala.

Hluk přicházel ze schodiště; Susy mechanicky pohlédla na

nástěnné hodiny z doby Ludvíka XV., ukazovaly čtvrt na čtyři;

zvedla se, opouštějíc s politováním své sedadlo a vyšla z pokoje do

předsíně, do které vedl hlavní vchod bytu.

Bylo slyšet kroky, temné zvuky skuhravého hlasu.

„Sázím se, že je to on,“ pomyslila si Susy d‘Orsel, „ale jak pozdě

přichází!“

Slyšela klopýtání na schodech; pomyslila si ještě:

„Ten musí být nalitý!“

A pohybem vyjadřujícím únavu dala na jevo, co si v hloubi duše

myslí:

„Ó, králové rozhodně nejsou o nic lepší než ti ostatní…“

Pojednou však mladá žena zbystřila sluch, a s trochu

znepokojenou zvědavostí zabručela polohlasně:

„Ale člověk by řekl, že jsou dva!“

Skutečně za dveřmi bylo slyšet rozhovor a rozeznávala-li v něm

Susy hrdelní hlas svého milence, zachycovala zároveň zvuk ještě

jednoho hlasu, který jí byl neznámý.

Od té chvíle byla už zcela probuzena.

Skřípot klíče, který se někdo snažil dostati do dírky, jí potvrdil, že

její první domněnka byla správná. Někdo — zajisté král, neboť byl

jediný z jejich důvěrných přátel, který měl klíč k bytu — se chystal

vejít.

Ale Susy d‘Orsel, stojíc nehybně v předsíni, nemohla se ubránit

smíchu; Bedřich-Kristián, patrně silně nachmelený, byl v nebezpečí,

že zůstane venku, nepřispěje-li mu někdo na pomoc, neboť se marně

pokoušel otevřít; bylo slyšet váhavé nárazy klíče na dřevo a na

kovovou desku kolem klíčové dírky.

„To zvíře mi nadobro zkazí dveře, nechám-li ho,“ myslila si Susy

a rozhodla se, že zakročí.

A návštěvník se ještě ke všemu právě vzdal naděje, že vnikne do

bytu vlastními prostředky; odhodlán přivolat někoho na pomoc,

začal dlouze a těžkopádně zvonit. Zdálo se, že jeho prst přitisknutý

na knoflíku zvonku nikdy se už od něho neodtáhne.

„Z toho kouká pěkná legrace,“ bručela Susy, když konečně

otvírala, „ten musí být pořádně zřízený!…

Mladá žena nemohla potlačit výkřik překvapení. Bedřich Kristián

se vynořil ze stínu a vrávoraje do jejího koketního bytu objevil se

před ní v napolo svlečeném kožichu, s kloboukem na ucho, v ústech

tlusté cigáro, od jehož ostrého dýmu mu slzely oči třpytící se

výmluvným leskem.

Tento zjev nemohl Susy překvapit, ale za vznešeným opilcem

rýsovala se postava méně kolísavá, naprosto však mladé ženě

neznámá.

Susy tiše ustoupila a nechala vejít očekávaného hosta i

přebytečného cizince. Netroufala si pronést žádnou námitku, tušíc,

že mocnář uznal za dobré dát se vyprovodit na svou galantní

vycházku nějakým důvěrným přítelem.

Neznámý korektně smekl vcházeje do bytu a hlubokým úklonem

hlavy, uctivým a zároveň tázavým, pozdravil domácí paní.

Susy následovala oba muže, kteří kráčeli rovnou až do salonu.

Král důvěrně opřen o rámě svého průvodce, smál se v malých

intervalech přerývaným, nervosním a trochu rozčilujícím smíchem.

Neznámý se zvědavě rozhlížel kolem sebe a na jeho mírně

rozzářené tváři odrážel se trochu znepokojený výraz, který ostatně

vyjadřoval víc veselí než úzkostí.

Susy d‘Orsel neprozradila nic ze svých pocitů a předstírajíc

laskavost, obrátila se k svému královskému příznivci:

„Nechcete odložit?“

Pak přibližujíc se k svému milenci, který si neobratně svlékal

svrchník, dodala:

„Vaše Vel…“

Jen začala větu, když král, který přes svůj opilý stav měl ještě

jakési ponětí o tom co se děje, začal protestovat.

Položil svou širokou ruku na rudé rty mladé ženy a zabránil jí

pokračovat…

„Vel… vel… vel…“ zvolal dvakrát nebo třikrát, „má hezká

Susinko, mám tě moc rád, ale prosím tě, nezačni povídat hlouposti.“

Pak se naklonil k šíji mladé ženy a líbaje ji neobratně za ucho,

breptal ne bez obtíží následkem opilosti:

„Moje maličká, jsem tady… incognito…

Pak silnějším hlasem a srozumitelněji…

„Jsem přece Kri-kri, Susinko, Tvůj malý Kri- Kri, Tvůj

Kristiánek…!“

Král propukl v hlučný smích, přerývaný škytáním.

Susy d‘Orsel pochopila hned při prvních slovech, že musí dělat,

jakoby neznala hodnost svého vysokého protektora.

Naprosto se ovládajíc a bez jakéhokoli zdání ztísněnosti řekla:

„Drahý příteli, představte mi přec toho pána.

„Á, pravda, zapomínám zřejmě na nejdůležitější pravidla

Protokolu…“

„Hrome,“ dodal, obraceje se k svému průvodci s významným

zamrkáním, „za to může ta čtrnáctá whisky soda. Ale že byla dobrá

ta poslední whisky,… ale mám tu ještě a lepší, musila přec nějaká

zbýt, Susy ji nepije, chutná jí lépe angreštový syrup,… podivné

gusto, nemyslíš!“

Susy viděla, že rozhovor spěje docela jinam, než kde ho chtěla

mít a proto připomněla králi:

„Tak mi přece představte svého přítele…“

Bedřich Kristián pozoroval chvíli svého druha a pak se pustil do

smíchu:

„Pravda, a jak se vlastně jmenuješ?“

Fandor by ovšem nebyl položil takovou otázku svému veselému

kumpánovi.

Od prvních slov rozhovoru, který začali u Raxima, poznal v

statečném pijákovi Jeho Výsost Bedřicha Kristiána II., krále

hesensko-výmarského, který si po svém zvyku přijel trošku

zaflámovat do Paříže!

A také jen vzhledem k této vznešené společnosti porušil

žurnalista své obyčeje; nejen že nezvykle dlouho protáhl večer, ale

oddával se ještě ke všemu zcela mimořádnému pití.

Nechtěl se ovšem představit. Považoval také za naprosto

zbytečné prozradit králi své povolání, alespoň pro tuto chvíli.

Na královu otázku by byl nejraději propukl ve smích; událost

začínala být skutečně šprýmovná.

Fandor ji chtěl ještě trochu okořenit.

Byl taky značně nachmelený a s myslí zastřenou parami alkoholu

snažil se dodat si pokud možná vážného a slavnostního vzezření.

Pak odpověděl:

„Sum fidus Achatus!!!“

„Co?“ řekl zaraženě král…

„No ovšem,“ ujišťoval Fandor …

„Bože můj,“ myslila si Susy d‘Orsel, stále znepokojenější

podivným rázem, kterého nabýval hovor, „jsou jeden opilejší než

druhý.“

A když se oba muži měřili uštěpačným pohledem, začalo jí být

najednou do pláče, litovala se a její zakaboněná tvář prozrazovala

zklamání.

Začínala skutečně shledávat žert nevhodným, její nervy toho

měly pomalu dost.

Ať si dají pozor a nepokračují v tomto tonu, který vzbuzuje

dojem, že se jí posmívají, sice dostane nervový záchvat, aby těm

mužům ukázala, jak se mají chovat.

„Pamatujte si,“ prohlásila suše a kategoricky, „že nemám ráda,

když se se mnou mluví anglicky, rozumíte!…“

Král se rychle snažil ukonejšit svou milenku, vzal ji něžně kolem

pasu:

„Nezlob se Susy, srdíčko moje, vidíš přec, že žertujeme… a pak,

to není anglicky, je to latinsky… bonus… latinus… ancestribus…

dobrá latina praotců… kuchyňská latina… latinus kuchinus…

autobus, rozumíš přece?“

Susy d‘Orselová zaražena tímto přívalem slov se v duchu tázala,

má-li se smát nebo zlobit, ale její královsky namazaný milenec jí

neponechal čas k úvahám.

Jeho ruka svezla se s pasu milenčina, podával ji srdečně

Fandorovi a klopýtaje blížil se k němu:

„Nuže můj starý Acháte,“ breptal, „jsem po čertech rád, že jsem

tě poznal.“

„Achat,“ tvrdila Susy podezíravým tonem, „to není jméno…

žádné skutečné jméno…“

Král lhostejně pokrčil’ rameny, pak jako někdo, kdo to chce už

skoncovat, řekl Fandorovi:

„Tak jí konečně vysvětli, co to znamená.“

Žurnalista neměl chuť — aspoň prozatím — říci, kdo skutečně je.

Dělal si nicméně trochu výčitky, že dráždí tu roztomilou ženu, ke

které ho náhodné setkání s králem přivedlo a u níž se usadil způso-

bem celkem dost indiskrétním.

Chtěl však přece trvat na své versi.

„Achat, milostivá,“ vysvětloval vážně Susi, která ho poslouchala

s otevřenými ústy a s vyvalenýma očima, „Achat byl zjev šerého

dávnověku, jenž se proslavil věrným přátelstvím, které choval k

svému soudruhu a příteli, pověstnému Eneovi, velikému cestovateli

před Hospodinem, pravému globetroterovi!

Nuže, po mnoha staletích jsem se octl v témže postavení jako

tento věrný…“

Fandor se náhle přerušil.

Král, jehož toto vysvětlování nudilo, odešel do jídelny, kde začal

bušit do podlahy lahví šampaňského volaje při tom z plna hrdla:

„Ke stolu! Ke stolu!“

Susy d‘Orsel se ostatně dávno zřekla přání dovědět se něco více,

než co dosud věděla o soustolovníku, kterého jí Bedřich-Kristian

vnutil; vlastně jí na tom vůbec nezáleželo. Byla to věc králova a ne

její!

Král žádal o třetí příbor:

„Pospěš si přece Susy, musíš přinést talíř a sklenice… hlavně

sklenice tomu starému brachovi, jehož jméno neznám… protože

chápeš přec, že se jmenuje Achat asi tak jako já se…

Zbytek věty se ztrácel v nejasném blekotání.

Král se chopil madeirského, popřál si ho vrchovatou sklenici a

pak, nestaraje se už o své společníky, vrhl se hltavě na předkrmy.

Mezi tím předháněl se Fandor se Susy v zdvořilosti:

„Ne, ne, milostivá, opravdu je naprosto zbytečné, abyste porušila

rozkošnou úpravu svého stolu, který je s takovým vkusem

uspořádán. Nebudu nic jíst, docela nic a nad to odejdu za malou

chvíli…

„Vůbec ne!“ řval král, „zůstaneš až do konce…

Ale Fandor neodpovídaje přímo opilci, potvrzoval znovu Susy

své přání asistovat prostě při začátky večeře:

„Malý doušek šampaňského, ale až za chvíli, mi úplně stačí!“

Susy již nenaléhala.

Dostávala ponenáhlu lepší mínění o tomto neznámém mladíku,

který měl dobré vystoupení, vybrané způsoby, zřejmě dokonalé

vychování a dovedl být korektní přes to, že byl trochu podnapilý.

Susy d‘Orsel se usadila na pohovce vedle krále. Rozhodla se

konečně, že se bude dívat na celou věc z veselé stránky a začala

rozlupovat ráčky svými hezkými štíhlými prsty s růžovými nehty,

zatím co se Fandor umístil naproti a zapálil si tureckou cigaretu,

kterou mu mladá žena vlídně dovolila kouřit.

Náhle se Susy zvedla od stolu.

„Kam jdeš?“ tázal se král a tvářil se zarmouceně, neboť tento

dobromyslný despota měl rád všechny kolem sebe.

„Hned se vrátím, musí tu být někde otevřeno, táhne mi na

nohy…“

Mladá žena se vzdálila a Bedřich-Kristián, zvaný Kri-Kri, za ní

rozpustile volal:

„Udělala bys lépe, kdybys nám ty své nohy ukázala!“

A dodal nakláněje se k Fandorovi:

„Víš, kamaráde, ona má postavu jako socha… je to malý

zázrak…“

Fandor tomu rád věřil.

Pokyvoval souhlasně hlavou.

Susy d‘Orsel se vrátila a spokojeně oznamovala:

„Vždyť jsem to věděla, dveře na schody zůstaly otevřeny.“

Pak se náhle znepokojila:

„Doufám, že nikdo nevlezl do bytu?“

Král se hlasitě smál této domněnce.

„No, a kdyby někdo byl přišel… ať jen jde k nám, čím víc bláznů,

tím víc smíchu.“

„Zdálo se mi, že slyším nějaký šramot,“ pokračovala Susy, která

mechanicky myslela nahlas. Ale král ji vzal kolem pasu a přinutil ji,

aby zas usedla.

Po malé chvilce ticha ožila zase družná nálada mezi třemi

stolovníky a přes to že Fandor k večeři jen přihlížel — obával se

účinku paštiky na žaludek málo zvyklý tomuto druhu hodování a

chtěl si mimo to zachovat jasnost smyslů — srdečná veselost, jaká se

rodívá z dobrého jídla, se záhy dostavila.

Susy d‘Orsel poznenáhlu roztávala a následkem hojného

připíjení důvěřivější, pohlížela na Fandora okem stále vlídnějším.

Po dvou nebo třech pokusech zdálo se mladé ženě, že její

královský milenec — zaměstnávající se jídlem a pitím — byl

naprosto lhostejný k něžným lichotkám, jež mu prokazovala.

Pohněvána, pokoušela se od té chvíle jakoby žertem upozornit ho na

sebe a vzbudit v něm pocit žárlivosti tím, že se dvořila Fandorovi.

Krále chvílemi velmi bavilo, že Susy flirtuje s jeho soudruhem,

nicméně oba bystří pozorovatelé musili občas přerušit své laškování,

když jejich královský velitel počal významně vraštit obočí.

Fandor byl zaujat touto hrou, která nebyla zcela bez nebezpečí.

každém případě Susy byla stále spokojenější při pomyšlení, že

její důvtipný plán se tak skvěle daří; místo aby seděla mezi dvěma

lhostejnými hodovníky, stala se nyní středem zábavy, předmětem

dvojí touhy.

Za hodinu byla večeře skončena.

Stolovníci opustili jídelnu a přešli do budoárku, ozářeného jen

tlumenými světly.

Král vrávorající ještě více než před tím, dopadl těžce na širokou

rohovou pohovku; zavolal k sobě Susy, rovněž řádně podnapilou a

vlivem silného vína současně vyzývavou i okouzlující.

, Moje indiskretnost trvala již dostatečně dlouho,“ řekl si Fandor,

který místo aby se během večeře opíjel, vystřízlivěl naopak

ponenáhlu. „Myslím, že přišel čas, abych odešel.“

Oznámil svůj záměr, kterému se ostatně jeho hostitelé jen slabě

vzpírali. Žurnalista nicméně nechtěl zmizet po anglicku; cítil se

zavázán zdvořilostí k svému originelnímu příteli i k té hezké dívce,

u níž právě neočekávaně ztrávil dvě rozkošné hodiny.

A pak také Fandor nechtěl ztratit stopu, přetrhnout zajímavý

řetěz, který ho poutal k osobě, jejíž kroky celou noc provázel.

Proto udělal velmi příhodný návrh:

„Chtěli byste mi udělat radost á poobědvat se mnou zítra?…

Velmi by mě to těšilo!…“

Po krátkém dohodování a výměně nesouvislých, ale zdvořilých

frází, smluvilo se, že „věrný Achat“ se druhého dne v jednu hodinu

odpoledne zastaví pro Susy d‘Orsel a jejího malého Kri-Kri.

Všichni tři půjdou pak do restaurace na oběd!

* * *

Fandor se opatrně orientoval v temnotě. Sestoupil dvě patra, pak

třetí, prošel zasklenými dveřmi a pocítiv náhle chlad, který ho

obklopil, uvědomil si, že je už na vzduchu pod klenbou průjezdu.

Chystal se zaklepat na domovnici, aby mu otevřela.

Proto změnil směr a místo k domovním vratům, vedoucím na

ulici, dal se opačným směrem k domovnické loži, umístěné na konci

průjezdu.

Ale právě když chtěl zaklepat, zarazil se prudce a ztrnul úžasem.

Na vnitřní dvorek, slabě ozářený bledými paprsky měsíce,

dopadla před jeho očima s temným zaduněním těžká beztvárná

hmota… pak bylo zas ticho…

Fandor se instinktivně vrhl vpřed, zachvácen zlověstnou

předtuchou. A předtucha ho nezklamala; během vteřiny uvědomil si

zdrcen, že byl právě svědkem příšerného dramatu.

Na dlažbě ležela mrtvá, bezduchá Susy d‘Orsel!

Ubohá dívka spadla s třetího poschodí.

Fandor neváhal, sklonil se k nešťastnici, pozvedl ji se silou

zdesateronásobněnou prudkým vzrušením a pohlížel jí šíleným

zrakem do tváře, snaže se zachytit nějaký pohyb, jedinou jiskru

života.

Nebohá Susy však byla úplně mrtva.

Nebýt hrozného pádu, který viděl, byl by se mohl Fandor

domnívat — jak mu tak bezvládně spočívala na prsou — že spí; její

účes byl sotva porušen, na jejím šatu nebylo jediné trhliny, ani

kapka krve na průzračné bílé kůži, na jemném hedvábí jejího oděvu.

Fandor už nepomýšlel na odchod, právě naopak.

Hlasem škrceným pohnutím volal:

„Pomoc!…“

Avšak celý dům spal. Neozval se nejmenší šramot, jenž by dával

nějakou naději na okamžité přispění…

Co činit?

Neschopen déle čekat, pomyslil si:

„Jednejme co nejrychleji!“

A spěšně nastoupil zpáteční cestu nahoru, nesa své vzácné

břemeno až k bytu ubohé ženy, kterou před několika okamžiky

opustil šťastnou, veselou, plnou radosti ze života.

Co vlastně se to přihodilo?

Dveře byly zevnitř zamčeny. Fandor nepouštěje Susy, a přes

váhu jejího bezvládného těla, naléhavě zazvonil.

Po několika vteřinách čekání, které mu připadaly jako věčnost,

uslyšel kluk těžkých kroků na koberci předsíně.

Dveře se otevřely.

Byl to král!

Při pohledu na mladíka, nesoucího v náručí rozkošnou Susy, jejíž

hlava visela příšerně zvrácena, byl by král málem omdlel a musel se

opřít o stěnu.

Pokoušel se pronést nějakou otázku, slova mu uvázla v hrdle.

Fandor zatím vešel do ložnice, položil dívku na postel a snažil se

uvolnit její oděv.

Naprosto se ovládaje, přes vzrušující ohromení, které právě

prožil, dával králi stručné rozkazy:

„Ocet… vodu!…“

Pak dodal:

„Jděte pro někoho, přivolejte pomoc!…“

Král zřejmě bojoval proti otupělosti z pití, přecházel nesmyslně

po pokoji, zdálo se, že se snaží pochopit něco z tragického divadla,

které se tu naskytovalo jeho zraku.

Fandor uchopil ruční zrcátko, které leželo na toaletním stolku;

přiložil je dívce ke rtům a k nosu a svítě si přenosnou lampou

pozoroval napnutě, zakalí-li se sklo.

Běda!

Na tváři mladého muže objevil se po tomto pokuse výraz

zklamání.

„Je mrtvá,“ šeptal, „u všech všudy, to je mrzutá věc!

Ačkoli byl Fandor přesvědčen, že všechny pokusy přivést

nešťastnici k životu jsou marny, nechtěl se spokojit svou vlastní

diagnosou a vida, že král, aspoň pro tu chvíli, není schopen žádného

rozumného přispění, rozhodl se, že sejde dolů přivolat pomoc.

Vcházeje do předsíně, zaslechl klepání na dveře.

„Co se děje?“ volal pronikavý hlas.

„Stalo se něco?… Slyšela jsem hluk. Je někdo nemocen? To jsem

já — domovnice!“

„Znamenitě! To se hodí!“

„To jste vy, domovnice?“ opakoval Fandor… „Nuže, proboha,

běžte pro pomoc… pro lékaře! Slečna d‘Orsel se zabila… nebo při

nejmenším je nemocna, velmi nemocna… dělejte rychle!“

Tato poznámka byla zbytečná, Fandor již slyšel hluk spěšných

kroků se schodů.

Vrátil se ke králi.

Bedřich-Kristián seděl nehybně, skoro netečně v jídelně sousedící

s ložnicí… dopíjel mechanicky skleničku likéru.

„Tak co to všechno znamená?“ ptal se nervosně Fandor.

Král se díval na mladého muže s nesmírným údivem: zdálo se, že

uvažuje, rovná si myšlenky, pak s rozhodností, která překvapovala

zvláště u člověka tak opilého, odpověděl:

„Ale já nevím!“

Fandor naléhal, interpretoval drama po svém:

„Nuže, co jste dělali po mém odchodu?… Když jsem vás opustil,

seděli jste oba dva na rohové pohovce v budoiru… vysvětlete mi,

proč Susy d‘Orsel spadla s okna? Proč jsem ji našel v bezvědomí

dole na dvoře. Co jste dělal? Co jste dělal?“

Bedřich Kristián pohlížeje na svého společníka strnulým

pohledem, odpovídal s neochvějnou jistotou:

„Nevím! Já jsem se s pohovky ani nehnul, zůstal jsem na ní až do

chvíle, kdy jsi zazvonil!“

„Ale co Susy?“ řval Fandor dupaje netrpělivostí.

„Susy ode mně skutečně na chvíli odešla, „ prohlásil král, „myslil

jsem, že tě šla doprovodit.“

Žurnalista teď pohlížel na záhadného královského opilce

pátravým zrakem, plným podezření.

Náhle vybuchl:

„Vždyť to je nemožné! Nešla mě doprovodit… vůbec vás

neopustila! To vy jste ji… ne, proboha… podívejte se, musíme si to

vyložit, je to příliš vážné!

Zdálo se, že král si dost dobře neuvědomuje celou situaci.

Fandora náhle napadlo, že jediný prostředek přimět ho k

jasnému myšlení by byl nějaký prudký otřes, překvapení, pod jehož

dojmem by náhle vystřízlivěl.

Přiblížil se k němu a dívaje se mu upřeně do očí, hypnotisuje ho

pohledem, pronesl polohlasně:

„Zapřísahám Vaše Veličenstvo, zapřísahám Vaše Veličenstvo,

aby mluvilo…“

Očekávaný efekt se dostavil.

Král se zachvěl, díval se chvíli vytřeštěně na Fandora, a pak se s

nejvyšším vzepětím vůle vzchopil:

„Co… jak… nerozumím vám…“

„Ale ano,“ naléhal Fandor, „Vaše Veličenstvo mi rozumí, ví od

této chvíle, že mi není neznámo, že se nalézám v přítomnosti

Bedřicha Kristiána II., krále hesensko-výmarského…!“

Fandor doufal, že toto přímé prohlášení bude mít příznivý účinek

na krále a aby ho nenechal v žádných pochybách o své vlastní

totožnosti, dodal spěšně:

„…A Vaše Veličenstvo má před sebou Jerome Fandora, redaktora

„Velké Paříže“… novináře!“

Dosažený výsledek byl zcela jiný, než jaký si Fandor přál.

Král už nepopíral svou totožnost a nezdálo se, že by přikládal

nějaký význam Fandorovu prohlášení; tím méně pak zlověstnému

dramatu, jehož nešťastná a politování hodná oběť spočívala ve ve-

dlejší místnosti.

Fandor zaražen sledoval královy pohyby.

Ten zamířil pokojně k předsíni, kde měl odložené šaty; beze

spěchu a s klidem si oblékl kožich, nasadil klobouk a vzal do ruky

svou hůl se zlatým knoflíkem.

Teď toho bylo už přespříliš!

„Co to děláte?“ křičel Fandor proti všem pravidlům protokolu,

jež vyžadují, aby se král oslovoval výhradně v třetí osobě!

Král odpověděl prostě:

„Odcházím!“

„Jakže?… Zůstaňte!. “

„Ne, jdu… Nedělejte si žádné starosti… Všechno se upraví…

beru si to na starost!“

Král vypadal tak odhodlaně, že Fandor tím byl zcela ohromen.

Vida, to je opravdu člověk, který není zcela obyčejný! Novinář

viděl mnoho událostí při svém dobrodružném zaměstnání, mnoho

jich bylo směsných a taky mnoho tragických; přes to se nikdy neocitl

v přítomnosti tvora tak klidného, tak klidného jako byl tenhle král…

tenhle král-vrah… neboť se o tom přec nedalo pochybovat! Vrah

Susy d‘Orsel byl Bedřich Kristián II.

Byl to on, jenž hodil mladou ženu s okna před několika

okamžiky! Ale jaký důvod mohl mít k tomuto ohavně zběsilému

činu?

Spáchal ten příšerný zločin nevědomě, v záchvatu šílenství? Či

snad — a při této myšlence se Fandor zachvěl — vzal král vážně

nevinný flirt, který Susy při večeři zapřádala s žurnalistou? Došlo

snad k bouřlivé rozepři, krátké, ale výmluvné, k prudkému výbuchu

žárlivosti, při němž Bedřich Kristián viděl rudě a pomstil se své

milence?…

Ne, to bylo nemožné!

Přes svou opilost zdál se být Bedřich Kristián mužem normálního

temperamentu a mírné povahy; jeho rysy neprozrazovaly žádné

známky, charakteristické pro šílence nebo alkoholiky.

…Nicméně však nemohl mít Fandor pochybnosti… byli tam

zcela sami, sami dva v celém bytě, král a Susy!…

Mladý muž se právě chystal položit králi, jenž přešel do

vedlejšího pokoje, nové otázky, když byl přerušen ve svých

zmatených a odporujících si úvahách zvukem zvonku.

Žurnalista skočil ke dveřím, otevřel je a vpustil dva policisty.

„Událo se zde nějaké drama?“ tázal se první.

„Jak,“ pravil Fandor, „vy o tom už víte?…“

„Oznámila nám to domovnice,“ řekl strážník. Pak obraceje se k

svému společníku, dodal:

„Dbejte na to, aby nikdo neodešel!“

Fandor se úzkostlivě vyptával:

„Co je s lékařem? Poslal jsem přec pro lékaře, musí se pro něj jít.“

První policista vysvětloval:

„Osoba, která nám právě telefonovala, domovnice tohoto

činžáku, zařídí prý co je třeba, my jsme tu jen pro zákonitá zjištění a

zajištění důkazů. „

„Račte mě dovést k oběti.“

Fandor zachovávaje s velkým úsilím chladnou krev, vedl

strážníka do jídelny, prošel s ním salonem a vešel do pokoje, kde

nešťastná Susy d‘Orsel spočívala bezduchá na svém širokém loži!

Při každém kroku očekával Fandor skandál; představoval si, že

strážníci již-již narazí na krále…

Ale mocnář se záhadně vytratil; snad do malého budoárku nebo

do některé toaletní místnosti?…

Ó, jistě že neodešel, podle svého úmyslu, který v předcházejícím

okamžiku sděloval Fandorovi, neboť doprovázel-li jeden strážník

žurnalistu, zůstal druhý na stráži v předsíni…

Nu, skandál bude, a pěkný!

Když Fandor před několika hodinami u Raxima navazoval

rozhovor s Bedřichem Kristiánem, rozumělo se samo sebou, že mu

tato nová a sensační známost poskytne látku k zajímavému článku;

ale byl na míle dalek toho, aby tušil, že dostane z první ruky

materiál k sensačnímu dramatu, jehož byl právě svědkem.

Strážník pohlížel s jistým pohnutím střídavě na mrtvolu

nešťastné ženy, na Fandora a na elegantní, koketně zařízený pokoj, v

němž se nalézali. Nevěděl dost dobře, jak začít výslech.

Jeho pozornost se náhle obrátila k předsíni, odkud se ozývalo

šeptání.

Mechanicky tam šel a Fandor ho rychle následoval.

Třetí osoba se právě dostavila; byla to tlustá, ošklivá stařena s

nabubřelou tváří…

Fandor zaslechl poslední slova rady, kterou dávala policistům:

„…Samo sebou to mohl být jen on, ale… to víte, musí se s ním

zdvořile… s takovými lidmi se nemůže jednat jako…

Jakmile stařena zpozorovala žurnalistu, ihned se zarazila a začala

se mu uctivě klanět až k zemi.

„A! to jste vy,“ zvolal Fandor, který pochopil, že je to domovnice,

„nuže, přivádíte lékaře ?“

„Už ho shánějí, vašnosti,“ odpověděla stařena; „pán musí

prominout, ale v noci o Sylvestra jsou všichni, s odpuštěním, na

flámu… no ale musíme doufat, že snad přece…“

Oba strážníci kráčeli zvolna proti Fandorovi, který ustoupil do

jídelny.

První z nich, ten, který byl před tím s žurnalistou u mrtvoly Susy

d‘Orsel, váhavě promluvil:

„Snad by bylo nejlépe, kdyby nám pán přesně vylíčil, jak se vše

událo! Vzhledem k nepříjemnostem, které by… a pak jsou to věci

příliš důležité … ostatně vláda zajisté…

Fandor vyprávěl krátce, stručnými větami všechno, co věděl:

„…opustil právě své přátele…“

A měl se na pozoru, aby ve svém vypravování neprozradil

totožnost královu, ponechávaje mu na vůli učinit tak až to sám uzná

za vhodné…

Fandor líčil pak své vzrušení, když viděl mrtvolu dopadnout k

svým nohám, ale policisté ho už neposlouchali, vyhýbavě se na sebe

usmívali a vrtěli hlavami.

První, který byl zřejmě kurážnější, poznamenal: „Pán tedy chce

říci, že s ním a se slečnou byl ještě někdo?“

„Ovšem,“ odpověděl Fandor.

„A kde je ta třetí osoba?“

Pohled policistův byl tak pochybovačný, že Fandor přišel do

rozpaků. Nechtělo se mu ovšem prozradit krále, ale co jiného mu

zbývalo? Ostatně chápal příliš dobře, že bude-li déle tajit přítomnost

vrahovu, vydá se sám v nebezpečí, že bude kompromitován…

„Ta třetí osoba,“ pronesl polohlasně, „tu byla ještě před chvílí se

mnou, musí být v některé sousední místnosti… poohlédněte se po

ní!“

Policisté věděli, že pokoj, jídelna i salon jsou prázdny, přesvědčili

se o tom znovu zběžným pohledem, pak podřizujíce se Fandorovu

pokynu, prošli znovu celý byt, prohledali budoár, spíž, kuchyň.

Nebyl tam nikdo!

* * *

Zdálo se, že to policisty ani domovnici, která je doprovázela,

nijak nepřekvapuje, ale Fandor — jak se postupně zmenšoval počet

neprohledaných místností — pociťoval vzrůstající nepokoj. Kam se

jen král poděl? Co se s ním stalo?…

Nemohl přece vyskočit oknem v předsíni, tím osudným oknem, z

něhož před nějakou chvílí vypadla Susy d‘Orsel, byli by ho přec

viděli. Kde jen se skrývá?

Fandor se uhodil do čela a mluvě hlasitě sám k sobě, zvolal:

„Hrome, jaký jsem to hlupák! A což zadní schodiště!“

Šel rychle ke kuchyňským dveřím, vedoucím na schodiště a chtěl

je otevřít.

Ihned však od toho upustil; dveře byly zamčeny na dva západy.

„Tak…“ řekl prostě.

Fandor už ničemu nerozuměl.

Byly-li dveře zamčeny, znamenalo to, že jimi král nemohl

uprchnout. Služebnictvo zamyká kuchyňské dveře, když odchází.

A Susy d‘Orsel propustila svůj personál ještě před příchodem

královým a Fandorovým.

Co se u všech všudy stalo s králem?

Poznámka policistů vytrhla Fandora z myšlenek:

„Pán by neměl zapírat,“ domlouval výmluvnější z obou, „a měl

by s námi laskavě jít na komisařství…“

Tak vida! teď ho snad dokonce považují za zločince?

Stará domovnice poťouchle dodala, vyslovujíc tak myšlenku

policistovu:

„Když byl pán sám v bytě se slečinkou!… musí přec…“

„Ale dovolte, dovolte,“ přerušil ji Fandor, „nebyli jsme dva, byli

jsme tu tři, nejlepší důkaz toho máte…

A žurnalista se rychle ubíral do jídelny; domníval se, že se mu

podaří dokázat přítomným pravdivost svého tvrzení, až jim ukáže

zbytky hostiny…

Ale náhle se kousl do rtů a stěží potlačil zaklení.

Na stole, který byl trochu v nepořádku po večeři, byly skutečně

jen dva příbory!

A Fandor si uvědomil, že hodinu před tím rázně odmítl účastnit

se jídla!

Důkaz byl přesvědčující, přesvědčující v opačném smyslu, než

jak si to žurnalista představoval.

Fandor tentokrát naprosto zmaten, vrhal kolem sebe starostlivé

pohledy, mechanicky hledaje nějakou známku, která by mu

pomohla dokázat policií, že ještě před dvaceti minutami byly v

místnosti tři osoby!

Byl by si také přál najít krále, protože tím by se bylo všecko

vyjasnilo.

Ale jeho mysl přes prožitá vzrušení, nepracovala s obvyklou

přesností. Fandor, pod vlivem silných nápojů, které během večera

pozřel, byl trochu omámen, pronikavá bolest hlavy svírala mu

spánky!

Přes to byl nesmírně překvapen, když ho policisté uchopili každý

z jedné strany a s všemožnými ohledy odváděli z bytu.

„Nedělejte hluk,“ říkali, „nedělejte hluk… nesmí dojít k

skandálu…“

Fandor uposlechl, nechápaje dobře co mu chtějí.

I V .

Z A K O H O M Ě M A J Í ?

Začínalo svítat. Zaprášenými okny policejního komisařství

ohlašovalo se nesmělými záblesky žlutavé a špinavé ráno…

Policejní poddůstojník Masson odstrčil náhle šachovnici, na které

od minulého večera náruživě řešil s jedním kolegou těžkou partii

dámy a prohlásil rozhodně:

„Čert to vem!… to jsou věci, při kterých člověk nikdy neví, co

všecko se může stát! Půjdu navštívit komisaře…“

„Do jeho bytu?“ ptal se jeden policista, naznačuje přízvukem, jak

důležitou se mu zdá tato otázka.

„Do jeho bytu! Konec konců, co mi může udělat? Vynadá-li mi za

to, že jsem ho přišel vyburcovat, bude to lepší, než kdyby se

přihrnul až v deset hodin a dělal pak rámus…“

Masson vstal, odsunuje stůl s šachovnicí; měl ztuhlé údy a

unavené vzezření člověka, který celou noc nezamhouřil oka a který

si už hodinu něčím zpropadeně láme hlavu.

Za nepřítomnosti pana komisaře, šéfa, s nímž nebyly žádné žerty,

a který od svých podřízených vyžadoval důvtip a horlivost, byl

Masson hlavní osobou na strážnici. Rozhodoval svrchovaně o osudu

osob zatčených sem tam po čtvrti a přivedených strážníky na

komisařství. Zakročoval nebo odmítal zakročit v domácích sporech,

ke kterým byl volán, trhal nebo přepisoval protokoly sepisované

každé noci ve velkém počtu s drožkáři, kteří si usmyslili — což

ostatně přesahovalo jeho rozum — že nenechají svítit své lucerny!

Masson měl k sobě velkou úctu a z pravidla nejen že se nikoho

neptal na radu, ale byl by i velmi nevlídně pohlížel na každého

dotěru, kterého by bylo napadlo sdělovat mu svůj náhled na

nějakou věc. Byl „šéfem“ v nočních hodinách, hodlal jím zůstat,

zůstával jím…

Tentokrát však po skandálu a dramatu, které se právě odehrály v

ulici Monceau u světácké Susy d‘Orsel, po hrozné smrti této

nešťastné mladé ženy a po zatčení, které jí následovalo, začínalo se

mu břímě moci zdát tíživé.

Jednal tak, jak měl? Měl skutečně zatknout osobu, kterou dal

přivést na strážnici?

Užilo se při tom dostatečných ohledů ?

Co se mělo dělat dál?

Jakkoli se Masson snažil vypadat před svými lidmi jako člověk,

který ví přesně co má dělat, byl ve skutečnosti pln úzkosti a

nepokoje…

Bodrý muž šel k věšáku, kde visel jeho plášť a pomalu se oblékal.

Nasazuje si čepici, na níž se v matné záři rodícího se dne třpytily

dva stříbrné prýmky, odznak jeho hodnosti, prohlásil:

„Ano! Jdu ke komisaři… Vy tady zatím přísně dbejte instrukcí…

ostatně jsem tu za okamžik, jen co dojdu tam a zpět… Hleďte si

„Ho“. Udělejte všecko, co bude chtít, ale nenechte ho odejít… rozu-

míte?“

K upokojení svědomí prošel Masson ještě jednou velkým sálem,

kde bděli strážníci, pootevřel opatrně dveře do další místnosti,

prostrčil jimi hlavu, podíval se dovnitř, pak je zase zavřel, tiše, aby

ani nevrzly.

„Vyspává opici,“ prohlásil a opustil strážnici.

Bylo asi půl šesté ráno, nebe se pokrylo mraky hrozícími sněhem;

nebylo příliš zima, ale vzduch byl ostrý a příjemně se vdechoval.

Masson kráčel vojenským krokem pustými ulicemi, zabočil

vpravo, pak vlevo a instinktivně zpomaloval krok, čím více se

přibližoval k svému cíli. Potkával jen mlékařské vozy, které jely s

velkým hlukem, jak láhve o sebe narážely; byly taženy hubenými

koníky, kteří klusali ustavičně bičováni hochy jdoucími vedle nich.

Pak tu byli ještě metaři, zachumlaní do starých pelerýn, kteří v

rytmických pohybech smýkali svými košťaty po bílých chodnících a

rozviřovali jimi obláčky prachu…

Paříž začínala svou ranní toaletu.

Masson se brzy zastavil v uličce sousedící s ulicí Legendre před

činžákem dosti slušného vzhledu.

Vrata byla již pootevřena pro dodavatele a roznášečky chleba a

novin. Tlumě pokud možno hluk svých kroků, stoupal Masson

hlavním schodištěm až do třetího patra…

Nebyl tak klidný, jak se snažil tvrdit před několika minutami na

komisařství; ve skutečnosti si jasně uvědomoval, že pan komisař

sám o sobě už velmi přísný, je ubohým manželem nejnevlídnější,

nejnepříjemnější paní komisařové… Ale bylo nutno se odhodlat k

činu:

„Zazvoním,“ pomyslil si, „služka je ještě nahoře, jen kdyby mi

přišel otevřít komisař a ne komisařka!… jinak jistě poletím!“

Stiskl nejistě knoflík a zachvěl se, slyše jeho zvuk uvnitř bytu…

Brzo bylo slyšet kroky; někdo odpínal řetěz, celá baterie závor

zaskřípala a hlas — bohužel hlas ženský — tázal se sotva

pootevřenými dveřmi; „Kdo tam? Koho hledáte?“

„To jsem já, paní komisařová!…“

„Kdo já?“

„Poddůstojník Masson, paní komisařová!“

„Co chcete?“

„Pan komisař by měl hned přijíti na strážnici.“

Masson nedomluvil…

Couvl vyděšen …

Při jeho posledních slovech otevřely se prudce dveře bytu a paní

komisařová objevila se jeho překvapenému zraku v hubené kráse

svých čtyřiceti let, náhle probuzena, sotva oblečena v japonský žu-

pan, který jí slušel tím méně, že měla vlasy natočené na papírky.

„Ludvík musí jít na strážnici?“ tázala se se skříženýma pažema a

vyzývavou tváří…

„Bože, paní komisařová,“ pokračoval Masson, ustupuje až na

první stupně schodiště, „zdá se mi to docela nutné: máme tam

nějaké zatčení…“

Avšak paní komisařová jej přerušila:

„Musí jít na strážnici?“ opakovala.

Masson neodvažoval se již ani slova a přikývl jen.

A hněv paní komisařové náhle vybuchl:

, Vždyť je tam! řekl mi, že je tam! Ó, teď tomu rozumím!… zas mě

obelhal!… zas už je za holkami !… to si vypije!…“

Dveře třískly před nosem Massona, který zaražen pochopil, oč

jde a vracel se po schodech, mrze se víc a více!…

„K čertu, jaký jsem hlupák!“ zvolal sám k sobě; , mohl jsem si to

myslet; není u své ženy, hrom do toho! je u své milenky, u slečny

Blanche.“

Měl by jít k slečně Blanche?

Masson o tom nepochyboval, neboť náležel k paličatým

povahám, které, rozhodnou-li se jednou něco provést, vyhledat

někoho, drží se toho pevně, proti všem a přes všechno!

Za několik minut byl tento dobrý muž zas v sousedním domě a

zvonil u prostých dveří, vedoucích do skromného bytu.

Celý jeho klid, celé jeho nádherné sebevědomí se mu zatím

vrátilo; byl si nyní jist, že spatří pana komisaře a liboval si v duchu

nad svým policejním čichem, který jej přiměl hledati šéfa postupně v

jeho bytě, což bylo naivní, a pak u jeho milenky…

Předešlá rozmluva se opakovala.

Po zazvonění někdo přiběhl za dveře a mužský hlas se tázal:

„Kdo je tam?“

, To jsem já, Masson!…“

Dveře se široce rozevřely a poddůstojník se ocitl před mladým

mužem, asi třicetiletým, sotva oblečeným v noční košili a v modře

pruhovaných spodcích.

„Pane komisaři!“ začal…

Ale Masson couvnul, poděšen nezbadatelnými tajemstvími, která

náhle počal tušit!

Mladý muž, který mu právě otevřel, tento mladý muž, který byl

v nočním úboru u komisařovy milenky a shledával to, jak se zdálo,

docela přirozeným, nebyl nikterak komisař, byl to jeho tajemník.

Tentokrát si Masson přál zřítit se do schodiště, zavrtat se do zdí,

propadnout se do země; byl by dal přednost tisíceré smrti před

děsivým postavením, v němž se viděl.

„Hledal… hledal jsem…

Pan tajemník jej přerušil s posměšným úsměvem chystaje se už

zase zavřít dveře:

„Nuže, milý Massone,“ pravil, očividně beze všech rozpaků,

„musíte se s tím smířit, že zde šéfa nenajdete…“

A ironicky dodal:

„Zřídka tu býváme společně!…“

Zmatený poddůstojník neodpověděl…

Tajemník náhle zvážněl a položil mu ruku na rameno.

„Mohu počítat s vaší diskrétností, není-liž pravda?… mezi

čestnými muži…“

Dveře se tiše zavřely, zdrcený Masson, hledaje stále odpověď,

zůstal několik minut před nimi, pak s hlavou ještě níže skloněnou, s

rameny ještě shrbenějšími a s myslí ztracenou v nekonečném pře-

mítání, s pocitem všeobecné nenávisti ke všem těm lidem, kteří spali

a nespali doma, bez starosti o obtíže, jež působili v jeho službě

změnami svého bydliště, rozhodl se vrátit se na strážnici.

Za několik minut tam byl přivítán ostrými slovy: „Á, to jste vy,

Massone! Nuže, příteli, provádíte pěkné kousky!… jakže, zde se dějí

důležité věci, vypukl mimořádný skandál, a vy si dovolíte odejít z

komisařství? když já zde nejsem! a já k vám měl plnou důvěru! Jste

si vědom, jak povážlivé je vaše jednání? Na mou věru, uvedu to ve

zprávě:… kde jste byl?“

Člověk, který takto plísnil výtečného Massona, byl ještě mlád,

ozdoben stužkou čestné legie; jeho pohyby rozkazovaly, jeho tón byl

plný autority. Byl to policejní komisař!

Vraceje se z nějakých radovánek, zašel si ze zvědavosti na

komisařství.

* * *

Zdaž snil? či byl vzhůru?

Fandor se cítil docela polámán jako po prohýřené noci, s těžkou

hlavou, s prázdnou myslí… A pak měl žízeň, strašnou žízeň, zdálo

se mu, že má hrdlo jako v ohni.

Ale hlavně si Fandor neuvědomoval přesně, kde se nachází a

proč se tam nachází. Kolem něho byla skoro úplná tma a přece

rozeznával, když pootevřel oči, aby je hned zas zavřel v ospalosti,

jež následovala po tvrdém spánku, předměty naprosto neznámé.

Obrazy, tapety, kancelářský nábytek, křesla, židle…

Co to! Byly to vidiny zlého snu, nebo viděl opravdu to, co se mu

zdálo, že vidí?

Zpravodaj se vzchopil, protřel si oči a při tomto přirozeném

pohybu konstatoval překvapen, že je ve fraku, že mu límec svírá krk

a že má na rukou začerněné a zmačkané manšety.

Cítil bolest, jak se mu knoflík zarážel do boku a v kapse ho tlačil

svazek klíčů…

Byl úplně a nadobro oblečen; nebyl zabalen do pokrývky, nýbrž

měl zimník a na židli, pochmurně a melancholicky se leskl jeho

cylindr… Kde byl? Na strážnici! Na policejním komisařství ulice

Courcelles! Tam, kam ho přes jeho námitky dovedli strážníci, když

ho zatkli u Susy d‘Orsel, milenky hesensko výmarského krále

Bedřicha Kristiána, pravděpodobně vraha nešťastné mladé ženy!

A když si vzpomínal, jak ztrávil noc, přišla na Fandora skutečná

úzkost… Bál se pohnout, aby nepřišli strážníci dříve, než si

rozmyslí, jak se má chovat; pomalu a opatrně se zvedl a usedl na po-

hovku, na níž předtím ležel a vyspával zbytky opice.

A hned ho něco v nejvyšší míře znepokojilo. Pomyslil si:

„Do které místnosti komisařství mě to strčili?… Což je basa plná?

A pak, kde je král? Zatkli ho taky? Bylo to pravděpodobné, ale ne

jisté…“

Váhavým a ještě zakaleným zrakem přelétl Fandor místnost, kam

ho zavedli.

Anglické rytiny, lovecké barvotisky, podobizny hereček a laciné

lepty visely po zdích v mahagonových nebo pozlacených

rámečkách. V jednom koutě knihovna, v druhém regál, kde se v

nepořádku kupila různá lejstra, pak velký psací stůl s četnými

těžítky, váhou na dopisy, ohromným prázdným kalamářem, před

nímž stála docela neelegantní, obyčejná láhev sprostého inkoustu za

dva sous. Křesla, židle, plynová kamna a pak ta velká pohovka, na

které stále ještě seděl! Fandor si všiml všeho, všechno si prohlédl

maje potřebu upnout myšlenky na určité věci, snadné k definování.

„Je to pracovna,“ pomyslil si, „pracovna komisaře nebo jeho

sekretáře… Ale jak to ke všem čertům přijde, že mě sem zavřeli?

A náhle, jak si vzpomněl, s jakými ohledy, s jakou zdvořilostí, u

strážníků jistě neobvyklou, ho v noci vedli na strážnici, rozbřesklo

se mu v mozku…

„Jistě mě pokládají za hrozně důležitou osobnost, už proto, že mě

zatkli u milenky královy, vlastně skoro u krále samotného, u

Bedřicha Kristiána!…

Bojí se se mnou zacházet jako se sprostým vrahem!…

Toto vysvětlení bylo pravděpodobné, ale přec jen nestačilo k

tomu, aby upokojilo mladého muže, pokud šlo o následky jeho

zatčení.

„Nesmím si však dělat iluse: jsem zkrátka zavřen pro podezření z

vraždy nebo aspoň ze spoluúčasti na vraždě… Nemilá věc! Tím

spíše, že nevím, kde bych mohl najít jediného svědka pro své alibi…

Pravda, že moje dosavadní bezúhonnost… a pak konečně král…

Přece se nemýlím? V poslední chvíli mi, zdá se, král radil, abych si

nedělal starosti, jinak řečeno, slíbil mi, že mě z toho vytáhne!

Vytáhne? To se snadno řekne, ale jak to provede?“

Fandor měl však v sobě dostatečnou dávku filosofie, aby přes

tragickou stránku celé příhody, do které byl zapleten, nemohl se

zdržet úsměvu.

„Konečně,“ pomyslil si, „jelikož musí pravda vyjít na povrch,

jelikož vrah musí být nalezen a moje nevina musí být dokázána,

nemám se čeho strachovat; mohu si jen blahopřát k historii, která mi

slibuje poskytnouti látku k zajímavým reportážím.“

Jeho činná povaha nedovolovala mu očekávati s klidem vývoj

věcí. Přemýšlel usilovně, ale marně, co vlastně proti němu mají, čeho

se o něm domýšlejí, že ho zatkli. Konečně se však vzdal marné ná-

mahy.

„Budou mě asi vyslýchat,“ pravil si v duchu, „a podle jejich

otázek sestavím své odpovědi. Vynasnažím se, abych se sám

dozvěděl co nejvíce, ale krále budu krýt a nic neprozradím. Není-li

Bedřich Kristián špatný chlap, pak se o to postará, abych se ještě

dnes dostal na svobodu. Bylo by na čase postoupiti panu komisaři,

který je, jak se zdá, mimo očekávání někde velmi zaměstnán, tento

jeho pokojík a odstěhovati se domů.“

Fandor s dokonalým klidem převázal uzel své kravaty a opravil

si účes značně pocuchaný. Načež se jal volat zcela nenuceně, jako by

to byla ta nej prostší věc na světě.

„Cožpak tu nikdo není?“

Patrně však číhali na jeho probuzení.

Sotva vyřkl poslední slova, dveře kabinetu se otevřely a vešel

černě oděný muž v bílé kravatě, odměřený a slavnostní, přistoupil k

oknu a vytáhl záclony, načež se obrátil k Fandorovi s hlubokou

úklonou a otázkou:

„Ráčil jste se dobře vyspat… pane?“

Fandor zůstal němý překvapením. Tolik zdvořilosti neočekával.

Táží se ho, dobře-li se vyspal? Opravdu, naše policie má skvělé

chování.

Policie? Ale ovšem. Ten pán bude buď komisař nebo tajemník.

Fandor však zpozoroval, že onen muž tituluje ho „pane“, měl na

tváři zvláštní významný úsměv a v očích jakousi nejasnou otázku.

Co to asi znamená?

Žurnalista neměl času o tom přemýšlet, ale věru, bylo to laskavé,

že se ho táží; odpověděl tedy tímtéž tónem:

„Ano, vyspal jsem se dobře… ale jsem celý jako rozbitý…“

Jeho neznámý společník ho vyslechl stoje uctivě stranou.

„To přejde,“ pravil. „Doufám však, že odpustíte strážníkům jejich

nešikovnost, pane… Nebyl jsem právě v kanceláři… a když jsem

přišel, dal jsem přednost tomu, nebudit vás… v noci…“

Fandor vyslechl podivná slova, ani nedutaje. Věru, na

komisařství v ulici Courcelles jednali se zločinci způsobem nejvýš

roztomilým. Ovšem, mohli ho považovati za jednoho z důvěrných

přátel krále hesensko-výmarského.

Nepřišel nad tím do rozpaků, nýbrž odvětil směle:

„Ano, ano, jednal jste správně, pane…“

A opakoval, vkládaje ze své strany též otázku do toho slova:

„…pane…?“

„Perrajas, komisař této čtvrti…“

„Ah, velmi dobře…“

Fandor se zarazil, aby nedoplnil toto představování obvyklou

frází: je mi potěšením, že jsem vás poznal… V tomto postavení bylo

by to trochu přehnané.

„Za daných okolností,“ zahovořil pan Perrajas, „za nešťastných

daných okolností… bylo by lépe, myslím, kdybyste se nevracel

přímo domů, ani… Konečně, dal jsem dnes ráno potřebné rozkazy a

myslím, že za několik minut…“

Co se stane za několik minut?

Fandor doufaje, že komisař mu chce oznámiti příchod krále, se

otázal:

„Za několik minut tu budou ?“

„Ano, tak jest… bude čas zapřahat. Na mlčenlivost mých lidí se

můžete spolehnouti…“

„Ano, dobře, dobře…“

Fandor odpovídal bezbarvým hlasem, vyhýbaje se přesnému

vyjádření, které by ho snad mohlo kompromitovat.

Do čeho budou zapřahat? Ovšem, že do vozu, ale do jakého

vozu?

Kam ho vlastně pošlou? A co znamenala ona věta „mlčenlivost

mých lidí“?

Zdálo se mu, jako by komisař mu chtěl naznačit, aby o té věci

pomlčel. Fandor si ihned pomyslil:

„Ale ovšem, na mně se může spolehnout. Snad o tom napíši

článek, ale ne tak hned a nevypovím přesně, co se stalo… Děkuji

pěkně, bylo by asi těžké, abych dokázal svou nevinu. Oni mě pu-

stí… pustí-li mě… na královu žádost a proto, že on asi uvedl, že

jsem z jeho průvodu. Bylo by tedy dětinské, abych prozradil, kdo

jsem.“

A Fandor, předstíraje, že velmi rád vyhoví, odpověděl šlechetně:

„Můžete se na mne spolehnout.“

Komisař se uklonil, ale Fandor měl dojem, že touto nepatrnou

větičkou něco pokazil, neboť v očích úředníka se zračil výraz

překvapení… Po krátké přestávce doložil komisař, stále stejně

uctivý:

„Vyrozuměl jsem také domovnici, dal jsem jí přesné rozkazy. A

pak ona je vám oddána… Žádný žurnalista nebude zpraven.“

Komisař se mátl. Nechtěl jmenovati věci jejich pravým jménem,

hledal slovo, kterým by nahradil výraz — „o té vraždě“. A byl to

Fandor, který mu napověděl:

„O případu této noci.“

Chtěl hovořiti dále, avšak zamlčel se. Na dveře bylo jemně

zaklepáno. Vstoupil brigádník Masson a pozdraviv po vojensku,

hlásil:

„Vůz je připraven.“

Fandor povstal.

„Nuže…“

„Nuže, když vůz je připraven, pojedeme tedy. Je to divné, že

vzali kočár na to, aby mě dovezli na prefekturu,“ pomyslil si.

Nebyl již ani tuze překvapen, že komisař přiskočil, aby mu

pomohl obléknouti svrchník. Fandor poznenáhlu počínal chápat, že

v očích komisaře platí za vznešenou osobnost.

„Přejete si, abych vás doprovodil?“ tázal se úředník, „anebo

pojedete raději sám?“

Fandor potlačil chuť dáti se do smíchu.

„Oh, pojedu raději sám! Zbytečno… děkuji!“ A žurnalista ptal se

v duchu: „Mám mu stisknout pravici? Ne! Jen buďme důstojní!“

Ale komisař ani neočekával takovou srdečnost. Přiskočil ke

dveřím, otevřel a nechal Fandora vyjíti napřed. Procházeli úřední

místností, kde strážníci povstali, salutujíce. Komisař vlastnoručně

otevřel dvířka najatého kočáru, jehož kočí zvědavě pokukoval na ně

s kozlíku a zdravil levou rukou, markýruje, že drží v pravé, podle

pravidel elegance, vysoko zdvižené napnuté opratě.

Fandor nastoupil jako ve snu…

Zahlédl ještě nedaleko kočáru jakési ubohé, sešlé individuum ve

vybledlém zelenavém kabátě — pravděpodobně nějaký agent v

civilu — nasedati do starého rozbitého fiakru, zatím co jiný strážník

cyklista se chystal doprovázeti povoz na kole.

„To bych se musil tuze mýlit, nejede-li ten ve fiakru za mnou, aby

mi zabránil vyskočiti mezi jízdou, jak jsem měl v úmyslu!“

Dvířka kočáru zapadla, komisař zdravil a kočár se dal do

pohybu.

„Ať jsem čertův, vím-li, kam mě to vezou?“

Fandor, který okénkem v zadní stěně kočáru pozoroval, že onen

civilní agent vskutku sleduje jeho vůz, rozhodl, že se nechá odvézti

bez námitek, neboť odpor byl by nejen marný, ale i nebezpečný.

Po desetiminutové jízdě žurnalista nebyl málo překvapen, když

kočár zabočil na Elysejská Pole a zastavil u vchodu do hotelu —

Palace-Royale — nejluxusnějšího hotelu Paříže!

Vrátní přispěchali, vyrozuměni civilním strážníkem. Napřímení,

flegmatičtí a uctiví, sluhové otvírali před žurnalistou dveře,

provázeli ho k výtahu, zatím co ředitel telefonoval do prvního

poschodí číšníkům…

„A hrome,“ pomyslil si Fandor, tváře se nevšímavě, „rozumím již

všemu! Jsem z toho venku! Vedou mě patrně ke králi, který si mě

vyžádal… Za deset minut jsem na svobodě… jaké blaho!“

Výtah se měkce zastavil v prvním patře, sloužící se ukláněl a

uvedl Fandora do skvěle zařízeného salonu, načež zavřel za ním

dveře…

„Je to tak!“ pomyslil si žurnalista, rozhlédnuv se rychle pokojem.

S potěšením zjistil, že francouzský vkus zařídil vhodně a bez

přehánění přijímací salon Bedřicha Kristiána.

Sejmul klobouk a čekal chvíli, procházeje se salonem sem a tam.

„Můj vzácný přítel,“ pomyslil si, „dává na sebe čekat, ale konečně

nemohu se proto naň hněvat, neboť musím po pravdě uznat, že

tento mocnář se zachoval velmi slušně. Dal mě zatknout místo sebe

o půl čtvrté, to je pravda, ale co na tom? V 11 hodin našel již

prostředek, jak mě vyprostit… Není asi zabedněný…“

A podle zvyku svého povolání jal se uvažovat o svém

dobrodružství se stránky, která ho nejvíc zajímala.

„Je-li on snad vrahem? Neboť nemám ani tušení, vrhla-li se

hezoučká Susy d‘Orsel sama z okna… anebo má-li v tom ruce

Bedřich Kristián ?… Ah, ten dává na sebe čekat! Je tomu již asi

dvacet minut, co mě sem přivedli a nikdo nepřichází.“

„To je horší, než u zubaře!“ zabručel. „A při tom se říká, že

dochvilnost je vlastností králů! Je ovšem pravda, že s ním nemám

zde schůzku, jsem tu bez pozvání…“

V saloně bylo strašné horko. Po krátkém váhání Fandor se zbavil

svrchníku a počal si podrobně prohlížeti mobilár. V koutě na stole

spatřil obrázkové časopisy.

„Vida… vida…“ pravil, „čím dál, tím podobnější čekárně u

zubaře… Konečně, poněvadž Bedřich Kristián je „mým přítelem“,

nemusím se zachovávati podle protokolu.“

Vzal do ruky jeden z obrázkových časopisů, usadil se ve fotelu a

s klidem se dal do čtení…

Když byl již chvíli zabrán do prohlížení obrázků satyrického

týdeníku, vstoupil obřadně vrchní číšník a pozdraviv slavnostně,

podával mu beze slova velký list papíru.

„Co mi chce ten poberta?“ pomyslil si Fandor, který, chopiv se

listiny, poznal, že je to jídelní lístek.

„Hleďme, budou mě tu také živit! Bedřich Kristián se asi ještě

nevrátil a já mám zde čekat. Nu dobře, to mi neuškodí, včerejší

večeře nestála beztak za mnoho. Je to krásná pozornost od krále.

Myslil na to nabídnout mi oběd… přijmeme!“

Po krátkém váhání vybral si některá jídla, jak ho to napadlo. Muž

se hluboko uklonil a pak se otázal:

„Kde má být prostřeno? V budoáru?“

Fandor vážně potvrdil:

„V budoáru!“

Nová hluboká poklona ukončila rozhovor a Fandor neprobral se

ještě ze svého překvapení, proč jeho se táží, kde chce jíst, když do

pokoje vstoupil vrchní poslíček, podávaje mu na stříbrné míse tele-

gram.

„Děkuji!“ zamumlal žurnalista, přijímaje depeši. Pomyslil si:

„To bude asi od krále! Psal mi pod mým jménem? Ah ne…

vévoda de Haworth… patrně je to jméno osoby, kterou mám

představovat!“

Otevřel telegram a jeho oči se rozšířily překvapením…

Marně četl jeho obsah, slabikoval znovu a znovu těch několik

písmen, přenesených strojem na papír! Nerozuměl ničemu,

nepochopil nic z celé depeše, pro něho byla nesrozumitelná! Depeše

byla šifrovaná! Žurnalista neviděl než jednotlivá písmena,

následující jedno za druhým, která netvořila žádné slovo,

nepodávala žádný smysl!

Pod dojmem tohoto překvapení Fandor povstal a popošel k oknu,

aby si to záhadné poselství lépe mohl prohlédnouti, a v náhlém

údivu zkřížil paže, šeptaje:

„U boha, proč jen ten Bedřich Kristián stále nepřichází?

Proč mě odevzdali depeši, která je určena jemu?

Co to jen má být?

Což aby tak ti chlapi mě považovali za…“

V .

U Z P Í V A J Í C Í C H F O N T Á N .

Prvního ledna je den, kdy se Paříž probouzí zajisté nejpozději z

celého roku. Večerní zábavy, slavnosti pochybného rázu, ba i

rodinné schůzky se protáhly na Sylvestra déle než v jiné dny a

každá lidská bytost, připoutaná k práci, považuje za nejpříjemnější

zasvětiti příchod nového roku důkladným odpočinkem.

Po iluminacích uplynulé noci, po rušném shonu v ulicích,

obchodech a restauracích, nastupuje naprostý klid, ticho jako po

vymření!

Opuštěné ulice se zdají náramně široké. Krámy jsou zavřené,

kavárny prázdné.

Na prvního ledna ráno Paříž spí!

Ale přece každé pravidlo má svou výjimku: ubozí páriové i dnes

musí vstát za svítání a obléci svůj sváteční oděv a slavnostní

uniformy a vyjiti do všech čtyř stran města, aby si odbyli povinné

novoroční návštěvy u svých představených. Armáda, městská

správa, parlament, obecní správa, všechny tyto úřady jdou obřadně

pozdraviti hlavu státu a proto toto ráno uvidíte v ulicích málo sice

lidí, zato ale lidi luxusně oděné, dekorované a velmi unuděných

tváří. Utěšují se vědomím, že je to konečně správné, pracují-li

alespoň dnes, když zato po celý rok vede se jim dobře.

Malátnost Paříže nepotrvá však déle než do poledne. Po jedné

hodině odpolední ruch v ulicích pomalu se rozpoutává. Obědvá se,

obědvalo se a vychází se ven!

A hodiny, zbývající k ukončení dne, se naplní životem a veselostí,

jaká panuje jen o velikých svátcích.

* * *

Jitro tohoto prvního ledna nelišilo se vůbec od ostatních

takovýchto novoročních dnů a odpoledne, jako jindy, odpočatí

občané počínali vycházet na ulici.

Na nebi zahaleném v obvyklou zimní šeď se ukázalo slunce

trochu pobledlé, jako by i ono mělo za sebou noc špatně strávenou.

Počasí bylo milostivé a Pařížané nastrojení a vlekoucí s sebou roj

bzučících dětí, ubírali se k různým cílům svých promenád.

Nejhustší nával byl však v okolí Madeleine a Elysejských Polí.

Téměř neprodyšný dav procházejících se zdál směřovati na náměstí

de la Concorde.

Byl to snad nějaký veřejný projev?

Dalo by se tak souditi podle prvního dojmu, avšak brzy musíte se

zříci tohoto předpokladu, neboť zúčastnění vypadají naprosto

klidně a spokojeně, ba spíše i vesele. Nic nenasvědčuje tomu, že by

chtěli hlasitě a neodbytně se dožadovati splnění nějakých

požadavků, jaké jsou vepsány v ideálních programech sociálních.

Náhle jasný zvuk fanfáry se rozlehl ulicí Royale a zvědavci

vyhlížející z oken, mohli zpozorovati průvod členů pěvecké jednoty,

který s barevným praporem v čele procházel ulicí a rytmickým

krokem zamířil k břehům Seiny. Zvědavci a zahaleči doprovázeli

tuto fanfáru a přizvukovali ve sboru k refrénům populárních

popěvků.

Členové jednoty měli na čapkách odznak, ne nepodobný

odznaku městskému a byli oděni v šedý stejnokroj se zlatými

prýmky a na hedvábí šerp bylo napsáno velikými písmenami:

VELKÁ PAŘÍŽ,

největší večerník Paříže,

což rozptýlilo všechny pochybnosti. Byla to fanfára populárního

deníku, která se blížila k náměstí de la Concorde. Hudebníci došli,

ne bez nesnází, až k Obelisku a zde se seřadili v kruhu, zatím co

obecenstvo, udržováno v určité vzdálenosti armádou kancelářských

sluhů, naslouchalo se zájmem hudbě.

V prvních řadách stály dvě dívky, které sem proud lidí náhodou

zanesl. Jedna z nich se bavila výborně lacinou podívanou, která se

zde naskytovala, kdežto druhá podržela roztržitý a zamyšlený

výraz.

„Podívejte, Marie Pascalová,“ pravila první z nich, „přestaňte již

být tak mrzutá! Upřímně řečeno, tváříte se, jako byste jedla okurku.“

Mladá dělnice se pokusila usmát se na svoji přítelkyni a těžce si

povzdechnuvši, pravila:

„Je to pravda, odpusťte, slečno Růženko, že máte dnes tak

neveselou společnici; ale co dělat, když mám hlavu celou

popletenou?“

„Hleďte jen,“ přerušila ji družka, ukazujíc prstem na shluk lidí,

„hleďte jen, jak je to směšné!“

Marie Pascalová se mechanicky obrátila označeným směrem.

Dva strážníci se prodrali namáhavě kruhem posluchačů a

přiblížili se k hudebníkům. Nyní se všemožně snažili upozorniti na

sebe kapelníka, ale marně. Tento, zcela zaujat svým úřadem, neviděl

a neslyšel, nebo předstíral, že o ničem neví. Strážníci počali

pozbývati trpělivosti. Nepochybně že si budou stěžovati na toto

neslýchané přehlížení na veřejné ulici. Pokoušeli se přerušiti hudbu

tím, že jeden z nich uchopil pod paždí flétnistu, druhý trombonistu.

Tímto násilným zakročením vzniklo oslabení orchestru a jakási

disharmonie.

Kapelník přestal pohybovati taktovkou a rozhodl se konečně

vyjednávati se strážníky. Nežádali nic menšího, než aby orchestr se

rozešel. Avšak hudebníci chtěli napřed dokončiti svůj program. Dav

nespokojeně mručel proti zasahování veřejné moci a tato, jsouc v

menšině, tiše se vytratila, nepochybně aby sehnala posilu!

Sluhové časopisu však udržovali pořádek skvělým způsobem:

bez násilí, avšak s náležitou rozhodností dovedli proraziti

obecenstvem volnou cestu pro dva až tři ruční vozíky, které sem

přivezli. Pomocí nich zřídili ve spěchu malou estrádu před

fontánou, která je mezi Obeliskem a mostem de la Concorde.

Červeným plátnem potáhli balustrádu tribuny. Kolem přecházelo

několik osobností v zimníkách. Lidé zasvěcení, ukazujíce na muže

určitého věku, s bílým vousem, šeptali mezi sebou:

„Je to pan Dupont, poslanec… ředitel Velké Paříže…

Pozorovali též jakéhosi mladíka, stále zaměstnaného, s

překrveným obličejem, zjevu velmi elegantního. Byl to pan de

Panteloup, vrchní sekretář deníku, který dovedl vymýšleti si tisíce

věcí, aby pobavil své četné čtenáře.

Čas od času dav místy prořídl a k panu Panteloupovi přicházely

skupiny lidí podivného zjevu a chování. Pozdravili ho a seřadili se

kolem estrády.

Celá tato scéna obecenstvo však nepřekvapovala, neboť již před

několika dny četlo ve Velké Paříži sensační výzvu, aby se dne

prvního ledna odpoledne dostavilo na náměstí de la Concorde, kde

bude veřejně debatováno o záhadě Zpívajících fontán,

zaměstnávající poslední dobou Paříž.

Aby nebylo nikoho, kdo by o tom nezvěděl, celá armáda

kamelotů vyzývala na ulicích k návštěvě náměstí, nabízejíc za

skromnou sumu pěti centimů poslední vydání „Velké Paříže“ s

obsahem programu slavnosti.

Marie Pascalová opatřila si také jeden exemplář a prohlížela si jej

se svou přítelkyní. Avšak zatím, co slečna Růženka zvědavě četla

podrobnosti o očekávané ceremonii, Marie Pascalová, zahloubána

do různých zpráv, povzdechla si záhadně:

„Není tam dosud nic o té věci,“ zašeptala, „Bože, Bože…“

Zarazila se. Rozlehl se teplý a vibrující hlas pana Panteloupa,

tajemníka „Velké Paříže“. Vysvětloval, že uslyšíme pana Anastase

Dermolina, archivisty-paléografa, který lépe než kdokoli jiný může

poučiti obecenstvo o zvláštním případu těchto Zpívajících fontán.

Hlučný smích propukl v davu, když oznamovaný řečník

vystoupil na tribunu.

Byl to stařec celý vrásčitý a slabý v nohou, s kloboukem příliš

vysokým a velikým pro jeho hlavu.

V ruce měl skřipec, který si několikráte marně snažil nasaditi na

svůj červený nos. V druhé ruce držel jakýsi papír, z něhož počal čísti

nejistým drsným hlasem:

„Záhada ,Zpívajících fontán',“ pravil, „není, jak by se dalo soudit,

věc neslýchaná. Podobné případy se staly již za časů dávné

minulosti. Kdysi byla zřízená kamenná socha v okolí města Theby

na pamět vladaře Memmona. Když paprsky vycházejícího slunce se

jí dotkly, vydávala jakýsi zvláštní melodický zvuk. Původně se

připisoval tento podivný zjev nějakému tajnému, pružnému peru,

nebo klávesnici, ukryté uvnitř v soše. Avšak podrobné zkoumání na

místě dokázalo, že ony zvuky byly zjev fysický a zcela přirozený.“

Dav, který s počátku poslouchal pozorně, počínal mručeti.

Několik peprných poznámek uklouzlo z odvážnějších rtů.

Posměváčkové se tázali:

„Co to drmolí ten Dermolin?“

Dobrý ten člověk byl však patrně hluchý, neb nerušeně

pokračoval ve čtení své přednášky, která se zdála být nekonečná.

Lid však si žádal jiného rozptýlení. Pan Panteloup, pořadatel

slavnosti, pochopil, že nesmí déle napínati trpělivost publika. Dával

přednášejícímu znamení, aby ukončil, ale marně. Vědec nechtěl

opustiti své místo a nebylo jiné pomoci, než naříditi kapele, aby

spustila vojenský pochod. Potom znovu nastalo ticho.

A nyní se rozvinula nová zvláštní scéna. Delegace čističů stok

předstoupila před tribunu a jeden za druhým dobří ti hoši pozdvihli

ruku a přísahali na zlatý odznak „Velké Paříže“, že v jejich

podzemní říši pod náměstím de la Concorde neděje se nic

abnormálního. Stoky pracují jako obvykle a nikdo nemůže v nich

hledati původ záhadného zpěvu vodotrysků.

Stokaři se rozptýlili mezi rozveselený dav. K panu Panteloupovi

přistoupil mladík světlých, dlouhých vlasů, bez klobouku, a s

nadšeným výrazem v tváři žádal o čest, aby směl přednésti své

verše.

Pan Panteloup poodešel s ním rychle kousek dál a dal se do

horlivého rozhovoru s jakýmsi dekorovaným pánem, který jevil

chuť zmizeti. Byl to, jak stálo ve zprávě o programu slavnosti, jeden

z nejvyšších městských úředníků, inženýr vodního vedení. Tato

osobnost neodvážila se odmítnouti pozvání k účasti na ceremonii.

Slíbil dokonce, že podá vysvětlení o konstrukci soch. Avšak v

poslední chvíli dostal strach, a obávaje se, že by mu jeho představení

za tuto účast mohli uděliti nos, chtěl se vytratiti po anglicku dříve,

než bude mět mluvit… Nyní se pokrytecky vymlouval na hlasovou

indisposici. Přesvědčiv se, že ho nepřiměje k řeči, pan Panteloup se

krátce rozhodl. Vystoupil na tribunu a omluviv několika slovy

inženýra, oznámil, že on sám se pokusí ho zastoupiti.

„Dámy a pánové!“ počal mocným hlasem, „vodotrysk, který

chceme zkoumati, byl postaven v roce 1836 za cenu 1,500.000

franků. Tento vodotrysk vychrlí za čtyřiadvacet hodin 6.716 m3

vody. Sestává se především z nádrže z hlazených kamenů, v níž

sídlí, jak vidíte, šest postav tritonů a nereidek, z nichž každá drží

rybu, z jejíž pootevřené tlamy tryská voda. Jak můžete sami vidět,

toto zařízení neobsahuje nic abnormálního a proto, tváří v tvář

vodotrysku, my se nemůžeme ubrániti oprávněnému pohnutí při

představě, že by tato fontána z kamene a železa měla dát do zpívání.

Stojíme zde před neobyčejným zjevem podobného druhu, jako

ten, o němž mluvil pan Anastasius Dermolin? Anebo jsme se stali

dnes, na počátku dvacátého století, století vědy a přesnosti —

obětmi všeobecné halucinace, obětmi klamu?

A na to se ptáme dnes, dámy a pánové, nejosvícenějších hlav

našeho civilisovaného světa.“

Zvučný potlesk doprovázel poslední slova páně Panteloupova.

Dav se počínal baviti. Zajímalo ho pozorovati nejen oficielní

osobnosti obklopující estrádu, ale i fontánu, kterou si prohlížel

zvědavě a podrobně. Nacházeli na ní podrobnosti, které až dosud

unikly jejich očím.

Pan Panteloup oznamoval, že nyní promluví slavná věštkyně,

slečna Gabriela ze Smyrny.

Pochvalné mručení neslo se davem, když na estrádě se objevila

hezoučká hadačka s blyskotavým diademem ve světlých vlasech,

podle způsobu Sibyl z dávných časů. Ale pozornost byla náhle

obrácena jinam. Ohromný automobil starého typu razil si cestu

obecenstvem, těžce oddychuje. Šlo to pomalu, ale poznenáhlu

dobromyslné publikum, smějíc se, ustupovalo, těžkému vehiklu

firmy Cook s lavicemi, nasazenými karikaturami cestujících

Angličanů.

Pan Panteloup žádal opětně o ticho. Byl ještě jednou vyrušen

objevením se prýmkované uniformy městského strážce bezpečnosti

u paty tribuny, který doprovázen patnácti podřízenými strážníky,

vyzýval pana Panteloupa, aby rozpustil nedovolené shromáždění.

Ale tajemník „Velké Paříže“ se nedal vyrušiti takovou maličkostí.

Klidně se jal prohrabávati své kapsy, jakoby hledal povolení a

nenaleznuv je, ukazoval důstojníku dopisy s hlavičkou Senátu nebo

Sněmovny, aby mu vnukl jakési ohledy.

„Hleďte, milý Marute,“ pravil konečně polohlasně, „nekažte nám

zábavu. Odbude se to v tichu a nikomu to nevadí…“

A vida, že důstojník je nerozhodný, pan Panteloup vyskočil na

tribunu a zvýšiv hlas, obrátil se k lidu s krásným řečnickým gestem:

„Jsme tu z vůle lidu a neustoupíme než násilí!“

Odpovědí byl mu nadšený potlesk souhlasu. Tu však do volání

lidí vmísil se blížící se štěkot psů. Co to ještě má být?

Pan de Panteloup neztratil duchapřítomnost. Naznačil, že

promluví a obecenstvo ztichlo.

„Slyšeli jste, dámy a pánové, hlasy těchto ušlechtilých zvířat?

Bohužel, není to „Zpívající vodotrysk“, neb ten zůstává zatvrzele

němý, jsou to však Turek a Bellona, naší slavní policejní psí z

Neuillyy kteří nám jdou na pomoc.“

Veselost obecenstva dostoupila nejvyššího stupně! Vlna smíchu

ohýbala postavy a nesla se celým náměstím. A nastálým šumem

zaznívaly, převyšujíce jej, vřískavé hlasy kamelotů, volající: „Kupte

poslední vydání „Velké Paříže“! Záhada Zpívajících Fontán!

Všechny podrobnosti!“

Pan Marut, důstojník městské stráže, vyjednával dosud s

Panteloupem, který se snažil jen o to, aby přivedl program ke konci.

Pan Dupont, ředitel listu, držel se moudře stranou.

Náhle přistoupil k důstojníku brigádník okrsku a zašeptal mu

něco do ucha. V téže chvíli se rozlehl pronikavý zvuk píšťaly a dav

byl násilně tlačen směrem k fontáně pryč od Obelisku. Bylo slyšet

postrašené výkřiky, pak dunění kroků. Na to strážníci obklopili

skupinu mladíků, kteří mávali bílým praporem. Mezi diváky se

šeptalo:

, Královští kameloti.“

Opravdu, tento monarchistický spolek, používající příležitosti,

aby projevil své cítění před shromážděním, dostavil se v plném

počtu na náměstí. Jeden z nich vyskočil na ramena soudruhů

nedaleko tribuny a nadšeně oslovil lid, vyzývaje ho k pomstě na

nástupcích revolucionářů, kteří právě v těchto místech před

stotřiceti lety popravili Ludvíka XVI…

Důstojník městské stráže, podrážděn, briskně přerušil své

vyjednávání s Panteloupem a seřadiv své lidi, snažil se co nejrychleji

odděliti „Královské kameloty“ od ostatního mírumilovného

publika, které si přišlo poslechnouti program „Velké Paříže“.

Po tomto zakročení, které se neobešlo bez ran a násilí, „Královští

kameloti“se rozešli. Nastalo opět utišení, takže bylo slyšeti zlomky

nesouvislých předpovědí hezké věštkyně, které všichni naslouchali

více pro její krásný zjev, než z důvěry k jejímu umění.

Ceremonie blížila se ku konci, když tu náhle, neznámo jak, na

schodech tribuny se objevil člověk neobyčejného vzezření. Byl to

stařec s dlouhým vousem, oděný v dlouhou bílou řízu. Znali ho od

vidění, aneb lépe řečeno, znali dvě, snad tři osoby na první pohled

jedna druhé se podobající. Nebylo Pařížana, který by byl neuviděl v

ulicích tento zjev člověka, který stále chodil bos, pěšky, bez klobou-

ku, zabrán v hluboké myšlenky, jakoby z jiného světa. Nazývali je

„přírodní muži“ a tento z nich, zdálo se, je nejpopulárnější ze všech.

Jeho portrét se objevil v novinách, označen bizarním jménem, které

sám si dal: Uauaua!!

Dav, který se již počínal rozcházet, hrnul se znovu zpátky. Bylo

objevení se Uauauy také na programu, či stalo se to pouhou

náhodou, ostatně snadno vysvětlitelnou, neb slavný Uauaua byl

vždy všude, kde se něco dělo? Pan Panteloup, který neměl toto číslo

v programu, ptal se v duchu, jak by jej co nejvhodněji využil. V davu

se ozývalo: pst… pst… až nastalo úplné ticho.

Tu… ó překvapení!… bylo slyšet podivný tón vystupující z

fontány do ticha večera!

Neurčité chvění, jemný kovový zvuk se nesl nad monotonním

šuměním vody, padající do kamenného basenu, zvuk, který v

hlubokém tichu kolem byl slyšen každým z přítomných!

Vodotrysk zpíval!

Tisíce svědků mohlo by to příště dosvědčit. Poslouchali bez

dechu.

Za několik okamžiků však fontány, jakoby znepokojeny

všeobecnou jim věnovanou pozorností, ztichly a neozvaly se více.

Vodotrysk umlkl!

Avšak na tom již nezáleželo. Slavnost byla korunována

úspěchem. Podnik „Velké Paříže“ se zdařil. Obecenstvo bylo

sezváno, aby uslyšelo Fontány zpívat a ono je uslyšelo!

Nesmírný potlesk vystřídal ticho. Vyvolávali Uauauu! Jeho

objevení se ve chvíli, kdy vodotrysk počal zpívat, nezdálo se

náhodné. Ač rozumní lidé o tom pochybovali, dav, který miluje věci

nepochopitelné a záhadné, uvěřil, že tajemství vodotrysku souvisí

nějak s podivnou osobností přírodního muže a tak Uauaua se stal

hrdinou slavnosti.

Pan Pantaloup pod vlivem náhlé inspirace přikročil k němu a

podal mu ruku v bezprostředním hnutí vděčnosti. Obejmul ho a s

divadelním gestem připevnil mu na sněhobílý šat zlatý odznak

„Velké Paříže“.

Avšak toto gesto nemělo očekávaného účinku. Policejní strážníci

se navrátili v zesíleném počtu a s hněvivou odhodlaností se jali

vyprazdňovati náměstí.

Pan de Panteloup považoval slavnost za odbytou a dal svým

lidem znamení, aby se rozešli. Mžiknutím oka estráda byla

rozebrána, šerpy a prapor sbaleny. Za deset minut na to náměstí de

la Concorde mělo svůj obvyklý vzhled a normální provoz se opět

započal.

Vlasatý básník, který chtěl prve přednésti své verše, mohl nyní

nerušeně se přiblížit k fontáně. Avšak scházeli mu posluchači.

Pohrdavě obrátil se zády k tritonům a nereidám, vrhajícím do

kamenného basenu svých 6.716 m3 vody za 24 hodiny.

V I .

P O L I C I E Z A K R O Č U J E .

Pan Vicart, místoředitel Bezpečnostního oddělení v ministerstvu

vnitra, byl dnes v zuřivé náladě. V celém svém dlouhém životě

veřejného funkcionáře nenašel příkladu pro něco takového, aby na

prvního ledna přes všechny pevné tradice a zavedené zvyky,

nemohl ani dopoledne, ani odpoledne jít jako každoročně na

návštěvy k osobnostem, které mohly míti vliv na jeho postup ve

službě.

Dostal rozkaz z ministerstva, aby se tam dostavil. Celé dopoledne

konferoval s panem Annionem, ředitelem Bezpečnostního oddělení,

který mezitím měl poradu s ministrem. Pak nastaly nesčetné

pochůzky od kanceláře ke kanceláři, pátrání a nekonečné protokoly

v různých odděleních. Depeše se posílaly, přijímaly, takový shon

práce a námahy, jakému nebyl zvyklý, a který mu připadal tím

méně přípustný, že bylo dnes 1. ledna, den, kdy se mělo odpočívat!

Ba, pan Vicart měl ještě jiný důvod k nespokojenosti. Kdyby se

nejednalo o nic jiného než o práci, snad by byl našel způsob, jak

odevzdati s laskavým slovem valnou část toho břemene některé síle

podřízené! Ale ten zmatek, zaviněný neočekávanou, zodpovědnou a

vážnou prací způsobil desorganisaci v celém ritu tohoto dne! A tak

se stalo, že pan Vicart, počítaje navštívenky, došlé od přátel, kolegů

a úředníků, shledal, že je jich pouze 318, kdežto v minulém roce se

mohl pochlubiti 384! A to ho trápilo!

Bylo to jako by šílenství zachvátilo celý „Dům“, jako by byla

vyhlášena revoluce. Takový počet osobností, patrně zmatených

událostmi, opomenul odevzdati v jeho kabinetě tradiční novoroční

navštívenky! Scházející lístky byly neklamným důkazem zmatku

jeho kolegů, rozčilení ředitele, ba i nepokoje samého ministra! Pan

Vicart nemiloval mimořádných případů! Byl člověk klidný,

obdařený duší prostou, chovající úctu k zavedenému pořádku.

Práce na prvního ledna, scházející navštívenky… Jaké to důvody k

rozčilení! A zdvihaje ruce k nebi, šeptal si:

„To jsou věci! To jsou věci!“

Usedl opět, aby zjistil, kdo vlastně zapomněl na tento povinný

projev úcty, když tu bylo zaklepáno na dveře.

„Pane řediteli,“ hlásil sluha, „pan inspektor Juve si přeje s vámi

mluvit.“

, Ať vstoupí! Ať hned vstoupí!“

V příkrém hlase pana Vicarta byla patrna všechna jeho

nespokojenost.

Za okamžik nato do kabinetu vstoupil Juve, inspektor

Bezpečnostního oddělení.

* * *

Juve se vůbec nezměnil. Byl to stále tentýž člověk, energický a

živý, ač měl již čtyřicátý rok za sebou. Stačilo podívati se mu

pozorně do tváře, abyste ihned nabyli důvěru k tomuto muži

výrazu inteligentního a odhodlaného.

Juve byl dobře znám na ministerstvu, přicházel tam však jen

zřídka. Způsob, jak on chápal své povinnosti policisty, neobyčejná

dobrodružství, která mu zjednala popularitu a zařadila ho mezi

slavné lidi, zajistila mu určité ohledy ze strany jeho představených.

Věděli, že nemaří svůj čas a nechávali mu svobodu, aby si sám

vybral případy, které se mu zdály hodny studování. Nemusel tedy

dostavovati se na prefekturu k dennímu hlášení a byl volán jen v

případech velmi vážných. Navykl si na tuto volnost v jednání a

povolán byv dnešního dne k panu Vicartovi, dostavil se s vědomím,

že se stalo asi něco kromobyčejného. Tím spíše, že bylo dnes

prvního ledna, a věděl, že sotva který z těch byrokratů by pociťoval

takovou horlivost, aby v tento den vyřizoval věci, které by se daly

odložit.

Prošel pevným krokem kabinetem pana Vicarta, malou, temnou

místností s nízkým stropem, zeleně vyčalounovanou, kde kolem

stěn stály přihrádky, vyplněné kartotékami. Vstoupil do ministerské

kanceláře, špatně osvětlené jedinou elektrickou lampičkou nad

stolem, u něhož seděl pan Vicart, dívaje se upřeně vstříc

vstoupivšímu inspektoru.

Oba páni se již několikráte setkali a pan Vicart stiskl Juvovi

srdečně ruku.

„Milý Juve,“ začal, „povolal jsem vás pro věc velmi důležitou…

Byl jste asi překvapen, že jste byl volán dnes?“

„Ano, trochu …“

„Mne to mrzí víc než vás… konečně… hleďte o co jde: Víte snad,

že král hesensko-výmarský, Bedřich Kristián II., je na zapřenou v

Paříži ?“

Juve prostě přikývl. Nezdálo se mu správným prozraditi, jaké

důvody přiměly krále k této cestě.1

„Nuže dobře,“ hovořil dále pan Vicart, „představte si tedy, že

Kristián II. má milenku, či spíše měl milenku, Susy d‘Orsel, dámu z

polosvěta, jejíhož ochránce oficielně nikdo nezná. Víte o tom?“

„Ne,“ pravil Juve. „A co dál?“

„Tato žena byla zavražděna… totiž… ona nebyla zavražděna,

slyšíte, Juve, ona nebyla zavražděna!“

1 Viz Fantomas IV.: Tajemný agent.

Skrývaje své překvapení nad touto zprávou, Juve se omezil na

pokyvování hlavou.

„Nebyla zavražděna,“ opakoval, „dobře… a co dál?

„Nuže, tato žena nebyla zavražděna, ale vrhla se včera v noci, ve

tři hodiny, z okna a zabila se právě v tu dobu, kdy Bedřich Kristián

byl u ní na večeři… chápete?“

Juve usedl do křesla a s oživenou tváří odpovídal: „Ne,

nerozumím vůbec. Co tím chcete říci?“

„Ale to je jasné, jako křišťál!“ vyhrkl pan Vicart. „Juve… Juve…

pochopte přece! Bedřich Kristián II. byl včera u své milenky a tato

žena se vrhne z okna!… Je to skandál, jaký si nedovedete představit!

… Tím hůře… že —“ a pan Vicart snížil hlas — „že komisař čtvrti,

pan Parrajas, provedl tu nešikovnost a krále zajal!“

Nato Juve projevil svůj údiv.

„Zajal krále? Král byl zajat, pane Vicarte? Ale tomu vůbec

nerozumím… Pak to není tedy sebevražda…

„To je ono, co se musí zjistit.“

„Žádáte tedy, abych to vypátral?“

„Žádám… žádám…“

Část po části vysvětloval poznenáhlu pan Vicart Juvovi, co se oné

tragické noci událo.

„Celkem se ví následující,“ promluvil Juve, když pan Vicart

skončil. „Bedřich Kristián II. přišel včera večer ke své milence, ona

vyskočila z okna a Bedřich Kristián byl zatčen pro podezření z vraž-

dy; chtěl zapírat, vykládaje, že nebyli sami, ale že někdo třetí uprchl.

Výmluva ta je nepřijatelná, poněvadž nikdo neviděl toho třetího a

dveře na schodiště pro služebnictvo byly zamčeny. Druhého dne

ráno krále pustili a nyní jde o to zjistit, byla- li to vskutku vražda

nebo sebevražda… Je to tak?“

Pan Vicart udeřil pěstí do stolu, až papíry poskočily.

„Ano, je to tak, jak říkáte, Juve. Ale vy si neuvědomujete, jaké

závažné podezření jste tu vyslovil tak prostě, bez rozpaků? Ptáte se,

je-li to zločin nebo sebevražda?… Ano… ano… ovšem… v základě

jde o tuhle otázku! Ale vy ji vyslovujete příliš zřetelně! Král!… král a

vrahem! Uvažujte, to není možné! To by znamenalo strašné

diplomatické zápletky!… Musí to být sebevražda! Susy d‘Orsel se

zabila! O tom se nemůže pochybovat!

Neurčitý úsměv pohrával kolem Juvových rtů: „Je pouze třeba

zjistit tuto nepochybnou sebevraždu!“

„Ano, zjistit ji, to je to! o nic jiného neběží!“

A hlasem náhle uklidněným pan Vicart opakoval: Toto neštěstí se

stalo, jak jsem vám řekl, v čísle 247, ulice de Monceau, u Susy

d‘Orsel. Jděte tam, podívejte se na místo, vyslechněte domovnici —

ona je jediným svědkem — a pak dokažte s doklady v ruce, že to

byla sebevražda. Pak dáme dnes večer noticku do novin a skandál

bude ututlán.“

Juve již stál. Usmíval se stále více a pravil, podávaje pane

Vicartovi ruku na rozloučenou:

„Ujednáno. Jdu tedy hned na místo a vyšetřím to…“

A přecházeje kabinetem k východu, dodal:

„Nemusím vás ujišťovat, pane Vicarte, že se vynasnažím, abych

vysvětlil ten případ dokonale! Dokonale a nestranně…“

S tím Juve vyšel.

Ale pan Vicart neztratil žádné z jeho slov. V uších náhle mu

zaznělo ono slovo „nestranně“, jako nová výhrůžka jeho těžce

nabytému klidu.

„Nestranně chce provést své pátrání… nestranně! Hrom aby do

toho…!“

Chvilku zůstal zaražen, ale pak pochopil, že musí především

zbaviti se odpovědnosti tím, že poví vše přímo svému

představenému. Spěšně opustil pracovnu a pustil se dlouhými

chodbami budovy ke kanceláři pana Anniona, jemuž bez dechu

vypravoval o úmyslech Juvových.

Pan Annion neměl nic z povahy svého podřízeného. Chladný a

přesný až do krajnosti a při tom dokonalý politik, vyslechl hlášení

pana Vicarta a když tento domluvil, dal teprve průchod svému mí-

nění.

Oh, takhle to nepůjde!

„Pane Vicarte,“ pravil, „provedl jste hloupost. Prosil jsem vás

dnes ráno, abyste pozval jednoho z inspektorů Bezpečnostního

oddělení a svěřil mu tu věc, naznačiv mu, v jakém smyslu si přejeme

ji ukončiti. Upozornil jsem vás na důležitost případu a řekl jsem

vám, že i ministrovi na něm záleží a že se mu musíte věnovat s

veškerou opatrností…“

„Avšak… avšak…“ bránil se pan Vicart.

„Nechte mě domluviti… Byl jsem přesvědčen, že jsem se vyjádřil

jasně a že jste si má slova mohl vykládati pouze jedním, určitým

způsobem! A nyní, vy si pro to vyberete Juva! Co to má znamenat?“

Pan Vicart, slyše tuto výtku, zezelenal a tiše se otázal:

„Ale právě proto jsem se obrátil na Juva, pane řediteli, že je to náš

nejschopnější člověk!“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Pan Annion si měřil nešťastného

Vicarta pohrdlivým zrakem. Konečně promluvil:

„Juve že je naším nejschopnějším člověkem? — Ale jděte, což se s

vámi o to někdo pře? Ovšem, ale právě proto Juve není schopen

neodhaliti pravdu! U čerta! A pravda, po tom všem, co vypovídali

strážníci? Tak vidíte, co jste provedl!“

Pan Annion zmlkl! Pohybem ruky zarazil pana Vicarta, který se

chystal promluviti, aby měl alespoň poslední slovo.

„Neklepal někdo?… Dále!”

Vešel vrátný s telegramem v ruce.

Pan Annion otevřel rychle obal a přelétl očima obsah depeše. Pak

povstal a hovořil k sobě ve vzteku, jakoby zapomněl na přítomnost

pana Vicarta.

„Ah, to je trapné., což já vím, co dělat? Nejsem přece v jeho kůži!

… Ah, hrome, tenhle případ může porazit ministerstvo!… Co jen jim

mám odpovědít?“

Přistoupil náhle k nešťastnému místořediteli a třímaje v rukou

telegram, podržel mu jej před očima. „Tak!“ pravil, „zde čtěte!:

Ministerstvo Hesensko-výmarské ministerstvu vnitra, náměstí

Beauveau, Paříž. Četné telegramy zaslané Jeho Veličenstvu králi

Hesensko-výmarskému, bydlícímu incognito v Paláci Royale,

Elysejská Pole, zůstávají, přes veškeré urgence, bez odpovědi.

Ministerstvo Hesensko-výmarské prosí pana ministra Francie, aby

zavedl pátrání v té věci a zaslal mu potvrzení, že Jeho Veličenstvo

král hesensko-výmarský dostal všechny diplomatické depeše, na

které nebylo odpověděno!“

Když dočetl, pan Annion zvolal rozčileně:

„Tak vida! Neschází mnoho, aby nás obviňovali, že zadržujeme

depeše!… Bedřich Kristián neodpovídá! Což já za to mohu? Pláče

pro svou milenku, zabila-li se a přemýšlí, zavraždil-li ji on! Nemohu

nic dělat! Ah, sapristi, sapristi! A pomyslím-li si, že ten chlap, ten

Juve se bude plésti do té věci! Dostaneme se do pěkné kaše, pane

Vicarte! Uvidíte!“

Zatím co pan Annion se rozčiloval nad nesnázemi, které

předvídal, zatím co pan Vicart si zoufal nad svým nešťastným

nápadem, že povolal k tomu Juva, tento usmívaje se a hvízdaje si

pochod, opustil ministerstvo, kývnul na nejbližší taxametr a dal se

dovézt do ulice Monceau.

V duchu uvažoval o podrobnostech, které mu pan Vicart

oznámil. Pochopil dokonale úmysly místoředitelovy, aby vhodným

způsobem vysvětlil smrt Susy d‘Orsel jako sebevraždu, ale

nezdržoval se déle touto myšlenkou. Příliš náruživý a čestný ve

svém povolání, nepřipouštěl, aby kdokoli měl právo ve jménu státu

potlačiti pravdu.

Nestaraje se o postup ve službě, jsa neodvislý v celém významu

toho slova, Juve byl neschopen nějakého patolízalství, neschopen

skloniti se pod nátlakem politickým. Nebyl by žádal, aby aféra z

ulice Monceau byla jemu přidělena, ale když již se tak stalo, tak ji

vyřídí. Vyřídí ji tím ochotněji, poněvadž jakési, jen jemu známé

tajemství činilo ji pro něho důležitou a zajímavou!

Neboť zůstal-li Bedřich Kristián dosud v Paříži, bylo to také

trochu proto, že čekal na příležitost, aby Juvovi mohl prokázati

nějakou službu.1

Osvědčí-li se předpoklad, že to byla sebevražda, což není

vyloučeno, pak Juve svědomitě a přesně dokáže pravdu, šťasten, že

může králi posloužiti. Je-li však tento předpoklad nepřijatelný, pak i

tato pravda musí být dokázána, nechť jsou následky toho jakékoliv.

1 Viz Fantomas IV. : Tajemný agent.

Dospěv do ulice Monceau, policista vešel přímo do bytu

domovnice a prohlásiv se, začal ihned vyslýchati.

, Paní Ceironová,“ pravil, „nechme zatím stranou nejbližší

okolnosti a začněme trochu dále. Vzpomeňte si, co předcházelo

případ… Viděla jste krále, když zazvonil, aby vešel do domu ?“

Tlustá domovnice, velmi znepokojena a neodvažujíc se mluvit

víc, než třeba, přes to však pyšná na svou důležitost, stála zde s

rukama nad břichem zkříženýma a vypovídala:

„Ne, pane policista, nic sem neviděla. Spala sem. Někdo zazvonil,

já sem otevřela a král křičel jako obyčejně, když šel kolem: ,Vévoda

Haworth’, tak on si totiž říká. Pak vystoupil a víc sem ho nevi-

děla…“

„Byl sám?“

Domovnice zdvihla ruce k nebi…

„Přísahám na Panenku Marii, že byl sám! Každý se mě na to ptá!

Co tomu říkáte? To se ví, že byl sám! Dyť přece, když tam vešli,

potom co našli chudáka slečnu Susy, neviděli nahoře nikoho než

jeho! Tak přece…“

Nespěchejte tak, paní,“ přerušil ji Juve. „Myslíte tedy, že král

přišel sám?“

„Vím to jistě.“

„Dobře! Věděla byste o tom, kdyby slečna Susy d‘Orsel byla

očekávala ještě někoho jiného? Nějakou návštěvu? Přítele?“

„Nečekala nikoho, myslím… Řekla to alespoň hodinu předtím

svojí krajkářce. Ta bydlí tady v domě a je to moc hodné děvče,

slečna Marie Pascalová. Tak té řekla: ,očekávám svého miláčka', ale

neřekla, že očekává ještě někoho. Tak tedy!“

Tentokráte Juve nechal ženu volně se vymluviti. Nakonec

poznamenal:

„Slečna Marie Pascalová, ona krajkářka, byla poslední, která

mimo krále, uviděla slečnu Susy ď Orsel živou? Služebné odešly?“

„Ano, ano, pane policisto, služebná tu nebyla, tím sem jista.

Především byla tam jen jedna služebná, Justina, a ta odešla k

jedenácté. Řekla mi dobrou noc, když šla kolem. A slečna Marie

Pascalová šla tam až po jedenácté, takže…“

, Dobře, dobře,“ pravil Juve. „Navštívím ihned slečnu

Pascalovou, neb podle toho, co pravíte, ona by mohla nejspíše něco

vědět. Avšak, prosím, ještě jednu otázku: Po neštěstí, otevírala jste

ještě někomu? Nevycházel žádný z obyvatelů ven?“

„Ne, pane policisto, neotvírala sem nikomu!“

„Dobře! A ještě něco. Obydlí slečny Susy d‘Orsel má dva

východy. Nevíte, byly-li dveře pro služebnictvo zamčeny?“

Domovnice učinila neurčité gesto.

„Na to bych vám nemohla přísahat, pane. Vím ale, že dycky, dyž

Justina vycházela, zavírala na dva západy, takže by bylo divný…“

„Ano, je to pravděpodobné, že zavřela. A když jste odešla, paní,

hledat lékaře, nenechala jste dům otevřený?“

Matka Citronová trhla sebou pohoršeně:

„Oh né, pane, né, né! Za prve sem vůbec neodešla! Mám telefon.

Telefonovala jsem na policii i k lékaři. Můj dům je v pořádku, pane,

nenechala bych dveře otevřené, víte?“

Udání této ženy bylo všestranné a potvrzovalo nevývratně, že

král byl sám v bytě ve chvíli, kdy Susy d‘Orsel zemřela.

„Justina, panská slečny d‘Orsel, je doma?“ tázal se Juve.

„Ne, pane,“ odvětila domovnice. „Mám tu klíč od jejího pokoje,

to je důkaz, že není doma. A dnes ráno odnesli do márnice, jak

myslím, tělo chudáka slečny Susy. Justina shání asi pohřeb!“

„Slečna d‘Orsel neměla příbuzných?“

„Nevím, pane, myslím, že ne …“

Juve povstal. Měl za to, že se nedoví více nic zajímavého ani od

domovnice, ani od koho jiného v ulici Monceau. Podle všeho, i když

by bylo zjištěno, že král přišel sám, zdálo se přec pravděnepodobné,

že by zavraždil svoji milenku, takže hypotésa, že spáchala

sebevraždu, nebyla nikterak vyloučena.

Aby však nic neopominul, zeptal se ještě:

„Slečna Pascalová je doma?“

„Ano, pane, v šestém patře napravo, schodiště B na konci dvora.“

„Dobře, paní! Děkuji vám za vaše zprávy. Navštívím to děvče!“

„Jsem vám k službám, pane, když byste ještě něco potřeboval. To

je neštěstí, to je neštěstí! To se všude rozkřikne! Mám dva byty k

pronajmutí a tohle mi moc uškodí…“

Juve pozdravil uctivě a nezdržoval se déle posloucháním těch

jeremiád. Vystoupil do šestého poschodí a zaklepal na dveře,

nesoucí štítek „Marie Pascalová, krajkářka“.

Přiběhla otevřít mladá žena.

„Bydlí zde slečna Marie Pascalová?“

„To jsem já, pane!“

„Poskytla byste mi laskavě dvě minuty času, slečno? Jsem

policejní inspektor a přišel jsem vyšetřovat případ slečny d‘Orsel.“

Za okamžik na to Juve byl uveden do skromného pokojíku

dívčina — místnosti velmi světlé a čisté s papírovými čalouny

ozdobenými velikými květy, s květináčem plným zelených rostlin a

klecí s ptákem. Začal se vyptávat…

Méně hovorná než domovnice, avšak daleko více rozrušena,

Marie Pascalové vyprávěla Juvovi podrobně o svém rozhovoru se

slečnou Susy. Vyprávěla trhavě, v krátkých větách, celá se chvějíc.

Byla zřejmě velmi rozčilena, avšak nepověděla policistovi nic

nového.

„Celkem, slečno,“ uvažoval, „vy nevíte nic jiného, než že slečna

d‘Orsel očekávala svého milence a že vám řekla, že není příliš

šťastna? Ale přesto nezdála se vám nějak zvláště smutná a zarmou-

cena… Nic v jejím chování, ani v jejích slovech nenasvědčovalo

tomu, že by si chtěla vzít život. Je tomu tak?“

Juve váhal chvíli, neb několikráte za rozhovoru měl dojem, že

dívka tají nějakou skrytou myšlenku, že o některých bodech

úmyslně se nechce rozhovořit…

Marie Pascalová vskutku se mátla…

„Ano,“ pravila zdráhavé, jakoby se bála promluviti, „vím ještě

něco…“

„A co to je?“

Juve vyptávaje se dále, předstíral, jakoby její další výpovědi

nepovažoval za důležité.

„Vida,“ poznamenal, „z vašeho okna je vidět na okna bytu slečny

d‘Orsel.“

„Ano, pane, jsou to okna jejího bytu.“

„Vy jste spala, když slečna d‘Orsel skočila z okna?“

Jakoby tato otázka zaplašila poslední zbytky její váhavosti, Marie

Pascalová doznala:

„Ne, nespala jsem. Já jsem viděla…“

„Ah, vy jste viděla… Co jste viděla, slečno?“

Okamžik ještě mlčela, ale pak vyrazila jedním dechem:

„Slyšte, pane, nemluvila jsem o tom dosud s nikým, protože si

tím nejsem zcela jista, neb se to odbylo tak rychle… tak rychle!

Hleďte, co se stalo. Stála jsem u okna, abych se nadýchala čerstvého

vzduchu a přemýšlela jsem tak trochu o tom, co mě před několika

hodinami řekla slečna o svém životě… Mechanicky jsem se podívala

naproti. Za záclonami bylo světlo. Řekla jsem si, že její milenec bude

asi u ní…“

„A dále?“

„Nuže, pojednou někdo nadzvedl roletu ve vestibulu… Pak se

okno prudce otevřelo a v té chvíli jsem zpozorovala — opakuji vám,

že se to událo tak rychle! — jak někdo držel slečnu, ona se bránila,

ale nekřičela! Nějaký muž uchopil ji za ramena a vyhodil ji oknem

dolů, do prázdna!… Pak ihned zhaslo světlo a víc jsem neuviděla!.

„Ale vy jste přece křičela, volala na pomoc ?“ Marie Pascalová

sklonila hlavu:

, Ah, pane, neučinila jsem snad, co jsem měla učinit… Ztratila

jsem hlavu! Chápete? Byla černá noc a neviděla jsem, kam

nešťastnice spadla. Instinktivně jsem opustila okno, vyběhla z bytu a

začala jsem sestupovat dolů; chtěla jsem jít jí na pomoc… Ale tu

jsem dostala strach. Řekla jsem si, je-li tu vrah, že by mohl zabít také

mne. Zastavila jsem se a tu jsem slyšela bouchat dveřmi. Šla jsem

zpátky do svého bytu. Vše to netrvalo déle než pět minut. Slyšela

jsem ještě hlasy, to matka Citronová se ptala, co se děje… a pak

prošla dvorem a pak přišli strážníci… Byla jsem celá zmatená a měla

jsem strach před tím vrahem… a tak jsem zůstala ve svém pokoji.

Tak to tedy bylo.“

Juve poslouchal napjatě dívčino vypravování. Když skončila,

tázal se:

, Nuže, podle toho není to sebevražda?“

„Ah, ne, pane,“ odvětila Marie Pascalová zcela rozhodně; „jsem si

tím jista, že Susy neskočila sama z okna, ale že ji někdo shodil

dolů…“

„Někdo… ale slečno, víte přece, že Susy d‘Orsel byla s králem

sama? Tento někdo je tedy sám král?“

Dívku pokrčila rameny. Juve opět promluvil:

„Znáte krále?“

„Ano, prodávala jsem mu krajky. Pozorovala jsem ho

pootevřenými dveřmi…“

, A vy nevíte, byl-li on tím vrahem? Vy jste ho nepoznala?“

Marie Pascalová váhala, zřejmě velmi rozpačitá. Po chvilce ticha

odvětila:

„Ne,… nevím, byl-li to on, anebo nebyl-li to on. Proto jsem také

nikomu nic neřekla, pane. Je to příliš vážné! Považte, že já to

nemohu dosvědčit!“

Juve chtěl přesné vyjádření:

„Promiňte, slečno, ale zdá se mi, že nevidíte zcela jasně. Co

nemůžete dosvědčit?“

„Je-li to král, nebo není-li to král, kdo zavraždil ubohou slečnu

Susy…

„Nu, dobře, ale zato víte jistě, že nějaký muž ji zavraždil. To

přece můžete dosvědčit?“

„Ano, pane, to mohu dosvědčit. Vím dokonce, že ten muž byl

štíhlý, vysoký, že byl téže postavy jako král..“

„Nebyl-li to dokonce on sám,“ dokončil Juve.

Avšak sám policista zůstal zaražen nad tímto závěrem. Váhal

ještě chvíli, načež začal znova:

„Nuže, slečno, nevidím nutnost, proč byste tajila svá pozorování.

Jsou sice závažná, to je pravda, ale velmi zajímavá. Neboť, konečně,

jak vidíte, vylučují předpoklad sebevraždy. Na základě jich se může

naprosto spolehlivě dokázati, že zde jde o zločin?…“

Marie Pascalová přikývla souhlasně hlavou, dodávajíc:

„Ano, ale není-li král vinen, pak by bylo strašné podezřívat ho

nespravedlivě! A to mě zdržovalo!“

„To vás nesmí více zdržovat, slečno. Ujišťuji vás,“ a Juve mluvil

nyní se zvláštním důrazem, „že si nemusíte ukládat žádnou

zdrženlivost v té věci… Je-li král vrahem, musí být potrestán jako

kdokoli jiný. Je-li to někdo jiný, musí být nalezen co nejdříve,…

takže…

Po krátkém mlčení Juve se otázal:

„S domovnicí jste o tom ještě nemluvila, slečno?“

Marie Pascalová se usmála sotva znatelně.

„Ne, pane. Matka Citronová mluví trochu mnoho.“

„A vy jste se toho obávala? Dobře, chápu vás. Ale…“ — a

policista povstal, louče se — „řiďte se mou radou a netajte se tím, co

jste viděla. Po tom, co jste mi vyprávěla, mohu vás ujistiti, že bude

velmi přísně postupováno v pátrání o té smrti… o té vraždě.

Nemrzelo by mě, kdyby se o tom trochu mluvilo. Vypravujte tedy

svobodně o tom, co jste viděla, o muži, jehož jste zahlédla… a já jdu

podat zprávu svým představeným. Uvidíte, že v krátké době celá ta

záhada bude vyřešena.“

Pravě to, Juve neprozradil všecko, co si myslil.

Pravda bylo, že byl poněkud polekán představou skandálu, který

nyní jistě vypukne. Avšak uhaduje, že na ministerstvu by nejraději

ututlali výsledek pátrání, které on, naopak, chtěl vésti s veškerou

přísností, postaral se o to, aby rozšířením řečí znemožnil takové

snahy.

„I když se rozhodnou chrániti vraha,“ pomyslil si Juve, když

odcházel od Marie Pascalové, „nemyslím, že policie by se odvážila

namíchat mi karty. Jen když mě nechají jednat, více si nežádám…

Na každý způsob zítra — dnes je již pozdě a není vidět - musím

dojít prohlédnout si mrtvolu… Kdo ví, nenajdu-li tam nějakou

stopu?…“

* * *

Marie Pascalová spala špatně tuto noc.

Byla příliš bystrá, než aby nepochopila, jakým dojmem působila

její výpověď na Juva a že policista je přesvědčen o vině králově. A to

ji nemálo rozrušovalo…

Ovšem, i ona byla v duchu přesvědčena, že to byl král, kdo

shodil Susy d‘Orsel s okna, avšak přece to, co říkala Juvovi, bylo

naprosto přesné: neměla času, aby poznala vraha. A dívka se lekala

hrozné zodpovědnosti svých slov a účinku, který vyvolala,

přesvědčivši Juva o vině Bedřicha Kristiána.

Řekla však pouhou pravdu a proto se rychle zbavila veškerých

pochyb o svém jednání. Juve, odcházeje, dal jí jakýsi pokyn;

rozhodla se, říditi se jím. Sešla na dvůr, hledajíc matku Citronovou,

aby dala látku její povídavosti.

Avšak náhodou dobrá ta žena nebyla na místě. Dívka si

pomyslila, že domovnice bude asi uklízet schody a proto otevřela

dveře, volala do chodby:

„Matko Citronová?… – Matko Citronová?…“ Mužský hlas jí

odpověděl, hlas sluhy z prádelny, který sestupoval s košíkem v

ruce.

„Hledáte domovnici, slečno? Vyšplhala se právě do šestého

patra. Potkal jsem ji, když jsem byl pro prádlo u Béraca.“

Marie Pascalová, ustoupivši, aby ho nechala projiti, poděkovala:

„Děkuji vám, počkám na ni.“

Vešla do bytu domovnice, kde usedla, aby počkala. Avšak nudíc

se, vyšla na chvíli na ulici, nadýchat se svěžího ranního vzduchu…

Ale když procházela vraty, zastavila se, spatříc u zdi na zemi kus

bílého prádla.

„Hleďme,“ pravila, „sluha to asi ztratil.“

Zdvihla ten bílý předmět. Byla to ženská košile! Obrátila se, aby ji

odevzdala u domovnice.

Zde podívala se bezděky letmo na svůj nález a v zápětí strašně

zbledla…

„Můj bože!“ zvolala, „můj bože!“

Byla tak rozčilena, že se musila opřít o lenoch křesla, aby

neomdlela.

V I I .

A U D I E N C E .

Elegantní atašé ministerstva zahraničních věcí hluboce se uklonil

a pravil:

„Jsem opravdu zoufalý, že musím Vašemu Veličenstvu sděliti

tuto špatnou zprávu.“

Diplomat zůstal uctivě skloněn.

Hlas vycházející z hloubi vysokého křesla my odpověděl:

„Jakou špatnou zprávu?“

Atašé, který se domníval, že jeho společník buď nerozumí dobře

francouzsky, nebo nevěnuje mnoho pozornosti tomu, co se mu říká,

opakoval trpělivě a pomalu své hlášení:

„Řekl jsem Vašemu Veličenstvu, že je Mu nesnadné, ne-li

nemožné navštíviti dnes závody v Longchamp, ač se Vaše

Veličenstvo ráčilo vyjádřiti…“

„A proč?“ ozvalo se z křesla, kde se osobnost mluvícího ztrácela

takřka v měkkých poduškách.

Atašé vysvětloval:

„Pan president republiky stanovil právě dnešní den k otevření

výstavy „Tří set portrétů“ v museu Bagatelle. Stalo se to

nepředvídaně a v Protokole nestojí nic o této ceremonii. Pojede-li

však Vaše Veličenstvo do Lesíka, setká se cestou nepochybně s

vozem pana presidenta.

Bude nezbytné, aby Vaše Veličenstvo se zastavilo a hovořilo

několik minut s presidentem republiky. Ježto však, jak jsem měl čest

říci před chvílí, nebyly učiněny žádné disposice o obsahu této

rozmluvy, bylo by Vašemu Veličenstvu zajisté nepříjemné, kdyby se

toto oficielní představení odbývalo bez předchozí porady.“

, Vskutku, vskutku,“ zabručel hlas.

Diplomat zahovořil znova:

„Toť vše, co jsem chtěl Vašemu Veličenstvu oznámit.“

„Opravdu,“ zahučel ještě jednou neviditelný posluchač, zabořiv

se hlouběji do polštářů.

Ve velikém saloně příbytku krále hesensko-výmarského

rozhostilo se ticho. Pak se elegantní ministerský vyslanec ještě otázal

tónem nejhlubší úcty:

„Vaše Veličenstvo nemá více žádný vzkaz pro ministra?“

Neurčité „ne“ bylo mu odpovědí.

A po první přestávce nastoupilo opět hluboké ticho, ale mladík se

nepohnul, zůstávaje trpělivě stát uprostřed pokoje.

Náhle se jeho tvář vyjasnila, neb jeho vznešený společník se ráčil

otázat:

„Opakujte mi své jméno, pane?“

„Vaše Veličenstvo je příliš laskavé. Jsem hrabě Adhémar de

Candiére, první atašé…“

„Je dobře, pane hrabě, děkuji vám.“

„Ráčí mě Vaše Veličenstvo propustit?“

Z hloubi širokého houpacího křesla vzlétl veselý smích a

vzdálený hlas se ozval:

„Pravda, zapomněl jsem!…“

Načež vážně a slavnostně doložil:

„Ráčím opravdu; hrabě de Candiére, můžete odejíti…“

* * *

Po četných úklonách, ustupuje pozpátku, aby se nemusil obrátiti

zády k Jeho Veličenstvu, elegantní návštěvník dospěl ke dveřím

salonu a vyšel s poslední hlubokou úklonou.

Polštáře se pohnuly, kdosi se vyhrabal z křesla, přešel velkými

kroky pokojem, zastavil se, blaženě vzdychnul, načež propukl v

hlučný smích.

Jerome Fandor byl opět sám v královských komnatách.

„Uf,“ zvolal, ruce v kapsách, velikými kroky měře místnost, aby

se zbavil ztrnulosti v nohou. „Uf…

myslil jsem již, že se odtud nehne, ten chlap… hrabě Adhémar de

Candiére! První atašé, budoucí slavný diplomat… snad vyslanec!

Na mou duši, taková známost může mi někdy prospět…“

Mladík uvažoval, mnul si čelo, vzal z kalíšku tureckou cigaretu,

zapálil a usmívaje se, pokračoval ve své samomluvě:

„Vaše Veličenstvo… Vaše Veličenstvo… Sire… Králi… ah věru,

zní to příjemně a hezky se to poslouchá… Zvlášť, když člověk tomu

není zvyklý!

Není zvyklý? Bah, již čtyřiadvacet hodin si zvykám a na konec

uvěřím, že je to víc než žert!

A přece tato velká slova, nabubřelé tituly zní tak směšně v naší

moderní době, v době krajního republikanismu!“

Fandor zašilhal po své knoflíkové dírce a vybuchl znovu v smích:

„Já, který jsem chtěl být dekorován republikánskou palmetou,

špatně jsem to chytil, neboť nyní nejsem-li povinen vydávati

nejpravější royalismus za své politické přesvědčení?

Jeho Veličenstvo!… Jeho Veličenstvo!… Netvrdím, že člověk

musí být královštějším než král! Avšak, konečně, musím být při

nejmenším královským jako král… jako já!“

Zastavil se na své procházce a přistoupil k jednomu z velikých

oken, vedoucích na Elysejská Pole. Dívaje se nepřítomně na řady

povozů, přemýšlel, zvážněv, s lehkou vráskou na čele.

, Co se asi stalo s králem? Kde je asi Bedřich KKristián v tuto

chvíli? To bych rád věděl a nevím to, bohužel!“

* * *

Žurnalista byl opravdu velmi znepokojen.

Od onoho památného jitra dne 1. ledna, kdy ho vyvedli z

komisariátu a uctivě dopravili do bytu Bedřicha Kristiána II. v

Palace-Royale, stíhalo ho překvapení za překvapením.

S počátku se domníval, že sem byl přiveden na přání krále. Věru,

to se zdálo být zcela pochopitelné!

Bedřich Kristián, rozrušen tragickým ukončením sylvestrovské

noci (ať již byl vinen, či nevinen), obával se nepochybně skandálu,

který z toho vzejde a proto unikl, prchaje z místa události. Zajisté, že

vystřízlivěv, si uvědomil, do jakého pochybného postavení uvedl

svého společníka, nechávaje ho samotného v bytě a rozhodl se, že ho

z toho dostane, jak jen mu to bude možné.

A opravdu, Fandor byl propuštěn na svobodu. Trpělivě čekal,

maje za to, že král neopomine přijít. Král opomenul. Fandor však

nepozbýval mysli. Bylo nemožné, aby uběhl den, aniž přišly zprávy

od jeho vznešeného druha!…

Avšak večer nastal a Fandor si musil přiznat, že jeho

předpoklady se nesplnily a že se situace jedinečně zamotává!

Poznenáhlu pochopil podle chování hotelového personálu a

uctivého způsobu, jak byl oslovován, že je považován ne za

důvěrníka králova, ale přímo za samotného krále!

Měl se z toho těšit nebo toho litovat?

Zajisté, že za každých jiných okolností bylo by jeho prvním

hnutím dát se poznati a dokázati svoji totožnost. Ale množství

námitek se mu vnucovalo, když na okamžik pomyslil postupovati

tímto způsobem.

Celkem vzato, ač byl nevinen a neodpovědný za smrt Susy

d‘Orsel, jeho přítomnost v bytě nešťastné dívky, jeho setkání s

králem několik hodin před tím, to vše mu mohlo vytvořiti situaci

podezřelou a velmi nepříjemnou.

Mimo to král, který způsobil jeho propuštění, měl jistě svůj plán,

jak ho vysvobodit z tohoto postavení a bylo by tedy nevhodné

křižovat jeho úmysly.

Konečně, jak se stalo, že služebnictvo Palace-Royale dalo se

ošáliti touto záměnou? Přes svoji důvtipnost Fandor nedovedl si to

vysvětliti.

S počátku náhodou, později po zralém uvážení, zůstával Fandor

stále v polotmě, když musil se stýkati se sloužícími. Nepoznali snad,

že jejich včerejší host není týž, jako host dnešní?

Zmítán pochybami, Fandor pokračoval v úloze, kterou okolnosti

nebo vůle králova mu uložily. Ale jeho postavení stávalo se

neudržitelným. Již včera Fandor zjistil, že se stal předmětem

tajného, ale nepopiratelného dozoru.

Hle, co se přihodilo:

Včera odpoledne ředitel Palace-Royale přišel mu oznámiti, že

automobil Jeho Veličenstva stojí připraven. Fandor zůstal ztrnulý,

nevěda, co má učiniti, avšak nazdařbůh se rozhodl, že využije pří-

ležitosti a vyjede si.

Snad že ho tento automobil doveze na nějaké místo, které by měl

znáti? Oblékl na svůj kabát — neb neměl s sebou jiného oděvu —

svůj kožich, vykartáčoval si klobouk, a aby nevzbudil pozornost tím,

že je ve večerním šatě, ač byly teprve čtyři hodiny odpoledne a aby

zakryl límeček, který po předešlé noci nebyl ve stavu právě

bezvadném, zdvihl si límec pláště až k uším a sestoupil do haly s

kloboukem na očích a obličejem zabořeným do kožichu, takže

vyčníval pouze jeho nos.

Sotva sestoupil se schodů dolů, již litoval svého rozhodnuti.

Mezi osobami, které dole přicházely a odcházely, jak se zdálo,

zcela nenuceně, poznal asi šest jemu známých agentů policie a

Fandor pochopil, že nemůže udělati krok, aby o něm policie ihned

nevěděla.

Nová nesnáz nastala mu při východu z hotelu.

Před portálem stála tři anebo čtyři skvělá auta. Kterého z nich

měl použíti, aby se nedopustil chyby?

Rychle se rozhodl. Tváří v tvář situaci, která se mu zdála

nerozluštitelnou, obrátil se na podpatku a nedbaje překvapení

sluhů, stojících zde špalírem, vrátil se rychle do královského

příbytku.

Po celý zbytek večera nechali ho na pokoji.

Fandor čekal stále, když se však nic nepřihodilo, rozhodl se spáti

na pohovce, neodvažuje se ulehnouti do postele královy. Zamknuv

na dva západy, natáhl se v lenošce.

Druhého dne se probudil s prudkými bolestmi v hlavě. Znal

tento druh bolestí a věděl, že mu pomůže jedině teplý obklad.

Zabalil si tedy čelo a spánky do širokého pruhu hedvábí, které na

štěstí objevil v šatně králově. Neuralgické bolesti povolily, avšak

Fandor podržel svůj obvaz, shledávaje, že představuje dosti dobrou

masku, aby skryla tahy jeho obličeje očím příliš pátravým.

Omrzelo ho již čekání, uvažování a počínal se výborně baviti

situací tak pravděnepodobnou, v níž se ocitl. Hodiny samoty byly

trochu dlouhé. Snažil se rozptýliti se každou maličkostí.

Návštěva ministerského atašé velmi ho obveselila a blahopřál si k

šťastným okolnostem, které zabránily jeho vyjížďce na dostihy, po

které — jak ho ujistili — tak toužil.

Kdyby nezameškal nic víc, než to!

Fandor, nucen zastaviti před presidentem republiky, povinen

vyměniti s ním několik významných slov… Bylo by to svrchovaně

komické, ale jak nebezpečné!

Avšak postavení, které nedobrovolně hráti musel, mělo také své

nevýhody! Opouštěje své pozorovací stanoviště u okna, žurnalista

se vrátil do pracovny královy. Zde si prohlížel dosti objemný účet

na papíře s hlavičkou Palace-Royale. Na každé straně byl součet, a

všechny tyto sumy sečteny na poslední stránce, dávaly hezké číslo

čtrnácti tisíc franků.

Byl to hotelový účet.

„Čtrnáct tisíc franků za půl týdne, „ pomyslil si Fandor, „to

ovšem nic neznamená pro Bedřicha Kristiána II., ale pro chudého

žurnalistu je to dosti tvrdý oříšek, tím spíše, že nemám v kapse ani

vindry. Ovšem, zač bych to také platil? Co mohou žádat za moji

skromnou včerejší hostinu, za láhev Vichy a dvě vejce na měkko

dnes ráno…“

„Je to hloupé, „ pravil si dále Fandor, „taková věc mohla by

všechno pokazit. Co se dělá v takovém případě? Jak si počíná král,

předloží-li mu někdo účet jako obyčejnému smrtelníku?“

Fandor dospěl až sem ve svých úvahách, když tu ostrý hlas

telefonu ho vyrušil. Žurnalista se vrhl k aparátu, poslouchal chvíli a

jeho tvář se vyjasnila širokým úsměvem. Odpověděl tazateli na dru-

hém konci vedení:

„Můžete ho poslat nahoru!“

„Ach, to je dobré! To prozřetelnost sama posílá mi onoho pána!“

šeptal si Fandor, přecházeje rychle salonem.

Za několik vteřin nato žurnalista přijal pána asi čtyřicetiletého,

slavnostně oděného v černý kabát a světlé kožené rukavice.

Návštěvník ihned se vyjádřil. Hlas se mu trochu zachvíval

pohnutím u vědomí, že stojí tváří v tvář vladaři.

„Jsem šéf sekretariátu Národní Úvěrové Banky a přišel jsem

nabídnout Vašemu Veličenstvu naše služby. Vaše Veličenstvo nechť

promine, že nepřišel náš místoředitel přijmouti Jeho rozkazy, jak

mívá potěšení a čest obvykle tak učinit. Je však nemocen a proto

jsem já sám si dovolil žádati Vaše Veličenstvo o audienci…“

Zatím co Fandor stěží potlačuje šílený smích, blahopřál si k

zvláštním okolnostem, které opět zabránily, aby nebyl odhalen co

podvodník někým, kdo skutečného krále znal, vysoký úředník Ná-

rodní Úvěrní Banky vyndal z aktovky objemné pouzdro a předložil

Fandorovi jednotlivá data o příjmech a vydáních provedených

bankou na účet vznešeného klienta.

Z celého dosti složitého výkladu Fandor pochopil pouze jednu

věc: úředník měl u sebe značnou sumu, kterou přišel nabídnouti

králi, jestliže by si jí žádal.

Okamžik Fandor se rozmýšlel, uvažuje, že by snad bylo dobře

přijmouti nabízené peníze, avšak jeho svědomitost tomu zabránila…

Dopadne-li toto dobrodružství špatně, není třeba, aby mu někdo

mohl vytýkat, nejen že si chtěl přisvojit postavení krále, ale i

podvodně vymámiti peníze…

Důstojně odmítl, když tu náhle si vzpomněl na hotelový účet.

Ten, při nejmenším, mohl býti zaplacen. S pomalým a vznešeným

gestem — Fandor si počínal zvykati na královské řemeslo — podal

účet sekretáři:

„Račte, pane, zaplatiti to za mne bez meškání.“

Sekretář přisvědčil, skloniv uctivě hlavu.

Fandor, propouštěje ho hrdým a vznešeným pohybem, nařídil

naposledy:

„A nešetřte na zpropitném!“

* * *

Uplynulo několik minut. Na dveře královy někdo jemně

zaklepal. Byl to groom, přinášející noviny.

Fandor hbitě sáhl po svazku, který mu hoch podával. Ale sotvaže

zahlédl obal, Fandor nemohl potlačiti výraz netrpělivosti.

„Ti chlapi!“ zvolal polohlasně. „Posílají mi stále noviny hesensko-

výmarské, a já neznám slova německy!

Roztržitě listoval v obrázkových časopisech…

„Vykašlu se na to… Chtěl bych deníky, abych věděl, co se děje…

Velkou Paříž na příklad, můj list!“

Jerome Fandor přistoupil k elektrickému zvonku, aby si vyžádal

list, který již po čtvrté marně urgoval, když tu vrchní správce hotelu

se objevil na prahu pokoje.

„Co se děje?“ tázal se žurnalista.

Správce odvětil vážně:

„Je zde slečna Marie Pascalová.“

„Co bude asi znamenat tohle číslo?“ tázal se v duchu Fandor. „Co

asi chce?“

Správce podával mu dopis.

„Vaše Veličenstvo, povolilo audienci slečně Marii Pascalové.“

Fandor se podrobil. Konečně bude nejlépe, přijme-li návštěvnici.

Nedávaje si pozor, žurnalista upadl do důvěrného tónu a

mrknuv významně na vrchního správce, zeptal se:

„Je alespoň hezká ta slečna ?“

Avšak tvář správcova zůstala nehybná. Byl příliš zvyklý na

vznešené hosty. Oni mohli žertovat, on však nežertoval nikdy. I

když král se chová důvěrně, mějte se na pozoru, než si dovolíte

tytéž volnosti!

Důstojně opustil salon, omezuje se na odpověď v tónu hluboké

shovívavosti:

„Uvedu slečnu Marii Pascalovou k Vašemu Veličenstvu!“

V I I I .

M A R I E P A S C A L O V A .

Od té doby, co byl králem a dostával návštěvy vždy

neočekávané, ale po každé jemu stejně nebezpečné, Jerome Fandor z

opatrnosti si osvojil výborný zvyk, že nechával ohlášené

návštěvníky státi ve velkém saloně, zatím co on sám se skrýval v

sousední pootevřené pracovně.

Odtud pomocí zrcadla Fandor mohl vidět příchozí a sám viděn

nebyl. Tak se opatřil proti každému překvapení.

Zatím co správce hotelu odešel, aby přivedl Fandorovi neznámou

Marii Pascalovou, jíž král, skutečný král, povolil audienci, žurnalista

se odebral do pracovny a očekával před zrcadlem příchod ná-

vštěvnice.

Jakmile vstoupila do přijímacího salonu, Fandor pocítil příjemné

překvapení.

, Aj, hleďme,“ uniklo jeho rtům, „jaká to hezká dívka!“

Žurnalista se přiblížil těsně k zrcadlu, aby vyčetl podrobnosti

jemných tahů z obrázku své návštěvnice. Opravdu, byla rozkošná!

Oči měla jasně modré, světlé vlasy na spáncích přirozeně zkadeřené,

štíhlou elegantní postavu harmonických linií a výraz skromný a

zároveň zdrželivý dodával jí zvláštní zajímavosti.

„Sapristi! Zde bychom měli, co nám chybí ke zkrášlení samoty v

hodinách, snad i dnech, a hlavně za nocí, které jsem odsouzen

ztráviti ještě zde! Předpokládám, že s trochou šikovnosti, není-li

ovšem ta kráska příliš upejpavá, mohl bych zde prožíti

dobrodružství, jaká se přiházejí jen v bájích.“

Tu však žurnalista zarazil svoji příliš živou obrazotvornost. Vše

to mohlo býti hezké, avšak za podmínky, že krásná Marie Pascalová,

čekající v saloně na příchod krále hesensko-výmarského, skutečného

krále nezná! A Fandor měl o tom své pochybnosti!

Nahlédl ještě jednou do žádosti dívčiny a usuzoval z ní, že Marie

Pascalová měla již nějaké styky s mocnářem. Jakého druhu styky to

mohly být? A Fandor, který dříve doufal v galantní téte-á-téte, ptal

se nyní v duchu, neobrátí-li se nebezpečné dobrodružství, jehož měl

být hrdinou, v rukou této hezké dívky v jeho vlastní zkázu?

Měl by se jí raději dát hned poznat?

Ah, ne! Situace byla příliš vážná, než aby mohl beztrestně

odhaliti svoji osobnost. Vzal na sebe úlohu krále a musí ji dohráti do

jeho příchodu.

Přes pochopitelnou snahu líbiti se, Fandor se podrobil co

nejpečlivějšímu zakuklení a obratem ruky nabyl vzezření ubohého

churavce. Oblékl si objemný župan ze šatny královy, na hlavu si na-

razil kožišinovou čepici a zabalil si tváře do své hedvábné šerpy,

vycpav ještě tento obal kusem vaty. Konečně na nos si nasadil velké

modré brýle.

„Jestliže v tomto stavu si získám její srdce,“ prohlásil sám k sobě,

„pak nesmím za to poděkovat svému osobnímu půvabu, ale prostě

kouzlu, kterým královský titul působí na mentalitu žen.“

Fandor vstoupil do salonu.

Dívka, spatřivši mocnáře, zaobaleného jako Molièrův Nemocný,

překvapeně sebou pohnula, ale ihned se přemohla.

Na němé vyzvání Fandorovo usedla tiše na okraj křesla,

neodvažujíc se pozvednouti očí.

Fandor, značně znepokojen tímto téte-á-téte, nevěděl, jak začíti.

Marie Pascalová se zdála rozhodnuta, že nepromluví první.

Nastalo ticho. Pravděpodobně toto ticho se protáhne do

nekonečna. Fandor, který počínal poznávati pravidla Protokolu,

věděl, že nikdo nesmí pozvednouti hlasu před králem, dokud král

sám neráčí nás osloviti.

Promluvil tedy zdušeným hlasem:

„Poslouchám vás, slečno. „

Živá červeň zbarvila spánky dívčiny a s pohledem upřeným k

zemi, jako by odříkávala naučenou úlohu, zakoktala:

„Přišla jsem vás navštíviti… pardon… navštíviti Vaše

Veličenstvo, abych mu řekla… abych vyjádřila svoji vděčnost za to,

že jste objednal… že Vaše Veličenstvo objednalo krajky…“

Fandora počínaly baviti rozpaky dívčiny, která nedovedla se

spřáteliti s uctivými formulkami a předpisy, nutnými v rozhovoru s

králem. Blahovolně ji přerušil, nabízeje jí tónem lehké ironie:

„Je zbytečné, slečno, abyste pokračovala takovým způsobem.

Mluvte se mnou jako s obyčejným člověkem!“

Marie Pascalová zčervenala ještě více, avšak oddechla si

ulehčeně. Pak se ještě snažila hovořiti podle pravidel a děkovala

překotnými slovy za jakousi objednávku, z čehož Fandor mnoho ne-

pochopil. Prohlásil docela nazdařbůh:

„Dobře, slečno, bude mi potěšením, pošlete-li mi ještě další…“

Marie Pascalová sebou trhla. Její oči rozevřely se. údivem.

„Provedl jsem hloupost?“ tázal se v duchu Fandor. Avšak

odpověď dívčina mu naznačila, jak odpovědít.

„Tuto novou zásilku mám poslat Jejímu Veličenstvu královně?“

„Ano, ano,“ ujišťoval zaraženě Fandor.

Mladá žena, nabývajíc odvahy, pohlédla zespoda na pseudokrále.

„A co se týká účtu?…“ ptala se.

Fandor potlačil úsměv.

Vskutku, takový král, chudák, aby měl stále ruku v kapse!

Marie Pascalová pomalu se stávala jistější a Fandor se nemálo

bavil svou neobyčejnou situací. Okouzlen patřil na jemné a

ušlechtilé rysy mladé dělnice. Zatím však, co za nastalého ticha

Fandor, pohřížen do obdivu své společnice, upřeně na ni hleděl,

dívka zbledla a pomalu povstavši a nedbajíc pravidel Protokolu,

přikročila k lehátku, v němž král pohodlně odpočíval.

„Sire, vy to nejste?“ vydechla s přízvukem upřímného

znepokojení. „Odpusťte…“

Fandor vyskočil… Čeho se obával, se stalo! Dívka zřejmě

poznala, že on není král hesensko-výmarský, ale nějaký podvodník,

cizinec!

Ale mýlil se.

Marie Pascalová nic nepoznala. Naopak, stačilo viděti ji, jak se

chvěla, dojata, potlačujíc pláč, abyste porozuměli, že něco zcela

jiného zaměstnávalo jejího ducha.

Fandor, který dosud neprozradil své leknutí, pochopil rychle, že

bylo neodůvodněné a vyčkával zvědavě, poví-li mu dívka, co ji tak

rozčililo.

„Já jsem vás udala, Sire,“ přiznávala bez dechu

Fandor napjatě poslouchal, co se stalo. Setrval bez pohnutí.

Marie Pascalová na kolenou před králem vyprávěla o návštěvě

policisty, o jeho otázkách a o výpovědech, které se cítila povinna

učiniti. Fandor se snažil ji pozvednouti, ona však se bránila a zůstala

na zemi i po ukončení svého výkladu, zatím co Fandor přecházel

pokojem v horečném rozčilení, přemýšleje o těchto nových

odhaleních. Zastavil se, aby si od dívky vyžádal popis onoho

policisty.

„Nebyl to člověk veliký, široký v ramenou, asi čtyřicetiletý, s

prošedivělými vlasy, trochu kadeřavými na spáncích? Bez vousů,

úplně oholen?“ Dívku překvapil, tento přesný popis.

„Ano, Sire, ano, opravdu. Vaše Veličenstvo má pravdu.“

„Ach, to by bylo krásné,“ pomyslil si Fandor všecek rozveselen,

„kdyby to tak byl Juve!“

Ale náhle ho napadla jakási myšlenka:

„Marie Pascalová, odpovězte mi upřímně, nač se vás budu tázat,“

pravil jemně k dívce.

„Ah, Sire,“ zvolala, „s největší radostí; Sire!“

„Dobře tedy,“ pravil Fandor, „řekněte mi jen, jak se stalo, že vy,

obvinivši mě napřed, mne, krále, z takového hrozného zločinu,

náhle jste změnila své mínění, a proč jste dnes přišla vyprávěti mi o

své lítosti a o své víře v moji nevinnost? Myslím, že máte vážné

důvody pro své jednání a ne pouhý cit nebo sympatie ?“

„Oh! Sire,“ usmívala se dívka uprostřed svých slz, těžce

oddychujíc, „neptejte se mě, jaké city chovám k Vašemu

Veličenstvu, a nemluvte se mnou o sympatii…“

Fandor, jako omráčen, naslouchal této předmluvě, chráně se ji

přerušiti.

Avšak Marie Pascalová sama změnila látku rozhovoru.

„Dostal se mi do rukou nesporný, naprostý důkaz vaší neviny,“

pravila hlasem pevnějším, klidnějším… A vyprávěla Fandorovi,

stále více zaujatému, jak po návštěvě policistově, když chtěla si

vyjíti, uviděla vypadnouti z koše prádla, náležejícího markýzi

Béracovi, košili, hrubou ženskou košili!

Dívka se zamlčela.

„Přeje si Vaše Veličenstvo, abych vyprávěla dále?“ ptala se. „Je

taková ošklivá historie…“

„Je to nevyhnutelné! Jen vypravujte, slečno!“ zvolal Fandor.

Dívka poslechla.

„Zdvihla jsem tedy tu košili a nevědouc, co si s ní počíti, chtěla

jsem ji odevzdati u paní Ceironové, naší domovnice, když tu

náhodou můj zrak padl na skládané záhyby na manžetě. Tyto

záhyby jsou připevněny na knoflík,na malý perleťový knoflík. Jaké

však bylo mé leknutí, když jsem zpozorovala na jednom z těchto

knoflíků — na pravém rukávě — útržky krajky, které se tu patrně

zachytily, když byly násilně vytrhnuty z krajky velmi důležité.

Jsem krajkářka. Na první pohled jsem poznala druh krajky na

utrženém kousku. Představte si mé leknutí. Sire, představte si moji

úzkost! tyto útržky — jsem si tím jista — pocházely z župánku z

hedvábného mušelinu, ozdobeného anglickou krajkou, kterou jsem

několik hodin předtím dodala slečně d‘Orsel.“

Fandor naslouchal s napjatou pozorností vypravování dívčinu.

Využívaje chvíle, kdy zmlkla, otázal se:

„A co z toho, slečno, vyvozujete?“

„Sire,“ zvolala, povstávajíc ne bez námahy, neb se chvěla

pohnutím a musila se opříti o křeslo, kde předtím Fandor seděl —

„Sire, vyvozuji z toho, že osoba, která shodila Susy d‘Orsel z okna,

měla na sobě tuto noční košili…“

„A protože ta košile vypadla z prádla markýze de Bérac,

usuzujete, že markýz de Bérac…“ Dívka pochopila jeho myšlenku a

přerušila ho: „Sire, byla to ženská košile!“

Žurnalista nevycházel z překvapení, a i když dívčino vyprávění

nepřispělo k vysvětlení jeho situace, mohlo by jednoho z příštích

dnů objasniti ono záhadné drama, jehož obětí se stala Susy d‘Orsel.

Svědectví dívčino, při nejmenším dokazovalo, že Susy d‘Orsel byla

zavražděna, že však král Bedřich Kristián neměl na zločinu podílu.

Fandor zabrán v tyto úvahy, pokračoval ve své mechanické

procházce pokojem. Marie Pascalová měla oči plné slzí a v hloubi

duše rozrušena, neodvážila se ani naň pohlédnouti.

Přesto zdálo se Fandorovi, jakoby dva až třikráte chystala se

promluvit; pootevřela rty, ale slova nepochybně uvázla jí v hrdle.

Konečně se vzmužila a Fandor uslyšel následující podivnou

otázku:

„Smrt slečny Susy d’Orsel způsobila Vašemu Veličenstvu velký

zármutek?“

Fandor se krátce zastavil.

„Hm,“ zahučel záhadně, „lituji velice tragického konce nešťastné

Susy…“

„Litujete, Sire?“ zvolala Marie Pascalová.

„Ovšem, že lituji… ale co je vám, slečno?“

Marie Pascalová zbledla. Fandor se k ní přiblížil a měl právě ještě

tolik času, aby omdlelou zachytil ve své náruči…

* * *

Za několik vteřin to vypadalo, jakoby úlohy byly vyměněny.

Napolo natažena na polštářích velkého křesla Marie Pascalová

pomalu přicházela k sobě. Před ní na zemi klečel Fandor a držel ve

svých její studené prsty, zahřívaje je polibky.

V pokoji byla již téměř tma.

Zatím co hezoučká dělnice nabývala vědomí, žurnalista nemohl

odolati, aby přes neobyčejné okolnosti, v nichž se nacházeli,

neprojevil něžnými slovy a lichotkami svých citů. Unášen

zajímavým dobrodružstvím, oddával se něžné hře lásky, když tu

náhle Marie Pascalová prudce se nadzdvihla.

„Co činíte?“ zvolala ulekaně.

Fandor zašeptal: „Miluji vás…“

Přiblíživ se k dívce, chtěl ji sevříti ve své náruči. Ona však se

vytrhla a proběhla pokojem prchajíc, jako raněné zvíře.

„Ne, ne,“ křičela, „to je děsné; to je hrozné! Já nechci! Nechci!“

Na prahu salonu klesla a skrývajíc tvář v ohybu paží, vzlykala

zoufale.

A přispěchavší Fandor zaslechl doznání, které uniklo s jejích rtů,

doznání neodvolatelné a sotva slyšitelné, které však hluboko

zasáhlo jeho srdce.

„Běda… také já vás miluji!“

Žurnalista se stal kořistí pocitů a dojmů neustále se měnících.

Nejdříve se ho zmocnila radost, jakou pociťujeme, dozvíme-li se,

že se někomu líbíme. Fandor posuzoval situaci ve svůj prospěch.

Když však Marie Pacalová, všechna se zachvívajíc, utekla se do

jeho náruče, Fandor pocítil v srdci osten zuřivé žárlivosti. Připadlo

mu sice štěstí, že tiskl na svou hruď něžné a rozkošné tělo dívčino,

avšak on to nebyl, jemuž náležela její přízeň, ale, ovšem, král

hesensko-výmarský, Bedřich Kristián!

Byla to neslýchaná a neuvěřitelná situace. Situace z dramatu a z

veselohry, tragická i směšná, která připouštěla možnost

nejušlechtilejších a současně i nejgrotesknějších citů.

Jak rozkošná a půvabná byla Marie Pascalová ve svém zoufalství

i zamilovanosti, tak směšný naproti tomu byl on sám, ubohý

Fandor, zabalený do vaty a obkladů à la Molièrův Nemocný, hraje

nedobrovolně úlohu usurpatora lásky, zloděje polibků, určených

jinému!

Ah, jeho postavení bylo věru neobyčejné:

Přes to však se snažil s ďábelskou lstí, obratnými otázkami

vyzkoumati povahu citů Marie Pascalové. Promluvilo-li její srdce při

objevení půvabů — pochybných, ovšem — půvabů Fandorových,

aneb byla-li to taková nadšená dívka, která nedbajíc modrých brýlí,

vaty a obvazů, viděla za tím vším pouze vznešenou královskou tvář

mocnáře?

Fandor nic o tom nevěděl a ustal konečně v otázkách, neodvažuje

se zkoumati situaci příliš podrobně.

* * *

„Sire, dovolte, abych vám připomněla daný slib…“ zašeptala

náhle Marie Pascalová něžným hlasem.

Fandor naslouchal, znepokojen. Trochu váhajíc, dívka hovořila

dále:

„Směla bych vás prositi o nějakou vzpomínku?“ A ukázala na

fotografii Bedřicha Kristiána II.

Fandor vyskočil. Ach, měl to ale smůlu!

„Jaká to situace, můj bože,“ pravil si v duchu, „věru, to mi ještě

scházelo! Mám snad jí dáti obraz svého soka, aby mě s ním klamala

v myšlenkách, ovšem… zůstávajíc mi při tom věrná! To je příšerné!“

Tuto poslední poznámku pronesl trochu hlasitěji. Mario

Pascalová zdvihla hlavu:

„Co jste pravil, Sire?“ tázala se.

„Ujednáno, řekl jsem, ujednáno,“ pravil Fandor úplně popleten.

Dal dívce fotografii, která ležela na stole, ona ona se však zdála

ještě něco očekávat. Půvabným pohybem podávala Fandorovi

násadku z psacího stolu. Tentokráte žurnalista uhodl její přání:

Věnování… a falešné… to bylo víc, než se mohl odvážit.

„Ah, ne!“ zvolal. „Nikdy!“

Byl snad příliš odmítavý a děvčeti se zachvěly rty. Fandor chtěl

napraviti svou věc:

„Drahá slečno Marie,“ pravil mírně, „jsem všecek zoufalý… ale já

nesmím napsat ani slova, ani slova pod své fotografie…“

A Fandor počal vykládati s drzým čelem, co ho pravě napadlo:

„Nesmím… konstituce to zapovídá.“

Nechtěl však, aby Marie Pascalová odešla s tímto trapným

posledním dojmem. Co mohl jí jen dáti na památku? Žurnalista

marně vymýšlel a v duchu vzpomínal, co má s sebou. Nic se mu

nehodilo. Nevěda nic lepšího, pojal ji znovu do náruče!

„Jaká to situace! Jsem ohromným paroháčem a při tom

vznešeným hrdinou!“

Někdo zaklepal.

„Kdo je to ještě?“ zvolal Fandor.

Hotelový správce vstoupil a vážně hlásil:

„Sire, je to Wulfenmimenglaschk.“

Kdyby byli ohlásili návštěvu slunce nebo měsíce, Fandor nebyl

by býval více překvapen.

Marie Pascalova rychle se vzpamatovala a stála zde zahanbena,

rozpačitá a dojata, nemohouc uvěřiti takovému štěstí, a vzpomínajíc

s úzkostí, jaké následky může míti její jednání. Avšak Fandor, dříve

než odpověděl hotelovému správci, zavolal ji k sobě:

„Slečno!“

„Sire!“

Zastavila se překvapena a její tázavé oči se obrátily k němu.

Avšak žurnalista jí nařizoval, tichým hlasem, chvatnými slovy :

„To, co jste mi právě řekla o krajce utržené z oděvu Susy d‘Orsel,

musíte oznámiti policii. Slyšte…“

Fandor mluvil ještě tišeji, avšak dívka naslouchala pozorně. Když

domluvil, pokývla hlavou:

Ano, dojde ihned k Juvovi, inspektoru Juvovi, jak jí to král nařídil

a řekne mu vše!

Marie Pascalová odešla, avšak hotelový správce stál dosud na

prahu bytu, netrpělivý a mrzutý, čekaje na odpověď královu.

„Wulfenmimenglaschk!“ opakoval.

Fandor potlačil chuť k smíchu, slyše opakovati toto neuvěřitelné

jméno.

„Bude to asi,“ pomyslil si, „jeden z těch neobyčejných cocktailů

germano-amerických, jaké píval Bedřich Kristián, a které mi stále

nabízejí, i když o ně nežádám.“

Odhodlaně přikývl:

„Nalejte mi to.“

Hotelový správce otevřel oči do široka, a byl tak překvapen, že

nepronesl ani slova. Fandor porozuměl tomuto překvapení, jakmile

se otočil:

Na prahu příbytku se objevil ohromný tlustý člověk s rudou

tváří, s černými nakroucenými vousy a pozdraviv po vojensku,

hlásil hromovým hlasem:

„Wulfenmimenglaschk!“

„U boha,“ zakoktal žurnalista, padaje do křesla, „tentokrát jsem v

tom! Jistě je to chlapík tam od nich!“

I X .

T Ř I S P I K L E N C I .

Juve, zabrán do prohlížení zásuvky od prádelníku, položené na

dvou židlích, vyptával se Marie Pascalové, která napolo skryta

dveřmi skříně, rozkládala kolem po stole a nábytku svazky vyžehle-

ného prádla.

„Jste si tím jista, že jste ji dala sem? Ze jste ji nenechala u

domovnice? Nepřišla snad, náhodou, paní Ceironová odnést ji

odtud?“

„Ne!“ zvolala Marie Pascalová. „Jsem si naprosto jista tím, co

pravím. Zastrčila jsem ji do své skříně, skříň jsem zamkla a klíč

zůstal v zámku. Zato vsak dveře mého bytu byly zamčeny na dva

západy, jak jste sám viděl, když jsme sem přišli!

Takže…“

Světlý pokojík obvykle tak pěkně uspořádaný, poskytoval dnes

odpoledne dojem velkého nepořádku. Za pomoci Juvovy Marie

Pascalová již dobrou hodinu horečně přehazovala své věci,

vyprázdnila skříň, vyházela obsah zásuvky…

* * *

Když Marie Pascalová vyšla z Palace-Royale, po své návštěvě u

krále, odebrala se na přání krále přímo na prefekturu, kde ji Juve

ihned vyslechl. Vyprávěla mu v jednom dechu historii o košili, která

vypadla z balíku prádla markýze de Bérac, o audienci u krále a jeho

radě, aby ihned zpravila Juva o svěm dobrodružství. Juve

poslouchal s největší pozorností.

„Jeho Veličenstvo Bedřich Kristián měl velmi dobré vnuknutí,

poslav vás sem,“ poznamenal. „Dokazuje to, že očekává, že bude

sňato s něho podezření, které jste včera naň uvalila a které dnes od-

voláváte…“

Marie Pascalová se bránila:

„Já ho nikdy neobviňovala…“

Juve pokrčil rameny:

„Bylo to tak,“ tvrdil, „neb konečně muž, jehož jste viděla, jak

shodil Susy d‘Orsel s okna, nemohl býti nikdo jiný než král, neb král

byl sám se svou milenkou… A nyní jste mi přišla povědít o oné

ženské košili, kterou jste našla na štěstí vy a tak náhodně… Jeho

Veličenstvo, posílajíc vás sem, popírá účast na zločinu, kterou vaše

první výpověď jasně dokázala, poněvadž vyvrátila možnost sebe-

vraždy. Tedy Jeho Veličenstvo obviňuje ženu, onu ženu, která měla

na sobě tu košili, že ona to byla, která zavraždila Susy d‘Orsel.

A Juve povstav, dodal:

Nemohl jsem učinit nic jiného, než jíti s vámi, abychom

prozkoumali ten kus oděvu. Nemůžeme zatím z toho vyvoditi

žádných závěrů, poněvadž markýz de Bérac jednak nebyl doma, což

je velmi důležité — a za druhé je sama počestnost a konečně je to

muž a proto nemůže být podezříván. Nález košile v jeho prádle dá

se vysvětliti tím, že vražednice překvapena ukryla se u markýze de

Bérac, o němž věděla, že je nepřítomen, a že se zde převlékla… Ač-li

nebyla tato košile přimíchána do špinavého prádla v poslední chvíli,

kdy prádlo bylo odnášeno do prádelny a to pouze proto, aby pátrání

bylo uvedeno na špatnou stopu.“

* * *

Juve bez váhání dal se dovésti do ulice Monceau, aby v bytě

Marie Pascalové zde společně s ní onu košili prozkoumal. Našli

dveře bytu zamčeny, což bylo přirozené, neb Marie Pascalová

odcházejíc, zamkla. Juve vstoupil dovnitř dívce v patách, zde však

čekalo je překvapení! Ani nesejmuvši klobouk, dívka přistoupila ke

skříni, aby vyndala důležitý ten předmět, který pečlivě byla

uschovala vevnitř, avšak, k svému leknutí, — jej nenalezla!

* * *

Juve i ona již přes hodinu obraceli v pokojíku vše na ruby,

předpokládajíce omyl, roztržitost, zapomětlivost! Košile nebyla však

k nalezení! Nebyla více u Marie Pascalové! Ani ve skříni, ani v

prádelníku, nikde!

Juve u konce se svým pátráním, a předstíraje, že dosud hledá v

zásuvkách dělnice, která úplně vyčerpána, ztratila hlavu, počal

přemýšlet.

Včera, vycházeje od Marie Pascalové, došel na komisariát, aby se

dozvěděl podrobnosti o noci, kterou ztrávil král po svém zatčení,

dříve, než byl propuštěn na svobodu. Odtud se odebral domů, ne-

chávaje další šetření na druhý den, aby za plného světla prohledal

byt Susy d‘Orsel. — V tuto chvíli měl o věci své mínění:

Domovnice vypovídala, že král přišel sám. Tato dívka doznávala,

že viděla muže, kterak shodil nešťastnou oběť s okna. Zdálo se mu

dokázáno, že vrahem byl sám král, nemohl jím býti někdo jiný, než

král, ač-li snad — hypothesa pravdě nepodobná, kterou Juve

připouštěl pouze z přílišné svědomitosti - ač-li snad někdo jiný

neměl by zevnějšek na vlas králi podobný.

Ale návštěva Marie Pascalové u něho, její vyprávění přimělo ho,

aby změnil svůj úsudek. Byly-li na této košili, nalezené Marií

Pacalovou, patrny stopy zápasu, části krajky utržené z županu Susy

d‘Orsel, pak nutně měla tu košili na sobě osoba, která zavraždila

mladou ženu. Byla to ženská košile. Vrahem by tedy měla býti

žena…

Juve počal nyní považovati krále pouze za spoluvinníka a odešel

s dělnicí do jejího bytu, aby sj prohlédl její nález… Avšak hle,

osvobozující důkaz nemohl býti nalezen!

Juve na zemi na kolenou u haldy prádla, které Marie Pascalová

mu podávala, řekl si, musil si říci:

„Tato historie je tak pravdě nepodobná, že nemusí býti

pravdivá.“

„Buď mi Marie Pascalová řekla pravdu,“ uvažoval, „a pak žena

zavraždila Susy a přimíchala usvědčující důkaz mezi prádlo

markýzovo, za účelem, který ještě neznám; a tato žena si přišla sem

po odchodu Marie Pascalové vzíti tu košili. Nebo to děvče si

vymýšlí povídačky, které mi vypravuje, ač-li sám král, je-li totiž

vinen, neporadil jí něco takového. Ale král přece již prohlásil, že měl

společníka… nuže… A nyní mluví o ženě?“

Juve se zdvihl a zavolal dívku:

„Nehledejte dále, nechte toho,“ radil jí. „Nenajdete tu košili,

někdo ji odtud vzal.“

Dívka povstala také a rozčileně spráskla ruce:

„Ale to je hrozné,“ zvolala, „byla to vlastně jediná věc, která

mohla svědčiti ve prospěch králův!“

„Opravdu…“

„A jak mohl někdo vědít, že jsem ji našla? Jak mohl se dostati sem

a vzít ji?“ tázala se znova.

Flegmaticky Juve přitakal:

„Tomu se také divím, slečno!“

„Ah, bože, bože,“ a Marie Pascalová lomila rukama, „co mám

učinit? Co se s námi stane? A já byla tak spokojena, když jsem šla ke

králi!“

Zoufalství dívky Juva živě zaujalo! Jal se vyptávat:

„Je to opravdu mrzuté, slečno. Ale konečně vás se to netýká, než

jen nepřímo. Co na tom? Nechť král otevřeně prohlásí, byl-li u Susy

d‘Orsel sám a nebo, naopak, doprovázela-li ho nějaká žena… a

budeme znát pravdu!“

„Ano, ale přes to bude ještě podezírán! Ah, pane Juve, já si

zoufám! Řekněte, co si nyní myslíte ? Co si myslíte?“

Juve si trochu odkašlal, pak odpověděl:

„Já, slečno? Hleďte, jak si to představuji. Král měl Susy d‘Orsel

za milenku již dva roky. Víte přece, že muži nejsou příliš stálí?

Připouštím tedy, že Bedřich Kristián měl své milé dost a je zcela

možné, že poznal nějakou jinou ženu…“

Marie Pascalová, pohnuta, ho přerušila:

„To však nic nevysvětluje…“

„Oh ano, naopak, to vysvětluje velmi mnoho! Připusťme, že král

by se byl zamiloval do jiné dámičky a přišel v její společnosti k Susy

d‘Orsel naznačit jí, že má v úmyslu poměr skoncovat. Není možno

představit si, že vznikla rozepře mezi sokyněmi? A že by nová

milenka králova, dohnána posměchem své sokyně, vyhodila oknem

Susy d‘Orsel v přítomnosti svého královského milence? To je všední

historie.“

Vykládaje, Juve nepustil Marii Pascalovou s očí.

Na živé tváři mladé ženy zračilo se každé její hnutí. Hypotesy

pronesené Juvem způsobily, že podivně zbledla, prozrazujíc tak, že

jeho slova nenechala ji lhostejnou.

Pokusila se odporovat:

„Ne, ne, vy se mýlíte! Král neměl dvě milenky… A pak, košile,

kterou jsem našla, byla z hrubého plátna. Rozhodně nebyla to košile

elegantní ženy!“

Hovořila s takovou rozhodností, s přízvukem naprostého

přesvědčení, že Juve dobře si toho povšiml, ač nedal to na sobě

znáti.

„Oh, oh,“ pomyslil si, „což je-li roztomilá Marie Pascalová

zamilována do Jeho Veličenstva? To by vysvětlilo mnoho věcí! Za

prvé by to vysvětlovalo, proč pozorovala okna Susina, a proč král,

dojat snad rozmarem té maličké, se pohádal se svou milenkou a

proč konečně, uviděv opět Marii Pascalovou, poradil jí vynalézti tu

povídačku o košili, která, ovšem, není k nalezení… Ta dívka je ne-

opatrná! Dává příliš najevo, jak trapný je jí pouhý předpoklad, že by

král byl měl dvě milenky…“

Potichu tak uvažuje, Juve odpověděl pouze:

„Nuže, slečno, nemám-li pravdu se svým dohadem, pak zbývá

jen jedna možnost: že totiž žena provedla ten zločin, že se skryla v

bytě tak, že ji nikdo neviděl a že ukryla své prádlo z toho neb onoho

důvodu mezi prádlo markýze de Bérac a že konečně, dozvěděvši se

o vašem nálezu, přišla vzíti, vám ten předmět jediné ji usvědčující!“

Marie Pascalová zůstala němá a Juve hovořil dále, chtěje ji trochu

polekati, aby ji přiměl vystoupiti z reservy.

„Avšak i je-li tento závěr správný, musím doznati, že sám o sobě

neprospěje králi, neboť nyní, když ta košile zmizela, nezbývá, než

považovati zatím krále za jediného vinníka.“

Dívka odpověděla prostě:

„Je to strašné! Je to tím strašnější, že já, která jsem měla v rukou

tento důkaz jeho neviny, já vím, že je nevinen!“

Juve vzal s prádelníku svůj klobouk a zapínaje pomalu svrchník,

pronesl ještě:

„Opravdu, slečno, opravdu! Vy to víte a já nemeškám, abych

dodal, že tomu věřím. Ale konečně, pro svá slova nemáte žádných

důkazů…“

Opětně zalomila rukama a zavzlykala:

„Co však činit? co činit? Jak dokázati pravdu? Ah, nikdy si

neodpustím, že jsem nejdříve krále obvinila a pak, majíc v rukou

důkaz jeho neviny, nechala si jej vzíti…“

Tentokrát dívka promluvila tak zoufale, že Juve, přes svůj

odbornický skepticismus a nedůvěru, kterou choval k upřímnosti a

pravdivosti jejích údajů, nemohl se ubrániti soucitu.

„Ah, nermuťte se,“ pravil, „vím z praxe; že nesmíme považovati

za rozhodné první výsledky šetření. Nejsme ještě u konce…“

Pravě to, pozdravil na rozchodnou a odešel, zůstaviv Marii

Pascalovou uprostřed rozházeného pokoje, zdrcenou, němou…

Juve, sestupuje rychle po schodech, musil se usmát. jeho dlouhý

rozhovor s krajkářkou, ta historka o košili, vymyšlená, jak se zdálo,

od začátku do konce, to obé přivedlo ho k jedinému závěru: král

popíral… byl vinen? Nebyl vinen? Juve se bránil vyslovit se o této

otázce…

„Jediné, co vím, je, že domovnice tvrdí, že král Bedřich Kristián

přisel k Susy d‘Orsel sám. Kdybych to mohl zjistit nezvratně,

definitivně, zjistil bych tím současné, že je vinníkem a nemusil bych

dbáti výpovědí toho děvčete… Ano, ale jak to učinit?“

Přešel dvorem a zastavil se u bytu matky Citronové, která však

nebyla doma. To mu nevadilo. Při svém příchodu vzal k sobě klíč od

příbytku Susy d‘Orsel a šel nyní vykonat prohlídku. Bylo mu

milejší, že bude sám beze svědků…

„Sázel bych se,“ pravil si, „že nenajdu mnoho zajímavého.

Kdybych tak získal jistotu, že byli tři shromážděni u Susy d‘Orsel,

ona, král a někdo třetí!… Ale to je téměř nemožné! Tolik lidí prošlo

bytem od té doby: strážníci, lékař, domovnice! Nosiči, kteří odnesli

tělo do Morgue! Najdu-li stopy, jak je určit? Jak poznat, znamenají-li

něco?

V bytě vládlo ticho. Prošel místnostmi skvěle zařízenými, svěže

uspořádanými a zcela ještě veselými, které vydechovaly dosud teplý

parfum hezké ženy. Srdce se mu sevřelo. Tudy prošla smrt, smrt

násilná, brutální a nepředvídaná, smrt záhadná a tím tragičtější, že

zůstávala nevysvětlenou.

Úsilím vůle přemohl svoje pohnutí. Byl zde, aby vykonal

prohlídku!

Ložnice neposkytovala mu nic pozoruhodného. Budoár byl

uklizen, kuchyň též a vestibul s pootevřeným oknem, k němuž Juve

přistoupil, magicky přitahován, nevykazoval žádných zvláštností.

Policista konečně vešel do jídelny.

Zde to mělo býti podle výpovědi svědků — řídkých svědků —

kde se udála scéna končící zločinem. Zde to bylo, kde na každý

způsob Susy d‘Orsel přijala svého milence…

Nebylo ničím hnuto; stůl zůstal prostřen, dva příbory ležely na

stole, svědčíce jasně, že král večeřel sám se svou milenkou.

Juve, dříve než pokročil ku předu, přehlížel ode dveří celý pokoj.

Zjistil postavení židlí, které nebylo v ničem pozoruhodné. Pohlédl

na stůl; dva nože, dvě vidličky na ryby, opravdu seděli zde dva lidé.

Náhle však oči Juvovi se rozšířily. Trhl sebou a živý zájem

obrážel se v jeho tváři:

„Nesním přeci, nesním? Zde je popel?“ poznamenal. Pomalu se

sklonil a uviděl na pravé straně divanu v popelníčku, umístěném na

stole, a dole na koberci lehký, šedivý poprašek… Počítal:

„První místo! Připusťme, že zde Susy d‘Orsel oklepala svoji

cigaretu, je to dost pravděpodobné… Šedivý popel, turecký tabák,

dámská cigareta a pak Susy, opatrná na své věci, použila jistě popel-

níčku… A podle množství popele byla tato cigareta vykouřena celá

zde… Dobře!“

Přistoupil k levé straně divanu:

„Druhé místo! Zde na talířku je opět hromádka popele, ale

hrubšího, je to popel cigara. Oh, vida, zde je papírový prstýnek,

německá značka! Jen klidnou krev! Nuže, napravo od Susy seděl

král. To král zde kouřil. Méně pečlivý, nesháněl se po popelníčku,

ale použil svého talířku… byl doma, u sebe, mohl tedy kouřit cigáro.

A co víc, co víc?“

Pokleknuv, Juve pátral kolem stolu a spatřil na koberci ještě

jedny stopy popele.

„Někdo zde ještě kouřil!“ zvolal, „někdo třetí! Neb proč by král

vstal a šel si usednout z této strany stolu, kde neměl prostříno? A

kde mohl sedět pouze na židli, což není tak pohodlné? Ten třetí

kouřil cigaretu. Neměl ani popelníčku, ani talířek a oklepával popel

na koberec…

Sapristi, sapristi! Pak byli tedy tři!“

Juve, uvažuje ještě chvíli, vyndal z kapsy kapesní svítilničku,

vlezl pod stůl a nadzvednuv ubrus, zkoumal pozorně nohy

nábytku. Nehledal ani minutu, když mu unikl radostný výkřik!

„Ah, u čerta! To je rozhodné! To stačí!“

Opravdu, učinil významný objev! Nohy stolu, stolu

normandského, byly vždy dvě a dvě spojeny trnožem. Juve nejdříve

prohlížel onu stranu, kde se asi opíraly nohy Susy d‘Orsel. Zde

nenašel nic. Dívaje se směrem, kde patrně seděl král, zpozoroval na

trnoži lehké stopy bláta.

„Myslil jsem si to,“ zamumlal.

Avšak jeho šepot se proměnil ve vítězný výkřik, když objevil u

třetí hromádky popele nové stopy bláta! Stopy, které

pravděpodobně zanechal zde třetí soustolovník!

Juve, nechávaje slabý paprsek lampy přecházeti kolem,

pokračoval ve svém zkoumání:

Kdybych tak mohl zjistit, komu patřily nohy, které se zde opíraly.

Byly-li to nohy ženy? Neboť asi že náležely ženě, jejíž košili našla ta

Marie Pascalová, jestli, ovšem, je to pravda.“

Záhy však Juve, chvěje se, potlačil zaklení. Zkoumaje přesně

dřevo stolu, objevil zajímavé stopy. Odtáhl se, povstal a usedl na

židli. Sedl si ke stolu, hledaje, jaké držení těla zaujímal asi třetí

soustolovník, jehož osobnost zbývalo mu odhaliti!

A hle, co objevil:

Bylo hmotně nemožné, aby zde byla seděla žena!

Stůl na tom místě, kde Juve nasel třetí stopy popele, byl podepřen

nejen nohama, které ho normálně drží, ale též dvěma pohyblivýma

nohama k podepření nástavku!

„Nuže,“ pravil si Juve, „uvážíme-li, v jaké poloze bylo zanecháno

na trnoži bláto, které jsem tam objevil, pak dospějeme k poznání, že

třetí společník, sedě zde, musil míti mezi koleny jednu z těchto

pohyblivých noh. A nikdy žena, spoutána sukněmi, nemohla by

seděti takovým způsobem, pouze muž mohl se takto usaditi!

Juve, na vrcholu údivu, hovořil sám k sobě:

Ale ano, to je jasné, to je docela jasné! Král mluvil pravdu! Nebyly

zde dvě osoby, ale tři, tři osoby byly v jídelně, než se udál zločin.

Byla to Susy, král a nějaký muž.

Juve dlouho setrval v bytě, hledaje další stopy po přítomnosti

třetího společníka. Našel ještě podrobnost, která mu unikla v první

chvíli: tři použité sklenice od šampaňského na bufetu, kde stálo

všecko sklo po dvou kusech.

To však mnoho neznamenalo, neb snadno se mohlo stát, že král

nebo Susy, chtějíce okusiti nějaké směsi, použili třetího pohárku.

Jinak nespatřil nic mimořádného.

V budoáru Juve se spustil do křesla a dlouho přemítal.

„Celkem vím nyní,“ uvažoval, „že byli tři. Víc nevím nic a pouze

král sám mohl by mi povědít něco nového. Mám v ruce prostředky,

abych mu rozvázal jazyk, kdyby nechtěl promluvit. Mohu mu

dokázat, že měl zde nějakého muže…“

Náhle povstal:

„Vzhůru,“ zvolal do ticha pokoje, „vzhůru! Navštívíme Jeho

Veličenstvo!“

X .

W U L F E N M I M E N G L A S C H K .

Wulfenmimenglaschk!

Fandor, úplně omráčen, patřil na osobnost, která se dala takto

ohlásit a vstoupila nyní do velkého salonu Bedřicha Kristiána II. v

Palace-Royale, kde zůstala stát nehnutě zpříma jako svíčka.

Tlustý ten muž podobal se spíše karikatuře než čemukoli jinému.

Po obou stranách jeho zarudlého nosu mžouraly malé, velmi světlé

oči pod víčky téměř bezbrvými. Ohromný vous tyčil se nad horním

rtem a tři tučné hrady skládaly se pod dolní čelistí na široký a

svalnatý krk. V ruce měl měkký plstěný klobouk se stuhou a

bažantím pérkem.

Fandor zaražen patřil na tento náhlý, bizarní zjev. A čím déle si

ho prohlížel, tím větší byl jeho údiv. Především jeho oděv! Byl

zahalen v plášť příliš těsný a při tom úplně deformovaný kolem

kapes, které zřejmě byly přecpány, div, že se neutrhly. Kolem

koženého pásu opatřeného kapsičkami, měl jeden vedle druhého

nastrkány náboje. Kolem kyčli od jedné strany ke druhé, vyčnívaly

hlavně revolverů. Z hoření levé kapsy kabátu, na místě, kde je srdce,

vykukovala střenka amerického nože s ocelovým kroužkem. Kolem

zápěstí měl záhadný ten muž jakési náramky, kovové řetízky a

Fandor, který znal tuto hračku, poznal na první pohled, že jsou to

pouta nastražená na ruce případného vězně!

Záhadná ta osobnost držela nad to v ruce dlouhou hůl, v první

třetině obtočenou kroužkem, nevypadající nic jinak než jako známá

klasická hůl s dýkou!

Člověk ten začal opětně:

„Wulfen…“

Avšak Fandor bezděčným, netrpělivým gestem přerušil tuto

dlouhou, nesrozumitelnou větu.

„Prosím vás,“ prohlásil, „mluvte se mnou francouzský. Jsme ve

Francii a je to tedy zcela přirozené. A mimo to francouzština je řeč

diplomatů, přijatá zákoníky v§ech dvorů!“

Žurnalista po tomto oslovení vrhl koutkem oka starostlivý

pohled na svého návštěvníka.

Ten však rozuměl řeči Fandorem odůvodněně mu navrhované.

Jsa polyglotem víc než Fandor, dovedl se vyjádřiti francouzský,

kdežto opak byl nepravému králi nemožný, neboť Fandor neznal ani

slova německy.

Návštěvník po páté již opakoval onu dlouhou větu, která byla asi

jeho jménem, neboť připojil ihned, podle přání Fandorova

francouzsky, dobře, byť i se silným germánským přízvukem.

„Šéf vyšetřovací výzvědné brigády království hesensko-

výmarského, přidělený k osobní službě Jeho Veličenstva krále!“

Fandor při těch slovech zabořil se do křesla. Stůl ho dělil od této

pozoruhodné osobnosti a on si k tomu blahopřál.

„Teď jsem na suchu!“ pomyslil si, „toho jsem se nejvíc obával!

Dobrodružství vezme špatný konec! Není bez výhod, že jsem nechal

takovou vzdálenost mezi tímto policistou a svou vznešenou osobou,

která nepochybně za chvíli nebude než chladnou mrtvolou!“

Individuum stálo však nepohnutě. Fandor, vzmuživ se tím,

pronesl směle a úskočné:

„Sedněte si, pane Wulf…“

Nedokončil z dvojího důvodu. Jednak nemohl si za boha

vzpomenout na celé znční toho jména, jednak individuum samo ho

přerušilo zvoláním:

„Ale to není možné!“

„I je,“ trval na svém Fandor, „sedněte si tam.“

A žurnalista označil židli tu nejvzdálenější.

„Já se neodvážím!“ odvětil policista království hesensko-

výmarského.

Fandor rozkázal:

„My tomu chceme!“

Rozkazu tak jasně pronesenému Wulf se podrobil. A vzpomínaje

na předepsané formulky, omlouval se ještě, mumlaje:

„Učiním tak pouze, abych uposlechl Vašeho Veličenstva…“

Fandor pozoroval s neklidem svého návštěvníka.

„No tohle! Což i on považuje ho za krále? Ne, to je nemožné! Šéf

výzvědné brigády! Policista přidělený k osobní službě krále

Bedřicha Kristiána II. Dělá to snad naschvál? Má to být žert? Ať jsem

čertův, rozumím-li tomu!“

Žurnalista, stále více zmaten, vřel netrpělivostí nad tím mírným

člověkem, který sedě tu, neodvážil se promluviti, očekávaje, až bude

otázán.

Nevrle se naň osopil:

„Co chcete?“ pravil, „mluvte!”

Muž čekal zřejmě jen na toto vyzvání, aby mohl promluviti. V

pitoreskní řeči, promísené bizarními slovy, cizími výrazy, otevřel

před Fandorem netušené daleké obzory. Od svého příchodu

nespustil s Fandora oči a patřil naň s naivním upřímným obdivem.

Nyní zvolal:

„Bůh buď pochválen! Bůh buď pochválen! Sire, vy jste splnil mé

nejtajnější přání! Jak dobré je Vaše Veličenstvo, že mi dopřálo toho

štěstí, abych je uviděl tak zblízka!“

„Blázen!“ pomyslil si Fandor a pokusil se ho přerušiti. Avšak

podivný chlapík hovořil dále: „Ovšem, že jsem znal Vaši vznešenou

tvář, Veličenstvo! Bedřich Kristián je populární ve své říši! Jeho

obraz visí na stěnách v bytech i ve veřejných budovách! Prodává se

na pohlednicích! Avšak Vaše Veličenstvo porozumí, že portréty a

skutečnost se často liší od sebe! Již šest roků jsem u výzvědného

oddílu, dva roky v osobních službách Vašeho Veličenstva a nikdy

dosud neměl jsem to štěstí, abych popatřil tak zblízka do Jeho

vznešené tváře! Bůh buď pochválen! Bůh buď pochválen!“

„Je to blbec!“ pomyslil si tentokráte Fandor.

A žurnalista se těšil nadějí, která se mu před chvíli zdála

nepřípustnou, že totiž pan Wulf, šéf výzvědné brigády království

hesensko-výmarského, přidělený k osobní službě Bedřicha Kristiána

II. nezpozoroval, že právě v této chvíli, 3. ledna ve 4 hodiny

odpoledne ve velkém saloně prvního poschodí Palace- Royale

rozmlouval s nepravým králem!

Chtěje věc hnát až do konce, Fandor se vyptával:

„Nuže, pane Wulfe, vy shledáváte, že jsem si na portrétech velmi

podobný?“

„Odpusťte, Veličenstvo, to právě nemohu říci. Na obrazech je

Vaše Veličenstvo trochu větší, silnější, vous je více nakroucen, oči

tmavší a vlasy světlejší.“

„Čili, správně řečeno,“ žertoval Fandor, usmívaje se, „portréty mi

trochu lichotí?“

„Odpusťte, Veličenstvo! Zcela naopak! Zcela naopak!“

„Hm, hm,“ ušklíbl se v duchu Fandor, „chlapík nebyl by

špatným dvorním lichotníkem!“

Wulf, povzbuzen prostotou královou, počínal přemýšleti nahlas:

„Bůh buď pochválen! Jak jsem šťasten, že jsem ho viděl! Ah, jak

jsem vděčen okolnostem, které mě přinutily k cestě do Paříže!

Krásnější korunu své kariéry nemohl jsem si ani přát!“

Obaly z vaty a fuláru, zakrývající jeho obličej, počínaly Fandorovi

vaditi a přesvědčiv se, že se od svého návštěvníka nemá čeho

obávati, zbavil se poslední části této nepříjemné přítěže.

Náhle však nová myšlenka ho napadla:

Co vlastně chtěl ten šéf výzvědného oddělení brigády hesensko-

výmarské? Z jakého důvodu stál před ním v přesvědčení, že mluví s

králem Bedřichem Kristiánem?

„Co chcete ode mne?“ tázal se znovu Fandor. Wulf zřejmě

očekával tuto otázku. Na každý způsob však, než odpověděl,

chlapík povstal, prošel kolem komnaty, pootevřel všechny dveře, ja-

koby se chtěl přesvědčiti, že nikdo nenaslouchá, načež přistoupil k

Fandorovi tak blízko, jak mu to jeho úcta dovolovala a zašeptal

tajemně:

„Mám pro Vaše Veličenstvo tajné poslání!“

„Ah, ah,“ zvolal Fandor, „nu dobře; a jaké je to poslání?“

Policista si odkašlal, napřímil hlavu, zakroutil knír. Vstupoval do

okruhu své činnosti! Aby svou funkci odbyl důstojně, chtěl si patrně

dodat úředního zjevu.

„Jsem pověřen dvěma věcmi,“ prohlásil, „jedna se týká Vašeho

Veličenstva, druhá království!

Za prvé přicházím pro odpověď Vašeho Veličenstva na šifrovaný

telegram, který jeho Jasnost ministr vnitra zaslal včera Vašemu

Veličenstvu.“

„U čerta,“ pomyslil si Fandor, „to je mrzuté. Co jen řeknu tomu

chlapíkovi? Nesmím prozradit, že neznám obsah té depeše…

Avšak rychle se vzpamatoval a přijal tvářnost pokrytecké

nevinnosti.

„O kterém telegramu mluvíte?“ vyptával se. „Nic jsem nedostal.“

Wulf vypadal zmaten:

„Vaše Veličenstvo nic nedostalo?“

„Bah,“ odvětil Fandor, „nesmíte se tomu tuze divit, pošta ve

Francii špatně pracuje.“

„Ano, je vidět, že je to republika,“ doznával Wulf.

Jemné rty žurnalistovy přelétl lehký úsměv. Měl snad nyní lát na

vládu a notovat si s cizincem? Ah, což pro jednou, republika tím

neutrpí.

Fandor přizvukoval slovům policistovým a z vlastního popudu

dodal:

„Jistě… jistě… a pak pořád jsou stávky a nepokoje v této zemi…

Konečně, my to nezmůžeme, Wulfe, co?“

Šéf výzvědného oddělení rozevřel rámě s gestem beznaděje:

„Opravdu, Sire, my to nezmůžeme.“

„Výborně! Opět jedna nástraha, které jsem unikl,“ pomyslil si

Fandor a hledal v duchu nějaký jiný předmět k rozhovoru, když tu

policista, nabývaje tajemného výrazu, sklonil se nad stolem a přiblí-

živ se k Fandorovi, zašeptal:

„Já ho mám, Sire!“

„Co?“ zeptal se Fandor, znovu postrašen.

„Text depeše!“

Wulf se hrabal ve své kapse a vytáhl odtud listinu, kterou chtěl

podat Fandorovi. Tento však pohybem ruky ho zadržel.

„Řekněte mi, co obsahuje.“

Policista slavnostně vykládal:

„Jeho Jasnost, ministr vnitra, oznamuje Vašemu Veličenstvu, že

od jeho odjezdu se provádí u dvora a ve městě propaganda

nepříznivá trůnu. Přivrženci mladší větve, příznivci prince

Gudolfina, se domnívají, že okamžik je příznivý k uchopení moci!“

„Ah, ah, pořád ten princ Gudolfin,“ přerušil ho Fandor,

předstíraje rozhořčení.

„Bohužel, ano, Sire,“ přitakal Wulf žalostně, pozdvihuje oči k

nebi, „bohužel, ano, pořád on!“

Fandor potlačil strašnou chuť k smíchu. Hle, nepřítel, jehož

netušil a to sok, s kterým se nikdy neutká, ač musí projevovat

takový hněv!

„Je to vše?“ otázal se.

„Ne, Sire. Jeho Jasnost ministr uložil mi tlumočiti otázku

královny. Její Veličenstvo královna přeje si věděti, kdy její vznešený

choť se navrátí domů?“

Fandor povstal. Přistoupil k Wulfovi a položil mu přátelsky ruku

na rameno. Dobrák Wulf se chvěl pohnutím, plesaje nad touto

důvěrností.

„Řekněte královně, že věci nesmírně důležité zdržely mě do

dnešního dne v Paříži,“ řekl tak slavnostně, jak jen to dokázal,

„doufám však, že za krátký čas zavítám zpět.“

Wulf vzhlížel k němu, nemoha nalézti odpovědi. Fandor

důstojnější od minuty k minutě, dodal: „Můžete jít.“

Policista zesmutněl při těchto slovech. Mechanicky mnul si nos a

poznamenal:

„Ale já mám přesný rozkaz, abych se nevrátil do Glotzburku bez

Vašeho Veličenstva.“

„Ach, ach…“ vzdychl Fandor nerozhodně.

„ Jakmile Vaše Veličenstvo se rozhodne, jsem připraven odejet,“

pravil Wulf, „bude-li to nutno, třeba dnes večer.“ Ale téměř

podvědomě dodal: „Bylo by to škoda, neboť v Paříži…“

Tato poslední slova inspirovala náhle Fandora:

„Věru, ten tlušťoch z Gotzburku nebyl z jiného těsta, než všichni

ostatní! Ovšem, měl v úctě svojí povinnost, avšak jistě že pociťoval

jakousi chuť, ba touhu, poznati blíže město rozkoše. Což nepronesl

slovo „Paříž“ s nadšením, které mluvilo za celé knihy?“

tu chvíli vstoupil do pokoje sloužící, přinášeje na stříbrném

podnose různé sklenice a lahvičky. Byla hodina, kdy král pil

americké cocktaily, a ač byl obvykle sám, přinášeli mu vždy

množství nápojů úplně připravených, jako kdyby očekával tucet

hostí.

„Což cocktail, Wulfe?“ nabízel roztomile Fandor. Policista,

zalykaje se štěstím, nemohl ani odpovědít a přikývl pouze hlavou.

Byl všecek překvapen a polichocen chováním královým. Ah, v

Hesensko-Výmarsku nikdy by si byl nedovedl představiti, že jeho

vládce, strohý a upjatý Bedřich Kristán II. by mohl být člověk tak

prostý, roztomilý a familiérní… A naivně se svěřil se svou

myšlenkou Fandorovi. Tento mu odpověděl, usmívaje se s

nádechem ironie, kterou dobrák jeho společník zdaleka ani netušil.

„Co chcete, Wulfe, Hesensko-Výmarsko a Francie není jedno a

totéž! Zde jsme v demokratickém státě, buďme tedy demokratičtí…“

A naplniv sklenici po okraj, přiťukl si s policistou.

„Wulfe, napijme se na zdraví republiky!“

„Na zdraví re…“ opakoval mechanicky Wulf. Zarazil se však

náhle, poděšen, že by byl bezmála pronesl tak pochybné slovo.

Vytáhl se však z toho bezvadně, připojiv k přípitku Fandorovu tento

přípitek roztomilý a oportunní:

„Na zdraví Bedřicha Kristiána II.“

„Ať mu zní v uších!“ pomyslil si Fandor, vychutnávaje v malých

kapkách aperitif, který musil pít každého večera, aby neporušil

královských zvyklostí.

Pak bez okolků nabídl policistovi cigaretu a tento, ještě více

polichocen, než překvapen, počal hovořiti přátelsky s králem, jako

by se bavil s některým ze svých kolegů!

Obratně zavedl Fandor řeč na svody a půvaby hříšné Paříže,

kterou cizinec považoval za moderní Babylon. V několika

výstižných větách vylíčil tlustému policistovi ty nejpikantnější

zábavy velkoměsta, jeho skrytá kouzla a taje a noční radosti.

A nyní to byl Wulf, kdo se vyptával, chtěl znáti podrobnosti a

žádal o radu… a Fandor si blahopřál k obratu, který dovedl dát této

rozmluvě…

„Jen až okusí, „ pravil, si, „ten chlapík se odtud nehne!“

Wulf vyslovil přání, že by chtěl poznati Moulin-Rouge, ale to

ještě nebylo všechno.

„Mají zde též,“ prohlásil, „zpívající fontány, famosní fontány!“

„Hle, vy to znáte?“ tázal se Fandor.

„V Hesensko-Výmarsku se o ničem jiném nemluví. Zdá se, že i

vědátoři se zajímají o tu záhadu… tvrdí tak alespoň jeden pařížský

list, jehož články byly otištěny v našich novinách.“

„Jaký to úspěch pro Velkou Paříž,“ zamručel si Fandor. Hlasitě

dodal:

„Uslyšíte je…“

A pak kamarádským tonem, mrknuv významně na Wulfa, pravil:

„Řekněte, Wulfe, jste ženat?“

Překvapen takovou otázkou, policista odpověděl: „Ano, Sire!“

„Nuže, vy jste asi taškář, Wulfe. S vaší tváří… jsem si jist, že

klamete svou ženu!“

Tlustý policista zrudl až po uši, kroutil se na židli a sklopiv oči,

zakoktal:

„Hm, bylo by to mrzuté, kdyby se to má choť dověděla, neb

dosud…“

„ Wulfe,“ přerušil ho Fandor, směje se, „vy zapomínáte, že

králové vědí vše! Vědí toho daleko víc, než policie!“

„Ah, ano!“ uznával Wulf v bezprostředním návalu upřímnosti,

„a to je zcela správné!

„Wulfe, Paříž je město dámiček, elegantních a roztomilých

dámiček. Budou se vám jistě líbit a ponevadž vás dnes již

nepotřebuji, dávám vám svobodu…“

„Sire, jak bych mohl…“

Policista zarazil se svém díkučinění. Dveře salonu poznovu se

otevřely.

Ředitel hotelu, který jen v důležitých případech sám se objevoval,

tázal se Fandora. „Ráčí Vaše Veličenstvo přijmout Juva, inspektora

policie?“

Skrývaje usilovně překvapení, Fandor svolil nejvážnějším tónem.

„Ať vstoupí Juve!“

Slyše o příchodu Juvově, Fandor si sedl vedle Wulfa do plného

světla, obličejem k oknu.

Juve vstoupil.

Tvář jeho jevila pochybnosti, neb věděl, že o audienci u krále

musí býti podána žádost a on se sem odvážil nazdařbůh.

Když však náhle uviděl Fandora a uslyšel jak neznámý, který s

ním byl v komnatě, tituluje ho přeuctivě Vaše Veličenstvo, policista

rozevřel oči údivem tak ohromen, že Fandor rychle schoval obličej

do kapesníku, předstíraje strašný záchvat kašle, aby utišil šílený

smích, který div ho nezadusil.

Juve stál uprostřed salonu a ohromen zíral na Fandora, svíjejícího

se dosud v záchvatech „kašle“ a Wulfa, tlustého podivného chlapa s

pistolemi kolem pasu, vězícího v kabátě příliš úzkém a strašně

zdeformovaném.

Konečně procedil skrze zuby:

„Co znamená…“

Ale Fandor se vzchopil. Nemohl nechati příteli čas, aby pronesl

nějaké kompromitující slovo: Zvážněl a představoval jednoho

druhému:

„Pan Juve, inspektor bezpečnostního oddělení policie… pan

Wulf… Wulf… ah, ah… jak zní celé vaše jméno?“

Úředník hesensko-výmarský slabikoval vážně:

„Wulfenmimenglaschk…“

„Ano, tak jest,“ odpověděl Fandor, kousaje se do rtů. „Ten pán je

šéfem výzvědné brigády království hesensko-výmarského, mého

království, pane…“

Poklepávaje familiérně Wulfovi na rameno, Fandor připojil,

dívaje se upřeně na Juva, který sebou nepohnul:

„Je to policista prvního řádu, ujišťuji vás, pane inspektore!

Prozíravější než kdokoli na světě, on našel krále hesensko-

výmarského v tomto saloně, on mě našel, ač mě nikdy dosud

neviděl… on mě poznal!“

Juve nechápal ani zbla z této burleskní scény. Za to Wulf, jásaje

radostí, zdvihl hrdě hlavu. Ah, vždyť prožíval nejkrásnější den

svého života! Zajisté byl oddán zájmům svého vladaře, zajisté, jako

všichni poddaní hesensko-výmarští, byl i on od nejútlejšího dětství

prodchnut vášnivým citem k dynastii, ale ode dneška šel by za

králem třebas do ohně na život a na smrt!

Král mohl jen poručit, bude slepě poslouchat!

Když se byl dostatečně popásl na údivu Juvově, Fandor se

konečně rozhodl vyprovoditi Wulfa, dávaje mu ještě poslední rady a

doporučení, jak by mohl co nej veseleji ztráviti noc.

* * *

Sotva že groteskní policista hesensko-výmarský odešel, Juve

uchopil Fandora za ramena a zatřásl jím.

„Fandore!“

„Juve!“

„Nuže, co to znamená? Vysvětlíš mi to konečně?“

„Juve, to znamená, že jsem zkrátka a dobře králem hesensko-

výmarským, což jste sám mohl poznat a což vám ostatně

potvrdil…“

„Zanech žertů,“ přerušil ho Juve, jehož tvář zůstavala

zachmuřena. „Řekni, co se stalo, vysvětli, jak ses dostal sem?“

Podle chování přítelova Fandor si uvědomil, že by bylo

nevhodné pokračovati tímto způsobem.

Stručně, ale výstižně vyprávěl žurnalista příteli o podivném

dobrodružství, které začalo v sylvestrovské noci a až do této chvíle

nebralo se ke konci. Juve doprovázel vyprávění Fandorovo

jednoslabičným ano a ne, kývnutím hlavy souhlasným aneb

negativním.

Když Fandor domluvil, Juve se své strany vysvětlil, jaký úkol byl

mu uložen ministerstvem vnitra. Zpravil Fandora o své prohlídce v

bytě Susy d'Orsel a o výpovědích Marie Pascalové.

Policista byl jat úzkostí, která mu svírala srdce. Přistoupiv k

Fandorovi, uchopil ho za ruce a tiskl je tak silně, div je nerozdrtil:

„Fandore, kde je král?“

Žurnalista odpověděl neurčitým posuňkem:

„Říkal jsem vám již, Juve, že nevím!“

Avšak zatím co policista vyhlížel ustaraně, mladý muž se dal do

smíchu:

„A konečně, kdo se o to stará?“

Juve se obrátil k Fandorovi:

„Tys šílený, Fandore, že tak mluvíš. Věc je vážná, strašně

vážná…“

„Opravdu?… Proč?“ vyptával se Fandor, kterého starostlivý

vzhled přítelův počínal znepokojovat.

„Ale proto, že na Bedřichu Kristiánu II. spočívá podezření z

vraždy,“ vybuchl Juve.

„Málo lidi o tom ví,“ poznamenal Fandor. Zarazil se uprostřed

věty. Neurčitý hluk, který již chvíli pronikal sem zvenčí, zdál se

přibližovat, růsti… Bylo to hučení, do něhož jako by se mísily

výkřiky a hrozby.

Povyk rostl. Zdálo se, že množství hašteřícího se lidu zastavilo se

náhle v Elysejských Polích v místech, kde stál Palace-Royale.

Juve i Fandor přiskočili k oknu a právě v téže chvíli kdy se

přiblížili, zasvištěl kámen a uslyšeli třeskot rozbitého skla.

Oba muži uskočili zpět.

„Zhasni!“ radil Juve.

Fandor otočil vypínačem. Salon ponořil se do tmy. Sami

neviděni, Juve i Fandor mohli oknem pozorovati, co se děje venku.

V ulici se černalo množství lidí. Dav zabraňoval volnému

průchodu cirkulace po celé šířce ulice. Výkřiky a zpěv rozléhaly se v

hukotu hlasů a nade vším bylo slyšet jednotlivá slova, která se

stávala stále zřetelnějšími:

„Hanba vrahu! Hanba králi! Do vězení s králem! Na šibenici,

Bedřich Kristián patří na šibenici!“

Oněmělý leknutím patřil Fandor na Juva… Zbledl trochu.

„Tebe to překvapuje, chlapečku, tebe to překvapuje,“ pokyvoval

hlavou Juve, „neboť ty nevíš, co se událo v posledních osmačtyřiceti

hodinách. Ty nevíš, co se děje. Ale já, který jsem neztratil spojení se

světem, já nejsem zvláště překvapen. Ta věc špatně skončí, tuze

špatně!“

Dav se stával útočnějším, zuřivějším! V čele skupiny obzvláště

odvážné, která se chystala vniknout do Palace Royale, stála podivná

bytost, stařec s dlouhým vousem, oděný v bílý řasnatý šat; muž ten

rozkládal rukama, povzbuzoval k odvaze a zdál se řídit celý projev!

„Jest to jeden z nejzuřivějších,“ poznamenal Juve.

„Již dvakráte nebo třikráte nacházím ho v čele povykujících, kteří

se starají o to, aby skandál kolem této pitomé aféry neutuchl.“

„Ale to je Uauaua, přírodní člověk?“ zvolal Fandor překvapen.

„Neříkám, že to on není,“ pravil prostě Juve.

Za manifestanty blížila se skupina strážníků. Robustní chlapi z

prefektury vrhli do tlačenice a bez velkých nesnází - neb dav byl

různorodý, náhodně na ulicích sebraný - podařilo se jim

nespokojence rozptýlit.

* * *

Za čtvrt hodiny provoz byl znovu zahájen, krásná promenáda

Elysejských Polí přijala opět svůj klidný, elegantní vzhled.

„Tak co, Juve?“

„Tak co, Fandore?“

„Na mou věru, Juve, mám-li říci pravdu, doznávám, že mě

trochu znepokojujete a mimo to nemiluji takovýchto projevů,“

přiznával se Fandor. „Ale, konečně, nemohu nic dělat!“

Žurnalista zatím nabýval důvěry.

„Ostatně,“ poznamenal, „manifestováno nebylo proti mně, ale

proti Bedřichu Kristiánu II.; já a on, to jsou dva.“

Juve přerušil ho jediným slovem:

„Hlupáku!“

Fandor se zarazil a Juve hovořil dále:

„Opakuji: hlupáku! Chápej přece, co se děje. Buď jsi ty králem a

tedy v představě davu vrahem Susy d‘Orsel. Nebo ty nejsi králem,

ale pak platíš za něco horšího, za podvodníka, což nevylučuje vůbec,

ba naopak, abys nebyl považován za vraha Susy d‘Orsel!“

„Oh, ne, děkuji pěkně!“ zvolal Fandor. „A když si pomyslím, že

já jsem ho sebral…“

„Kdo to ví? Kdo to potvrdí?“ pokračoval Juve.

A pomysli na to, nešťastníče, že král, je-li náhodou vinen a i když

vinen není, bude tuze šťasten, svalí-li na tebe odpovědnost za

všecko… a tak se z toho úplně vyprostí.

Avšak na neštěstí nejsme dosud tak daleko,“ vzdychl Juve,

skloniv zachmuřené čelo do dlaní, „situace je děsná, můj hochu!

Představ si, že zítra, dnes, za chvíli někdo pozná, že ty nejsi král, a

že tvůj podvod vyjde najevo! Následkem logické spojitosti věcí

budeš podezřelý z tajemné vraždy Susy d‘Orsel a mimo to ještě

zcela přirozeně obviněn, žes způsobil zmizení královo. Kde je

vlastně král? Můžeš to říci? Víš to? Ne, není-liž pravda? Nuže, co

tedy odpovíš v takovém případě?“

„Hrome,“ zašeptal Fandor, zblednuv, „na to jsem nepomyslil.

Máte pravdu Juve, dostal jsem se do čisté věci!“

Nastalo ticho. Oba muži zmateni a ustrašeni patřili na sebe

vytřeštěným zrakem.

Fandor, jat náhlým vnuknutím, běžel do šatny a vrátil se odtud s

holí a kloboukem.

„Co chceš učinit?“ tázal se Juve.

„Já? ale ztratím se po anglicku!“

A žurnalista výraznou mimikou doprovázel tato slova.

Juve zadržel ho prostou poznámkou.

„Kudy? Byt králův je obklopen policisty…. Tento král je hlídán,

stopován.“

„To je pravda,“ uznal Fandor sklíčeně. „Jsem tedy zajatcem.“

Po krátké přestávce se otázal:

„Co se vlastně stalo s Bedřichem Kristiánem? Nevíte o něm nic,

Juve? Netušíte, kam se ztratil?“

„Ne,“ doznával smutně Juve.

„Vždyť se nemohl zakutálet jako hrášek!… nerozplynul se přeci,

nebo nemohl býti ukraden! Kde je?“ naléhal Fandor.

Juve opakoval jako ozvěna:

„Nevím… nevím…“

„Ah, u sta hromů!“ zaklel Fandor. „Musíme ho najít stůj co stůj!“

„Myslím totéž, Fandore, ptám se jen, jak?“

A zatím, co se díval jeden na druhého, beze slova, oba napadla

jedna a táž myšlenka, jedna a táž obava:

Fantomas!

Nebyla ona záhadná vražda, jíž Susy d‘Orsel padla za oběť, to

tajemné zmizení královo, nebyl to nový, obávaný projev onoho

hrozného zločince?

Ah, vždyť nestáli dnes po prvé žurnalista i policista před

podobnou hypotésou! Fantomas znamenal v jejich očích, jako v

očích všech lidí zasvěcených, tajemství, neklid a zločin!

V okamžiku, kdy se přihodilo něco abnormálního, nic nebylo

přirozenějšího, než pomysliti na pravděpodobnou účast

neuchopitelného Fantomase!

* * *

S T O D V A C E T S E D M N Á D R A Ž Í .

Juve, opouštěje Fandora, vypadal bezradný, znepokojený a

nesmírně ustaraný.

Vyšed z Palace-Royale dal se Elysejskými Poli a nedbaje nabídek

fiakristů, vykročil pěšky směrem k ministerstvu, neboť pociťoval

skutečnou potřebu pohybu a činnosti, aby přemohl vzrůstající

duševní únavu.

Bylo toho příliš mnoho najednou! Příliš zamotaná to historie! Za

cenu přesných pátrání a obtížných prohlídek, dospěl k přesvědčení,

že vrahem Susy d‘Orsel byl král a tu náhle pozná, že král nebyl král,

ale Fandor, jeho nejdražší přítel, který teď se nachází v nebezpečí, že

bude zapleten do tak strašné aféry!

Juve skřípal zuby, zuřivě koulel očima.

Opravdu novinář přepínal! Opravdu Fandor se svou odvahou

odborníka-novináře překročil meze, vymýšlel si nebezpečná

dobrodružství jako pro zábavu a nepomyslil vůbec na následky! A

Juve byl tím zoufalejší, že po svém rozhovoru s Fandorem viděl

naprosto jasně. Fandor byl v základě povaha tak bezstarostná, že ať

mu řekne cokoli, ať mu dokáže cokoli, on nedovede věci bráti vážně.

Zcela naopak, on se smál, on se téměř bavil, přijímaje události jednu

za druhou s usměvavou dobromyslností, shledávaje šprýmovným

býti králem, nepomýšleje vůbec na to, že tato zábava vede ho k

nejstrašnějším kalamitám!

A Juve, jda rychle přímo vpřed s hlavou skloněnou, přežívaje

svoji zlost, zahučel:

„A pak, co jim jen řeknu na ministerstvu? Pověřili mě tou věcí,

musím jim dodat výsledky… Ah, to jsou pěkné výsledky! A já jsem

dnes ráno prohlásil panu Vicartovi, že budu postupovat nestranně.

Jsem to v roztomilé situaci! Nemohu jim říci, že král je vrahem!

Nemohu jim říci, že král je Fandor! Tak co, budu jim vypravovat

pohádky? Dělat hlupáka? Ano, ovšem. Především musím získat čas,

najít krále, odstranit Fandora!… Pak uvidíme…“

Policista přišel do ulice des Saussaies, vstoupil do budovy

hlavního bezpečnostního oddělení a dal předložit svoji navštívenku

panu Annionovi. Žádal, aby byl hned předveden.

„Vezmu věci z vysoka,“ pomyslel si Juve. „Zde je dům

nevědomosti. Nikdo nikdy nic neví. Zajisté, že budu mluvit s p.

Vicartem. Řeknu-li mu, že zatím nic nevím, ale že za osm dní budu

věděti něco důležitého, bude nadšen…“

Bohužel, zklamání zničilo Juvovy naděje. Dbalý byrokratických

předpisů dal předložit svůj lístek panu Annionovi, úplně

přesvědčen, že tento ho pošle, jako obvykle, k panu Vicartovi…

Avšak vrátný se vrátil a zavolal Juva: „Pan Annion vás očekává.“

„Hrome,“ zahučel policista, „věc se komplikuje.“

Pan Annion nedal se tak snadno odbýti jako výtečný, tichý pan

Vicart.

„Nuže, co nového? Výsledek vašeho šetření?“

Ředitel policie vyptával se suchým úsečným hlasem. Jak srdečný

byl v přátelských stycích, tak přesný a přísný býval ve věcech

služebních.

Juve, nespěchaje, pokrčil rameny a začal:

„Můj bože, pane řediteli, zatím nevím nic zvláštního. Příznaky…

pravděpodobnosti… Je možné, že to byla sebevražda, o zločinu by

se dalo pochybovat… Král je snad zapleten do těch věcí, snad ne…

Zkrátka, potřebuji osm dní…“

Ale pan Annion, vyklepávaje koncem perořízku na psacím stole

takt k pochodu, přerušil policistu: „Řekněte najednou, že nevíte

nic!“

Juve byl překvapen tímto oslovením.

„Ale… ale…“ začal.

Pan Annion nedal mu domluviti:

„Tak já vám povím, co já vím,“ pravil, „a vy uvidíte, Juve, že jsem

se dostal dál než vy. Prosím, podejte mi tam tu mapu.“

Juve podal panu Annionovi s blízkého stolku mapu plnou

dokumentů.

„To je čím dál tím složitější,“ pomyslil si Juve. „Sázím se, že

poslal jiné policisty přezkoumati moje šetření. „

Pan Annion, třídě papíry, počal znova:

„Když vás dnes ráno pan Vicart přijal, opominul vytknouti

přesně směrnice, které jsem mu pro vás uložil. Zkrátka, musil jsem

poslat —, ne do ulice Monceau, to by bývalo zbytečné, protože tam

jste šel vy a já jsem měl ve vás plnou důvěru — ale do Palace-Royale

dva z vašich kolegů a víte, Juve, co se tam dověděli?“

Juve cítil, jak ho zamrazilo. Chabě odvětil.

„Ne, nevím, věru nevím… Nedovedu si nic představit. Co se

mohli dověděti v Palace-Royale?“

„Opravdu, nevíte? Nuže, můj milý, tentokráte po prvé vám

schází čich. V Palace-Royal objevili neobyčejnou věc… věc, která by

vás jistě byla naplnila radostí… Ach ne, nečiním vám výčitek! Ale,

vy máte přece rád sensační objevy, Juve?“

Juve, který doslovně se chvěl, se otázal:

„Tak, co tedy, pane, tam našli ?“

„Juve, objevili, že král… víte, král Bedřich Kristián?“

„Nuže?“

„Nuže, ten král, to není král!“

„Tu to máme!“ pomyslil si policista. „Poznali Fandora. Jak jen ho

odtud dostanu?“ Musil se opřít o okraj stolu, tak se mu rozčilením

zatočila hlava. Odporoval, aby získal času:

„Král, že není králem! Ale to je nemožné?“

„Je to tak málo nemožné,“ pravil pokojně pan Annion, „že máme

nyní jistotu, že individuum v Palace-Royale, vydávající se za krále,

je podvodník. Slyšíte, Juve, podvodník! To je Bedřich Kristián tak

málo, jako já jsem presidentem republiky.“

A pan Annion hovořil dále:

„Moje novinka je dosti sensační, co Juve? Nebyl byste si pomyslil

něco takového?“

Avšak Juve se již vzpamatoval.

Viděl, že Fandor je v nebezpečí. To postačilo, aby nabyl zase

chladnokrevnosti a připravil se k zápasu.

„Ne,“ odvětil, „byl bych si nikdy nepomyslil, ba co víc, nemohu

uvěřiti takovému dohadu…“

„A proč to, smím-li se ptát, Juve?“

Avšak Juve se vyhýbal odpovědi. On se vyptával: „Co vám, pane

řediteli, vnuklo tuto domněnku? Čím ji odůvodňujete?“

Pan Annion se omezil na otevření mapy s dokumenty, kterou měl

před sebou.

„Tímhle,“ pravil „Ale nejdříve musím vám vysvětlit, jak jsme

přišli na ten nápad. Představte si, že dnes ráno po vašem odchodu

dostal jsem depeši z Hesensko-Výmarska, žádající vysvětlení, proč

Bedřich Kristián neodpovídá na telegramy, které mu posílá jeho

království. Milý Juve, pochopíte, že mi to otevřelo oči? Poslal jsem

do Palace-Royale a zde jsem nabyl jistoty, totiž vaši kolegové nabyli

jistoty, že Bedřich Kristián dostával opravdu ty telegramy, ale

neodpovídal na ně, ba co víc, že Bedřich Kristián platí v očích

hotelového služebnictva za člověka bizarního, podivného,

polovičního blázna! Vaši kolegové počali hned podrobné pátrání a

podle tisíce podezřelých detailů, podle různých nepatrných

příznaků zjistili u hotelového personálu, že Bedřich Kristián, ten,

který nyní bydlí v Paláce-Royale, se chová způsobem zcela odlišným

od toho, jak jednal Bedřich Kristián obvykle. Ten první byl pln

předsudků, vyžadující do krajnosti zachovávání předpisů; tento, je

shovívavý, familierní, typ dobrého hocha… první se zdál míti

jakousi slabost pro ostré nápoje, ten druhý pije vodu… Bedřich

Kristián nezůstával ani dvě minuty v hotelu, ale miloval promenády

a jsa dobře rostlý a zdatný, oddával se sportu. Tento předstírá, že je

nemocný, stěžuje si na neuralgii, žije v polotmě, vychází zřídka, ba

vůbec nevychází… On nečte ani noviny! Zkrátka, bez přesných dů-

kazů, ale na základě nesčetných malých pozorování i hotelové

služebnictvo, které není zvyklé policejnímu pátrání, dospělo k

přesvědčení, že Bedřich Kristián, kterého nyní obsluhují, není ten

pravý Bedřich Kristián…“

Pan Annion předložil Juvovi celý svazek dokumentů.

„Nechám toho, neb nemám času vysvětlovat vám to podrobně,“

pravil rychle, „zajímá-li vás to však, můžete si to prohlédnout. Jsou

to údaje podepsané hotelovým personálem. Uvidíte, že nemůže v

tom zůstat stín pochybnosti.“

Juve, listuje v dokladech, přesvědčil se, že ředitel má pravdu.

Fandor s bezpříkladnou chladnokrevností, s naprostým duševním

klidem, od té doby, co zaujal místo krále, hromadil jednu příšernou

nešikovnost na druhou. Juve, ač strašlivě stísněn, pociťoval chvílemi

chuť dát se do hlasitého smíchu, když četl ty nabubřelé fráze, v

nichž hotelový personál zaznamenal pravděnepodobné kousky,

které žurnalista prováděl.

Inspektor pochopil, že mu zbývá jen jedna slabá naděje: získati

čas. A to byl ten nejdůležitější bod. Vraceje mapu panu Annionovi,

prohlásil:

„To bude ale pěkná historka. Je-li vskutku podvodník, musíme

oznámit to kancléři a žádati schválení k použití civilního práva…

formality, které se potáhnou dlouho!“

Říkaje to, Juve se usmíval, jakoby věřil, že jiná procedura není

možná. Na neštěstí ředitel policie ještě jednou ho přerušil.

„Nepospíchejte tak, Juve,“ pravil. „Mám pro vás ještě jedno

překvapení ještě sensačnější, můj milý! Tedy, dejme tomu, že ten

král není králem! To již je dost zajímavé, že ano? Nu dobře, povím

vám ještě něco lepšího. Máme nyní noviny na krku, všechny deníky

přinášejí zprávu o vině krále, totiž toho, koho za krále považují. Po

zločinci se přímo volá! V ulicích se řve, že Bedřich Kristián zavraždil

Susy d‘Orsel. Pověst vznikla ve čtvrti následkem povídaček

domovnice, které se nyní všude vykládají… Zkrátka, nechme

stranou tyhle detaily; představte si, Juve, že po sedmé hodině

večerní byla před hotelem Palace-Royale hotová malá manifestace?

Obecenstvo v značném počtu obklopilo hotel volajíc: hanba vrahu!“

Juve po celý ten čas, co pan Annion mluvil, se domníval, že

omdlí.

„U čerta,“ pomyslil si, „jak je ten pan Annion o všem zpraven!

Nechám-li ho pokračovat, řekne za chvíli, že…“

A to se také stalo. Pan Annion domnívaje se, že Juve je

přesvědčen, dodal:

„Uhádnete, co z toho vyplývá?… Veřejné mínění nás nutí,

nemůžeme déle se rozmýšlet… Váhání by nám nepomohlo. Hrálo

by do rukou oposici a zítra máme zasedání sněmovny… Tedy, Juve,

vezměte s sebou dva z vašich kolegů, jděte ihned do Palace-Royale a

zatkněte mi bez průtahů toho chlapíka, který měl tu drzost vydávat

se za krále a to ještě potom, když zavraždil Susy d’Orsel.“

Pan Annion ukončil svůj rozhovor doslovně tak, jak se toho Juve

obával.

„Zatknouti Fandora,“ myslil si Juve, „zatknout za takových

okolnosti, na takové obvinění! Ne, za žádnou cenu! Tomu musím

zabránit!”

A velmi pokojně, jakoby se ho to nijak netýkalo, podržev při tom

výraz naprosté nestrannosti, Juve se omezil na následující odpověď:

„Vše to je sice hezké, ale není to nic víc než pouhý román a

myslím, pane Annione, že i vy budete téhož mínění…“

Nyní ředitel Annion byl překvapen! Předpokládal, že Juve bude

jednati podle jeho přání a pospíší si provésti zatčení podvodníka,

avšak, hle, policista nezdál se být rozhodnut uposlechnouti rozkazu.

Tónem sladko-kyselým se otázal:

„Vy to nazýváte románem, Juve? Možno se dozvěděti proč?“

Juve, jsa nyní úplně pánem nad sebou, odvětil: „Oh, nic

snadnějšího, než to, pane, nic snadnějšího. Dovolte, abych probral

vaše úvahy od konce. Vy chcete dát zatknout nepravého krále,

protože veřejné mínění se bouří a obviňuje ho z vraždy?… Zatkl

byste ho bez dalších důkazů, kdyby to byl skutečný král?“

„Ne, ovšem že ne! Ale poněvadž je to podvodník, nemám, proč

bych váhal.“

„Velmi dobře. Ale, pane Annione, proč je to podvodník? Celkem

vzato, oč vlastně opíráte toto své obvinění? O nesčetné množství

maličkostí, není-liž pravda? O záznamy hotelového personálu,

který, připouštím, může být dost inteligentní, přece však nesmíte

přijmouti jeho výpovědi bez přezkoumání. „

Pan Annion přerušil policistu:

„Pozor, Juve!“ zvolal, „vy zapomínáte na jednu policejní zásadu,

která vám byla kdysi tak drahá. Neopírám se o jednotlivá fakta, ale

o souhrn stejnorodých fakt… o souhrn údajů tím závažnějších, že

nic nesvědčí proti nim, že nic nedokazuje totožnost osobnosti,

kterou obviňuji z podvodu. Nuže, Juve, půjdete?“

Juve opravdu povolil:

„To jsem od vás chtěl slyšet, pane Annione,“ pravil. „Vy myslíte,

že nikdo zde krále nezná? Že ho nikdo nepoznal? Že nikdo nemůže

odporovat těmto bezcenným výpovědím?“

„To znamená, že jsem si tím jist!“ odvětil pan Annion. „Nikdo

krále nezná, vyjma vyslance… a vyslanec hesensko-výmarský, pan

de Naarboveck, byl právě suspendován, a nebyl dosud nikým

nahrazen,… vy, Juve, to víte nejlépe, a konečně jeden z jeho

osobních přátel, markýz de Bérac, ale ten není v Paříži!“

Avšak Juve se usmíval.

„Zapomněl jste, pane Annione, že je zde někdo, kdo zná krále

lépe, než kdokoli jiný! Přivedu vám ho a on vám potvrdí, že král

Bedřich Kristián je skutečný Bedřich Kristián.“

Pan Annion byl překvapením bez sebe:

„Kdo je to?“ děl, „kdo?“

Juve roztahoval slova, aby podtrhl důležitost titulu:

„Šéf výzvědné brigády hesensko-výmarské, policista, přidělený k

osobní službě krále a ubytovaný jako on, v Palace Royale. Je ho vidět

denně a proto nemůže být pochybnosti o jeho osobě.“

Jak se jmenuje?“ vyptával se pan Annion.

„Oh, je to jméno trochu složité, jmenuje se

Wulfenmimenglaschk!“

„Cože?“

Juve musil usmát.

„Ano, každému se to jméno líbí! Konečně, pane Annione, říkejte

mu Wulf… je to rychlejší a jistější… Co soudíte o svědectví toho

policisty?“

Pan Annion zřejmě váhal:

„Hrome,“ pravil konečné, „jisté je, že kdyby ten chlap potvrdil…

On znal krále?“

„Je sem poslán k jeho osobní službě…“

„A vy mi ručíte za to, že ho poznal v Palace-Royale?“

Juve se opět usmál.

„Učiním víc než to. Nabízím vám, že ho přivedu a nechám ho

svědčit před vámi.“

„U čerta, Juve, vy musíte mít poslední slovo,“ odvětil pan

Annion. „Potvrdí-li ten Wulfenmimen… hrome, jaké jméno, jaké

jméno!… zkrátka, ten chlap, že je to opravdu král, pak ovšem ho

nemůžeme dát zatknout…“

A dospěv ke konečnému rozhodnutí, pan Annion dodal k

značnému ulehčení Juvovu:.

„Slyšte, to jsou věci příliš vážné… dávám vám lhůtu do zítřka, do

jedenácti hodin dopoledne, abyste mi přivedl sem toho Wulf…

Wulfun… Wulfimern… zkrátka to individium. Nebude-li moci

dosvědčit, že je to skutečný král, pak dojdete přímo do Palace-

Royale a zatknete podvodníka a tím zabráníme otřesům v

sněmovně… Jestli, naopak, bez váhání potvrdí totožnost královu,

pak si vyžádáme rozkazy ministerstva zahraničních věcí.“

Juve si nežádal nic více.

„Ujednáno, pane řediteli!”

A odešel.

* * *

Sotva se Juve ocitl v ulici des Saussaies, ukryt zvědavým očím,

jeho tvář, dosud usměvavá, náhle se zachmuřila:

„Je to čtyřiadvacet získaných hodin, „ zabručel. „Ale nechť, i to je

dobré. Teď máme devět, mám čas do zítřka do jedenácti. Jak se z

toho dostaneme? Kde u čerta najdu toho Wulfen… zkrátka, toho

kreténa!“

A náhle, jat šílenou veselostí, Juve si pomyslil: „Nejkomičtější na

tom je, že ten Wulf, ač určený k službě králově, neviděl svého

mocnáře ani jednou před svým příchodem do Paříže. Však si dám

pozor, abych tohle žádným způsobem a nikdy neprozradil panu

Annionovi.“

Zastaviv se na rohu ulice, Juve nyní uvažoval. „Nejdříve musím

najít Wulfa. Dobře. Nemýlím-lj se, poslal ho Fandor do Moulin-

Rouge… Tedy půjdeme do Moulin-Rouge!“

Zavolal taxametr a dal se dovézti do musikhalu, kde

interviewoval jednoho po druhém všechny tři kontrolory, kteří jako

tři Parky, vážní a důstojní, očekávali ve svých budkách poslední

příchozí, rozdělujíce jim poslední zbylé lístky.

Juve ukázal svůj odznak a všichni muži stali se ihned

přístupnými k dotazům:

„Hledám služebně,“ pravil jim, „tlustého žoviálního pána,

směšného, trochu furiantského… mluví s cizím přízvukem. Mohl

být, když sem přišel, trochu podroušen… Měl paletot barvy

kaštanové, úzké kalhoty, střevíce s bílými gamašemi… Ah,

zapomněl jsem… na plášti měl celou řadu vyznamenání, ohromné

metály a pestré hvězdice, takže vypadal, jakoby šel od odvodu…

Neviděli jste takového člověka?“

Tři kontroloři váhavě se na sebe zadívali:

„Víte, pane, to je těžké. Co lidí tudy projde! Ale konečně, snad by

mohly vědět něco uváděčky. Zdá se mi, podle vašeho popisu, že

někdo tudy šel, kdo tak vyhlížel… Vejděte, pane, nalevo…“

Juve vběhl do vestibulu. Najde-li Wulfa tak lehce?

Nejstarší z uvaděček naslouchala, jak Juve trpělivě popisoval

každému ze zřízenců zevnějšek šéfa výzvědné brigády hesensko-

výmarské…

„A měl mnoho dekorací?“ tázala se.

„Ano, paní, červenou, zelenou, žlutou, jako duha!“

„Ah, pane,“ přikývla, „nepřišel jste nadarmo; viděla jsem toho

člověka, sama jsem mu odebrala jedna plášť… jedna z těch

zlořečených hvězdic se mi přitom zachytila za šerpu… jenže on již

odešel!“

„Hrom aby do toho…“

Juve nezadržel výkřik vzteku.

„Je tomu dávno? Nevíte, proč tak brzy odešel? Vždyť program

sotva začal, neboť teď není více než půl jedenácté!“

Uvaděčka se smála:

„Pane,“ pravila, „žádáte ode mne příliš mnoho. Nemohu vám říci

nic více, než že odešel s dvěma dámičkami, s dvěma holčičkami z

promenoáru, to je vše!“

A mrknuvši na Juva, stará uvaděčka dodala uštěpačně:

„Nešel asi daleko, snad ho najdete, je tu v okolí dost kabaretů a

hotelů. O ty tu není nouze!“

Juve opustil Moulin-Rouge a přemýšlel zoufale, kde by mohl

najíti Wulfa, který odešel s těma dvěma ženuškami patrně někam

spát a nevrátí se tak hned do Palace-Royale.

„Dobrá!“ rozhodl, „jde o Fandorovu svobodu a tu není čas k

váhání. Ty ženské odvedly Wulfa asi někam, kde se pije. Prohlédnu

si okolní podniky…“

Odvážně se rozhodl ztráviti třebas celou noc hledáním Wulfa, a

prošťárati třebas všechny hampejzy Montmartru.

„Nenajdu-li ho do dvou hodin,“ řekl si, „prohlédnu i hotely!“

* * *

Po celou noc byla to honba za člověkem, i groteskní i trapná.

Juve vstoupil asi do patnácti restaurací, jídelen, kaváren, hotelů,

vyptávaje se číšníků, sluhů, pokladních, opakuje po každé svůj

popis.

Hledám tlustého pána, vyhlížejícího jako odvedený rekrut,

mnoho metálů, joviální, jméno dlouhé jako nohavice, které jistě

vyvolalo nějaký sprostý šprým.

Nenašel nic, nemohl vyšťárati pana Wulfa!

Doslovně vyčerpán, Juve se ve tři hodiny ráno rozhodl, že si

trochu odpočine. Byl právě na rohu ulice Donai a ulice Viktor-

Massé, naproti brasserii. Vstoupil, žádaje jeden bok a ještě tento-

kráte, téměř ze zvyku, tázal se číšníka:

„Neviděl jste náhodou…“

Majitelka podniku, sedící v pokladně, zaslechla slova Juvova a

přerušila ho uprostřed jeho líčení.

„Neměl ten člověk spoustu dekorací?“ tázala se. „Červené…

žluté… jako výstavní auto?“

Juve se rozběhl k pokladně:

„Ano, ano,“ zvolal, „viděla jste ho?“

Paní si založila ruce v bok.

„Jestli jsem ho viděla!“ pravila. „Vyrazila jsem s ním dveře!“

A familierně dodala:

„Co to jen bylo za čuně? Chtěl cigarety neznámé marky… nějaké

vajmarienky! Což já vím? A pak vzal sportky za pár sous, jako kočí!

A pak mi ještě ke všemu platil falešnou mincí, nějakými cizími

penězi a když jsem mu řekla, zač je toho loket, křičel, že na mne

zavolá krále! Jakého krále? Což nejsme v republice?“

Samozřejmě, to byl Wulf! Byl-li sám? Obchodnice pokrčila

rameny:

„Ale, přišel sem s takovou malou blondýnkou, kterou jsem již

několikráte zde ve čtvrti viděla, ale myslím, že odešel sám… Když ta

maličká pochopila, co je to za numero a že jeho peníze mají špatný

zvuk, tak mu ufoukla. Zdálo se mi, že šla napravo a on nalevo…“

Juve přešlapoval netrpělivostí…

„U sta ďáblů,“ pravil, „zase stopa, ale u konce!“

Tu se k němu přiblížil číšník, vysvětluje:

„Já myslím, že šel na nádraží de Courcelles, ptal se mě, kde to

je…“

„Na nádraží de Courcelles?“

Juve oněměl překvapením.

Co jen mohl hledat Wulf na nádraží de Courcelles? Kam se, k

čertu, rozhodl odejet? Aby jel do Palace-Royale, k tomu nepotřebuje

žádný vlak!

A konečně, teď ve tři hodiny nejezdí ještě vlaky. První ranní vlak,

vlak okružní nevyjíždí z nádraží de Courcelles před půl pátou ráno!

Policista vyšel z brasserie a vstoupil do nejbližší restaurace.

„Máte zde telefon, prosím?“

„Ano, pane!“

S velkou námahou podařilo se mu dosáhnout spojení s

Fandorem.

„Haló! Je to Vaše Veličenstvo?“

Veselý hlas žurnalistův mu odpověděl:

„Haló! Ano, je to Moje Veličenstvo. Ale Moje Veličenstvo to nemá

rádo, budí-li ho někdo v noci Řekl jsem svým kastelánům, aby mi v

noci nepřinášeli ani telegramy! Vidíte? Tak, a čím vám mohu sloužit,

můj dobrý Juve?“

„Stalo se… stalo se…“ zahučel Juve, který nepociťoval náladu k

žertování. „Nemohu tě zpraviti o tom telefonem, ale věz, že věci

stojí špatně, docela špatně!“

„Hrome!“

„A zítra tě přijdu zatknout, zítra v jedenáct hodin dopoledne!“

Fandor se smál do aparátu:

„Děkuji za upozornění! Tak tedy zítra na shledanou, pane!“

„Haló! Buď přece tiše, ty zlořečený blázne!“ rozkřikl se Juve.

„Přijdu tě zatknout v jedenáct hodin, nepodaří-li se mi najít Wulfa…

Kam šel, když odešel z Moulin-Rouge?“

Bohužel však Fandor nemohl Juva informovat!

„Vždyť já to nevím!“ zvolal, „bude asi s dámičkami, toužil po

tom!“

„Ne, neměl francouzské peníze!“

„Ach, hrome! Pak ale …“

Náhle, jako by měl vnuknutí, žurnalista zvolal:

„Ah, to je nápad! Poslyšte, Juve, vím, kam chtěl rozhodně jít dnes

ráno…“

„Kam?… kam?…“

„Projet se okružní dráhou!“

V první chvíli myslil Juve, že Fandor se zbláznil.

„Okružní drahou?“ pravil. „Co mi to chceš pověsit na nos?“

Hlas Fandorův zněl žalostně, když odpovídal:

„On to chtěl… chudák… on to chtěl, ač o tom nevěděl, totiž…

Juve, nezačnete zase nadávat? Ptal se mě, jakého dopravního

prostředku má použít, aby si prohlédl celou Paříž…“

„Ano… a tedy?“

, Tedy jsem mu poradil, můj nešťastný Juve, aby vsedl do okružní

dráhy a zůstal tam tak dlouho, až dojede na konečnou stanici. Jde

tedy o to, jak dlouho bude jezdit kolem dokola…“

Ač okolnosti byly tak hrozivé, Fandor při vzpomínce na tento

podařený žert musil se dát do takového šíleného smíchu, že Juve,

rozzloben, zavesil aparát, poslav napřed telefonem příteli několik

šťavnatých nadávek!

Ah, u čerta, Juve si nedělal ilusí. Uváží-li se, jak ten Wulf je

pitomý, pak se Fandorův výpočet uskuteční. Jakmile jednou ten

chlapík vsedl do okružní dráhy, pak bude jezdit kolem dokola,

očekávaje konečnou stanici! Jak ho zastihnout?

Přemohl své rozčilení a běžel k stanici automobilů. Zpozoroval

jeden čtyřcylindrový vůz, jehož řidič, zcela mladý muž, se mu

zamlouval svou inteligentní tváří.

„Poslyšte, příteli,“ pravil Juve, „potřebuji přesného a rychlého

šoféra. Dovezete mě nejdříve na nádraží de Courcelles. Zde se

dozvíme, kterým směrem projíždí první okružní vlak… jede-li totiž

na příklad směrem k Port Maillot, nebo směrem k Avenue de

Clichy…“

Mechanik otevíral údivem oči:

„Dobře… dobře…“ pravil.

Juve pochopil, že musí vysvětliti, oč běží, neboť jinak by ten

člověk nikdy neměl zájem na úspěchu šílené honby, kterou měli

podniknout. Poučiv ho několika slovy, pokračoval:

„Pojedeme na nádraží de Courcelles a vyčkáme příjezdu

okružního vlaku. Můj člověk buď bude v něm, nebo ne. Je-li tam,

pronásledování ukončíme, není-li tam, pak musíme jet naproti

příštímu okružnímu do stanice Avenue du Bois de Boulogne.

Poněvadž každý okružní je vystřídán pěti obyčejnými, tak tam

zatím dojedeme. Zde se prohlídka vlaku opakuje… a tak budeme

pokračovat, měníce stanice v intervalech, kdy projíždí vlaky oby-

čejné. A takovým způsobem, doufám, setkáme se jednou s vlakem, v

němž najdeme toho chlapíka, kterého hledám. Tak ho najdeme

mnohem rychleji, než kdybych čekal na nádraží de Courcelles na

všechny okružní, jak jezdí za sebou, neboť to by trvalo věčnost

Řidič přibližně pochopil, co Juve chtěl. Každým způsobem šlo o

to, aby jel co nejrychleji. To se mu zamlouvalo. Jako každý dobrý

mechanik měl rád jízdu s větrem o závod. Nestaral se o případné

nehody, vždyť pojišťovací společnost je dost bohatá, ať tedy platí!

* * *

Za několik minut nato čekal Juve na chodníku nádraží de

Courcelles horečně na příjezd okružního vlaku. Měl ten dobrý

nápad, že se vyptal slečny u pokladny lístků, která ovšem si

povšimla Wulfa, a dozvěděl se, že si vzal lístek první třídy. To

Juvovi velmi usnadnilo hledání, neboť nyní mohl rychle

přehlédnouti cestující první třídy, která mívá jeden, nejvýš dva

vozy!

Po chvilce čekání okružní vlak vjel do nádraží. Jako šílený

proběhl Juve vozy, ale Wulfenmimenglaschka nenašel.

„Nuže, pojedeme do Avenue du Bois de Boulogne!“ zabručel.

Juve ve spěchu vyběhl po schodech nahoru, vskočil do auta.

„Okružní vlaky jezdí ve čtvrthodinových přestávkách, můžeme

tam dojet!“

Avšak i v Avenue du Bois de Boulogne pátrání zůstalo

bezvýsledné. Právě tak nepochodil i v Auteuil, pak ve Vaugirard,

pak v la Glacière a v Bel-Air.

Byla to fantastická, vyčerpávající, šílená honba! Juve si vzal do

hlavy, že musí Wulfa najít. Avšak s přibývajícími hodinami rostla

jeho únava. Bylo již osm a on nezapomínal, že v 11 hodin má

schůzku s panem Annionem.

Co činit?

Na stanici de Ménilmontant Juve se odhodlával zanechati

pronásledování, nenajde-li Wulfa v příštím voze. Neboť pak by asi

stejně sotva měl ještě čas tímto způsobem dojíti cíle.

„Ještě jeden vůz a pak se musím poohlédnout po něčem jiném…“

Na štěstí byl Wulfenmimenglaschk v tomto voze! Sotva Juve

počal svoji honbu vagonem, zpozoroval pobledlou tvář svého

ubohého kolegy! Vlak se dával do pohybu, avšak Juve, neváhaje,

uchopil chlapíka za paži a vyraziv dveře, vysadil ho na chodník

nádraží. Byl svrchovaný čas, v příštím okamžiku vlak vyrazil.

„Uf,“ oddechl si Juve.

Wulf, celý ztrnulý překvapením, otevřel ústa dokořán.

„Ale co to je? Co se děje? Jak to, že jste zde? Opravdu, pane Juve,

jsem velmi překvapen!“

Juve se naň díval beze slova, zapomínaje únavou vybídnouti ho,

aby vyšli z nádraží…

„Kam jste to vlastně jel, pane Wulfe?“ tázal se konečně.

„Řídil jsem se radou Jeho Veličenstva! Prohlédl jsem si Paříž! Ah,

to je přímo zázračné! Od pěti hodin ráno jsem napočítal již

stodvacetsedm nádraží a jeli jsme přes deset řek!“

Juve s námahou potlačil slovo deroucí se mu na rty:

„Pitomče!“

Opravdu, ubožák Wulf podal nejlepší důkaz svých detektivních

schopností, když zůstávaje ve vlaku od pěti hodin ráno, vezl se asi

pětkrát za sebou kolem Paříže, aniž toho zpozoroval…

„Pane Juve,“ tázal se, „jak to, že vás potkávám a proč jste mě

přinutil vystoupiti? Chtěl jsem jet až na poslední stanici.“

Juve ho táhl odtud.

„Můj drahý, neztrácejme čas, vysvětlím vám to potom.“ A přiměl

Wulfa, úplně omámeného, aby nastoupil do taxametru. Wulf se ptal:

„Kam jedeme?“

Juve odvětil slavnostně:

„Jdeme zachrániti krále!“

„Zachrániti krále! Pane bože, co se stalo?“

Juve přijal vážnou tvář. Rozhodně nezamýšlel zasvětit Wulfa do

záhady celého případu. Chtěl ho pouze použíti k svému účelu, nic

více!

„Státní tajemství!“ odpověděl důstojně. „Nemohu vám vysvětliti,

ale Jeho Veličenstvo, Váš pán je ohrožován v tuto chvíli strašným

nepřítelem. Přišel jsem vás vyhledat sem na nádraží, abych vám

nabídl příležitost dokázati svou oddanost k jeho královské osobě.“

„Jsem připraven umřít!“ ujišťoval policista. „Vše pro krále! Co

mám činit?“

Juve, který se namáhal, aby nepropukl v smích, poznamenal

konejšivým hlasem.

„Oh, nemusíte ještě umřít… Zavedu vás k úředníku francouzské

justice a žádám jen, abyste v zájmu jeho Veličenstva, Bedřicha

Kristiána potvrdil, že je to vskutku on, jenž bydlí v Palace-Royale, a

že formálně protestujete proti tomu, aby jeho osobou bylo

nakládáno jakýmkoli neoprávněným způsobem…“

„Potvrditi, že je to král! Nakládati jeho osobou neoprávněným

způsobem! Ale… ale…“

Dobrák Wulf ztratil hlavu. Byl bledý a chvěl se jako osyka.

„Nerozumím tomu ani za mák…“ doznával konečně.

Juve se tím nedal vyrušit.

„Chápu,“ řekl, „ale na tom nezáleží! Naopak! Opakuji vám na

svou čest, že nežádám nic jiného, než abyste teď hned prostě

potvrdil, že je to opravdu král, jenž bydlí v Palace-Royale, že ho

poznáváte a že o tom nemůže být pochybností.“

* * *

Pan Annion byl ohromen…

Juve, který zavedl výtečného Wulfa do sousední místnosti, aby si

mohl volně pohovořiti se svým představeným, počal se usmívat,

pozoruje zoufalou tvář ředitelovu.

„Nuže!“ pravil.

„Nuže,“ pravil pan Annion, „milý Juve, jsem ještě celý omámený.

U čerta, jakou hloupost bychom byli vyvedli, nebýt vás! Zatknout

krále! Neboť — je to král! Na mou duši, to jste měl výtečný nápad,

že jste sem přivedl toho policistu. On ovšem nevypadá příliš

inteligentně, ale na to, co jsme od něho chtěli, úplně stačí… Jak ale

jen upokojit veřejné mínění, které si žádá, aby vrah byl potrestán?

Juve, vy jste zabránil tomu, abych nespadl do ošemetné léčky,

utíkám tedy opětně k vám, aby vaše vítězství bylo úplné. Máte

nějaký nápad? Co byste mi mohl navrhnout?“

Juve přemýšlel:

„Fandor byl zatím zachráněn, Wulf potvrdil totiž přesvědčivým

způsobem, že je to vskutku král… Byl to první výsledek Juvovy

námahy, ale výsledek bezvýznamný proti cíli, který sledoval…

„Pane Annione,“odvětil, „znám jen jednu cestu: Za celou věcí…

obvinění z vraždy Susy d’Orsel, obvinění z podvodu, myslím, že se

skrývá něco tajného, co se nám nikdy nepodaří objasniti zde, v

Paříži…“

„Co, u čerta, chcete tím říci, Juve?“

„Chci tím říci, pane Annione, že za tím budou nějaké palácové

intriky, které neznáme a které bychom měli poznat. Nevadí li vám

to, odjedu dnes večer do hlavního města Hesensko-Výmarska, do

Glotzburku? Vyšetřím to diskrétně…“

Pan Annion vypadal sklíčeně:

„Jděte… jděte… myslíte? Snad máte pravdu. Ale v tom případě

byste potřeboval doporučení, ověřovací listiny a ježto nejedete

oficielně…?“

Avšak Juve sestavil si již svůj plán:

„Bah, tím se neznepokojujte, pane řediteli… Dostanu všechna

doporučení, jaká budu chtít, od svého kolegy…“

„Od vašeho kolegy ?“

„Ale ovšem, od toho Wulfenmimenglaschka…“

Pan Annion, uslyšev opět toto jméno, musil se usmát.

„Pravda,“ řekl, snaže se po svém způsobu nabyti znovu dobré

mysli, „tyhle věci se podobají všechny jménu toho policisty…

nevyznám se v nich…“

X I I .

P Ř E S T R O J E N Í .

„Ale, vstupte jen, pane Wulfenmimenglaschku!… Vstupte a

přijměte laskavě místo!“

Markýz de Bérac, doprovodiv s nejlaskavějším úsměvem

policistu do své pracovny, přitáhl židli a uvedl ho ke křeslu.

Byl to vysoký stařec, jemný a štíhlý, podle vráskami zbrázděné

tváře a bílého vousu asi šedesátiletý, s hlasem vážným, avšak

poněkud drsným. Jeho vystupování bylo naprosto dokonalé,

prozrazující muže velkého světa. Šat měl černý, kravatu bezvadně

utaženu, mluvil vybraně, poněkud afektovaně, jako by s námahou

utajoval jakousi jemu přirozenou nadutost…

„A odložte …“ opakoval.

Avšak výtečný policista hesensko-výmarský, popleten jako

obyčejně, ztrativ hlavu, nebyl schopen ničeho jiného, než opakovati

stále své úklony, reverence a rozpačité zdvořilosti.

„Jsem všecek zmaten, pane markýzi, jsem všecek zmaten! Nevím

co dělat.. taková čest.. "

"Jen nechte být, pane, to je to nejmenší!. . A nejdříve učiňte mi to

potěšení a svlékněte ten převlečník, hoďte jej přes židli a zapalte si

zde to cigáro. Tak se nám bude lépe rozmlouvat.. "

Wulfenmimenglaschk se neodvažoval odporovati prosbám

markýze de Bérac. Objevil se záhy ve svém neobyčejném kabátě,

jehož kapsy se nadýmaly nad jeho bohatou bitevní výzbrojí.

Markýz de Bérac mžiknutím oka zjistil legrační vzhled svého

návštěvníka, avšak chránil se učinit o tom nějakou poznámku.

Přátelsky hovořil dále:

„Věřte mi, že je mi velkým potěšením, mohu-li si promluvit s

někým, kdo přichází z Hesensko-Výmarska. Povolán povinnostmi

do Paříže, opustil jsem dvůr zcela mladý, takže bych byl, jak

myslím, považován v Glotzburku téměř za cizince a přece jsem

nezapomněl, že jsem tam měl výtečné přátele. . Nechme však toho,

pane Wulfe, neb musíme spolu mluviti o vážných věcech a vy, jak

předpokládám, spěcháte?"

"Ne, ne, mýlíte se, pane! Jsem příliš šťasten a hrdý na to.. "

"Ale, vím jak to je! Jste tu jen na několik dní a Paříž je město

pokušení! Vyčítal bych si, kdybych vás zbytečně připravil o několik

minut času. Řekněte tedy, v čem vám mohu být užitečným?"

"Oh, pane markýzi!"

„Ah, můj milý Wulfe, ještě slovo: doufám, že se nehněváte, že

jsem vám neodpověděl dříve? Ve skutečnosti dostal jsem váš dopis

teprve včera večer, z toho důvodu, že jsem byl na cestách a zanechal

zde rozkaz, aby za mnou poštu neposílali — s počátku jsem se

domníval, že má nepřítomnost nebude dlouhá.. Našel jsem zde

pouze váš dopis a ihned jsem vám poslal pneumatickou odpověď.

Tak, a zde jsem k vaší disposici.. “

Wulfenmimenglaschk při laskavých slovech markýzových

zmnohonásobil své úklony, úsměvy a přitakovací gesta. Potají

pociťoval velkou touhu, povstat a odejít, avšak neodvažoval se

uraziti hostitele a omezil se na nepřetržité uklánění, aby učinil

zadost své dvořanské povinnosti. Jak se tak stále pohyboval, jako

papírový panák ve větru, vyvolával vzpomínku na mořskou nemoc.

„Nuže, pane,“ opakoval markýz de Bérac; „řekněte přece, v čem

vám mohu posloužiti? Psal jste, že spoléháte na mne v důležité věci,

blahopřeji si k té příležitosti a od té chvíle, aniž vím, o co jde,

opakuji ona famosní slova: „je-li možné to co žádáte, je to vykonáno,

je-li to nemožné, bude to vykonáno. “

Wulf konečně mohl promluviti. Omlouval se ještě: „Nevím, jak

vám děkovati, pane markýzi! Nikdy vám toho nezapomenu! Věřte,

že kdyby jednoho dne. ."

Ale markýz de Bérac opakoval svoji otázku: „Prosím, co mohu

pro vás učiniti?"

Wulf se pustil do obšírného složitého vyprávění, přerušovaného

nesčetnými omluvami a zdvořilostmi. Vysvětloval markýzi, že

odjížděje z Glotzburku za svým zvláštním posláním k Jeho

Veličenstvu, byl neobyčejně rozčilen myšlenkou, že pozná konečně

krále, kterého dosud nikdy neviděl; že si v tu chvíli vzpomněl, že

markýz de Bérac, který se kdysi dobře znal s jeho otcem, je

důvěrným přítelem královým a že by mohl doporučiti ho několika

slovy, pomoci mu několika laskavými frázemi pronesenými v

přítomnosti krále. Proto se odvážil markýzi dopsati.

A Wulf spěchal doložiti:

„Avšak nyní, pane markýzi, nyní je to téměř zbytečné! Urazil

jsem, aniž jsem to chtěl, našeho mocnáře, píše vám! On je mým

nejlepším přítelem!

Jeho Veličenstvo přijalo mě tak laskavě, tak prostě! Bez

nadutosti.. jako starého kamaráda! Řekl mi: můj dobrý Wulfe! Ah,

pane markýzi, byl jsem vždy oddán našemu mocnáři, ale po jeho

přijetí, po tom, jak mi vysvětlil, jaká místa mám vzíti v Moulin

Rouge. .“

Markýz de Bérac zřejmě nemohl jinak, než souhlasiti s nadšením

výtečného policisty:

„Neohlásil jsem se dosud u Jeho Veličenstva," odvětil, „neboť

jsem nebyl v Paříži v dobu, kdy sem přibyl. Nyní mi nezbývá než

vyčkati do příští audience stanovené ceremonielem, avšak

neopominu použíti nejbližší příležitosti, abych upozornil Jeho Ve-

ličenstvo na Vaše přátelství k němu. Jsem přesvědčen, že bude

upřímně potěšen.. "

A vida, že Wulf chce znovu začíti se svými dvornými poklonami,

markýz de Bérac rychle ho zadržel, počna opět hovořiti:

, Na neštěstí je Jeho Veličenstvo právě v této chvíli ohroženo

velmi zlým nebezpečím.. “

„Co to pravíte?“

„Což vám není nic známo o tragické nehodě, která potkala

našeho mocnáře krátce po jeho příchodu do Paříže? Víte přece, že

slečna Susy d‘Orsel, milenka Jeho Veličenstva, bydlela zvláštní

shodou okolností právě v tomto domě, v bytě sousedícím s bytem

mým?"

"Vím! Vím!“ přerušil ho Wulf.

„Nuže, pak zajisté nebude vám neznámo, že král má nepřátele,

kteří se odvažují tvrdit, že on to byl, kdo zavraždil slečnu Susy

d‘Orsel!“

Za řeči pana de Bérac tvář výtečného Wulfenmimenglaschka

zbrunátněla. Zdál se být poděšen a šeptal jenom:

"Oh, pane markýzi, ti lidé ohavní! Zasloužili by, abych je

vykuchal, rozpáral jim břicho, rozsekal je za živa a dal uvařit.. Jsou

to nestvůry, mohou-li říkat něco takového!. .“

Wulf všecek zrudl a jeho oko sálalo hněvem. Markýz de Rérac

usmívaje se neobyčejnému hněvu statečného policisty, odvětil:

„Bohužel, pane Wulfe, nejsme dosud tam, kde bychom

potřebovali býti, abychom mohli pomstíti Jeho Veličenstvo. Nevíte

dosud, pane Wulfe, kdo je skutečným vinníkem?“

„Bohužel ne,“ doznával Wulf žalostně, „nemám ani tušení! Ten

zlořečený bandita se neprozradí, nekompromituje se a já pochybuji,

že ho kdy poznám!“

Markýz de Bérac špatně skryl úsměv stoupající mu na rty, slyše

odvážného policistu, jak vykládá jakoby nejprostší věc na světě:

„Ale jednoho dne, kdy náhoda mi ho vydá do rukou, budu vědět,

co mám učinit!“

„Nepochybuji o tom, pane Wulfe. . zatím však Jeho Veličenstvo,

jak víte, jde vstříc největším nebezpečím.. "

Wulf, slyše to, tázal se opět:

„Co tím chcete říci, pane markýzi?“

„Chci tím říci, pane Wulfenmimenglaschku, že váš vládce,

nemýlím-li se, má proti sobě mocné nepřátele. Jistě vám nebude

neznámo, že francouzská republika je zaujata proti jakémukoliv

království a. ."

„Ale nedávno jsem si přece připil s králem na zdraví republiky. ."

poznamenal nesměle Wulf.

„To proto, že král je příliš dobrý. . Přes to však, pane Wulfe,

musíte zdvojnásobiti svoji bdělost. Ujišťuji vás, že král jde vstříc

velkému nebezpečí. Na vás jest, abyste se stal ochráncem Bedřicha

Kristiána. Vy jste statečný a bystrý, vy máte mysl jasnou a

rozhodného ducha. Vy musíte najiti viníka, vraha Susy d'Orsel. Vy

musíte zabrániti tomu, aby Jeho Veličenstvo bylo podezříváno.. "

Wulf za lichotivé řeči pana de Bérac se pomalu napřímil a

nafoukl se jako páv.

„Ovšem!“ odvětil. „Nasadím tisíckrát za sebou svůj život, abych

objevil vraha. Ale jak to udělat, jak zvědět, kdo to je, když to nikdo

neví! Je to tuze těžké! Starý policista jako já, sotva to dokáže!“

Markýz de Bérac pokrčil lehce rameny a odpověděl:

„Nabízím se, že vám pomohu, pane Wulfe!“

„Děkuji, pane markýzi, myslím však, že se nikam nedostaneme!. .

Vím o jednom francouzském policistovi, jakémsi Juvovi, který také

hledá vinníka a nenašel ho právě tak, jako já ne. . takže. ."

Markýz de Bérac se lehce zachvěl:

„Ah, Juve nic nenašel?" pravil. „Juve nemá žádná podezření?“

„Ne, ani stopy. . Byl by mi to řekl.. “

Markýz de Bérac mlčel několik vteřin, načež promluvil opět, po

krátkém odkašlání:

„To je zvláštní. . Nuže, pane Wulfe, a já věřím, že my dva něco

najdeme! Jste připraven na vše, není-liž pravda?"

„Na vše, při své cti!" ujišťoval Wulf, pozdvihna ruku k slavné

přísaze. .

„Dobře tedy! Slibuji vám, že ode dneška za osm dní, za deset dní

nejdéle, budeme znát něco víc!“

Markýz se zamlčel, učiniv gesto, jakoby něčemu naslouchal.

„Prosím, omluvte mě na chvíli," pravil, „slyším, že domovnice

přišla uklidit. Poněvadž jsem v Paříži jen zřídka kdy, pověřil jsem

opatřením své domácnosti zdejší domovnici, totiž svoji domovnici,

neb dům náleží mně. Musím jí dát nějaké nařízení, načež se ihned

vrátím k vám."

Wulf se uklonil:

„Učiňte tak, pane, učiňte!"

Markýz de Bérac přešel místností a otevřel dveře. Wulf ho slyšel

volati: „To jste vy, matko Citronová?"

Ženský hlas, hlas domovnice odpověděl: „Ano, pane markýzi, to

jsem já. Co si přejete?"

„Chtěl jsem vás prosit, abyste otevřela můj kufr v pokoji a abyste

dala pozor, až budete odcházet, aby dveře nezůstaly otevřeny.

Odejdu a mrzelo by mě velice, kdyby se sem někdo dostal, jak se

stalo onehdy, v den té vraždy, kdy byla mezi mým prádlem

nalezena košile té vražednice. ."

Hlas domovnice přisvědčil:

„Pán markýz se nemusí bát! Pan markýz může bejt jistej, že

uposlechnu jeho rozkazů do písmene."

Za okamžik na to markýz de Bérac přistoupil opět k Wulfovi,

který povstal a chystal se odejít. Louče se s markýzem, opakoval

ještě:

„Pane markýzi, budu-li mít kdy příležitost zatknout toho vraha,

tak ho zatknu, to vám opakuji, ať je to jakkoli nebezpečné. Vše pro

krále, to je mé heslo!“

Markýz de Bérac opakoval rovněž vážně, tiskna mu ruku:

„Ano, máte pravdu, vše pro krále, všichni pro krále!“

A potom zavřel dveře svého bytu.

Avšak sotva se tyto dveře zavřely, úsměv zmizel s tváře markýze

de Bérac a jeho fysiognomie se úžasně proměnila.

„Musím zachovat alibi!“ zvolal.

Podivná ta osobnost dvěma skoky přeběhla salonem, uchopivši

při tom do obou rukou svůj vous a v témže okamžiku strhla obě bílé

kotlety s tváří. Její vlasy byly také falešné. Třemi pohyby nahradila

bílé vlasy prapodivnou pocuchanou parukou, parukou ženy!

Markýz de Bérac, obratný jako Frégoli uchopil ze skříně ženskou

kazajku, přehodil starou sukni, navlékl si staré křápy na nohy a na

hlavu nastrčil čepec, na ramena šátek. Za čtyřicet vteřin po odchodu

Wulfenmimenglaschka markýz de Bérac se proměnil v matku

Citronovou.

Jeho přestrojení bylo dokonalé. Když je doplnil několika

chvatnými tahy šedivou tužkou, nikdo by byl nepoznal, že markýz

de Bérac a stará matka Citronová je jedna a táž osoba!

Pohlédnuv rychle do zrcadla, nepravý šlechtic přeběhl opět

salonem. Utíkal do vestibulu svého bytu, otevřel starou bretoňskou

skříň, vstoupil dovnitř, zabouchl za sebou dveře a pověsil se celou

svou tíží na jakési lano, procházející skříní od podlahy ke stropu.

Markýz de Bérac, nebo spíše matka Citronová, uchopiv lano

oběma rukama, spouštěl se do přízemí..

Lano nevycházelo z podlahy, jejíž prkna nekryla celé dno skříně,

ale z dolejšího poschodí.

A tak, jako to v hasičských kasárnách činí hasiči, aby uspíšili

sestup v případě ohně, markýz de Bérac vynalezl způsob, jak spojiti

svůj byt s bytem matky Citrónové, lanem, po kterém kolmo se pustil

dolů s neslýchanou rychlostí.

Klouzaje podél lana, dopadl na dvě žíněnky, tlumící hluk jeho

pádu. Nacházel se v temném prostoru, kde rychle rozsvítil a otevřel

dveře vedoucí z této podivné truhlice do domovnické lože.

Zavřel za sebou pečlivě a okamžitě vyběhl z bytu na chodbu,

volaje:

"Hledáte někoho?"

Tato otázka patřila Wulfenmimenglaschkovi, který v téže chvíli

sestoupil po schodech a ocitl se v průjezdu domu.

Policista se obrátil a spatřiv domovnici, pravil: "Ne, paní,

nehledám nikoho. Přicházím od pana markýze de Bérac."

"Dobře, dobře," odvětila nepravá matka Citronová. "Je dobře,

myslela jsem, že někoho hledáte!"

"Kdybych vás byl hledal, paní," odvětil Wulf, "byl bych vás

nepochybně již dávno našel!. . Já jsem policista!"

A důstojně vyšel, netuše, že matka Citronová, podivuhodná

domovnice, která před chvilkou ho přijala jako markýz de Bérac,

ušklíbla se za jeho zády, zmítána nepřemožitelným výbuchem

smíchu nad hloupostí policajta, kterého tak skvěle vodila za nos!

Matka Citronová stála dosud na prahu svých dveří, když ji volal

mladý dívčí hlas:

„Tu jsem, matko Citronová! Našla jsem váš lísteček pode dveřmi.

Čím vám mohu posloužiti? Potřebujete něčeho?“

Domovnice se živě obrátila:

„Ah, to ste vy, má děvečko?“ pravila, „to ste hodná, že ste přišla!

Chtěla sem vás prosit o něco.. "

„O co, matko Citronová?“ tázala se Marie Pascalová.

„Ah, nic zvláštního. Chtěla jsem vás požádat, šla-li byste se mnou

do bytu nebožky Susy d‘Orsel?“

„Ale nač to, můj bože?“

„Ale, dyž vám říkám, že se ve mně srdce vobrací, dyž se tam tak

sama procházím! Nerada tam chodím sama. Je mi, jako by chudák

slečna měla se tam vrátit.. "

Marie Pascalová se usmála.

„Věru, podle toho je to asi rozčilující vstoupiti do toho bytu. Proč

tam vlastně jdete, matko Citronová?"

Domovnice se opřela o své koště a odpovídala vážně, hledajíc

slova:

„Ah, má milá, to je celá historie," pravila, „neměla jsem ještě kdy

povědít vám to. To je tedy tak: představte si, že ty lidi od policie

nalepili všude takové hadříčky a kousky nějakého červeného vosku,

říkají tomu pečetě; a kdo by je utrh, ten by musel jít na nucenou

práci.. Mám na starosti dávat pozor, aby to nikdo neutrh, rozumíte?

Dostávám dvacet sous denně, nemůžu si stěžovat. Je to hračka. Ne-

musela bych tam ani chodit, protože tam nikdo nepříde, ale dnes má

přijít rekurátor na dědictví. .

„Kurátor!“ opravila ji Marie Pascalová.

„Ano, ano, rekurátor, a proto se chci podívat, jestli je to tam v

pořádku. Pudete se mnou?“

„Jdu s vámi, matko Citronová.“

Marie Pascalová a domovnice vystoupily do bytu ubohé Susy ď

Orsel. Matka Citronová se ihned jala pečlivě prohlížeti pečeti,

umístěné tam včera soudním vykonavatelem.. Marie Pascalová se

procházela zvědavě bytem, prohlížejíc si jeho uspořádání, zmatena

proti své vůli luxusním zařízením a hledajíc vzpomínky, ostatně

řídké, vztahující se k osobě králově.

„Budete brzy hotova?“ volala, když návštěva se příliš

prodlužovala.

„Ještě jen chviličku, slečno Marie, du hned za vámi!"

Matka Citronová byla právě v ložnici Susy d'Orsel. Přistoupila ke

krbu, pokrytému modrým sametem a spatřivši malou dřevěnou

skřínku, rychle odemkla.

Podivná ta domovnice neměla více svou usměvavou tvář. Kdo by

ji byl uviděl, nepoznal by v ní ani tahy markýze de Bérac, ani matky

Citronové. Zdálo se, po pravdě řečeno, jakoby její tvář byla

uhnětena z měkkého vosku, takže tahy se měnily, přetvářely

obdivuhodným způsobem.

Rychle se přesvědčila o obsahu skřínky. Byly v ní šperky. Co

vzíti? Tento prsten? Náramek? Náušnice? To by stačilo! A teď klíč

do kapsy a zastřít stopy!

Záhadná osobnost přijala opět tvář staré domovnice a jala se

volati ostrým hlasem:

„Slečno Marie?“

„Matko Citronová?“

Marie Pascalová vyšla z jídelny, kde si prohlížela rozestavení

příborů.

„Pojďme pryč, slečinko, celá se třesu zimou a strachem. Ne, to mě

ale dycky sebere, dyž sem musím vejít! Neopouštějte mě. Dycky se

mi zdá, že mě mrtvá chytí ze zadu za vlasy. Ale než odejdem,

musím se ještě podívat do kuchyně."

Tlustá domovnice se otřásla, jakoby strachem. Vešla,

doprovázena Marií Pascalovou, do kuchyně a otáčejíc se v místnosti,

řekla k dělnici:

„Podívejte se, slečinko, jestli sou dveře dobře zavřeny."

A zatím co Marie Pascalová přistoupila ke dveřím, vedoucím na

schodiště pro služebné, matka Citronová, předstírajíc rozčilení,

opřela se o veliký koš, který se zakymácel pod její tíhou a lehký po-

prašek uhelný rozsypal se kolem na podlahu.

„Je zavřeno, matko Citronová."

„Dobře, slečno, pudeme. Ach, jak bych byla ráda, kdyby to bylo

už skoncovaný. Nechci to říkat, ale myslím, že se z toho rozstůňu.“

Za několik minut nato Marie Pascalová opustila matku

Citronovou a šla opět pracovat do svého pokoje.

Tlustá domovnice se navrátila do své lóže. Usmívajíc se, hovořila

k sobě:

„To byl šťastný nápad zavésti ji do kuchyně! Ten trik s uhelným

prachem se podařil. Na to chytím Juva tak bezpečně, jak jen si to

mohu přát!"

Sehnula se nad tajemnou skříní a vyňala balík, načež si sedla do

křesla, kde ji našla posluhovačka, přicházející vykonati některé

hrubé práce, jak si vykládala karty.

„Dnes vás tu nechám samotnou, paní," oznamovala matka

Citronová, „mám, tak říkajíc, nějaké cesty. Je po prvním, novoročné

mi dost vyneslo a du si tedy koupit zelené šaty a klobouk s péry. Je

čas, abych se dala do parády."

Domovnice brzy nato odešla, odnášejíc balík, který si před tím

připravila.. Avšak nedala se směrem k centru Paříže, jak oznámila,

ale k Bouloňskému Lesíku.

Došla k cestě vroubené neproniknutelným křovím, kde stála

chata cestáře. Otevřela paklíčem dveře chaty. .

Za chvíli na to procházející potkávali v širokých alejích Lesíka

muže, jdoucího drobným krokem, s výrazem zasněným,

nepřítomným. Podivný ten muž v bílém splývavém šatě byl

Uauaua, známý již primitivní člověk.

Tvář jeho nepodobala se ani tváři markýze de Bérac, ani

domovnice, matky Citronové. . a přece. .

Ten, kdo ovládá dokonale umění přestrojiti se, má možnost

přímo neslýchaných proměn!

X I I I .

K R Á L O V S T V Í H E S E N S K O - V Ý M A R S K É .

„Má pan baron velká zavazadla k proclení? Jsme na hranici

hesensko-výmarské.“

Tato slova, pronesená uctivým hrdelním hlasem, vytrhla Juva z

hlubokého spánku, do něhož upadl k ránu po probdělé noci. Nerad

otevíral policista oči. Mechanicky se otočil.

Okny zataženými záclonou prosvítal bledý den. Zvenčí nebylo

nic vidět, neb nehledě k páře zatemňující sklo oken, hustá mlha

zahalovala krajinu.

Vlak se zastavil; Juve však nepocítil žádný náraz a neslyšel žádný

hluk, vyjma ostrého, avšak vzdáleného zvonění elektrických zvonků

a pravidelného oddechování lokomotivy.

Před Juvem stál muž ve skvělém modrožlutém stejnokroji, se

stříbrnými prýmky. Jak Juve zaslechl, tituloval někoho titulem

„pane barone“ a policista rozhlídnuv se kolem, marně se v duchu

tázal, komu asi náleží vznešené to označení.

Muž ten, pravděpodobně celní úředník, zdál se vyčkávati klidně,

bez nejmenší známky netrpělivosti, až se cestující probudí. Díval se

upřeně na Juva; laskavý úsměv ozařoval jeho osmahlou tvář.

Juve byl sám v oddělení, patřilo tedy patrně jemu oslovení

úředníkovo. Policista, který přes své náhle probuzení vnímal jasně,

namísto, aby odpověděl, se zeptal:

„Proč mě, příteli, jmenujete „pane barone“?“

Muž se dotknul uctivě špičkou prstů své čapky. Zdál se být

překvapen touto otázkou, ba téměř zmaten a vida, že Juve očekává

odpověď, prohlásil:

„Ale, pane, je to u nás zvykem! V první třídě jezdí jen šlechtici a

proto na to dbáme. . ze zdvořilosti. .“

Juve přikývl hlavou a potlačuje úsměv přerušil pokynutím ruky

dlouhou frázi, do níž se zamotal celní úředník. Jsa dnes ráno v dobré

náladě, ukončil rozhovor touto radou, pronesenou povzneseným

způsobem:

„Je, dobře, příteli, je dobře! Ale podruhé říkejte mi prostě

„markýzi!“

Uctivý návštěvník, napřímiv se, zasalutoval a když Juve chtěl

vyzvednouti svoje zavazadlo zpět do sítě, poznamenav, že nemá nic

k proclení, oprýmkovaný úředník přiskočil, aby mu v tom zabránil.

Jedním tahem nakreslil křídou na kufřík kabalistickou značku,

dovolující Juvovi, aby nyní beztrestně překročil hranice království

hesensko-výmarského.

* * *

Včera večer nastoupil policista do expressu, odjíždějícího v 10 h.

50 z nádraží du Nord do Kolína nad Rýnem. Měl štěstí, že k tomuto

vlaku byl připojen dobře vybavený vůz první třídy, který na hranici

hesensko-výmarské měl býti od expresu odepjat a jel pak přímo do

Glotzburku.

První polovina noci byla unavující. Se závratnou rychlostí sto

dvaceti kilometrů za hodinu a hrozným hlukem míjeli četná

nádraží. Vůz v šíleném letu přímo vyskakoval a v zatáčkách Juve

slyšel praskot dřeva a sténání pružin. Pojednou se rychlost jízdy

zmírnila. Zničen únavou, rozlámán nárazy, Juve počal dřímat. Spal

se naťatými pěstmi, když ho přišli budit.

Během půlhodinové zastávky v celní stanici na hranici hesensko-

výmarské Juve si zdříml nanovo, ale probudil se záhy, když se vlak

rozejel. Podle jeho mírného tempa si uvědomil, že to není více ně-

mecký expres, ale místní vláček dobrácký a nenáročný, který

vyrušován na své pouti četnými zastávkami, postupoval konečně

kupředu, a který ho doveze až do Glotzburku.

Upravil si límeček a rozespale se díval do kraje, pomalu

vystupujícího z mlhy. Zdál se mu rozkošným, zpestřený návršími s

hustým stromovím, zelenými údolíčky, kudy tekly průzračné

potůčky, kolem nichž se tu a tam pásla pokojná stáda.

Obydlí roztroušená po krajině se podobala jedno druhému,

připomínajíce svou elegantní i praktickou architekturou blízkost

Švýcarska. Naproti tomu zvonice měst, vztyčené k nebi a kryté

pestrými taškami, měly poněkud dětinskou, avšak uměleckou

výzdobu po způsobu alsaském a bavorském, libujícím si v barvách.

Juve pozoroval se zájmem toto nové panorama, zatím co vlak

pomalu se šinul po jednokolejné trati; obyvatelé, které občas

zpozoroval, připadali mu jako postavy z oper.

Vše v této zemičce dýchalo mírem, klidem a prostotou a též i

blahobytem.

Vlak měl zpoždění, což si Juve uvědomil, když se podíval na

hodinky. Měli již před dvaceti minutami být v Glotzburku, avšak

policista si nestěžoval na tuto okolnost, která mu dovolovala přemý-

šleti pokojně o samotě, v příjemném okolí, o událostech, které ho

očekávají.

Juve nepřicházel do Hesensko-Výmarska bez určitých obav. Při

svém posledním rozhovoru s panem Annionem na ministerstvo

vnitra projevil svůj názor, že pátrání přímo v Hesensko-Výmarsku

mohlo by jistě poučiti ho o mnohém a vysvětliti záhadu, jejíž

rozluštěním byl pověřen. Ve skutečnosti mluvil tak hlavně proto,

aby získal čas. Nepřiznal se, že jede do Glotzburku vlastně proto,

aby získal zprávy o skutečném nebo zdánlivém zmizení krále

Bedřicha Kristiána II.

Formální prohlášení Wulfenmimenglaschkovo uklidnilo

francouzské autority stran osudu vladařova, nebylo tak však u Juva,

který lépe než kdokoli jiný věděl, že místo nepravého krále v Palace-

Royale zaujímá Fandor a že skutečný král záhadným způsobem

zmizel.

Dozví se něco podstatného?

Nebude jeho cesta bezvýsledná?

To byly myšlenky, které ho zaměstnávaly.

Ponenáhlu krajina oživovala. Objevovaly se vily, čím dál tím

hustěji rozseté po návrších a kolem trati, konečně i ve skupinách.

Ukázalo se několik tramwayových linek, rýsujících se uprostřed cest

a Juve si uvědomil, že se vlak přibližuje k hlavnímu městu.

Za několik minut bylo vidět periferii velkoměsta a koleje pod

vlakem se zdvojnásobily, zmnohonásobily. Stroj zuřivě pískal a vlak

se zastavoval. Konečně vnikl pod zasklenou střechu nádraží a Juve,

který znal několik drobtů německy, porozuměl, že personál,

pobíhající po chodníku plošiny kolem vlaku, vyvolával:

„Glotzburk. . všichni vystupovat!“

Policista vyskočil z vlaku s kufříkem v ruce a spatřiv východ z

nádraží, vykročil volaje po fiakru. Přikodrcal se pohodlný landaur

starého typu, tažený dvěma ubohými koníky, s vozkou zapjatým až

ke krku v dlouhý plášť à la brandenburg, ve vysokém klobouku s

širokou střechou.

Po uplynutí několika minut slavnostní kočár najatý Juvem, zavezl

svého klienta před budovu na pohled dosti hezkou, u jejíhož

vchodu stál ohromně veliký vrátný. Juve sestoupil a sotvaže se

ubytoval, požádal číšníka, aby laskavě telefonoval na policejní

ředitelství, v kterou hodinu pan Heberlauf by přijmul jeho návštěvu.

Sloužící se uklonil a Juve, očekávaje odpověď, pospíchal co

nejpečlivěji upraviti svoji toaletu.

* * *

Oholen, učesán, vykartáčován od hlavy až k patě, Juve chtěl

sestoupit do vestibulu hotelu, když tu náhle na dveře jeho pokoje

někdo jemně zaklepal.

„Vstupte!“ zvolal Juve.

Obrátil se. Před ním stál vysoký, hubený muž s tváří plnou

vrásek, oděný černě, a ukláněl se obřadně mezi dveřmi, očekávaje,

až bude vyzván, aby vstoupil.

Policista překvapen tímto nenadálým zjevem, se otázal:

"S kým mám tu čest?“

Neznámý hlásil své jméno:

"Jsem Heberlauf, ředitel policie hesensko-výmarské! Mám to

potěšení mluvit s panem Juvem?"

Rozpačit nad nepořádkem, který vládl v pokoji, Juve spěchal

pozdravit návštěvníka, omlouvaje se, že neočekával, že by se pan

Heberlauf sám obtěžoval přijíti k němu.

Avšak slavnostní a strojený pan Heberlauf protestoval proti

Juvovu překvapení.

"Váš příchod, pane," prohlásil; „byl mi oznámen včera večer

mým podřízeným, panem Wulfenmimenglaschkem. ."

Juve nabídl řediteli křeslo a mezi oběma muži se rozvinul

korektní a banální rozhovor. Policejní inspektor neubránil se tomu,

aby nečinil zajímavých přirovnání mezi oběma osobnostmi policie

hesensko-vvýmarské, které dosud poznal.

Dělal-li Wulfenmimenglaschk dojem groteskního fanfarona pan

Heberlauf naproti tomu představoval jeho opak: byl hluboce vážný.

Na každý způsob však oba hesensko-výmarští se scházeli v jednom

bodě: byli stejně naivní, stejně málo obeznámení se základními

zásadami svého povolání. Rozhodně pan Heberlauf mohl takto býti

zcela výtečným člověkem, ale rozhodně nerozuměl ani zbla ze svého

řemesla. Juve to zpozoroval hned při prvním slově. Změřil jeho

schopnosti v několika vteřinách a onen se ani nesnažil ho oklamati.

Byl protestantským pastorem, až si ho přízeň dvora vyvolila, aby

řídil choulostivé oddělení vnitřní policie. Pravda bylo, že pan

Heberlauf, bytost jednoduchá, prostých mravů a ducha rozhodně ne

složitého, měl vzácnou a nepostradatelnou spolupracovnici, což on

sám doznával. Touto spolupracovnicí nebyl nikdo jiný než jeho

žena, paní Heloise Heberlaufová, která znala lépe, než kdo jiný,

všechny klepy z království!

„Osobně nemohu vám mnoho prospěti, pane Juve, neboť já

nevím, co se děje," doznával ředitel policie, „ale moje žena vám poví

vše, čeho si budete přáti.. “

Juve přesto vysvětlil panu Heberlaufovi přesně a zřetelně své

přání. Chtěl dosáhnouti přijetí u dvora a právo, aby tam směl

pobývat.

Pan Heberlauf odvětil, že nic není snazšího, než představiti ho

královně. Tato přijímá právě dnes odpoledne a madame

Heberlaufová obstará ostatní.

Avšak povolení k volnému pobytu podle své vůle nebude tak

snadno možné. Ředitel Heberlauf neví, může-li v tomto případě pro

Juva něco učiniti. Avšak madame Heberlaufová je všemocná a snad

ona mu získá toto povolení.

„Přijďte poobědvati s námi bez ceremonií, ještě dnes," nabízel

Juvovi pan Heberlauf. Pak se vrátíte obléknout se k recepci. Máte

dvorní oblek?"

Juve na to nevzpomněl!

„Věru, že ne!" prohlásil. „Je to nezbytné?"

„Opravdu nezbytné!" odvětil pan Heberlauf, „ale uklidněte se.

Můžete být představen, jakmile máte černý žaket a kalhoty.

Madame Heberlaufová mívá doma takové věci, ona najde pro vás

vhodný oblek."

Ještě slavnostněji než přišel, ex-pastor se s Juvem rozloučil

ujednav s ním schůzku na poledne. Juve měl ještě hodinu času. Užil

jí, potloukaje se ulicemi a rozmlouvaje s drobnými obchodníky.

* * *

„Nuže, pane Juve, neshledáváte, že vám to skvěle sluší?"

Juve, trochu znepokojen, prohlížel se váhavě v zrcadle, zatím co

madame Heberlaufová, malá tlustá červenolící žena, pobíhala kolem

něho, projevujíc uznání potleskem svých krátkých masitých rukou.

Byly dvě hodiny odpoledne a Juve právě poobědval u svých

laskavých hostitelů.

Opravdu, madame Heberlaufová byla kapitální žena a skutečná

ředitelka vnitřní politiky. Ovšem, její zprávy nebyly než klepy a

povídačky. Bývalá choť pastorova znala tisíc bezvýznamných

historek ode dvora nebo z města, ale neměla ani potuchy o věcech

vážných, anebo, chytřejší než se zdála, předstírala, že o nich neví.

Jakmile byla u konce bohatá hostina, podávaná po německém

způsobu, kde ovocné kompoty se objevovaly současně s rybou a

rybízová zavařenina doprovázela pečeni – madame Heberlaufová

uvedla Juva do prostorné šatny, kde nalezl kalhoty, dovolující mu

objeviti se u dvora v předepsaném úboru. Naštěstí měl s sebou svůj

černý kabát, což bylo to hlavní. .

„Nesmíte se opozdit,“ doporučovala Juvovi, „neboť královna je

přesná a mimo to máte ještě před sebou řadu formalit, než budete

uveden k ní. .“

Juve poděkoval vřele, pak vsedl do vozu, který byl objednán k

jeho stálé potřebě. Tento se hbitě rozejel a v male chvíli prolétl

městem od jednoho konce k druhému.

Královský palác byl trochu stranou centra města, uprostřed

zeleného sadu, který glotzburští obyvatelé zvali podle Paříže

Buloňským Lesíkem. Jméno to bylo Juvovi ovšem důvěrně známé, s

počátku nemohl však pochopit, co vlastně zdejší občané i manželé

Heberlaufovi myslí svým „Puluňským Lesíkem".

Lesík tento prostíral se po svahu pahorku až dolů k rozkošné

říčce Weise, jejíž pokojné vlnky barvy smaragdu pomalu se ubíraly

k Rýnu, vzdálenému několik kilometrů.

Palác se zdvihal na špičce pahorku tyčícího se nad údolím. Z

oken prvního poschodí byla asi krásná vyhlídka po celé okolní

krajině.

Zahrada, obklopující palác, byla umělecky uspořádána, protkána

několika málo cestičkami. Před budovou se rozprostíraly rozlehlé

záhony s nízkým a hustým trávníkem, sytě zeleným.

Palác byl miniaturní avšak přesná kopie Versailles. Zdi mezi

nesčetnými balkonovými dveřmi se skvěly růžovým mramorem a k

hlavnímu vchodu se přicházelo po schodišti, jehož granitové stupně

se rozvíraly ve vějířovitém polokruhu.

Juve, vystoupiv z vozu, ubíral se širokou, pískem posypanou alejí

k levému křídlu paláce, řídě se radou madame Heberlaufové, která

mu řekla, že se musí nejdříve ohlásiti v kanceláři prvního komořího.

Juve patřil pobaven na svůj doporučovací lístek, kam žena

pastorova, skutečný ředitel policie, připsala před jeho jméno titul

„hrabě".

„Ježto Její Veličenstvo královna je ve svých stycích velmi přesná,"

vysvětlovala Juvovi dobrá ta žena, „budete snadněji přijat, budete-li

považován za šlechtice."

A protože záleželo na tom, aby u dvora se nevědělo o účelu cesty

Juvovy, který ovšem i Heberlaufovi nebyl zcela jasný, Juve se svou

příznivkyní vymyslili si celou historii. Hrabě Juve — Juff, jak

vyslovovali, byl kanadským badatelem, který po dlouhém pobytu v

Africe přišel ztrávit několik dní v Glotzburku a přál si být přijat do

společnosti u dvora!

„Bůh nám odpustí tuto lež," prohlásil protestanský ex-pastor,

„neb jde o to, usnadniti panu Juvovi tajné poslání, kterým byl

pověřen svou vládou ve prospěch Bedřicha Kristiána."

A Juve, vždy ochoten pohlížeti na věci s jejich směšné stránky,

poznamenal v duchu: „Já, starý zapřisáhlý demokrat, sotvaže jsem

několik hodin v tomto království, přijal jsem již ochotně neméně než

tři šlechtické tituly!"

* * *

První komoří Jejího Veličenstva královny, pan Brich von

Kampfen, prohlížel pečlivě dokumenty, které mu Juve předložil,

načež ho vyzval, aby prošel kanceláří a k ní přiléhající místností,

která sousedila s prostorným salonem, kde Juve spatřil několik

čekajících osob.

Komoří dal hlasitě vyvolati lokajem jméno nového příchozího,

načež sloužící se vzdálil a k Juvovi přistoupil skvěle oděný

důstojník, který, označuje rukou některé z přítomných osobností,

představoval Juvuvi:

"Princezna de Kraus, vévoda Rutisheimer, plukovník. ."

Toto představování Juva nepřekvapovalo, neboť výtečná

madame Heberlaufová ho upozornila, že je zvykem u dvora

seznámiti mezi sebou osoby, přijímané v audienci.

Policista nevěděl dobře, jak se má chovat a obával se, že provede

nějakou neobratnost, avšak přítomní ukázali se býti velmi laskaví a

byli k němu téměř důvěrní. Několik mladých žen, které věděly již o

jeho osobě – nebo alespoň o osobě, za niž se vydával – ho obklopilo,

žádajíce aby jim vypravoval o svých výzkumných cestách..

Juve však nepřišel sem za tímto účelem, zcela naopak a zdálo se

mu, že uběhlo již příliš mnoho času, aniž se mu podařilo vyzvěděti

něco o Bedřichu Kristiánu.

Princezna de Krauss, tlustá to žena příliš světlých vlasů,

skrývající s nezdarem červené skvrny na tvářích pod hustou vrstvou

pudru, zdála se Juvovi vhodná, aby ho poučila o tomto předmětě.

Jakmile byla na okamžik sama, Juve k ní přistoupil. Nepozorovaně

zavedl s ní rozhovor na královský pár a otázal se zdánlivě lhostejně:

„Bude Jeho Veličenstvo král na dnešní královnině recepci?"

Princezna pohlédla překvapena na Juva svýma porculánovýma

očima, načež se dala do smíchu:

„Ale, pane," zvolala, „je vidět, že přicházíte z dalekých hlubin

Afriky, jinak byste jistě věděl, že král je nepřítomen. Král je v

Paříži.. mohl byste to vědět, zastavil jste se přece v Paříži, než jste

přijel sem, jak jsem slyšela. ."

„Ah vida,“ pomyslil si Juve, „zdá se, že ta osoba je dobře

informována..

Vévodkyně de Rutisheimer, vysoká, hubená dáma, avšak dosti

hezká a vznešeného chování, kontrastujícího s všední okrouhlostí

princezninou, vzala krátce na to policistu stranou, a ukrývajíc za

vějířem své úzké rty, zašeptala zlomyslně:

„Náš král, hrabě, je flamendr nejhoršího druhu a všem je nám

známo, že odjíždí do Paříže jen proto, aby tam tropil svévolnosti. ."

Vévodkyně vyhlížela tak pohněvána, že Juve se musil usmát a

galantně, ač trochu odvážně poznamenal: „Člověk by byl v

pokušení kárati Jeho Veličenstvo, že hledá jinde štěstí.. “

„Ah, snad máte pravdu!“ povzdechla náhle tlustá, žoviální

princezna de Krauss, která, přiblíživši se, zaslechla poslední slovo

policistovo..

A dodala s odstínem lítosti: „Nezbývá než věřit, že Pařížanky

mají při sobě něco uhrančivého.. a jak se proslýchá,“ dodala tišeji,

„vynalezly švadleny z ulice de la Paix pro toto jaro novou módu

obzvláště neslušnou. ."

Tu však vpadl do salonu první komoří, pan Erich von Kampfen,

a procházeje velkými kroky, hlásil kolem sebe:

„Dámy a pánové, račte se odebrati na galerii. Její Veličenstvo

královna bude přijímat.. "

Za ním přicházel malý vévoda Rudolf, ztráceje se ve svém zlatem

pošitém plášti podšéfa ceremonielu. Nakláněje se k některým ze

svých přítelkyň, šeptal jim do ucha zprávu, jak se zdálo, tuze

důležitou, která byla přijímána s velikým zájmem:

„Víte-li, že velkovévodkyně Alexandra dosud se nevrátila. Je

pochybné, vrátí-li se vůbec!“

X I V .

A U D I E N C E U K R Á L O V N Y H E D V I K Y .

Přítomní, následujíce vyzvání prvního komořího, vstoupili do

dlouhé galerie, na jejímž konci dveře vedly do obrovského salonu,

dosud prázdného, kde se měla odbývati audience.

Prostranná místnost byla téměř bez nábytku. Veliké křeslo,

opravdový to trůn, všecek pozlacený, zaujímal prostor mezi dvěma

okny na konci sálu. Pečlivě navoskovaný parket leskl se jak zrcadlo,

ohrožuje bezpečnost chůze.

Náhle zazněl těžký a cadencovaný zvuk halapartny, narážející na

podlahu.

Muži smekli, příslušníci vojenského stavu se napřímili, zatím co

ženy, načechravše krinoliny, připravily se pozdraviti královnu.

Pomalu se přibližovali dva heroldi, předcházející královnu.

Její Veličenstvo, Hedvika, královna hesensko-výmarská, prošla

rychle galerií a zaujala své místo na trůně ve velkém audienčním

sále.Byla to malá, drobná osoba, jejíž obličej se neustále stahoval

drobnými, nervosními záchvěvy. Cupala jako stařena s rameny

skrčenými a poprsím skloněným ku předu, zamyšlená, uspěchaná,

sotva odpovídajíc malým suchým pokynutím hlavy na uctivé

důkazy zdvořilosti kol dokola jí prokazované.

Takto si Juve nepředstavoval královnu hesensko- výmarskou.

Viděl ji kdysi, před dvanácti lety, mladou hezkou dívku, která právě

slavila své zásnuby s Bedřichem Kristiánem. Představoval si, že se z

ní zatím stala elegantní, ba majestátní královna. A nyní uzřel

skromnou měšťanku, s bezvýraznými gesty a pohyby, která

nezanechávala žádný dojem.

Audience počínala.

První komoří oznamoval jméno matrony, která učinila tři tradiční

„pukrlata“, přiblížila se ke královně a počala s ní hovořit. Obě

šeptaly pohybujíce rychle rty, jako kajícnice u zpovědi.

Poblíž trůnu stáli dva důstojníci v parádních uniformách. Oba

hlasatelé zůstali opodál a před trůnem, uzavírajíce kruh, stáli

nehnutě a mlčky osoby určené první k audienci, kdežto vzadu na

galerii se hovořilo a smálo se zakrytými ústy.

Juve sledoval se zájmem pitoreskní podrobnosti této jemu nové

ceremonie a přiznal si v duchu, že jeho zaměstnání skrývá v sobě

mnohá zábavná překvapení.

Byl by si dovedl představiti před týdnem, když se ve svém

útulném bytě v ulici Bonapart pokojně zabýval běžnými

nezábavnými záležitostmi, že za sedm dní bude přítomen audienci

královny hesensko-výmarské pod titulem šlechtice a badatele?

Juve ve svých úvahách dospěl až sem, a rozhodl se s klidem

filosofa, že pro svou osobu užije zábavy, pokud se naskytuje, když

vtom byl zavolán:

„Pan hrabě de Juff!“

Pokročil kupředu. Necítil se zcela volným, když přecházel zcela

sám velikým salonem, přibližuje se ke královně s očima upřenýma

na osobu, stojící za trůnem, která mu dávala znamení, má-li jíti

rychleji nebo pomaleji, ještě kousek kupředu, nebo se zastaviti.

Juve rovněž zpozoroval, že první komoří, skloněn před

královnou, pošeptal jí několik slov pokaždé, když se přiblížil nový

příchozí. Patrně že tento muž měl za úkol připomenouti královně

povolání lidí, které přijímala jednoho za druhým, aby ji tak uchránil

omylů.

Juve se zastavil v předepsané vzdálenosti a hluboce se uklonil.

„Pane hrabě de Juff,“ prohlásila královna slabým třesavým

hlasem, „jsem šťastna, že jsem vás poznala. Blahopřeji vám k vašim

cestám. Zajímám se obzvláště o africkou populaci.. Před několika

roky měli jsme tu také černošskou vesnici, že ano, pane von

Kampfen?" dodala, pohlednouc stranou na komořího.

"Vaše Veličenstvo má pravdu,“ potvrdil komoří, ukláněje se při

každém slově.

Královna promluvila, obracejíc se znovu k Juvovi:

„Blahopřeji vám, pane, a doufám, že budete pokračovati v cestě,

ke které vás opravňují vaše schopnosti. ."

Rozhovor byl u konce a Juve se v duchu tázal, bude-li mu

naznačeno, aby opustil salon, když tu komoří mu dal znamení, aby

poodešel dozadu za trůn. Juve poučen hodnou madame

Heberlaufovou zvěděl, že toto vyznamenání dovolovalo mu zůstat v

paláci do konce recepce.

Postaviv se stranou poblíž trůnu, bavil se posloucháním

rozhovoru královny se starým profesorem – profesorem Müllerem –

který přišel představiti královně delegaci svých kolegů.

Královna řekla:

"Jsem šťastna, že jsem vás poznala, blahopřeji vám k vašim

žákům, zajímám se obzvláště o populaci našich škol.. "

Obrátila se ke komořímu:

"Naše školy prosperují, není-liž pravda, pane von Kampfen?“

„Vaše Veličenstvo má pravdu!"

Královna pokračovala:

„Blahopřeji vám a doufám, že budete sledovati dále cestu, ke

které vás opravňují vaše schopnosti. ."

Přes svoji klidnou povahu Juve nemohl se zdržet, aby

nepociťoval ohromnou chuť k smíchu, neb královna zde přednášela

svoji poklonu počestnému profesorovi přesně těmitéž slovy, kterých

použila předtím vůči domnělému kanadskému badateli, přichá-

zejícímu z Afriky.

Vyslechl ještě třetí opakování tradičních slov, pronesených k

dvěma dychtivě naslouchajícím dívkám bíle oděným, které dnes po

prvé byly přijímány u dvora a vstupovaly do světa touto slavnostní

ceremonií.

Avšak uprostřed své fráze královna se zarazila. Již chvíli

vyhlížela, jako by ji něco zaměstnávalo, jako by něco se jí znelíbilo a

nepokoj se již zračil v tvářích okolostojících.

Královna nebyla zvyklá skrývati své city. Ukázala prstem na

lustr, který skvěle zářil na konci sálu a naklonivši se napravo ke své

první dvorní dámě, pravila suchým a přísným hlasem:

„Je to vskutku podivné, že jste nechali rozsvítiti, ač je ještě den!

Postarejte se o to, aby zhasli!“

Po tomto nařízení hodném dobré měšťanky, královna vrátila se

opět s náležitou důstojností k ceremonielnímu odříkávání svých

navyklých frází. Ale marně se o to pokoušela. Nemohla se

soustředit, stále ji ještě rozčilovala myšlenka, že elektrický lustr

hořel zbytečně. Bezděky se její oči obracely po vypínači, jehož zlatý

knoflík se blýštil na šest kroků před ní.

Avšak za královnou chaos rostl a Juve, ztráceje se uprostřed

rozčilených dvořanů, bavil se náramně jejich rozpaky.

První dvorní dáma tlumočila přání královnino druhé dvorní

dámě. Tato spěchala vyhledati dámu mající dozor nad komnatami.

Ta žvanila někde u výklenku okna s vysokým důstojníkem. Konečně

ji našli. Nyní bylo na ní, aby vyhledala vrchní pokojskou, která opět

sdělila rozkaz veliteli hlídky. Důstojník vzkázal si pro velitele

halapartníků a ten konečně vyzval jednoho ze svých poručíků, aby

otočil knoflíkem elektrického světla.

Tak to nařizoval dvorní ceremoniel a Juve se bavil šíleně, když

poznal složitost tohoto zařízení.

Náhle mezi přítomnými poblíž vchodu do salonu nastal

neobyčejný vzruch. Množství se rozestoupilo, propouštějíc osobnost

patrně velmi důležitou, soudě podle projevů úcty a zdvořilosti jí

prokazované.

Avšak nechť i byl předmětem přehnané zdvořilosti, na první

pohled bylo patrno, že návštěvníkova přítomnost nevyvolávala

sympatií a první hnutí překvapení, způsobeného jeho

neočekávaným příchodem, bylo vystřídáno mrazivým mlčením.

Komoří nepohnuté oznamoval:

„Jeho Jasnost princ Gudullin!"

Byl to mladý muž význačného vzhledu, s orlím nosem, asi

pětadvacetiletý, úplně oholený, oděný s krajní pečlivostí v bohatý

dvorský šat, jehož skvělost připomínala nádhernou epochu velkých

králů dávnověku.

Tento princ byl pravým opakem své sestřenice královny

hesensko-výmarské. Zatím co se přibližoval s čelem hrdě vztýčeným

a se zářícím zrakem, královna, všecka shrbená, zabořena do křesla,

sotva unesla jeho pohled a její roztrpčená tvář škubala sebou v

nervosním chvění.

Bylo známo, že mezi vládnoucí dynastií a mladší větví panuje

nesmiřitelná nenávist a že nedávno ještě princ Gudulfin, využívaje

podivné nepřítomnosti svého bratrance, nasadil všechny páky, aby

se dostal k vládě. Podnikl čilou akci ve svůj prospěch. Jeho

přívrženci nežádali nic menšího, než aby Bedřich Kristián byl s

trůnu svržen a Gudulfin dosažen na jeho místo. Proto tím větší bylo

překvapení nad smělostí Gudulfinovou, který přišel chladnokrevně

pozdravit královnu v hodinu audience.

Sensacechtiví dvořané bavili se nadějí, že se snad strhne nějaký

skandál!

Všechny zraky pozorovaly střídavě hned královnu, hned prince.

Avšak ještě jiná otázka zaměstnávala mysle:

Objeví-li se v královské síni též velkovévodkyně Alexandra,

nádherná to žena, stokrát vznešenější a tisíckrát krásnější než

nepatrná manželka Bedřicha Kristiána? Říkalo se, že princ Gudulfin

k ní není lhostejný. Snila-li velkovévodkyně o vzácnější koruně než

o oné, která jí náležela po otci?

Princ Gudulfin a velkovévodkyně Alexandra, dostavivší se

současně, na ujednání, v den královniny recepce - to by bylo příliš

smělé a skandál by byl neodvratný!

Příchodem prince Gudulfina samotného se potvrdila pověst,

před tím rozšiřovaná, že velkovévodkyně nepřijde. Šeptalo se, že

krásná ta žena se dala omluviti, předstírajíc migrénu.

Princ Gudulfin, řídě se přesně pravidly Protokolu, uklonil se

před královnou a vyčkával, až ho vyzve, aby podle svého práva

usedl do křesla po jejím boku.

Zdálo se, že královna Hedvika zapomněla na tuto formalitu. Jako

hypnotisována zírala na lustr, dosud rozsvícený a na vypínač, jehož

se dosud nikdo nedotkl a nestarala se vůbec o svého královského

bratrance.

V sále se již počínalo šuškat.

Co učiní princ Gudulfin?

Princ byl opravdu v nesnázích, neb nevyzván nemohl usednout a

nemohl také odejít, aniž se šel posadit, jedno i druhé bylo by proti

Protokolu.

Gudulfin se dostal z trapné situace s obdivuhodnou

duchapřítomností. Pochopiv, co tak zaměstnává jeho královskou

příbuznou, přiskočil odvážně k vypínači a zhasl světlo, načež se

vrátil opět ke královně:

„Kdo šetří, má za tři, že ano, milá sestřenice!" zamumlal ironicky.

Královna pohlédla naň zuřivě a zčervenala až po kořínky vlasů.

Pohrdlivým gestem vyzvala ho, aby usedl, načež pozvednuvši hlas,

oznámila přítomným:

„Mohu vám sdělit, že jsem dostala zprávy od krále. Jeho

Veličenstvo je v Paříži úplně zdrávo. Zanedlouho se navrátí!"

Juve sledoval s živým nájmem celou pitoreskní ceremonii. Během

hodiny, naslouchaje tu a tam, uhádl, co intrik, dramat a frašek se

odehrává, vzniká a mizí na tomto malém královském dvoře,

omezenějším než mnohá domovnická lóže, kde každá záminka

sloužila k donášení a pomluvám, k nemilosrdným ú šklebkům,

výsměchu a obavám!

Sotva královna odešla, všichni dvořané, až dosud tiší a

soustředění, popustili uzdu svým zálibám a veselosti. Názory se

volné vyměňovaly, dýchalo se svobodněji, myslilo se méně podle

Protokolu a více nahlas!

Juve byl ihned přátelsky přijat v tomto kroužku papírových

figurek. Z různých rozhovorů a více méně bezvýznamných

poznámek zůstal mu dojem, že tito dvořané posuzují ne bez

hořkosti časté cesty královy do Paříže. Stály příliš mnoho a

královská pokladnice nebyla právě nejlépe zásobena! Nastavoval

uši, neb již po dvacáté zaslechl cosi o růžovém diamantu,

náležejícím Bedřichu Kristiánu, o jehož osudu vládla úzkostlivá

nejistota.

Nebyl to výmysl dvořanů, ale starost všem společná.

Juve si to uvědomil, maje příležitost vyslechnouti mínění těch

nejrůznějších lidí: malých městských obchodníků, rodiny pastorovy,

dám ode dvora, důstojníků.

Slyšel ovšem již dávno předtím, že vládnoucí rodina hesensko-

výmarská má ve svém majetku nádherný růžový diamant, jediný

svého druhu, představující cenu několika milionů. Domníval se

však, že tento klenot je ukryt na bezpečném místě.

A hle, nyní krále téměř obviňují, jakoby se zmocnil tohoto

diamantu, aby jej proměnil za peníze.

Hrome, to vypadalo vážně!

Juve toužil stále usilovněji, aby získal přesné zprávy o názoru

různých lidí na tu věc.

Bylo mu, jako by tápal v záhadné temnotě a hmataje sem a tam,

rozpoznával pod svými prsty jisté důležité body. Rozhodně se mu

podaří objeviti věc, která bude stát za námahu. Šlo o to, aby mu nic

neušlo, a dával bedlivě pozor.

Dodal si naivního vzhledu a rozpředl rozhovor s kapitánem o

králově časté nepřítomnosti, která snad mohla býti národu

nepohodlnou.

„Ale vždyť nic není snadnějšího než přesvědčiti se, odejel-li král s

diamantem nebo bez něho," pravil Juve předstíraje naprostou

nevinnost; „a domnívám se, že takové šperky jsou svěřeny pod

ochranu osvědčených veřejných činitelů."

Důstojník přerušil ho širokým úsměvem:

„Můj milý hrabě," prohlásil, přivolávaje pokynutím hlavy

jednoho z kolegů za svědka svého tvrzení, „je vidět, že přicházíte z

daleké Afriky. Vy si představujete, že někdo ví, kde je ten diamant a

může se tak přesvědčiti, je-li dosud na svém místě? Ale to se mýlíte,

drahý pane! Diamant je ukryt někde v soukromém bytě krále a

nikdo, snad ani královna o něm neví. Proto tedy pochopíte rozčilení

národa a že Gudulfin a jeho strana těží z této nejistoty. . My ovšem

nemáme žádných obav.. "

Avšak znepokojená tvář důstojníka vinila jeho slova z nepravdy. .

V očích Juvových záhada nabývala určitějších obrysů.

Nepochyboval již o tom, že král je ještě v Paříži. Ale za jakým

účelem? Mohlo by se předpokládat, že se stal obětí nějaké léčky,

nachystané mu útočníkem, který byl zpraven o jsoucnosti

diamantu? To byla jedna hypotesa. .

Avšak Juve si utvořil ještě jednu:

Král, zcela náhodně, odejel s diamantem. Když se pak následkem

okolností stal vrahem, rozhodl se náhle, že uteče a odnese s sebou

toto nesmírné bohatství. .

Ale jak by potom královna mohla prohlásit, že má zprávy od

svého manžela? Bylo to od skutečného manžela, nebo od Fandora,

který poslal vzkaz prostřednictvím Wulfenmimenglaschkovým?

Uvažuje o tom, Juve mechanicky zamířil své kroky ven ze salonu

a octl se v hale v přízemí. Zde se setkal tváří v tvář bodré madame

Heberlaufové, kterou doprovázel důstojný jakýs stařec, jehož bílá

hlava se pod tíhou let skláněla k zemi.

"Hrabě de Juve," zvolala madame Heberlaufová, "jak jsem

šťastna, že potkávám. Musím vás seznámiti s naším výtečným

přítelem, dvorním děkanem, hrabětem de Rung Cassel.. "

"Co s tím, k čertu?" pomyslil si Juve, zatím co se ukláněl před

ctihodným starcem a uvažoval, jak by upláchl..

Bylo to však marné. Hrabě se mu pověsil na rameno a

vysvětloval horlivě.

"Jsem autorem pětadvacetisvazkového díla "O dějinách černého

světadílu"! Dozvěděl jsem se, že přicházíte přímo z Afriky. ."

Starý dějepisec táhl policistu do palácové zahrady. Juve si

pomyslel:

"Saprlote, saprlote, to jsem padl na pravého! Ten chlapík mě

dožene k tomu, abych mu vyprávěl strašlivé nesmysly o onom konci

světa, o který jsem ani nohou nezavadil.. "

Ale záhy se uklidnil. Autor dvacetpětisvazkového spisu "O

černém světadílu" počal se přiznávat, že co živ neopustil Glotzburk.

Juve tedy našel všechnu svoji odvahu, aby mohl svému

pozornému posluchači pověděti co nejvíce o svých neobyčejných

poznatcích ze země černochů!

* * *

Za dvě hodiny na to oba muži ještě hovořili.

Nyní Juve to byl, který – s počátku přeje si ukončiti rozhovor – se

snažil přiměti ctihodného hraběte k řeči. Dostali se totiž k

posuzování afér u dvora a dotkli se tése tak podivné a neočekávané,

že Juve náhle poslouchal se zájmem.

„Bohužel naše ubohá vlast je ohrožována nesvorností, rozpory.

Stále nové intriky a spiknutí.. "

Juve pohlédl se strany na svého společníka a nemohl než zjistit,

že chlapík se svým vzdorným čelem má hlavu skutečného buřiče.

Avšak hrabě ochotně se svěřoval svému novému příteli a Juve

poznal, že má co dělat s věrným přívržencem královým.

Náhle Rung Cassel se zeptal Juva tajemně:

„Věříte, hrabě, té povídce o králově pobytu v Paříži?"

Juve, zaražen a váhavý, neodpověděl ani tak, ani onak.

A hrabě pokračoval:

„Já tomu nevěřím! Poslyšte, bydlím nedaleko paláce, takže

přehlédnu z oken svého bytu celé velké jižní křídlo, kde jsou pokoje

královy. Starci jako já nemají dobré spaní a tak často, v bezesných

nocech, když měsíc svítí, dívám se oknem na majestátní siluetu

grandiosního paláce, kde se ukrývají bytosti drahé všem věrným

poddaným hesensko-výmarským.

Tu asi před týdnem zpozoroval jsem častokrát slabý paprsek

osvětlovati místnosti, o nichž nám chtějí namluviti, že jsou prázdné.

Viděl jsem stíny míhati se za zasklenými galeriemi a měl jsem pocit,

že náš ubohý Bedřich Kristián, dalek toho, aby byl v Paříži, jak se

vypravuje, je zcela prostě v paláci,. . zavřen, zajat!

Ah, pane, vy si nemůžete představiti, jaká dramata a intriky

obklopují toto ušlechtilé srdce! Nikdo neví, jaká černá duše se

skrývá pod svůdným zevnějškem roztomilého prince Gudulfina!“

Dlouho stařec vykládal Juvovi o svých intimních citech, o svých

nejtajnějších tušeních a bolestných obavách, takže policista, který

dnešního dne uslyšel již tolik dohadů, získán přesvědčivou

horlivostí starcových důkazů, dospěl tak daleko, že se y duchu tázal,

není-li něco pravdivého v romantických domněnkách starcových.

Čím déle o tom přemýšlel, tím více podléhal pokušení uvěřiti,

neb konečně přes všechno pátrání v Paříži král zůstal nezvěstným a

Juve přece odejel do Hesensko-Výmarska nejen s nadějí, že se dozví

něco o králi, ale že ho možná zde i najde!

A zatím co stařec mluvil a mluvil, Juve s pohledem inkvisitora

zaznamenal si v duchu každou sebe menší architektonickou

podrobnost onoho záhadného jižního křídla paláce, jehož kontury se

přesně rýsovaly na jasném zimním nebi!

X V .

T A J E M N É V Ě Z E N Í

"Můj bože, jak mě bolí hlava! Zdá se mi, jako by olověná koule se

převalovala mým vyprázdněným mozkem a narážela na spánky! V

žilách mám oheň a jak žízním! Ah, mám strašnou žízeň! U ďasa,

rozhodl jsem se definitivně, že již nikdy nebudu tak flámovat, ne,

nikdy! A nikdy nevypiji tolik sklenic šampaňského!

Ah, kde to jen jsem? Což je ještě noc? Jen se na to podívejme. . ale,

vždyť si vzpomínám, no to je hrozné! Pomóc! Pomóc!"

Král Bedřich Kristián se probudil.

Nejdříve měl pocit povšechné nevolnosti, která se obyčejně

dostavuje po prohýřené noci. U Susy d'Orsel i v kabaretech na

Montmartru vypil tolik šampaňského, že poznenáhlu upadl v

naprostou opilost. Nyní odpykával silnou migrénou a horoucí žízní

hodiny pošetilosti a veselí trochu hrubého, kterého co důstojný

německý monarcha čas od času k zotavení z celoroční nudy si

dopřával.. .

Po prvním probuzení pociťoval jen únavu z opilosti. Pak se však

náhle vzpamatoval, vztyčil se a napjatě zíral do naprosté tmy kolem

sebe, neviděl však zhola nic. Chvěje se rozčilením a hrůzou, zařval

zoufale o pomoc. . Bedřich Kristián se rozpomínal.. Bedřich Kristián

dostal strach!

Vzpomněl-li si?

Po pravdě jeho paměť podržela jen několik neurčitých dojmů

poslední noci.

V jakémsi jasnějším záblesku vzpomínky prožíval v duchu celou

bludnou odyseu s Fandorem, či spíše s oním mladým neznámým,

kterého potkal u Raxima. Připomněl si svůj návrat, stále ještě ve spo-

lečnosti neznámého, ke své hezké milence Susy d'Orsel. Poněkud

nejistěji vzpomínal na večeři a pak na odchod svého společníka a

studený pot se mu zaperlil na spáncích, když vyvolal v duchu

vzpomínku na onoho muže vstupujícího znovu do bytu s mladou

ženou v náručí, nehybnou, ztuhlou, mrtvou bezpochyby!. . Jeho

společník vykřikl mu přece vstříc, že je mrtva!. .

A co se dělo dál?

Bedřich Kristián se snažil si to připomenout, přemáhaje váhavost

spánkem těžkých myšlenek. Jeho společník mu řekl.. ano, tak to

bylo: „Jsem žurnalista Jerome Fandor a vy jste Bedřich Kristián!“ Byl

to žurnalista a poznal ho! A pak. . pak ?. . Ah to bylo hrozné! to bylo

děsné! Žurnalista tvrdil dále: „Vy jste zabil Susy d'Orsel! Vy jste ji

hodil z okna dolů!“

V chaosu myšlenek, které jen těžce vybavoval ve své paměti a

řadil obtížně jednu ke druhé, dospěl nyní k místu, kde byla mezera.

Připomněl si dokonale, že v okamžiku, kdy ten druhý vzkřikl:

„Vy jste zabil Susy d‘Orsel,“ on protestoval, že on to nebyl a že se

rozhodl odejíti, aby zachránil své jméno, královské jméno před bah-

nem skandálu. .

Co však se dělo dál?

Bedřich Kristián nadarmo pátral ve svých vzpomínkách, aby si

připomněl minulost. Nevzpomínal si na nic!

Věděl jistě, že v oné chvíli opustil žurnalistu. Ano, o tom

nepochyboval! Prošel bytem, ale kam jen šel? Nic, nic se neobjevilo v

jeho vzpomínce! Jeho myšlenky se utápěly v prázdnotě, jako kdyby

křemínek hodil do propasti!

Nechť však se mučil sebe víc, nemohl reprodukovati ve

vzpomínkách vteřiny, prožité v té době. Od okamžiku, kdy opustil

žurnalistu až do této chvíle, kdy se probudil v černé tmě, nevěděl, co

se s ním dělo. Bylo to, jakoby nežil!

Stalo se to právě teď, či je tomu již dávno, kdy se odehrávalo ono

strašlivé drama?

Ani to nemohl zjistit! Jen podle toho, že měl žízeň a jeho

probuzení neslo stopy orgií prožitých předešlé noci usoudil, že to

nebude ještě dávno..

Když se unavil křikem, voláním a pochopil, že nikdo ho neslyší,

přemýšlel:

"Kde to jsem? Kam mě to zavedli? Rozhodně nejsem v Palace

Royale! Kde ale, kde?"

Když se probudil, ležel na zádech. Nyní seděl a tápal kolem sebe

ve tmě, po podlaze. Půda byla tvrdá, studená. Jak snadno zjistil,

byla to udupaná zem!

Dali ho do suterénu? do sklepa?

Vzduch, který dýchal, byl těžký, řídký, zkažený a teplý. Z dálky

slyšel temné hučení, přicházející shora. Skrze porovité zdi cely

pociťoval vlhký chlad.

Byl ve vězení ?. . Nebyli by ho přece ihned zavřeli a pak on nebyl

vinen..

Ah, kde to jen byl?

Čím více se probouzel ze svého omámení, tím větší pociťoval

úzkost a rozhodl se, že podnikne něco, stůj co stůj!

Chtěl vyskočit, ale tu narazil čelem na nízký strop svého vězení

tak prudce, že padl zpět téměř omráčen a zůstal nehybně ležet..

Teprve za několik hodin nabyl král Bedřich Kristián jasného

vědomí. Vzpomínka na ránu, kterou si utržil při svém prvním

pokuse, učinila ho opatrným. Nejdříve se vyhnul jakémukoliv

pohybu. Ač pociťoval dosud strašnou žízeň, migréna přestala ho

trápit, takže mohl myslit jasně. Přemýšlel.

Myšlenky královy byly podivné a hrozné. .

Dospěl rychle k závěru, že podivný sled okolností, které vedly k

jeho uvěznění, nemohl být jenom náhodný.

„Stal jsem se obětí nějakých úkladů," myslil si. „A nebo snad ten

Jerome Fandor nebyl ani Jerome Fandor, známý novinář, ale vrah,

příšerný vrah. Či snad je bez viny a já jsem upadl do rukou banditů,

kteří zavraždili Susy. V tu chvíli, od které počínaje nemohu si nic

připamatovat, nějací zločinci ukrytí u Susy vrhli se asi na mne a

využili mé opilosti, aby se mě zmocnili. Co se mnou udělali? Patrně

mě omámili nějakým narkotikem a zatáhli mě potom sem, sem.. ale

kde to jen jsem?“

Přání zjistit místo, kde se nalézá, stalo se královou nejhlavnější

starostí. Poklekl a se vztaženýma rukama pomalu a opatrně kleče

lezl po podlaze. Naslouchaje pozorně na všechny strany, tápal

dokola podél zdí svého vězení.

Byla to podivná výprava.

Nepodařilo se mu odhadnouti, na jakém to místě je zavřen.

Podlaha, jak již dříve poznal, sestávala z udupané zemi, ale místy

byly patrny zbytky cementu. Zdi pod dotekem ruky se zdály

hladké, jednotné. Z kamene nebo z kovu? Zajatec nemohl to

rozpoznat. Rozměry místa také o ničem ho nepoučily. Půda na

místě, kde se probudil, byla vzdálena od stropu asi jen na metr, ale

čím dále ke zdi, tím více strop se zdvihal, takže místy bylo králi

možno stát se vztaženými pažemi, aniž se dotkl stropu cely.

Postupuje opatrně dále, poznal, že ve stropě jsou vytvořeny

vypukliny a nepravidelné chodbičky, kam mohl někdy i ruku

vsunout, někdy i celou paži, ba i vniknout až do půl těla.

Jeho vezení bylo tak nepravidelné, bizarní, zcela neobyčejné, že si

nedovedl učiniti ani té nejmenší hypotésy!

Zděšení královo dostoupilo vrcholu. Dostavila se krise šílené

úzkosti; řval, křičel a dupal, až ochraptěl a téměř v bezvědomí se

svalil na zem.. Napadla ho v tuto chvíli strašlivá myšlenka, není-li

za živa pohřben v nějaké zapomenuté hrobce!

Ležel chvíli nehybně, vyčerpán a otupělý, když tu opět nové

podvědomé pocity počínaly ho mučiti. Nebyl sice schopen

uvažovat, ale jeho smysly vnímaly a zaznamenávaly dojmy jako ve

snu. A tak poznenáhlu si uvědomil, že slyší jakýsi vzdálený šumot..

Nejdříve to bylo nepřetržité hučení, monotonní a pravidelné,

jímž se zachvívalo celé jeho vězení.. Pak v pravidelných

přestávkách hukot mnohem mocnější, přinášející s sebou silné

chvění půdy a zdí.. Konečně šumění se vzdalovalo, sláblo, pak

utichlo a znovu se ozvalo, načež ztichlo docela.

Bedřich Kristián nemohl uhádnouti příčinu tohoto úkazu.

Po dlouhých hodinách marných pokusů konečně se odhodlal

zanechati všeho pátrání. Klidný a resignovaný vzdal se osudu, a jal

se chladnokrevně posuzovat svoje postavení.

Brzy doznal, že ani v tom nedospěje daleko. Nevěděl mnoho..

Susy d'Orsel byla mrtva..

Jeho láska k ní nebyla příliš hluboká, ale pociťoval přece tolik

přátelství, že vzpomínka na zavraždění mladé ženy pokaždé ho

rozrušovala..

On sám byl zajatcem, zajatcem koho? Patrně toho, kdo zabil Susy.

Zabili ji, aby se snáze zmocnili jeho, nebo naopak, odstranili ho, aby

je nemohl ztrestat! Nic mu nedávalo odpověď na tuto otázku.

Každým způsobem byl v rukou vrahů.

Zavedli ho na uzavřené, neznámé místo, kde jeho volání nikým

nebude slyšeno. Patrně nechtěli však jeho smrt, neboť té by byli

snadno dosáhli, když spal, omámen alkoholem a snad ještě něčím

jiným.. Ale on žil, dýchal a nebyl ani raněn..

„Nuže tedy, nechali-li mě na živu, snad mě ani nenechají zemřít

hladem a žízní," usuzoval, „pak tedy asi nějaký žalářník přinese mi

potravu. . Pak tedy musím především být vzhůru a připraven, až

tento muž vstoupí, vyptati se ho na všechno, co se mi podaří na něm

vyzvěděti..

Tato cela je tmavá, nemá oken, ale musí mít dveře, musí se nějak

otevírat. Budu číhat na každý sebemenší zvuk, abych nepropásl

okamžik, kdy se otevře, a zahlédl při tom něco z věnčí..

Bedřich Kristián se usadil do kouta vězení a čekal.

Jeho hodinky se zastavily. Nebude tedy míti možnost měřiti čas.

Ale jak tak nehybně seděl, zpozoroval, že ono podivné hučení, které

občas slyšel, následuje po sobě v přestávkách úplně pravidelných.

Tento objev způsobil mu radost. Pochopil, jaký z něho může míti

prospěch.

„Údery tepny," pravil si, „dělí přestávka asi vteřinová. Kolik

úderů napočítám za takovou přestávku mezi jednotlivým hukotem,

tolik vteřin uplynulo za ten čas. .

Mezitím, co se zabýval počítáním pulsu, unikl mu výkřik

překvapení:

Náhle tmou pronikl tenoučký paprsek světla, paprsek slunce, jak

se zdálo..

Král se vrhl k této vítané záři.. ale, bohužel, slaboučká bílá

nitečka neskýtala tolik světla, aby něco rozeznal. Světlo toto

pocházelo z jakési úzké chodbičky ve zdi, kam mohl vtěsnati jen

hlavu. Pochopil, že sem proniklo jakousi skulinou, ale brzy přestal

upírati na něj svůj zrak. Bylo to marné.

Nešťastník natáhl se na zem a leže na zádech, zíral

bezmyšlenkovitě k bledému paprsku světla.

Po sedmi, osmi minutách světlo zhaslo.

Král přese vše, jat znovu přáním vyzvěděti, kde je, pustil se

opětně do prohledávání cely. A tu shledal, že ji prve patrně

neprohlédl dokonale, neboť k svému překvapení zakopl o nějaké

předměty, uložené u zdi.

Sklouzl, jeho ruce hmataly ve tmě. Ztěží zadržel výkřik radosti. .

Nahmatal hromádku lahví!

Žádostivě jednu uchopil. Poněkud dále nahmatal vývrtku! Nuže,

nechtěli, aby zemřel! Otevřel láhev a dychtivě přiložil ji ke rtům.

Spolkl jeden doušek, jeden jediný doušek. .

Oh, jaké zklamání! V lahvi byl alkohol!

Píti znamenalo zvýšiti žízeň! Píti, aby alespoň na okamžik utišil

své útrapy a zdánlivě se osvěžil, to by mělo za následek novou

opilost, ztrátu vědomí a naděje, že bude věděti o sobě, až jeho

věznitelé konečně přinesou mu zásoby. .

Bedřich Kristián měl dosti silné vůle, aby se přemohl. Všechny

láhve byly téhož obsahu. Odkorkoval jich několik a po každé ucítil

tutéž opojnou vůni.

Král hmatal dále kolem a znovu výkřik unikl jeho rtům.

Ah, tentokráte!

Jeho ruka dotkla jakési krabice. Otevřel ji, odhodil víčko a vnořil

ruku dovnitř.

Co obsahovala? Bože, co obsahovala?

Jeho ruka setkala se s něčím studeným, plátkem masa! Pochopil.

Přičichl k masu a chystal se ukousnouti, pak s hrůzou odhodil

krabici od sebe.

Maso, které obsahovala, byla solená šunka.

Nešťastný král se vzdálil zoufalý.

Kdyby pojedl, dostal by žízeň ještě větší, pak by jistě neodolal

přání napíti se lihoviny, kterou mu zde připravili. Opil by se!

Po dlouhé hodiny Bedřich Kristián zůstával nehybným,

nepřemýšleje více, týrán útrapami duševními, tělesnými, hoden

soucitu. .

Byla mu zima, měl žízeň, měl hlad. Jeho žízeň se trochu uklidnila,

ale žaludek se svíral prázdnotou. .

„Nebudu jíst tu šunku,“ opakoval si čas od času. „Nesmím ji jíst!“

Ale čím dále, tím více se vzmáhal jeho hlad. Konečně se dovlekl

ke krabicím, musil pojísti alespoň kousek. Dychtivě jal se hltat suché

maso, strašně nasolené, tak nasolené, že sotva se jeho hlad trochu

utišil, týrán žízní, musil se do vléci k lihovinám a pil, pil v dlouhých

douškách..

Protože byl zeslaben, alkohol rychle účinkoval. Bedřich Kristián,

nezdržuje se více, pil nyní, až se vše kolem něho zatočilo!

Přestal býti smutným, resignoval. Konečně shledával, že jeho

dobrodružství je dosti zábavné, směšné, ba i šprýmovné a zkrátka

takové, kolik výrazů si dovedl vymysliti.

Smál se a pil! Pil stále!

Po chvíli Bedřich Kristián se svalil k zemi jak dlouhý tak široký,

zmítán epileptickým záchvatem smíchu. Zpíval, řval, pokud mu

dech stačil, písničky veselé a pochybného rázu. .

Král Bedřich Kristián byl znovu na mol opilý!

Konečně umlkl a zůstal ležeti na zemi, opilý do němoty. .

* * *

Rozhodně by král Bedřich Kristián nemohl říci, jak dlouho byl ve

svém vězení.

Uviděl ještě jednou onen slabý paprsek světla, který za několik

minut zase zmizel. Slyšel stále tytéž zvuky, které stále ještě nemohl

rozpoznati.

Jeho duch týrán nepokojem a tělo zlomené horečkou nekladly

odporu špatným vlivům hladu a žízně. Neodříkal se již jídla a žízeň

nutila ho pít lihoviny.

Existence nešťastného krále se stávala takto strašlivou.

Věci sledovaly v monotonním pořadu. Měl hlad, jedl, dostal

žízeň, pil. Opil se, zpíval, upadl do bezvědomí, proudil se, měl opět

hlad a opět žízeň!

To trvalo hodiny, dny!

Ztráceje vědomí času, otupělý, Bedřich Kristián si připadal, že je

vězněn již po staletí; nevěděl přesně, žije-li, nebo je obětí ohavných

halucinací!

* * *

"Sire, slyšíte mě?"

V tichu cely král uslyšel hlas, přicházející odněkud z dálky.

"Sire, slyšíte mě? Odpovězte, sire!“

Bedřich Kristián sebou pohnul. Probouzeje se z opilosti,

domníval se, že je obětí nějakého mámení.

„Slyšte, sire! Myslím, že jste se probudil. Extradry, které vám

dávám, nechá vám snad také jasný okamžik!“

Bedřich Kristián, uprostřed vězení, zaťal pěsti a zavolal:

"Kdo ke mně mluví? Kde jste? Pomóc! Pomóc!

Ale posměvačný, rozkazovací hlas nařizoval:

"Ale, buďte přece zticha! Nejsem u vás a je zbytečné volati o

pomoc!“

Tentokráte král pochopil, že mluví s tím, kdo ho uvěznil.

„Bídáku!" zvolal. A po několik minut král rozzuřený, v šíleném

hněvu vyčerpával se v kletbách.

Občas hlas neznámého netrpělivě se snažil ho přerušiti.

„Jste hotov, sire? Chováte se jako dítě! To nepomůže křičet

takovýmhle způsobem.. "

Konečně krise vzteku přešla, rozčilení se utišilo a král změnil tón.

Prosil:

„Smilování. . smilování.. Učiním vás bohatým, dám vám, co

budete chtíti.. Ale, pro boha, dejte mi svobodu! Alespoň mě

vyveďte z tohoto vězení, kde se dusím, kde zešílím! Ah, prosím vás,

ve jménu božím, ve jménu těch, které milujete! Mějte smilování!"

Hlas stále ironický, odvětil:

„Bude konec tomu nářku?“

Bedřich Kristián se dal znovu uchvátiti návalem zlosti. Pobíhal

jako šílenec úzkou prostorou svého vězení. Narážel hlavou na

snížené části stropu. Klopýtl, upadl na zem a povstal znovu. A

pronášel strašné výhrůžky.

„Ah, pomstím se, pomstím se!"

Avšak hlas odpověděl zcela klidně, když král na vteřinu utichl:

„Mne nezastihne žádná pomsta, sire, a lépe byste učinil, kdybyste

se mnou hovořil pokojně. ."

Král se tentokráte utišil. Tázal se:

„Vy jste zabil Susy d'Orsel, moji milenku?"

„Ano, já ji zabil!"

„Vy jste Fandor, vy jste Jerome Fandor. ."

„Sire, mluvíte nesmysly. ."

„Ale moje království?. . Královna, má žena ? Co se děje?"

Smích byl mu odpovědí.

„Myslíte, sire, že chci si s vámi vykládat o politice? Vaše

Veličenstvo nemá zdravý rozum?"

„Ale co chcete? Co chcete ode mne? Proč jste mě sem zavedl? Kde

to jsem?"

Tentokrát hlas zvážněl. Král stál dosud uprostřed cely.

Naslouchal hlasu, který se zdál přicházeti shora. Pochopil, že se s

ním mluví pomocí hlásné trouby, odněkud zdaleka.

„Sire,“ pravil hlas, „vidím s potěšením, že nám nyní bude možno

si pohovořit. Ptáte se, co od vás chci. Nejdříve vás ujišťuji, že nechci

vaši smrt. Ta by mi k ničemu neposloužila a já nečiním nic, co mi

není k užitku. Což ovšem neznamená, že bych kdy váhal vás

odstraniti, kdyby okolnosti toho vyžadovaly. Máte tedy důvod,

abyste se choval rozumně.“

"Nebojím se smrti.“

Hlas shora krátce ho přerušil:

"Vím to, sire. Jste statečný!“

"Co tedy ode mě chcete?“

Hlas odvětil prostě:

"Chci váš diamant."

"Můj diamant?"

"Váš diamant, sire, ano! Nezapírejte. Bylo by to zbytečné.

Poslyšte, vím, že jmění království hesensko-výmarského, celého

království, není ničím proti vašemu osobnímu jmění a vaše osobní

jmění záleží v diamantu, neobyčejném, zázračném diamantu,

nebývalé čistoty, nepřirovnatelného lesku, výjimečné tvrdosti. Tento

diamant, jak vím, je ukryt ve vašem paláci tak dobře, že nikdo by jej

nenašel, nikdo, slyšíte, sire, a dodávám, že ani já ne! Je to tak, sire?“

Chvěje se, král odpověděl:

"Mluvte dále! Co chcete?. .“

"Jak jsem řekl, sire: váš diamant! Ale nechte mě domluviti. Tak

tedy, vy máte, sire, diamant, v ceně jedné miliardy a snad i větší,

poněvadž je to unikát. Tajemství jeho úkrytu znáte vy sám, neboť

váš otec vám je svěřil v závěti a vy opět je odkážete dědici, který je

zví až po vaší smrti. Jsem přesný, není-liž pravda?“

"Dále, dále! Mučíte mě!“

„Dobrá tedy. Vy mi řeknete, kde je diamant ukryt; prozradíte mi

to tajemství, abych si jej mohl vzít.. “

„Nikdy!“ zachroptěl král. „Nejsem zbabělcem! Nepřimějete mě,

abych mluvil!“

Posměvačný hlas odvětil:

„Nejste zbabělcem, sire! Ale vy jste dětina, opakuji vám to! Jen

přemýšlejte trochu! Hleďte, co vám nabízím: Vy jste mým zajatcem a

nemůžete se vyprostit, a nikdo vám nemůže pomoci, protože nikdo

nemůže objevit vaše vězení. Vy mi tedy pomůžete, abych mohl

ukrást diamant."

„Nikdy! Nikdy!“ sípal král, duse se hněvem.

„Ó, ano.. a já vám dám svobodu!“

„Ne,“ odvětil král. „Jakmile budete mít diamant, zavraždíte mě!“

Hlas pozbýval trpělivosti.

„Jste pošetilý, sire. Nutíte mě, abych vám to stále opakoval.

Jakmile budu mít ten diamant, nezabiji vás, ale pustím vás na

svobodu. .“

„Lež!“

„Sire, vyslechněte mě přece! Uvažujte, že ten diamant mi mnoho

nepomůže. Bude neprodejný. . Zloděj takového klenotu by se dostal

ihned do vězení, kdyby jej chtěl prodávat. Řeknete, že bych jej mohl

rozřezat, ale domnívám se, že bych tak za něj dostal sotva dvacet

milionů. Mám však pro vás jiný návrh, lepší pro oba. Posloucháte,

sire?u

„Poslouchám.. "

„Zde je můj návrh: Vy mi dopomůžete k diamantu a já vám

vrátím svobodu. Jakmile se dostanete na svobodu, vyzvednete si ve

státní bance padesát milionů. Vy osobně dostanete je ihned, avšak

nikdo za vás nemůže vyzvednouti takovou sumu. To je ta záruka,

kterou vám nabízím za vaši svobodu. Nuže, jakmile budete mít

oněch padesát milionů, dáte mi je výměnou za diamant. Bude to pro

vás dobrá výměna, neboť diamant ve vašich rukou má cenu daleko

větší, neboť vy jej můžete prodat. . Tak, a to je opět moje záruka! Vy

se nepokusíte dát mě zatknout, neboť, jak si asi dovedete

představiti, určím takové místo schůzky, kam musíte přijít sám. A

tak z ruky do ruky vy mi předáte padesát milionů a já vám váš

diamant. Vy víte jistě, že přijmete-li můj návrh, já vás musím

propustit, neboť je to v mém zájmu, právě tak jako ve vašem,

abychom se dohodli. Chápete jistě, sire, že není možno váhat!

Výměna, kterou vám nabízím, je čestná a bezpečná pro oba. Buďte

dobrým hráčem! Přijměte!"

Král odpověděl slabým hlasem:

"Odmítám!"

"Pomalu, sire, pomalu! Řeknu vám slovo, které vás přiměje

rozhodnout se. Odmítnete-li, ve dvou hodinách jste mrtev. Neboť

jaký zájem měl bych pak na vašem životě? Umřete, na to vám

dávám své slovo a mé slovo platí, to dobře víte, neboť jistě že jste již

uhodl, kdo jsem?“

"Kdo?. . Kdo?" vydechl král.

"Jsem Fantomas, sire!"

Toto děsné jméno, jméno hrůzy a krve, známé známé v celém

světě svým strašným významem, poděsilo Bedřicha Kristiána.

Byl v rukou Fantomasových!1

1 viz Fantomas I

Fantomas ho měl ve své moci a chystal se ho zavraždit, jestliže se

nepodrobí jeho vůli!

Král omdléval zděšením! Nesmírná propast hrůzy se otevřela

jeho šíleným představám. .

Zlomeným, chvějícím se hlasem odpověděl:

"Přijímám.. "

Po tomto sotva slyšitelném slově král svěřil Fantomasovi v

trhaných, váhavých větách tajemství skrýše diamantu,

představujícího pohádkové jmění králů hesensko-výmarských.

X V I .

Z L O D Ě J D I A M A N T U .

Proč královna Hedvika zakončila tak rychle svoji audienci a

propustila záhy osobnosti, které měly tu čest býti připuštěni k

recepci?

Byl-li příčinou toho nenadálý příchod prince Gudulfina? Anebo

snad ona prosaická příhoda s lustrem, rozsvíceným za bílého dne,

tak rozladila Její Veličenstvo, že se rozhodlo uchýliti se se svou

rozmrzelostí do svých soukromých komnat?

Snad obě tyto příhody dohromady zavinily nepředvídané

zkrácení audience? Bylať královna považována za nemalou

podivínku, a mimo to měla značné starosti, které samy o sobě by

byly stačily zkazit jí radost z veřejného vystupování. A konečně bylo

jí připraviti se na večer, kdy měl za jejího předsednictví býti

pořádán dvorní ples.

Královna byla velmi podrážděna myšlenkou na tuto slavnost,

kam se měla dostaviti — jak se povídalo — ona velkovévodkyně

Alexandra, jež se zdála zaujímati důležité místo v tomto malém pa-

lácovém světě, neboť každý jí věnoval neobyčejnou pozornost.

Vskutku, velkovévodkyně, ač se dala omluviti odpoledne,

přislíbila určitě přijít na ples. Zato princ Gudulfin, kterého zlé

jazyky prohlašovaly za nejvytrvalejšího z ctitelů krásné

velkovévodkyně, předstíraje jakési nevyhnutelné vnější závazky,

prohlásil, že se nemůže večer dostaviti.

Kdo byla ona velkovévodkyně Alexandra?

Dáma ještě mladá a neobyčejně krásná. Měla majestátní postavu,

těžké zlaté vlasy, ohnivý zrak a tvář nesmírně zajímavou. Bez

přehánění bylo možno říci, že její zjev byl vpravdě královský. A

právě tento do očí bijící dojem, kterému mimoděk podléhal každý,

kdo ji po prvé spatřil, byl příčinou rozladění královnina.

V okolí královny pohlíželi na velkovévodkyni vskutku jako na

intrikánku, ba dobrodružku, která přijímala dvoření prince

Gudulfina v naději, že jednoho dne, až by princ dosáhl koruny,

posadí ji vedle sebe na trůn hesensko-výmarský jako legitimní

královnu.

Co věděl kdo o velkovévodkyni? Nic anebo velmi málo! Byla

původu anglického, spřízněna s rodinou královskou. .

Dříve hodně cestovala a od několika roků pobývala občas delší

dobu u dvora v Glotzburku. Nikdo nepochyboval o tom, že si

vyvolila za oblíbený pobyt hlavní město Hesensko-Výmarska jen

proto, aby se zde scházela s princem Gudulfinem.

* * *

Juve, který tak snadno získal prostřednictvím madame

Heberlaufové přijetí v odpolední audienci, nemohl žádným

způsobem být připuštěn na tento ples, kam přístup byl vyhrazen jen

vysokým činitelům království a hodnostářům dvora.

Ale on ani nepodnikl kroky za tím účelem. Nedbal o to, aby byl

tento večer hostem v královniných salónech.

Juve měl svůj vlastní cíl.

K desáté hodině večerní četné ekvipáže a luxusní automobily

sjížděly se zahradou ke královskému paláci. Cesty, vedoucí ke

vchodu, byly ozdobeny girlandami pestrých elektrických lampiónů,

působících krásným dojmem. V pozadí okna paláce, skvěle ozářená,

vrhala do noci záplavu světla. Občané glotzburští obdivovali

mřížemi, obklopujícími zahradu, tuto vzácnou podívanou.

Několik málo osob, které využily chvíle, kdy vchod nebyl dosti

dobře střežen, anebo získaly si povolení, vniklo do zahrady, aby

zblízka pozorovati ekvipáže, které v krátkých intervalech se

přibližovaly a zastavovaly u zaskleného vchodu schodiště.

Z vozů vystupovali muži v stejnokrojích s prýmky a ženy v

kožišinách, odhalujících při chůzi jejich světlé, vzdušné plesové

toalety.

Šperky dám, diamantové čelenky, drahocenné prsteny, náramky

těžké drahými kameny, blyskotaly v záři světel. Veškerá aristokracie

země, celý vznešený svět státních činitelů vyzdobil se vším svým

bohatstvím, aby se důstojně representoval u dvora

Zatím co v levém křídle paláce vládl rušný život, pravé křídlo

bylo pohříženo v naprosté ticho. Zde byla úplná tma. Okna se

zavřenými okenicemi nevábila zraků k této opuštěné a jakoby

začarované části zámku.

Však co to?

Přitlačen ke zdi, skrývaje se opatrně za každým rohem, nějaký

muž šinul se podél budovy. Byl to Juve.

Policista, opatřiv si vstupenku, vnikl bez nesnází do královské

zahrady. Nevmísil se však do zástupu zvědavců, ale pečuje o to, aby

nebyl zpozorován, vyhnul se levému křídlu a pustil se na opačnou

stranu.

Noc byla tmavá a tato temnota poskytovala mu skutečné

uspokojení. Zastaviv se za kmenem velikého stromu, Juve mnul si s

potěšením ruce.

„Věru, to je noc jako stvořená pro mne!“ zašeptal, dívaje se k

nebi. „Měsíční paprsek, jak mi jej vylíčil ten starý hrabě, přivedl by

mě z míry."

Policista, ohmatávaje rychlým gestem své kapsy, přesvědčil se

ještě, že má vše, čeho potřebuje, a pokračoval ve své tiché

samomluvě:

„Všechno je v pořádku. Mám nástroje i svítilničku a nechybí mi

ani hedvábná šňůra.. "

A směje se téměř hlasitě, inspektor Juve dodal:

„Jsem na cestě obnoviti dobrodružství středověkých rytířů!

Dávám život v sázku za krále!" A posměšně připojil: „Není však v

tom politika, sociální ideje, ani láska ne! Provozuji jen své řemeslo; je

to méně romantické, zato více moderní! A konečně - nezbývá mi

žádná volba!"

Skříživ ruce za zády, pronikavým zrakem pozoroval jižní věž

zámku, ztrácející se ve tmě.

„Krásná budova," pomyslil si, „solidní a pevná. Je to stavěno, jak

se již nestaví. Architekt nešetřil materiálem, a jsem přesvědčen, že

zdi jsou řádně silné. Poschodí jsou hezky vysoká a místem také není

šetřeno.. "

Učinil několik kroků, skrčil kolena a rozpřáhl paže, zkoumaje

ohebnost svých svalů.

"Vida, vida,“ doznával s uspokojením; „ač mi již odzvonili

čtyřicítku, mám ještě pevné svaly a dobré oči. Budu obého

potřebovat při tom.. co chci podniknout."

Zastavil se u paty jižní věže.

"Vzhůru na to. . a bez váhání!"

* * *

Podél hromosvodu, který se táhnul od štítu budovy až k zemi

silnou kovovou tyčí, Juve pomalu a opatrně šplhal nahoru. Opíral

nohy o výstupky kamenů, ze kterých se skládala stavba a rukama se

zachycoval jednak tyče, jednak okapové roury, a tak dospěl bez

nesnází až k prvnímu poschodí.

Nabral dechu a opřev se kolenem o okenní římsu, pokoušel se

obratnou rukou pohnouti dřevěnými okenicemi, musel však brzy

doznati, že jeho námaha je marná. Okenice byly dobře uzavřeny

zvnitřku a nepovolily. Policista šplhal tedy výše.

V druhém poschodí se přesvědčil o novém nezdaru. Okna byla

zabezpečena tímtéž způsobem, jako dole.

Nedal se však zastrašiti. Pokračoval ve své nebezpečné cestě, až

se dostal na střechu. Jeho postavení se tím o mnoho nezlepšilo. Na

příkré břidlicové stěně by se sotva udržel, ale na štěstí táhla se

kolem střechy jakási galerie s úzkým vedením na okapovou vodu,

kde se mohl jakž takž pohybovati.

Obešel střechu a dospěl k dosti širokému komínu, který mu sahal

až po pás.

„Aj, hleďme,“ pomyslil si; „to se mi hodí. Ten plán paláce, který

mi při obědě padl do očí, zdá se být dosti přesný. Bude to asi tentýž

komín, který vede do prvního poschodí do salonu, sousedícího s

jedné strany s komnatami královými a s druhé strany s onou velkou

galerií, kde jsem byl dnes odpoledne. . či vlastně, kde byl dnes

odpoledne slavný kanadský cestovatel po střední Africe, hrabě de

Juff! jak říkají v Hesensko-Výmarsku.“

Policista se trochu usmál, nezdržoval se však dále vzpomínáním.

Zachytil se rukama za okraj komínu a spustil se do otvoru, nedbaje

sazí, které ho řádně poznamenaly.

, Budu pěkně vypadat, až vyjdu,“ pomyslil si. „Ale poněvadž

jsem nemohl doufat, že bych dostal povolení navštíviti královy

soukromé komnaty pod svým pravým titulem, musím tedy použíti

k svému účelu cesty kominíka."

Sestoupiti komínem o dvě poschodí, když člověk nemá k tomu

jiných prostředků než sem tam trochu vyčnívající kameny, z nichž je

komín postaven - to věru není věc pohodlná. A proto také Juve, ač

byl tak vytrénovaný a obratný policista, když vstoupil udýchán a

unaven krbem do salonu, zůstal chvíli ležet, odpočívaje na dřevěné

předložce krbové, aby načerpal novou sílu k dalšímu podnikání.

Když se jeho dech zmírnil, policista naslouchal opatrně na

všechny strany, neboť se mu zdálo, jako by zaslechl nějaký

podezřelý zvuk.

Z dálky nesly se sem harmonické melodie orchestru, jinak bylo

ticho.

Rozsvítil elektrickou svítilničku, v jejímž diskrétním světle si

prohlížel nejprve své šaty, které po té cestě komínem nebyly ovšem

bezvadné. Na kolenou a lokti zjistil dlouhou trhlinu a na povrchu

uvízla hustá mastná vrstva sazí. Dal si velkou práci, aby se trochu

očistil.

"Nesmím zde zanechati příliš mnoho stop," pravil si v duchu, „a

pak by bylo neslušné, abych černý jako kominík předstoupil před

krále, je-li mi snad souzeno potkati ho na své dnešní pouti.“ Trochu

očištěn, učinil Juve několik opatrných kroků pokojem. V místnosti

panovala velká zima a pach plísně a uzavřeného vzduchu svíral mu

hrdlo.

„Nechodí sem asi často,“ pomyslil si Juve.

Nezdržoval se však prohlížením této místnosti, nýbrž pustil se

přímo k malým dveřím, které měly vésti do oblékárny, byl-li totiž

plán přesný.

Dveře nebyly zamčeny.

Při světle svítilny Juve zjistil, že jeho instrukce byly správné. Stál

v oblékárně.

Po levé ruce spatřil mramorové umývadlo, obklopené různými

lahvičkami, kartáči a hřebeny, vydychujícími fádní vůni parfému.

Po pravé straně byla v zemi zapuštěna stříbrná vana, kterou kdysi

občané glotzburští věnovali jednomu z královských předků a která,

jak stálo v místním průvodci, vzhledem k vzácné cizelérské práci

měla pohádkovou hodnotu.

"Kdybych se chtěl odvážit," zabručel si Juve, "to by byla ta pravá

chvíle, abych se řádně vykoupal a očistil, neboť opravdu se musím

stydět v takovém stavu vstoupit do místnosti, kde konečně, jak si

přeji a zároveň se bojím, objevím toho nešťastníka.“

Nebyl to ovšem jen jeho vzhled, který mu dělal starosti. Juve měl

vážnější příčinu k nepokoji.

Nenajde-li krále v tomto bytě, za jakých to bude okolností? Neboť

král jistě že nežije zde pokojně a klidně. Bylo by naivní

představovati si, že Bedřich Kristián, je-li zde zavřen, spí spokojeně

na lůžku nebo kouří svoji dýmčičku zabořen do fotelu, bez dozoru,

bez žalářníka, sám pánem nad sebou!

Juve se připravil ještě na tyto dvě možnosti.

Buď je král nepřítomen a pak nezbývá, než aby hledal úkryt, kde

je uschován diamant a přesvědčil se, že král jej nevzal s sebou.

Nebo král je zde držen co zajatec násilím v tomto bytě a pak

možná není ukryt ve svém pokoji, ale na nějakém jiném záhadném

místě, kde jeho odpůrci ho hlídají.

Dojde-li k zápasu?

Juve bezděky tiskl rukou chladnou hlaveň revolveru, ukrytého v

kapse.

Tlumil co nejvíce ohlas svých kroků a se srdcem trochu

pobouřeným přiblížil se ke dveřím královy ložnice. Stiskl kliku.

Ucítil pod nohama měkký dotek vlny. Podlaha byla celá pokryta

hustými koberci, které dusily každý zvuk. Opatrně zhasl světlo.

Úzkostlivě naslouchal.

Nebylo slyšet ani hlásku, jen melodické vlny cikánského

orchestru zaznívaly zřetelněji, takže Juve si uvědomil, že není

daleko od sálu, kde se tančí.

„Patrně je králův pokoj blízko přijímacího salonu," pomyslil si.

„A hlučí tam takovým způsobem, že ani já se nemusím obávat, že

by mě uslyšeli.

Uspokojen klidem těchto míst, Juve znovu rozsvítil. Svítě si na

vše strany, pozoroval místo, kde se nacházel.

Uprostřed pokoje uviděl veliké dubové lůžko ve slohu

renesančním, se sloupy sahajícími až ke stropu. Skutečné královské

lůžko, k němuž se přistupovalo po třech stupních, pokrytých

kobercem.

Juve zjistil, že postel nebyla rozesílána, nezdálo »e však, že by

nebyla používána. Se zájmem, smíšeným s pohnutím, ba uctivou

zdrženlivostí, rozhlédl se kolem.

Místnost byla nákladně zařízena, několik málo obrazů, avšak, jak

se zdálo, veliké ceny, zdobilo její zdi.

Juve dospěl k nejchoulostivějšímu bodu svého poslání. Kousal se

do rtů, zaražen, nevěda co počít.

Viděl, že král zde není. Ale nic nenasvědčovalo tomu, že by pokoj

nebyl obýván. Nic nedokazovalo, že není zavřen v některé ze

sousedních místností. Avšak je-li tomu tak, co by mu mohlo

zabraňovat, aby vycházel? Až dosud Juve nenalezl žádné z

očekávaných opatření, nebyla tu žádná hlídka, všechny dveře byly

prostě zavřeny, ne zamčeny.

Obavy vyslovené starým hrabětem, že král je držán násilím ve

svém paláci, ukázaly se býti pravděnepodobné.

Co tady zbývá z pojatých předpokladů?

Je snad král v Paříži, aby se tam vesele bavil a snad i aby prodal

svůj diamant?

Juve jen velmi nerad připouštěl tuto hypotésu. Zdálo se mu

nemyslitelným, že by v tom případě Bedřich Kristián se vůbec nebyl

objevil v Palace Royale, aneb že by nebyl nalezen po tolikerém

pátrání.

Musilo v tom býti něco jiného.

Možná, že král byl zde, ale že si nepřál, aby se o tom vědělo. Měl

snad důvody snadno pochopitelné, na příklad ono dobrodružství z

ulice Monceau, aneb palácové intriky, vedené princem Gudulfinem,

které, jsa doma incognito, měl možná příležitost lépe poznati, aby

věděl, jak se zachovati, až mu bude vystoupiti na veřejnost?

Ano, tak to asi bude. Král byl v paláci a skrýval se zde

dobrovolně.

Juve se rozhodl, že si zjedná jistotu. Zatím však, místo aby opustil

královu komnatu, rozhlížel se pozorně, uvažuje, kde by asi mohl být

ukryt onen pověstný diamant. Kdyby jej nalezl, kdyby se přesvědčil,

že je na svém místě, pak - zdálo se mu - tajemství bude z velké části

odhaleno.

Mechanicky ohmatával dřevěný nábytek, nadzvedával obrazy,

klepal na stěny, prohlížel krb. Viděl tolik a tolik tajných dvířek,

skřínek skrytých ve stěnách, za ornamenty nábytku o dvojitém

dřevě, že by bylo třeba mnoho obratnosti, aby nějaká skrýš toho

druhu unikla zkušenosti a prozíravosti jeho ducha.1

Náhle však, právě když chtěl odsunouti křeslo, zarazil se

překvapen a zhasl světlo. Zdálo se mu, jako by zaslechl podezřelý

zvuk kroků, zatím ještě vzdálených. Bez váhání uskočil k oknu a

ukryl se za těžkou záclonou.

1 Viz Fantomas IV. : Tajemný agent

Byl to na štěstí dobrý úkryt k čekání. Viděl, kdo přijde, aniž sám

byl viděn, a mohl bez hluku vykročiti, bude-li toho třeba.

Naslouchal a liboval si, že se tak rychle rozhodl. Za okamžik bylo

by již pozdě.

Přiblížily se kroky, dveře se otevřely a čočka elektrické svítilny,

úplně podobné té, které používal Juve, propustila proud světla.

Avšak policista, stoje proti tomu proudu, nerozeznával člověka,

který nesl lampu.

Muž, který vstoupil, neměl ani tušení o Juvove přítomnosti,

neboť bez rozpaků pokročil do středu místnosti.

„Hrome! To bude Bedřich Kristián,“ řekl si v duchu Juve. „Měl

jsem pravdu.“

Světelná čočka balancovala chvíli, načež se sklonila, osvětlujíc

podlahu, až konečně se světlo zastavilo u nohou renesančního

lůžka. Juvovi se zdálo, že člověk, nesoucí lampu, poklekl na

schodech u postele.

Poznenáhlu Juvovy oči zvykaly si na temnotu a on rozeznával

siluetu lidské bytosti.

„Kdo je to? Co zde chce?“

Juve poodhrnul záclonu a s obličejem téměř odkrytým pozoroval

zvědavě a překvapeně podivné počínání záhadné osobnosti, kterou

považoval za Bedřicha Kristiána.

Viděl jen dvě robustní, svalnaté ruce, které se pohybovaly ve

světle svítilny, zatím co ostatní tělo zůstávalo ve tmě.

Tyto ruce uchopily jednu ze čtyř dubových koulí, které sloužily

královskému lůžku za podstavec, a mocným trhnutím odstranily ji z

jejího místa.

Co s tou koulí učiní? Záhy se to Juve dozvěděl.

Pod bezpečnými prsty neznámého koule se otevřela, neboť ona

opravdu byla dutá, a uvnitř se objevila skříňka, jejíž účel Juve ovšem

ihned pochopil!

Tuto skříňka ukrývala v sobě onen pověstný růžový diamant!

Srdce policistovo bušilo šíleně.

Záhadný neznámý vyňal skříňku, otevřel ji a ihned nádherný

šperk zazářil tisícerým ohněm.

V tu chvíli však hrozný výkřik unikl Juvovým rtům. Hrany

diamantu, odrážejíce světlo elektrické lumpy, nesčetněkráte je

znásobily a osvětlily dokonale záhadnou siluetu příchozího.

A tato překvapující a současně hrozná vise způsobila, že policista

vyrazil výkřik úzkosti, hněvu i uspokojení.

Koho zde uviděl?

Uviděl muže zahaleného v široký černý plášť, s tváří ukrytou pod

tajemnou maskou, splývající ve volných záhybech. Juve nemohl se

mýlit: byl to Fantomas.

Fantomas, záhadné monstrum, provádějící bezstarostně své

neslýchané zločiny, pronásledované Juvem po léta a marně!

Fantomas!

Ač jeho překvapení bylo bezmezné, Juve nicméně přijal je se

zadostiučiněním. .

Neboť v té chvíli, kdy se počal zabývati záhadou vraždy Susy

d'Orsel, kdy se počal znepokojovati zmizením krále hesensko-

výmarského, napadla ho otázka, nemá-li Fantomas v tom své prsty,

není-li to jeho dílo. Nezapomněl, že Fantomas byl pokořen1 před

králem Bedřichem Kristiánem právě ve chvíli, kdy asi před šesti

týdny dospěl tento zlosyn svými intrikami až k tomu, že se měl státi

vyslancem hesensko-výmarským. Tenkráte Juve králi odhalil jeho

pravou tvář a Fantomas se vymstí.

Jakým způsobem?

I když to Juve dosud přesně nevěděl, v této chvíli alespoň věděl

jistě, co zlosyn chce podniknout: ukrásti diamant!

* * *

Na Juvův výkřik odpověděl ihned výkřik jiný, divoký a

výhružný a ve tmě, která ihned nastala, dva muži se vrhli proti

sobě. . Zazněly dva výstřely!

V salonech, kde se konal ples, je uslyšeli. .

„Ale co se to děje?“ zvolala náhle velkovévodkyně, obklopená

kruhem svých obdivovatelů a ustavši ve flirtování, podivně zbledla.

1 Viz Fantomas IV.: Tajemný agent.

Cikánský orchestr umlkl rovněž a hosté se všichni seběhli do

salonku královnina, který byl nejblíže komnatě králově, jejíž dveře

nenadále prudce se otevřely.

Výkřiky: „zloděj! pomoc!“ rozlehly se místností, zvyšujíce

všeobecný zmatek a zděšení přítomných.

Dva důstojníci královniny stráže vnikli s odvahou do

královských komnat, tápajíce tmou. . vstříc neznámému. Jeden z

nich, který byl obeznámen s vnitřním zařízením, otočil vypínačem.

Pokoj, kde stáli, a který se ihned naplnil zděšeným množstvím,

byla právě ložnice králova!

U postele, zápase s širokým, černým pláštěm, do něhož byl

zamotán od hlavy až k patě, ležel muž s rukama zoufale

přitisknutýma na oči, sténaje a naříkaje. Vedle něho na zemi ležel

revolver, z něhož se dosud kouřilo!

A hosté, vyrušení tak tragickým způsobem ze své zábavy,

zpozorovali dále, že nedaleko se povalovala skříňka, známá

schránka na pověstný růžový diamant, nyní však prázdná,

vyloupená!

„Zatkněte ho!“ zařval kdosi..

Tato slova byla výzvou k hroznému poplachu, strkání a

nepopsatelné vřavě. Vrhli se na muže, který se zmítal na zemi, jsa

kořistí, jak se zdálo, rvavé bolesti. Uchopili se ho!

V příštím okamžiku stál na nohou.

Tu však zpozorovali, když mu popatřili do tváře, že víčka toho

muže jsou naběhlá a bělmo očí krvavě červené.

* * *

Co se stalo?

Zápas Juva s banditou, v němž policista poznal Fantomase,

netrval déle než vteřinu. Juve zamířil na černou, neurčitou masu,

která skrývala tělo soupeřovo, a vystřelil.

Nelitoval ničeho.

V témž okamžiku však kol jeho uší zasvištěla koule.

Juve vykřikl a měl sotva tolik času, aby zpozoroval. že nějaké

dveře se pootevřely a do místnosti vnikl slabý paprsek světla. To

vše netrvalo však ani vteřinu a před Juvem se zdvihl ne již

Fantomas, ale důstojník, oblečený v dobře mu známý stejnokroj

královniných kopiníků.

Juve se nedal oklamati a pochopiv, že za tímto přestrojením

neskrývá se nikdo jiný, než opět Fantomas, chystal se znovu k

výstřelu.

Avšak Fantomas, rychlejší blesku, zasáhl!

Juve ucítil, že mu do očí byl vhozen nějaký oslepující prášek,

šílená bolest pálila mu na víčkách a oční panenky zatáhly se tmou. .

Juve byl oslepen pepřem!

Bezděčně vztáhl ruce k očím a v téže chvíli se cítil zahalen do

širokého černého pláště, který Fantomas hodil naň, jako gaučo hází

laso na zvěř!

Zmítal sebou na zemi v mučivé bolesti, zatím stále slyšel volat:

„Na pomoc. . zloděj!“ a podle hluku, který ho obklopil, poznal, že se

množství lidí přiblížilo k němu.

Když Juve se pozdvihl, byl spoután!

Snažil se rozhlédnouti se kolem ve světle, které mu působilo

strašnou bolest, a ač matně jen, zahlédl přece jakoby mlhou skvělý

stejnokroj nepravého kopiníka, vmísivšího se mezi ostatní.

„Zatkněte ho přece!“ zařval Juve, ukazuje prstem na

přestrojeného vojína, ale nikdo toho nedbal. Brutálně mu nařídili,

aby mlčel.

Pověst o krádeži se rychle šířila celým palácem a zmatek rostl.

Mnohé z žen omdlely. Nepokoj dostoupil vrcholu, tu však přísná

vojenská organizace zjednávala si pořádek. Šest důstojníků osobní

stráže bylo rozestaveno v přízemí. Pravilo se, že jeden z králov-

niných kopiníků jim vysvětlil, že je v domě zločinec, jehož musí

zatknout, a nařídil, aby konali hlídku.

Avšak zatím již hosté se uchopili toho, jehož považovali za

vinníka, za lupiče diamantu.

Přišla též madame Heberlaufová.

Ex-pastor vypadal ještě větší a tenčí ve svém dlouhém dvorním

kabátě a se zdánlivým klidem svěřoval okolostojícímu své

pozoruhodné mínění. Na každý způsob však neopomenul doložiti:

„Alespoň má žena to říkala!“

Co říkala madame Heberlaufová?

Bystrá, jako vždy, a poučená mimo to zprávou důstojníka

kopiníků, kterého potkala v kuloáru, oznamovala, že odvážný lupič,

nyní tak šťastně chycený, nebyl nikdo jiný, než pověstný,

neuchopitelný Fantomas, slavný a v celém světě obávaný pro své

zločiny a svoji nepředstižitelnou úskočnost.

Fantomas! Toto jméno se rozlétlo davem, vyvolávajíc zděšení a

zájem!

Náhle však - podivná věc - velkovévodkyně Alexandra, když

uslyšela toto temné jméno a dozvěděla se, že Fantomas byl zajat,

zapotácela se jako bleskem zasažena a neschopna ovládnouti své

pohnutí, skácela se do náruče těch, kteří ji obklopovali.

"Fantomas!“ zašeptala neslyšným hlasem. „Fantomas. . bylo by to

možné?. . Fantomas zatčen!“

* * *

Odváděli Juva pevně spoutaného..

Obklopen rozzuřeným davem, Juve byl veden velikou galerií do

přijímacího sálu. .

Oči, spálené pepřem, strašně ho bolely; neviděl téměř. Avšak

lhostejný v této chvíli k smutnému dobrodružství, jehož hrdinou se

stal, rozhlížel se stále kolem, jako by hledal něco, někoho..

Tu, když se přiblížil ke skupině, v jejímž středu na pohovce ležela

omdlelá velkovévodkyně Alexandra, Juve sebou prudce pohnul a

táhnuv za sebou pět nebo šest lidí, kteří ho vedli, přikročil blíže.

Trvalo to jen okamžik. Ihned opět vedli Juva cestou, jak se

domnívali, náleží mu jíti, cestou do vězení! Ale Juve dal se nyní

klidně odvésti. Věděl již, co chtěl.

Podařilo se mu na chvíli popatřiti do pozoruhodně krásné tváře

velkovévodkyně Alexandry. .

Ano, věděl již, co chtěl: poznal, že velkovévodkyně nebyla nikdo

jiný, než milenka Fantomasova, zbožňovaná milenka a opětná

spoluvinnice strašlivého bandity, která necouvla před žádným

zločinem, šlo-li o to, zachrániti milence. .1

Juve poznal lady Belthamovou!

X V I I .

N A D O B R É S T O P Ě .

"Prosím vás, vás, pane, kde je tady kancelář stavebního

oddělení?"

"Která kancelář, pane?“

„Informační kancelář."

„O čem se však chcete informovati, pane? Je pětadvacet

kanceláří!“

„Chtěl bych vědět, jak dlouho trvá určitá stavba."

„Aha. To tedy jděte do čtvrtého poschodí, dveře 54, vpravo, na

konci.. najdete tam sluhu. ."

„Dobrá, děkuji vám.. “

A pokývnuv lehce hlavou na adresu vrátného ministerstva

veřejných prací, zmizel náš neznámý v ohromné budově na bulváru

Saint-Germain, skrývající v sobě správu veřejných prací..

Byl to mladý muž v dlouhém černém svrchníku, s tvrďáskem na

hlavě, pěkně na stranu a do čela sraženým, a s dlouhou černou

páskou přes jedno oko, která, přesahujíc až na tvář, zahalovala

téměř celou polovinu obličeje.

„Ten dobrý muž mi řekl: čtvrté poschodí," myslil si, „ale úplně mi

zapomněl ukázati, po kterém schodišti mám jít. Nu, jděmež! Vždyť

konečně na zemi všechny cesty vedou do Říma a v ministerstvech

všechna schodiště a všechny chodby vedou na stejné místo, to jest

na rozcestí, kde člověk konečně potká nějakého rozumného sluhu,

který vás vezme pod paží a zavede k tomu, co tak dlouho sháníte. ."

1 Viz Fantomas II, III, IV

Posílen touto teorií, stoupal návštěvník po prvním schodišti,

které se mu namanulo, po schodišti s bílými stupni, působícím

úctyhodným dojmem čestného schodiště.

„Tady to zřejmě nebude! ale to vůbec není důležité. ."

Zmýlil se. Bylo to naopak velmi důležité, kterým schodištěm se

dáti, neboť záhy shledal, že jeho schodiště ústí do zavřených dveří;

zatřásl jimi, zatloukl velmi odvážně, nikdo se neozval.

„Znamenitě!" řekl si, „dvě patra pro nic!. . dobrá, sestupme!. . Jen

žádnou lenost, tloustnu a stávám se pohodlným.. "

Vrátil se zpět na dvůr ministerstva a pak zaváhal, má-li znovu jíti

k vrátnému a znovu žádati úplnější informaci, ale po několika

krocích k loži vrátného se náhle obrátil.

"Fandore, milý Fandore,“ řekl si, „nemá to smyslu, aby ses ještě

jednou ukazoval v této lóži ministerstva, kde konec konců riskuješ,

že tě potká nějaký člověk, zvyklý od několika dní viděti v tobě krále

hesensko-výmarského.. "

Skutečně, člověkem, který navštívil ministerstvo veřejných prací,

nebyl nikdo jiný, než náš žurnalista. Používaje lsti a nalézaje ve své

plodné mysli důvtipné prostředky a nove a nové kličky dokázal

před hodinou zbaviti se výtečného Wulfa, který vyšel zároveň s ním

a s nímž si dal schůzku na šestou hodinu v jedné z kaváren na

velkých bulvárech.

Fandor – Bedřich Kristián vychrlil všecky možné lži a vymyslil si

nejpodivné jší záminky, jen aby se policista oddělil od jeho vznešené

osoby; však se mu to nakonec podařilo! Wulf jej konečně nechal jíti

samotného, ale ovšem s lítostí, neboť policista dával okatě na jevo,

že nikdy neztratí s očí krále, jemuž zaručoval bezpečnost. Jinak bylo

Wulfovi velmi příjemno odevzdati ho ochraně boží, neboť právě

toho dne měl vykonati důležitou návštěvu. .

Fandor, zbavený jednou svého obtížného společníka, utíkal

všemi silami domů, kde domovnice vyrážela výkřiky překvapení,

vidouc ho opět po tak dlouhé nepřítomnosti, o níž jí – proti svému

zvyku – dříve neuvědomil; žurnalista neposlouchal její jeremiády a

spěchal nahoru, aby oblékl skromný svrchník a demokratický

tvrďásek, zakuklil se páskou, která mu skryla obličej, seběhl dolů,

vsedl do fiakru a dal se zavézti k ministerstvu veřejných prací, kde

nyní s umíněností jemu vlastní hledal kanceláře, jimž byla svěřena

péče o pařížské stavby.

Jerome Fandor stoupal po stupních schodiště, které, jak se zdálo,

dovede ho tentokráte bez překážky až do čtvrtého patra. Držel se

zábradlí a stoupal opatrně.

„U všech čertů“ říkal, "tato prokletá páska, již jsem si nasadil jako

masku, protože mé královské vzezření stalo se Paříži velmi známé a

protože bych si nepřál, aby mne někdo z čista jasna poznal, u všech

čertů, tato prokletá páska mne příšerně obtěžuje!. . Ještě nakonec

upadnu!. .“

A Fandor proti své vůli láteřil:

"Kdyby mi alespoň ten Juve dal o sobě vědět! Alespoň od té

doby, co chytil Fantomase!. . Co vůbec asi, k čertu, tropí to stvoření,

že mi ještě neposlalo žádný telegram!?. . je pravda, že neznám po-

drobnosti jeho dobrodružství.. a pak, když nenašel krále. . v

každém případě však tuze pospíchám odložiti tu vznešenou a

slavnostní livrej. ."

A pak se zasmál, náhle pobaven:

„Ale jaképak roztrpčování! Jsem stále ještě volný až do šesti

večer. ."

„Kam jdete, pane?"

Fandor se zastavil. Nějaký sluha, patrně překvapený, že vidí

vynořovati se cizince přímo vedle sebe, kladl mu tuto otázku,

přibližuje se k němu drobnými kroky:

„Hledám," odpověděl Fandor, „stavební oddělení, kancelář pro

informace o délce jednotlivých staveb. ."

Sluha si změřil osobu od hlavy až k patě a pak vážně a s

důstojností, s jakou kněz odměřuje své obřadní věty, pronesl:

„Tady jste v oddělení pro stoky!"

Fandor se nezdržel smíchu:

„Zřejmě, to se neshoduje," řekl, „nuže, kudy mam jíti?"

„Jděte po tomto koridoru, potom vpravo, pak ještě vpravo až ke

konci té skleněné chodby; sestoupíte o dva schody dolů, projdete

čtvrtou chodbou, vstoupíte otáčecími dveřmi, u druhých dveří

najdete schodiště, půjdete po něm nahoru, vyhledáte vchod 42.. "

„Díky!“ řekl Fandor, „ale raději už mi nic víc neříkejte! až tam

budu, jestliže tam přijdu, zeptám se na další cestu. ."

A ponořil se do galerie, kterou mu strážce právě ukázal. Ovšem,

že se zmýlil, ale nalezl vždy jiné sluhy, z nichž někteří ho posílali

nahoru, zatím co druzí ho posílali dolů, hledal číslované dveře, aniž

je nalézal, vstupoval do kanceláří, z nichž ho potupně vyháněli, až

konečně přišel do jakési uzounké chodbičky, zcela na konci té

ohromné budovy, kde v malé zasklené místnosti, na židli klímal

sluha nad rozevřenými novinami..

"Oddělení staveb?“ zeptal se Fandor již asi po dvacáté a úplně

odevzdaný dáti se poslati vstříc neznámým osudům..

Sluha zdvihl hlavu:

"To je tady!" řekl. "Co si přejete, pane?“

"Chtěl bych jakousi informaci!"

Člověk se stal prudkým:

"Nedáváme informací," řekl.

"Tak," pomyslil si Fandor, , výborně!“, ale nedal se.

"Opravdu? A proč ne?"

"Vy jste podnikatel?"

"Ne!"

"Přicházíte pro nějaké dodávky?“

"Ne!"

"Pro podání žaloby?"

"Ne!"

"Kvůli žádosti?"

"Ne!"

"Tak co tedy vlastně chcete?"

S vybranou zdvořilostí, ale umíněně řekl Fandor:

"Jdu si pro informaci. Ptám se po oddělení, kde je určováno

pravděpodobné trvání určitých staveb.“

Sluha začal s podezřívavým tónem:

„A nejste vy náhodou žurnalista?“

„Bože, ten mne otravuje!“ myslil si Fandor. „Bude-li pokračovati,

řeknu mu krátce, že jsem král; už vidím, jak ho to usadí na jeho

kožený polštář. ."

Ale zmírnil se a omezil se na ujištění:

„Ne, nejsem žurnalista, jsem lepič plakátů. ."

„Ach, to je něco jiného!. . dveře 43, naproti!. . to je kancelář,

kterou hledáte!. . ale nikdo tam není. ."

A náhle familierním tónem dodal:

„Měl jste mi říci hned, proč přicházíte; víte, tady je mým úkolem

nikdy nevpouštěti strany, které žalují nebo které se chtějí

informovat.. Od té doby, co noviny dělají tu kampaň o pařížské

kalamitě, jak říkají, stále přicházejí žurnalisté a já mám rozkaz

vyhodit je ze dveří nebo je poslat jinam, aby bloudili po

ministerstvu. ."

Fandor se srdečně usmál:

„Znamenité zařízení," myslil si, „to je opravdu úřad „dobrého

uvítání “.. .“

A pak se nahlas tázal:

„Tedy tamhle je ta kancelář, kterou hledám?. . ale když tam nikdo

není?"

„I to nic, jeden z těch pánů se jistě za okamžik vrátí.. jen vstupte,

nebudete alespoň musit čistit kliky. ."

Jerome Fandor vstoupil a v kanceláři, kterou mu ukázal, nalezl

přece úředníka, neboť sluha se zmýlil. Je to velmi správné slovo,

řekneme-li „nalezl". Neboť člověk, kterého tam viděl, ztrácel se

docela za ohromnými kupami starých papírů, vysokými stohy

lepenky, za vratkou rovnováhou plánů a rozpočtů, které krok za

krokem, nejprve pokládány na zem, pak opírány o zeď, polykajíce

stůl, pohlcujíce židle, zaujímajíce všechen volný prostor, zahnaly ho

do kouta u zdi, na docela maličké místečko, kde se zdál býti jako v

pasti, zahrnut prací, kterou měl udělat a kterou patrně nikdy

neudělá..

Úředník četl román v červených deskách se zlatou ořízkou,

patrně nějakou knihu za „dobré chování", rozdávanou ve škole.

Zdálo se, že se tím velmi baví a vyrušen ze svého čtení zatvářil se

nepřívětivě na příchozího:

"Přejete si?"

"Chtěl bych, pane, docela malou informaci.. chtěl bych přesně

věděti, jak dlouho trvají práce na stavbě, prováděné na náměstí

Svornosti, na rohu nábřeží a zdi Orangerie?. .“

„A proč byste to vlastně chtěl vědět?"

Jerome Fandor nestoudně lhal:

"Jsem lepič plakátů," řekl, „budu asi podávat nabídku na

radnici.. "

To znělo velmi pravděpodobně; úředník se zvedl.

S heknutím člověka pozvedajícího těžké břímě, vyhrabal z

hromady nákresů kolem něho rozložených těžký svazek nadepsaný

„stav prací na stavbách v Paříži".

Naslinil si prst a listoval v rejstříku, zcela nevšímavý k prachu,

který rozvířil, nevšímavý ke skvrnám, jimiž pošpinil tento tlustý

fascikl.

"Říkáte," tázal se konečně, "na rohu Orangerie a nábřeží na

náměstí Svornosti?"

"Ano, pane."

"O jakých pracích to mluvíte?"

"Proklatě," zvolal Fandor, "nevím opravdu, co tam dělají uvnitř

toho příkopu. ."

"Tam je nějaký příkop?"

"Ano!" přisvědčil Fandor. "Je tam jakási díra a nějaké bednění.. "

Úředník se podíval na žurnalistu, prohlédl si ho od hlavy k patě.

"Myslíte," řekl, "že se tam na tom místě pracuje?"

"Ovšem," odpověděl Fandor tázavě.

Těžký rejstřík se zavřel se suchým klapnutím.

Úředník chladnokrevně ujišťoval:

"Nic se tam nedělá!. . Mýlíte se!. ."

"Co, že se tam nic nedělá?. ."

„Ne, pane!“

„Ale vždyť jsem to právě viděl.“

„Nemohl jste to vidět! Nic tam není!“

Úředník se již chystal znovu začít číst knihu, již nechal otevřenou

vsunuv tam jako znamínko útržek papíru.

Jerome Fandor trval na svém, opakuje:

„Právě jsem ty práce viděl, je tam díra a bednění."

Ale úředník také nepovolil:

„Ne, ne a ne! Špatně jste viděl, pane. Nepracuje se tam.“

„To znamená, že to není označeno na vašem lejstru!“

Tentokráte se úředník zoufale zvedl:

„Pravím vám, že ne,“ prohlásil, „je to jasné?. . Všichni policejní

komisaři v každém okrsku jsou povinni, slyšíte, pane, úředně

povinni oznámiti tady, v této kanceláři, když se v jejich čtvrti začíná

s nějakou stavbou. . mám stále v patrnosti stav těchto prací. . každý

den zaznamenávám nové. . kdyby tedy byla nějaká stavba tam, co

vy říkáte, musila by být zaznamenána v mém rejstříku. . a když v

něm není, tedy ani žádná stavba není. A basta!“

Jerome Fandor po několika minutách opustil tohoto nervosního

muže. Nadarmo prosil, aby se laskavě znovu přesvědčil, jestli se

nemýlí. Úředník si byl jist svým lejstrem a nechtěl ani slyšet o dal-

ším obtěžování..

Ještě nebyl ani na chodbě a už si Jerome Fandor s vyjasněnou

tváří pobroukával:

„Přijdu na to, zatraceně! Tuze zajímavé, tuze zajímavé!“

A dal si sluhou ukázati adresu firmy Levant, pečující o

osvětlování.

„Všechny pařížské stavby,“ myslil si, „mají být opatřeny malými

lucernami, které je označují při procházce chodcům. Zřízenec, který

má na starosti toto osvětlování, je uvědomován stavebním

oddělením o stavbě dřevěných ohrad. . však až tamtudy půjdu,

budu mít příležitost přesvědčiti se o informaci, kterou mi zde dali. .“

Sluha ho poslal do Dunkerkské ulice. .

A v kanceláři v ulici Dunkerkské, kde Fandor měl to štěstí nalézti

příjemného úředníka, slyšel právě tak jistou odpověď jako v

ministerstvu, že na náměstí Svornosti na místě, které označoval,

nemůže být ani řeči o nějaké stavbě. .

Tentokrát opustil Fandor svého informátora se vší slušností

hlubokého zadostiučinění.

"Sapristi, sapristi!“, říkal si, „to se stává velmi vážné. ."

Zavolal taxi a dal se dovésti k Národní bibliotéce.

"To se stává velmi vážné,“ opakoval si ve voze nahlas, jakoby

chtěl lépe upevniti svůj nápad, „velmi vážné, neboť, ke všem

ďasům, tato stavba existuje! Já ji viděl! Já sám! viděl jsem dřevěné

bednění! viděl jsem díru! a jestliže ani toto bednění, ani ona díra

nebyly prováděny a postaveny z nařízení městských inženýrů, je

nabíledni, že v tom byl někdo jiný, že mají nějaký motiv, nějaký

důvod. . ah, sapristi, sapristi, jestli opravdu má ten

Wulfenmimenglaschk, ten idiot, ten kretén, to policejní hovado

hudební sluch? Jestli se nemýlil?! jestli bylo jeho nesmyslné žvanění

pravdivé?! jestli, jedním slovem dobře předešlého večera poznal,

když míjel náměstí Svornosti, že ze Zpívajících fontán zaznívaly

poslední strofy hymny hesensko-výmarské!?!. .“

Když přijel do Národní bibliotéky, po dlouhém hledání v

katalozích a po neméně dlouhé rozmluvě s knihovníky, kterých se

dotazoval, dal si přinésti sérii svazků, z nichž některé pojednávaly o

architektuře, jiné se zabývaly uměním sochařským, a opět jiné byly

zcela prostě průvodci po Paříži, studie o zvláštnostech hlavního

města.

A Fandor ponořil se do těchto svazků a studoval jedny i druhé s

takovou horlivostí, že ve čtyři hodiny, pohlédnuv náhle na své

hodinky, musil zvolati;

"U všech ďasů! mám už čas jen k tomu, abych došel domů, znovu

oblékl své královské šaty, běžel pro toho hlupáka Wulfa, abych se

znovu stal - ach, doufám, že ne na dlouho - Jeho Veličenstvem

Bedřichem Kristiánem!. ."

* * *

Zatím co se Fandor, který se na několik hodin stal sebou samým,

oddával dlouhým výzkumům na ministerstvu veřejných prací i v

Národní bibliotéce, události v ulici Monceau se vyvíjely tajuplným

způsobem, mísíce spiknutí, již tak dost spletité, s dobrodružstvími,

jichž hlavními hrdiny byli sympatický žurnalista a jeho výborný

přítel policista Juve.

V příbytku, který ve vlastním domě obýval, mluvil neobyčejný

markýz de Bérac, představující zároveň obyčejnou paní Citronovou,

na osobu, skrytou v čalounech; mluvil tichým hlasem, jakoby se bál,

že ho někdo uslyší.

„Ani se nehýbejte, rozumíte! Jste připraven slyšeti všecko?. .

Přísaháte mi, že zůstanete tam, kde jste docela tiše, ani slovo

neřeknete, ani nezakročíte, dokud vám k tomu nedám svolení?"

„Přísahám vám to, pane markýzi!“, odpovídal tlumený hlas.

„Dobře, počítám s tím a dám jí vstoupiti.. "

Markýz de Bérac přešel salon, otevřel dveře, spojující salon s

pokojem, zařízeným jako kuřárna:

„Pojďte jen dále, slečno!“ řekl, „prosím o prominutí, že jsem vás

nechal několik minut čekat, ale měl jsem přátele. ."

„Ach, pane!“ odpověděla Marie Pascalová. . - byla to opravdu

ona mladá dělnice, na kterou se markýz de Bérac obracel - „ach,

pane, prosím, to je to nejmenší.. dovolte raději, abych vám

poděkovala.. "

„A začpak to, slečno?"

„Za doporučení, pane markýzi, které jste mi minulého dne

laskavě dal pro Jeho Veličenstvo a které mi vyneslo dvě zakázky. ."

Markýz de Bérac, který právě přistrkoval křeslo, v němž chtěl

usaditi svoji návštěvnici, odpověděl větou, která zněla velmi

záhadně:

„To vám možná vyneslo docela jinou věc, slečno! . .ale opravdu

—“ a tentokráte již zase mluvil obyčejným tonem — „byl jsem velmi

šťasten, že vás mohu doporučili Bedřichu Kristiánovi po všem pěk-

ném, co mi o vás řekl náš hodný domovník. . lituji pouze jedné věci,

slečno, totiž nešťastných okolností, které, jak víte znepříjemňují

králův pobyt. ."

"Ano, znepříjemňují tragickým způsobem!“ zabručela Marie

Pascalová.

"Způsobem,, který vás samu rozrušil, jak myslím, slečno?. ."

Zdálo se, že Marie Pascalová chtěla vysloviti nějaká slova, ale

opravila se:

"Ano, byla jsem velmi zarmoucena!. ." doznávala prostě.

Markýz de Bérac podněcoval:

"Přiznávám, slečno, přiznávám. Vy více, než kdokoli jiný. ."

Dívka tentokrát pozvedla k tázajícímu se své veliké čisté oči, ve

kterých bylo možno čísti živý údiv:

"Bezpochyby," odvětila konečně, "jsem byla více pohnuta než

někdo, kdo nebydlí v tom domě a nezná oběť. . ale. ."

Markýz de Bérac jí vskočil do řeči a pronikavým tónem jí pravil:

"Král mi o vás hodně vypravoval.. "

Živá červeň zaplavila čelo mladé ženy. Otázala se hlasem

poněkud stísněným:

„Opravdu, pane markýzi? Jeho Veličenstvo mluvilo o mně?

"Jeho Veličenstvo řeklo, že jste roztomilá!". .

A po chvilce ticha, které podškrtávalo velikou důležitost slov,

které chtěl vyslovit, markýz de Bérac pokračoval:

„Jeho Veličenstvo, slečno, si vás povšimlo již při první návštěvě,

kterou jste mu učinila!"

, V Palace Royal? Ale vždyť mne dveřmi stěží mohl pozorovat."

Markýz se pousmál a řekl:

„Není třeba dlouhé doby, aby král, mladý muž, zatoužil někdy

po věcech nemožných!"

„Nemožných, ano, máte pravdu…"

Marie Pascalová pronášejíc tato slova měla vzezření vážné, skoro

přísné. Bylo lze pozorovati, že napínala svoji vůli a namáhala se

zůstati chladnokrevnou. Naproti tomu markýz de Bérac chtěl

žertovati, ačkoliv zůstával vážný:

„Nemožných," začal znovu, „ale přece!. . cožpak někdy víme?. .

vůle královská nezná žádných překážek!. .

A náhle se otázal prudce:

„Líbí se vám král, slečno?"

„Ale!. . ale!. ." protestovala Marie Pascalová a zvedla se

instinktivně, ruce majíc vztyčeny dopředu, jako by chtěla zahnati

nepravdivou domněnku. Markýz de Bérac se tvářil, jakoby vůbec

neviděl jejího gesta.

„A tu se ptám sám sebe," pokračoval, „jestli smrt této nešťastné

Susy nebyla opravdu dobrodiním!"

"Ach, pane!"

„Co chcete! Radost jedněch, slečno Marie, je vždycky vykoupena

slzami druhých! Vy byste byla mnoho trpěla, byla byste bývala

žárlivá.. "

Marie Pascalová opakovala zcela tiše jako ve snu:

„Ach, ano! Byla bych bývala žárlivá!"

„Žárlivá hrozně, slečno, neboť Susy ďOrsel byla krásná! Nadto,

není-liž pravda, poměr s ní neměl pro krále žádnou závažnost..

kdežto s vámi - to by byl jistě chápal - je postaven před nutnost

volby, což byla věc vážná a možná, že by byl váhal.. hleďte, jsem si

jist tím, že byste došla až k tomu, přáti si smrt té nešťastnice!"

„Ne!. . Ne!. ." protestovala slabě Marie Pascalová. „Král by byl

volil, on musí býti volný a přímý. ."

„A kdyby byl nevolil? A kdyby byl váhal před možným

skandálem pro roztržku? Cožpak vy ho nemilujete dosti, slečno,

abyste neporozuměla, že myšlenka dělení by vám byla bývala

nesnesitelná?. . hrome! má slova jsou brutální, vím to, ale jsou také

přímá . . byla byste došla k tomu, věřte mi, že byste nenáviděla

nešťastnou Susy. ."

„Nenáviděti ji?. . Ano!. . Možná.. . oh, ano, byla bych bývala

žárlivá!. ."

Ale náhle, pochopivši, že právě zradila tajemství své myšlenky,

zlekaná významem slov, která pronesla, poděšena přiznáním lásky,

které jí jakýmsi způsobem uniklo ze rtů, Marie Pascalová,

zachvácena nervósním vzlykotem se shroutila do křesla. .

Velmi otcovsky, velmi něžně, velmi pěkně, nacházeje věty

zvláštní delikátnosti nakláněl se markýz de Bérac nad mladou

slečnou.

"Neplačte přece, ubohá maličká,“ říkal jí, „vzlykáte právě teď při

myšlence na nemožná neštěstí, která jsem právě nerozvážně vyvolal

před vašimi zraky!. . neštěstí, která nejsou, která nemohou býti. .

která se nikdy nestanou. . která zůstanou světem nepovšimnuta..

neboť, Bože můj, víte to dobře, ubohá Susy ďOrsel není pro vás již

soupeřkou, jíž jste se obávala.. "

Marie Pascalová stále vzlykala:

"Oh, pane!. . pane!. .“

Markýz de Bérac znovu začal:

"Utište se přece, mé dítě, utište se! Myslete na budoucnost

veselou a krásnou. . milujete a, Bože můj, to už asi není pro vás

tajemství, je možné, že jste milována. Doufejte!. . tak! usušte si tyto

slzy! Všechno jde k dobrému!. . Osud odklidil s vaší cesty překážku,

která se mohla vztyčiti mezi vámi a králem a vy nemáte již právo

mysliti na minulost! myslete na budoucnost!. ."

Marie Pascalova se zvedla a rozechvěna, zdravíc markýze de

Bérac zašeptala:

„Omluvte mne, pane, odpusťte mi tuto hloupou scénu,

neovládala jsem se, prozradila jsem vám cit, který měl zůstat

tajemstvím. . odpusťte mi. . jsem tak rozrušená, že už nevím, co

říkám.. dovolte mi, abych se vzdálila.. "

Jako člověk galantní, markýz de Bérac se naklonil a doprovodil

dělnici až ke dveřím svého příbytku:

„Přijdete se zas na mne podívat, slečno," ptal se, „slibujete mi to?

Zakrátko budu mít snad pro vás důležité zprávy. ."

Markýz de Bérac zavřel dveře za svou návštěvnicí a vstoupiv

znovu do salonu, pravil:

„Vystupte přece, můj drahý, jsme už sami.. "

Čalouny se pohnuly, Wulfenmimenglaschk se objevil.. Z jeho

obličeje šla hrůza. Mezi zuby svíral policista rukověť otevřené dýky,

v pravé ruce nabitá bambitka hrozila do prázdna a na jeho levé ruce

se pohyboval pár želízek zdokonaleného systému!

„Přistupte přece,“ opakoval markýz de Bérac, „a dopřejte mi tu

radost, můj drahý příteli, abych vybil tuto bambitku, abych dal do

pochvy vaši dýku. . neřítíme se do žádného nebezpečí. ."

„Pane markýzi,“ odvětil Wulf, začínaje již s odzbrojováním, „byl

jsem připraven k boji!“

„To vidím, příteli!. . ale nechme toho. Co říkáte té návštěvě?. .

Wulf zuřivě koulel očima.

„Říkám,“ zdůrazňoval slabě, „že není možno, aby byla ztracena

po druhé, je třeba jíti nahoru k této ženě! Je třeba se jí zmocniti,

přitáhnouti, zacpati ústa, dáti jí želízka, uvrhnouti do vězení, zavříti

na dva zámky v nejsolidnějším vězení v Paříži!!. ."

Markýz de Bérac se usmíval:

„Jste o tom přesvědčen?“

„Ano, jsem o tom přesvědčen, pane markýzi! Na výsost

přesvědčen! Ona miluje krále, a již ho dříve milovala, než to kdo

mohl ještě tušit; právě to řekla; nenáviděla Susy d'Orsel, je to tedy

ona, která ji zabila! Je to ona, která je přímou příčinou všech neštěstí,

které by se byly málem vrhly na hlavu našeho milovaného

panovníka! Ach, spěchám, abych ji chytil, spěchám, abych ji vydal

na smrt, co to říkám, na smrt? na mučení! Neboť ona zaslouží, aby

byla mučena!. .“

A přecházeje salon, divoký, s obličejem zrudlým hněvem, znovu

tase svou dýku, volal statečný Wulfenmimenglaschk:

„Nuže, pane! Jdete, pane?. . Vzhůru do jejího pokoje! Vzhůru na

nepřítele! A jen s odvahou! Vše pro krále!. ."

A durdivě opakoval:

"Jdete, pane?"

Markýz de Bérac se spustil do křesla:

"Ještě ne!" pravil.

A dodal: "Vraťte mi přece své válečné nářadí, Wulfe! . .tak!. . nyní

se posaďte do tohoto křesla.. velmi dobře! jste příliš horkokrevný,

drahý příteli, hleďte, nemůžeme ještě nikoho zavříti, máme jen

domněnky, ale žádné důkazy o vině této ženy. ."

"Však já ji přinutím doznání!" odpověděl Wulf.

Markýz pokrčil rameny:

"K ničemu ji nepřinutíte: předně, můj drahý Wulfe, to není vaše

věc, abyste ji zavíral; pouze francouzská policie může ve Francii k

tomu býti oprávněna. Vaším úkolem bude zcela prostě jen

upozornit Juva. ."

"Už tam běžím, pane markýzi.. už běžím. ."

Markýz de Bérac musil znovu zakročiti a znovu nutit nadšeného

policistu, aby se posadil:

"Ještě ne," opakoval, „. .ještě ne!. . vzpomeňte si, Wulfe, co jste mi

slíbil; že nic neučiníte, že neřeknete ani jedno slovo bez mého

svolení!. . Kromě toho, ujišťuji vás znovu, máme pouze domněnky,

ale žádné důkazy, je třeba přece abychom měli nějaké důkazy!. .

hleďte . . poslyšte mne . . mám plán, tady je.“

Dvě hodiny později dohonil Wulfenmimenglaschk Fandora v

kavárně na bulvárech. Výtečný policista měl vzezření tak vítězné, že

falešný král hesensko- výmarský si myslil:

„Jaký nesmysl připravuje zas ten idiot:“

X V I I I .

S P Á Č

Jerome Fandor - Bedřich Kristián probudil se ve svém rozsáhlém

pokoji v Palace Royale a otevřel oči:

„Pěkný, velmi pěkný baldachýn, který tu visí nad mým lůžkem..

nad mým královským lůžkem!. . Hedvábí čalounů je zajisté výborné

kvality. . Pokoj také není zlý a oheň v krbu hřeje velmi příjemně

nebo se alespoň zdá, že hřeje, neboť se domnívám, že to jsou spíše

kamna, která tu udržují teplotu tak vlažnou. . za chviličku mi

přinesou výbornou čokoládu, potom noviny. . číst je nebudu, marná

námaha, jsou stejně německé. . pak konečně vstanu, tři služebníci

rychle přiskočí, připraveni vykonati ten nejmenší z mých rozkazů. .

ne, to není Palace Royale, to je učiněné eldorádo, eldorádo se všemi

svými rozkošemi!. . Jistě, jistě, nemohu se mýlit.. "

Jerome Fandor se usmíval a pak náhle dodal: „Vida, vida..

eldorádo!. . A já v něm!. . Eldorádo.. jsem z toho jelen, jak se říká

krátce, ale dobře u nás v redakci.. Jsem z toho jelen, tak že si to

sotva kdo dovede představit!. ."

Zíval, protíral si oči; a volal polohlasně:

„Wulfe!“

Dveře velké ložnice se tiše pootevřely; objevila se hlava

Wulfenmimenglaschkova, policista se usmíval na Fandora:

„Vaše Veličenstvo již vzhůru?“

„Ano, Naše Veličenstvo už je vzhůru," odpověděl Fandor. „Můj

dobrý Wulfe, Naše Veličenstvo má nechuť k práci, proto je ještě

nalézáte v posteli.. pozdvihování není ještě skončeno!. .“

„Jaké pozdvihování, sire?" tázal se Wulf, koule vodovýma

očima..

, K čertu! Pozdvihování těla přece. .“ odsekl Fandor a pak mírně

dodal:

"Nepokoušejte se rozuměti, můj drahý, to je po pařížsku a je to

hloupé!. ."

Pak se stal opět vážným a snaže se nabýti důstojného vzezření,

náš falešný Bedřich Kristián pokračoval:

"Wulfe, dnes si trochu vyjdeme. ."

"Jak Vaše Veličenstvo poroučí!"

"Vyjdeme si spolu, Wulfe. Ach, ach! Její Veličenstvo královna mi

psala včera večer, že si zoufá ve svém paláci a že očekává můj

okamžitý návrat. Pochopíte jistě sám, Wulfe, že po takové výzvě se

již nemohu zdržovat v Paříži.. proto připravíme okamžitě

zavazadla.. a proto si také ještě odpoledne vyjdeme!. ."

"Tomu nerozumím!“ řekI Wulf, který se krok za krokem vplížil

do ložnice a nyní stál uprostřed pokoji, paty maje sraženy v uctivém

vojenském „pozoru". .

"Že tomu nerozumíte, Wulfe? To je přece tak průhledné jako účet

v restauraci.. protože máme již jen několik dní na pobyt v Paříži, je

třeba toho využíti.. dnes odpoledne si vyjdeme, můj drahý, budou

to historie s nějakými ženami.. a budiž v neúctě, kdo o tom zle

myslí!. . jak říká můj starý bratranec král anglický! Než se vrátím ke

královně Hedvice, je třeba, abych ztratil síly, což jest jakýmsi

druhem nabrání odvahy!. . Ohé! Ohé! Wulfe! Čelem vzad z

principu! Ruku na šev kalhot! A na shledanou za okamžik! Můj

drahý, zvu vás k vyprázdnění několika lahví. ."

Wulf, vždy uctivě poslouchající rozkazů Jeho Veličenstva se

třikrát uklonil podle dvorního ceremonielu, otáčeje se na

podpatcích, a opustil pokoj, kde se Fandor rychle oblékal,

zapomínaje přivolat „své" sluhy.

„U všech všudy," hovořil sám k sobě, „tohle není žádná švanda!

Ani to tak nevypadá. Včera večer mi vykládal Wulf, to zvíře,

historie, že bych byl usnul ve stoje. . hleďme, on se také zabývá poli-

cejním pátráním, tento policista?! Oh, to však není žádná hračka.

Jestliže ho nechám jednati, poplete všechno a půjdeme vstříc

nejhorším kalamitám.. Nebo jsem snad špatně rozuměl? Ale byl

bych přísahal, že předstíral, že nedůvěřuje té malé ubohé Marii

Pascalové?. . U sta hromů!. . z toho by mohla být pěkná událost,

kdyby vůbec připadl na to, pokusiti se o zatčení!. . Ta malá, jak už je

bázlivá, by byla úplně schopna dáti se zmásti nadšeneckou

pitomostí tohoto nešťastného policisty; víme dobře, jak začínají tyto

historie, ale nikdy nevíme, jak se skončí! Wulfe, můj drahý Wulfe,

neučinil jste dobře, že jste svého krále učinil účastným na svých

záměrech, neboť váš král bude míti již jen jednu myšlenku na zřeteli:

neztratiti vás s očí, aby vám zabránil udělati nenapravitelné hlou-

posti!. ."

Fandor se rychle oblékal, jsa pohřížen do monologu. Náhle

znovu začal:

„Oh, je pravda, že podle toho, co jsem - myslím - vyrozuměl,

Wulf je rozhodnut počkati na návrat Juvův.. na štěstí!. . to mi dává

čas k opatrnému jednání a pravděpodobně i k tomu, abych odhalil

svou osobnost. . nu dobrá! ale raději nic nepředvídat!. ."

* * *

Oba dva, Fandor i Wulf, právě dobře poobědvali; žurnalista,

štědřejší tím spíše, že pro svou jakousi přirozenou jemnost a

ostýchavost nepoužíval k žádné ze svých osobních potřeb peněz,

které mohl tak snadno čerpati z královské pokladny, ale že platil

všechno ze své vlastní kapsy, poskytl Wulfovi to, co jednoduše

nazýval bohatou hostinou, jednu z nejpečlivěji připravených..

Wulf se právě zmítal mezi dvěma víny, ne ještě opilý, ale

dostatečně veselý, aby již neměl jasné myšlenky. Fandor byl jako

obyčejně úplně chladnokrevný, úplně pánem sebe sama, velmi

dobře schopen diskuse, rozhodování, činu. .

"Ale, proč vlastně," ptal se Wulf již asi po pětadvacáté za ten den

- neboť měl neústupného ducha hlupáků, kteří nemajíce mnoho

myšlenek drží se zarputile těch, které již jednou formulovali, „proč

vlastně, Sire, jste si dnes k čertu vzal nepravý vous a falešný knír?. ."

"Abych nebyl poznán davem, maličký; abych uchránil, vážený

Wulfe, Jeho Veličenstvo, totiž sebe od ovací!. . a konečně, abych

nebyl nucen dáti vrchnímu, který nás obsluhuje, "královské"

zpropitné! Je to jen opatření ze šetrnosti, Wulfe. . nic jiného!"

Fandor ovšem lhal.

Jestliže byl tak opatrný, že změnil svou podobu, bylo to zcela

prostě proto, aby nebyl poznán ani jako Fandor, ani jako Bedřich

Kristián, neboť ve skutečnosti od určité doby poznávali v jeho pravé

podobě i toho, kým byl - totiž Fandora, i toho, koho představoval -

Bedřicha Kristiána. .

Wulfenmimenglaschk neodporoval. Konec konců, co mu na tom

záleželo; za dobu od dvanácti hodin, co se procházel s králem — teď

bylo deset hodin večer - vladař se ukázal býti okouzlujícím, při

každé příležitosti jej oslovoval: „vážený příteli", "můj bystrý

policisto", „králi všech špehounů" a jinými lichotivými tituly.

Wulfenmimenglaschk, který již měl všechny řády hesensko-

výmarské, viděl již napřed jako ve snu možnost pohnouti krále k

tomu, aby na jeho počest založil nový čestný řád, jímž by on byl

okamžitě dekorován.

Mánie dekorování byla ve válečné duši policisty velmi

vystupňována.

Ale Fandor přerušil snění tohoto hodného člověka; plácnuv mu

familiérně na rameno, řekl:

„Wulfe, vy Mefisto jeden, nyní, když jsme společně poobědvali,

hodlám vám vysvětliti jednu správnou věc: Procházeli jsme se celé

odpoledne; byli jsme viděni v Lesíku, kde jste plival do jezera, což je

znak ducha přemýšlivého; šel jsem s vámi až nahoru na Vítězný

oblouk, který jste si přál navštíviti, a který vám způsobil velkou

závrať; kdybychom byli přišli včas na náměstí Magdaleny, jistě

byste mne byl žádal, abychom se šli podívat dolů na stoky, jeli jsme

s počátku autobusem z Passy k burse a vrátili jsme se v metru;

vyčerpali jsme konečně všechny požitky velkoměsta s výjimkou

jednoho!“

Wulf schvaloval řečnění svého krále stálým pokyvováním hlavy.

Nerozuměl již dosti dobře, co mu Jeho Veličenstvo vypravovalo, ale

byl zásadně rozhodnut dáti mu ve všem za pravdu.

„Tedy," opakoval Fandor, „můžeme toužebně očekávati již jen

jednu radost.. “

Wulf souhlasil:

„Je třeba zaplatiti dîner!" řekl.

Fandor ustal najednou v rozpacích. .

„Oh! Wulfe,“ řekl, „opravdu je třeba zaplatiti dîner; ale tohle není

ta radost! To je bolest bolestná, drahý příteli!. . ale zanechme těchto

hmotných starostí, peníze, které mám ve své kapsičce, stačí zcela na

uhrazení.. Opakuji vám, že nám zbývá dnes ještě jedna radost k

vychutnání: radost z krásného dostaveníčka, vzácného stínu

ženského, hubičky, milování!. . Wulfe, příteli, co byste řekl dvěma

bílým pažím, otočeným kolem vašeho krku?"

„Dobrý Wulf" celý zarudlý koktal:

„Oh, Sire, to by bylo úžasné, to by bylo úžasné! ale když jsem s

Vaším Veličenstvem, nedívám se na ženy. ."

„A pročpak ne, Wulfe?"

„Protože se ženy dívají jen na Vaše Veličenstvo, Sire. .“

„To není špatně řečeno! Ten starý lichotník," pomyslel si Fandor a

znovu začal:

„Máte pravdu, Wulfe, máte pravdu! Ale bylo by možná zařídit to

nějak. ."

A Fandor opíraje se lokty o stůl, upřeně se dívaje na policistu,

jehož oči, neschopné jasného zření, ustavičně pomrkávaly,

pokračoval v řeči:

„Wulfe, objednáte hned nějaký likér. Já jej zaplatím a vy jej

vypijete a budete při tom pečlivě počítat, kolik přejede vozů v ulici..

V té době udělám já malou cestu. Slyšíte, Wulfe? Půjdu navštíviti

jednu svou dobrou přítelkyni; odsud k ní. . to je celkem 25 minut. .

Vezmu si zpáteční lístek a zas vás tady vyhledám.. ujednáno?“

"Ujednáno, Sire!"

Wulf, jehož chápavost byla zdlouhavá, zachvácen svědomitostí,

opakoval:

"Vy půjdete navštívit přítelkyni, já budu píti likér, vy se pak

navrátíte, já budu počítati vozy, které přejedou před restaurací! Je

třeba počítat i všechny povozy?. ."

"Ne!" odsekl vážně Fandor, smilovav se nad ubožákem, "stačí,

když budete počítati vozy, tažené bílým koněm! Potřebuju to pro

statistiku, kterou připravuji.. tak na shledanou, Wulfe!. ."

Fandor vyšel rychle z kavárny. Kývnutím zavolal taxi:

"Do Bonapartovy ulice! Řeknu vám, kde máte zastavit!. ."

Jerome Fandor, natažen v koutě vozu, s tváří vážnou a očima

strnulýma se pohřížil do svých myšlenek. .

"Předejdu asi," myslil si, "Juva malým slůvkem. Nikdo neví, co se

může přihodit!. . představuji si, že bud velmi brzy zpět.. zítra ráno,

bezpochyby, nejpozději zítra večer. . Bože můj, kéž by byl spokojen,

až se dozví výsledek mého pátrání!"

Pak myšlenky přeskočily a Fandor se tázal sama sebe:

„Snad jsem příliš neopil to zvíře, Wulfa? Jestli v té kavárně ztropí

výtržnost, to by bylo ohavné! Bah! snáší těžko podroušení! ale

ztroskotává zřídka! má veselou opici. . najdu ho za okamžik velmi

klidně zaměstnaného počítáním vozů. . to je rozptýlení lepší než

každý odpočinek. .“

„Haló, pane, zastavte!“

Fandor zaťukal koncem své hůlky na sklo taxíku, vůz se zastavil,

žurnalista zaplatil, dal dobré zpropitné a pak po několika krocích

vstoupil do domu, kde již dlouhá léta bydlil Juve.

Fandor přešel rychle kolem příbytku domovníkova, otočiv hlavu,

aby nebyl poznán - nepomyslil na to, aby oddělal vous - a utíkal po

schodech. Měl vždy klíč od dveří Juvových. Vstoupil k policistovi a

na upokojení svědomí zvolal:

„Juve, nejste tam?“

Ale žádný hlas neodpovídal z opuštěného příbytku:

„Dobře,“ zabručel Fandor, „jděme dále! Jestliže přijde,

pochopí. .“

Žurnalista se zbavil svého klobouku a svrchníku, posadil se za

psací stůl policistův a dal se do psaní dlouhého dopisu. .

Když dokončil dopis, ořezal si tužku a na široký kus papíru

načrtl jakýsi plán. .

„Doufám, že se v tom vyzná," mručel si zamyšleně, když byl

dokončil tuto práci, „. .ale ano! vždyť je to docela jasné. . i když to

snad není příliš krásně nakresleno. ."

Když se byl takto ujistil dokonalostí své práce, nalezl Jerome

Fandor velkou obálku, vpravil do ní psaní i plán, zapečetil

červeným voskem a napsal navrch:

„Pan Juve - spěšné."

Potom opustil byt, znovu najal vůz a dal se zavésti do kavárny,

kde byl očekáván vždy znamenitým Wolfem. .

„Nuže, co je?“ tázal se Fandor, klepaje na rameno policistovo,

který jsa velmi zahloubán, s čelem podepřeným oběma rukama

upřeně se díval na ulici. .

„Sire!" řekl Wulfenmimenglaschk, „myslím, že jich mám 99; ale

mám obavu, že jsem se mýlil; přejel tudy také jeden sivák a tu jsem

váhal, mám-li ho počítati nebo ne?. .“

Fandor vybuchl ve smích!

Nešťastný Wulf, poslouchaje do písmene jeho pokynů pracoval

stále pro statistiku království!. .

"Nu dobrá!" řekl mu; "budeme pokračovati v této práci některý

jiný den.. Wulfe, našel jsem svou malou přítelkyni.. "

"Opravdu, Sire!. . A proč jste ji opustil?"

"Protože jsem měl to neštěstí, že jsem mluvil i o vás, Wulfe, a ona

mě úpěnlivě prosila, abych vás vyhledal.. slyšela vychvalovati vaše

hrdinské činy a sní o tom, abyste jí byl představen.. "

Policista se vypjal.

"Sire, sire!" vykontal tónem zadostiučinění.

"Přirozeně," pokračoval Fandor, "jsem poslechl jejího přání.. slíbil

jsem jí, že vás k ní přivedu, svolujete?"

"Ach, sire, sire!. . opakoval Wulf, jsa na vrcholu štěstí.

Fandor pokračoval:

"Vidíte, nejsem žárlivý. . vedu si jistě jako dobrý socialista,

ačkoliv jsem králem, neboť konec konců mám stejně strach, aby ta

celá historie neskončila dělením; hé, hé, Wulfe, žena, která touží vás

poznati!. ."

Mluvě bez ustání, Fandor zavolal číšníka; vyrovnal účet a odtáhl

policistu:

„Podejte mi ruku, drahý příteli. . myslím, že to je pohnutí z

budoucího představení, které vámi tak zmítá, ale je jisté, že poněkud

vrávoráte!“

„Pohnutí, sire!. skutečně!. . pohnutí!. "

„Ale ano, ale ano! to se rozumí.. pojďme!. . opřete se. ."

"Jdeme k ní, sire?“

Fandor předstíral rozhořčení:

„Ne,“ odvětil, „zajisté že ne! Má přítelkyně je žena poetická; když

jsem pochopil, že vás miluje, nebo že vás chce milovati, zvolil jsem

pro vás, Wulfe, poetickou dekoraci k vzájemnému představení. ."

,„A kam mne Vaše Veličenstvo vede?"

Fandor stěží zadržoval smích, a kousaje se do rtů, odpověděl:

„Nad sběrnou stoku!"

„Ale!" protestoval Wulf, „nad. .“

„Ano, drahý, nad sběrnou stoku!. . nebo, chcete-li raději, na

náměstí Svornosti, na roh nábřeží, na květnaté břehy Seiny, místo

okouzlující, kde v tuto dobu vane vítr, jakoby se všichni čerti ženili,

kde je ledová zima a pronikající vlhkost.. "

Wulf již neposlouchal, snil..

„Možná, že uslyšíme Zpívající fontány. . jejich božské

harmonie. ."

Ale zamlčel se, aby se opřel o paži Fandorovu, zděšen překážkou

chodníku, s kterého mu bylo sestoupiti, a který skýtal velmi

nebezpečné možnosti pro porušení jeho vratké rovnováhy. .

„Držte se dobře, drahý Wulfe!" napomínal Fandor, který si zcela

tiše myslil:

„Ještě štěstí, že za této velké zimy je takřka jisté, že po desíti

minutách pochodu na čerstvém vzduchu přece trochu vystřízliví;

jinak by mi jistě zhatil moje plány. ."

Podpíraje svého zvláštního průvodce, který bez přestání koktal

nějaká slova a namáhal se přednášeti básně na krásku, jež si ho přála

viděti, přešel žurnalista ulici Castiglione, ulici Rivoli a došel brzy na

náměstí Svornosti.

„Pojďte, Wulfe, pojďte. ."

Fandor vedl policistu k chodníku, který jde podél stěny Tuilerií a

šel s ním směrem k Seině. .

Ale ještě ani nepřišli na náměstí a Fandor se stal starostlivým..

Až do té doby, po celý den byl bláznivě veselý, a teď náhle

zvážněl, zamyslil se, díval se dlouze na cestu, ke stavbě. . k záhadné

stavbě, známé stavbě, která úředně neexistovala - a pak zase otočil

hlavu k nádrži Zpívajících fontán. .

„Můj Bože. . můj Bože. .," šeptal si. .

Wulf, jak Fandor předpokládal, počal konečně přicházet k sobě.

Klid noci, prázdné ticho rozsáhlého náměstí účinkovaly blahodárně

na jeho mozek, až dotud otupený alkoholickými výpary. Tázal se:

"Sire, je to tady, co Vaše Veličenstvo určilo dostaveníčko?"

"Je to tady, Wulfe, ale já jsem pořídil pro toto setkání celý plán,

hleďte, jak budeme postupovati.. "

Oba muži došli na roh náměstí a mostu Svornosti.

"Postavte se tamhle!" pokračoval Fandor, ukazuje na zábradlí,

"opřete se tady a dívejte se na Seinu!. . dívejte se upřeně a - vaše

čestné slovo, drahý Wulfe - nedívejte se jinam!. .“

"Proč, sire? Co chce říci Vaše Veličenstvo?“ ptal se policista, který

čím byl střízlivějším, tím se stával ohromenějším. .

„Protože vám chci, drahý Wulfe, poskytnouti překvapení a

zamyslím jednati se ženou, která nás očekává, jako galantní muž!. .

Dal jsem si s ní dostaveníčko na druhém konci náměstí.. teď ji půjdu

hledat a jakmile přijde - my jsme tu totiž trochu dříve - nabídnu jí

rámě, povedu ji tudy, bude to vypadati, jako bychom vás náhodou

potkali, a to bude nekonečně, nekonečně více poetické. .“

Wulf byl takřka přemožen.

„Dobře ! Dobře!" schvaloval, „. .ale ona mne uvidí zezadu!. . to je

dosti smutné!. . chtěl jsem se na ni usmát!"

Chystaný úsměv Wulfův přeletěl přes tvář Fandorovu:

„Oh," řekl, „je prostředek, který vám může dáti dostiučinění!

Hleďte, Wulfe! učiňme to jinak; vy zůstanete tady, budete se dívat

na Seinu, já půjdu vyhledati neznámou, kterou ostatně dobře znám,

jak už jsem měl čest vám říci, zavedu ji až k Zpívajícím fontánám a

až tam přijdeme, zapískám, hleďte, zapískám takto!“

A Fandor vyrazil ostré zahvízdnutí..

„Po tomto signálu," končil, „vy se otočíte a svou graciésní a

lehkou chůzí se přiblížíte k našemu dostaveníčku a naleznete nás

právě u Zpívajících fontán!. . Hodí se vám to tak?"

„Vaše Veličenstvo zná všechny odstíny. ."

„Přirozeně!. . tedy dobře, nehýbejte se už! to je jako u fotografa,

nehýbejte se už a na shledanou!. .

Fandor se vzdálil, obrátil se, ujistil se, že policista zachovává

příkaz a že pozoruje Seinu, aniž zdvihne oči. .

„Nu, a teď konec s žerty," řekl si žurnalista, „nyní do práce!

Jednejme vážně! Kéž mne má dobrá hvězda doprovází!. ."

. .To již nebyl veselý a bezstarostný Fandor, který kráčel po

náměstí Svornosti, ale aktivní mladý muž, kterého neděsila žádná

namáhavá práce, kterého neodstrašilo žádné nebezpečí. .

Při chůzi vytáhl Fandor z kapsy revolver, který ho nikdy

neopouštěl, odsunul pojistnou závěrku a ponechal si zbraň v ruce. .

Jedním pohledem zjistil, že náměstí je úplně prázdné; právě

odbila jedenáctá hodina, sotva několik vozů přejelo občas po dlažbě

z ulice Královské na Elysejská pole nebo opačně, avšak ani vůz ani

jeden chodec nebyl u Orangerie.

„To je skvělé!“ soudil Fandor, „mám k své práci úplnou

volnost.. “

Dlouhými kroky se přiblížil ke stavbě. .

„Protože toto zde není bednění postavené městem, protože. .

hleďme! ale mají pravdu u osvětlovací firmy Levant, to nejsou jejich

svítilny. . je zajisté pravda, že toto bednění souvisí s něčím

záhadným.. pohleďme na to!“

A Fandor dodal zcela tiše:

„Zopakujme si Juvovy pokyny. . nestříleti nikdy první! a když

střílet, tedy na jisto.. “

A pokračoval..

"S bohem světe! Toho neb onoho dne bych si stejně dal

proděravěti kůži!. .“

Bez hluku přeskočil žurnalista bednění ohrazující dosti hluboký

příkop, který, jak se zdálo, byl vyhlouben na samém rohu zdi

Orangerie. .

"Z vnějšku není možno viděti nic!. . Dobrá, vejděme tedy."

Bednění nemělo žádného otvoru, bylo dosti vysoké a Fandor,

vystoupiv na špičky, mohl spatřiti jen jakousi hromadu nástrojů. .

Ale taková překážka ho nemohla zaraziti. Ustoupil trochu zpět, drže

stále revolver v ruce, rozběhl se a skočil jako dokonalý sportovec,

zachytil se vršku křehké stěny a pohodlně se tam usadil. .

"Nikdo? Nikdo!. ."

Byl skoro překvapen! Očekával, že se octne tváří nějaké záhadné

osobě. .

"Nu tak tedy, račte vstoupiti.. !“

Obkročil úplně balustrádu a spustil se do vnitřku bednění.

"Jáma? Skočme tedy do ní!. ."

Vynořil se žebřík. Ačkoliv Fandor stále očekával nějaké

nepříjemné setkání, sestoupil po příčkách žebříku nejklidněji jak je

jen možno si představiti..

Po několika vteřinách dosáhl dna příkopu; byla to jakási úzká

chodba, která klesala několika metry pod zem, a v níž spatřil

hromadu pokroucených, spletených a zrezivělých rour. .

Žurnalista vytáhl z kapsy malou elektrickou lampičku a pomalu

prohlížel místo:

„Vida!" zvolal ještě, „člověk by opravdu soudil, že běží o stavbu

docela normální, docela obyčejnou. . docela pravidelnou. . ne,

postupujme po pořádku!“

Nebylo již třeba tomu nedůvěřovati, příkop byl opuštěný. Jerome

Fandor zajistil svůj revolver a dal jej zpět do kapsy. A když to učinil,

maje ruku volnou, jal se zdánlivě nelogicky potřásati jednou po

druhé z ohromného množství rour, které ho obklopovaly, ocitnuvše

se na světle božím odplavením země.

A náhle jedna z nich, olověná, se pomalu uvolnila od kypré země.

„Výborně!" poznamenal mladík, "výborně!. Kdybych nebyl

opatrný, vyrazil bych asi výkřik radosti.. ale je lépe, abych se toho

zdržel.. "

Přitiskl ucho k rouře, naslouchal..

V dálce uslyšel Fandor jakoby pravidelný a monotonní hluk,

rytmisovaný, jakési chrápání, opravdovské chrápání!. .

„Ach, tak! Že by spal?"

Fandor dal spěšně - doufal, že se již přibližuje k cíli a cítil svou

bláznivou netrpělivost - rouru na staré místo a vyšel z příkopu. .

úprkem přeběhl náměstí Svornosti zaměřiv ke Zpívajícím fontánám:

„Buď je můj plán falešný," bručel si, „nebo ,Zvláštnosti Paříže',

které jsem včera četl v knihovně, jsou sbírkou příšerných žvastů

anebo tělo třetí sochy bude. ." nedokončil.

Ještě jednou se rychle přesvědčil, že ho nikdo nepozoruje;

znamenitý Wulf stál dále na nábřeží, bez hnutí, neotáčeje se, upřeně

pohlížeje na tekoucí vodu Seiny, úzkostlivě zachovávaje všecky

příkazy „svého pána". Od Orangerie nikdo nepřicházel, žádný zne-

pokojující stín, od Elysejských polí ozývalo se jen drkotání několika

vozů a nezřetelně odrážel se kiosk stanice fiakrů.

„Vzhůru!. . Vzhůru!“

Nedbaje mrazivé zimy, odhodlán ke všemu, překročil Fandor

nádrž a máčeje si nohy až po kolena v ledové vodě basénu

přibližoval se k jedné z bronzových najád. .

„První! Druhá! Třetí!“, počítal, „.. průvodce říká: třetí najáda. .

tedy to by byla tato zde. .“

A jako si předříkáváme nějaký recept, nějaký příkaz, žurnalista

pokračoval:

„Vzíti sochu za krk. . dobře! takto! opříti se levou rukou o střed

těla a učiniti houpavý pohyb. . ale!. . ale!. .

Žurnalista dělaje zároveň to co říkal, nevšímaje si vody, jíž mu

vodotrysk prskal do obličeje, uchopil najádu za krk, prudce trhnul

vrcholkem sochy, a tu se její tělo, připoutané neviditelnými panty,

náhle uprostřed otevřelo a naklonilo se k němu.

"Odvahu!" vzkřikl Fandor sám k sobě. „Odvahu!“

Nevšímaje si tržné rány, která se mu objevila na zápěstí, napínal

svaly vší silou a podařilo se mu úplně rozhoupati tělo najády. .

V rozděleném a dutém těle sochy objevil se jakýsi černý otvor,

který se prohluboval až k podstavci. .

Fandor se naklonil nad tento otvor. Byl bledý, studený pot se mu

perlil na skráních.

Zavolal:

"Sire, sire!“

Nikdo neodpovídal..

„Proklatě!" zahučel žurnalista a opakoval:

"Sire, sire, slyšíte mne?. .“

Jeho hlas vzbuzoval ozvěnu, zdál se ztráceti se ve zvučných

hloubkách podzemních, ale žádná odpověď se nedostala k jeho

sluchu.

„Ah, přece se nemohu mýlit!“ zachroptěl zoufalý Fandor.

„Protože Wulf zaslechl z této fontány zpívati hymnu hesensko-

výmarskou a protože je tato socha dutá, není jinak možno, než že

krále ukryli v jejím podstavci!. .

Naslouchal a náhle se zasmál. .

„Ale vždyť jest to tentýž zvuk, který jsem slyšel před chvílí onou

rourou!. . u čerta! že ta roura je hlásnou troubou?!. . ten hluk, to je

přece chrápání!. . ten nešťastník spí!. .

Křičeti silněji bylo nebezpečné a Fandor si uvědomoval, že

záleželo na rychlém jednání. Mohl někdo přijíti, spatřiti ho v basénu,

nebylo tedy možno ztráceti ani vteřinu. .

„Dobrá! Riskujme všechno.. "

Fandor vylezl na sochu a s revolverem v ruce se spustil do

úzkého otvoru. .

Padl dolů šest až osm stop a aby se vyhnul střelbě, již stále ještě

očekával, zůstal sehnut na zemi, doufaje, že by kulky letěly nad jeho

hlavou, kdyby se střílelo po tmě do výše člověka. Ale ticho zůstalo

úplné, sotva znatelně rušené ustavičným chrápáním!

Jerome Fandor vytáhl tedy z kapsy elektrickou lampičku a dávaje

zvolna paprskům procházeti kolem sebe snažil se prozkoumati

povahu úkrytu, do něhož právě tak směle vnikl..

X I X .

V Y S V O B O Z E N .

Jerome Fandor ještě ani nezačal svou prohlídku, když náhle

vzkřikl překvapením:

„Ach, u sta hromů!. To je jistě on!. ."

Žurnalista utíkal co nejrychleji k prohlubni podivné cely, poklekl

na zem u jakéhosi muže, který, jak se zdálo, spal..

„To je on!“ opakoval, „to je Bedřich Kristián!"

Skutečně to byl Bedřich Kristián, který byl zavřen v dutém

podstavci Zpívajících fontán:

Jerome Fandor zvolal uctivě:

„Sire! Sire!. "

Ale král se neprobudil. Spal nebo se zdálo, že spí spánkem

těžkým, neklidným, plným hrozných snů; jeho dech byl supavý,

chvílemi sípal.. bylo zřejmé, že král trpěl nevolností. .

„Sire, sire, probuďte se!“ opakoval Jerome Fandor. „Přicházím

vás zachrániti!. .“

Vladař spal dále.

"Bože můj,“ myslil si žurnalista, schopen již opět žertovati, „to je

opravdu královský spánek!“

A neváhaje dále chytl spáče za rameno a prudce jim zatřásl:

"Sire, probuďte se!. .“

Král, burcován, otevřel oči, podíval se na Fandora, potom jako

kdyby nebyl vůbec překvapen objevením se reportérovým, jako by

byl očekával, že ho tam spatří, ale zvláště, jako by byl neporozuměl,

že mladík jej přichází osvoboditi, zabručel jako člověk, který je

vyrušován z plného spánku, obrátil se, zavřel znovu oči a znovu

hluboce usnul.

"U čerta," brumlal Fandor, který potřásal mocnářem, jak nejlépe

uměl, "ale probuďte se přece, sire!“

A tu, když vladař ani víčky nepohnul, jala žurnalistu hrozná

obava.

"Bože můj, bože můj! Snad se tu nezbláznil? Snad v tom neštěstí a

morálních mukách, které musel podstoupiti, neztratil rozum?!“

Jsa stále u krále nu kolenou zacloumal spáčem ještě jednou.

"Pro smilování, sire, poznejte mne, promluvte na mě, rozumějte

mi!. . Jsem Jerome Fandor. . přicházím vás vysvoboditi.. “

Ale ustal, s překvapeným obličejem:

"Ach tak, tohle!. ."

Zlhostejněl náhle k formulkám dvorního ceremonielu a dodal:

"Ach, ten špinavec!"

Jerome Fandor nakláněje se nad mocnářem ucítil jeho alkoholem

otrávený dech.

Nemoha pochybovati o jakémsi vyšším důvodu, který donutil

krále, aby se opíjel po dobu svého věznění, Jerome Fandor pohlížel s

útrpností na toho muže doslova k smrti opilého.

„Dobrý Bože," bručel si, „není zapotřebí dívati se na něj dvakrát,

aby člověk porozuměl; je opilý jako šestatřicet Poláků. Opravdu! Je

vidět, že svoje zajetí nebral příliš vážně!. ."

Jerome Fandor se zvedl. Na minutu se ještě ostře zahleděl na

královského pijáka, potom však mu úzkostlivá vráska naskočila na

čele. .

„Ale,“ řekl si, „jestli ten veselý chlapík zde nebude sto mi

odpověděti?. . Vysvětliti mi, jak se sem dostal! Jak mu dávali jídlo!

Kdo sem přichází!. . Ach, hleďme!. ."

Jerome Fandor právě znovu učinil sensační objev.

Spěchal k nesčetnému počtu lahví, které spatřil v sousedství

bedny v jednom rohu cely. Pozvedl víko, pohlédl na zátky, které

pokrývaly celou zemi a zvážněl:

„Co to má znamenat?. . Šunka a kořalka? Chápu, že je opilý, ten

nešťastník, jestliže mu dávali k jídlu a pití pouze to!“

Ale vteřiny utíkaly a Jerome Fandor zneklidněl:

„Co mám dělat? Mám ho odtud vynésti?. . Jistě, je to moje

povinnost! A nesmím si se svou povinností zahrávati a nemohu si

přece vzíti na zodpovědnost nechati tohoto muže v rukou banditů,

kteří ho sem zavlékli. . kdopak ví, jestli by ho zítra nezabili? Ale u

sta hromů, jestliže ho vytáhnu z této díry, jak u čerta najde někdy

Juve nebo já skutečné vinníky? Jak přistihneme spoluvinníky

Fantomasovy, jestliže nějací jsou?. ."

Juve!

Při pronesení jména policistova napadla Fandorovi náhlá

myšlenka.

„Hrome," zabručel, „není možno váhat!. . To je to pravé, co je

třeba učinit! Ano, je to ten jediný prostředek!. . Nejdříve zachráníme

krále; rozhodně bude mimo nebezpečí a to je to nejdůležitější; a po-

tom se budu starat o to, abych měl štěstí vypátrati ta individua.. “

Jerome Fandor učinil několik kroků a vrátil se zpět k

panovníkovi.

"Je pravda," myslil si, „že při této věci dávám v sázku svůj život

místo tohoto monarchy. Ale dáti v sázku o jednou míň nebo víc!. .“

A tvář žurnalisty náhle ozářil úsměv:

"Jak jsem jen hloupý, vždyť nedávám v sázku docela nic! Jakou

jsem to měl jen dobrou myšlenku, že jsem dal zprávu Juvovi..

Rozhodně sem zítra přijde. . Mám se co obávati jen této noci, neboť

zítra sem přijde Juve. . a teď už máme půl dvanácté. ."

To, co Fandor právě vymyslel, lest, na které se rozhodl,

neobyčejná obětavost, na kterou pomyslil, neslýchaná odvaha, ke

které se rozhodl.. to vše mu připadalo jednoduché!

Pro potřeby policejního šetření, pro záchranu krále a při tom pro

poznání banditů, které již tak dlouho pronásledoval, bylo Fandorovi

vyřešiti takový dvoustranný problém:

Bylo potřebí vysvoboditi krále. .

Bylo potřebí nechati krále tam, co je. .

Při prvním pomyšlení se Jerome Fandor domníval, že je nemožné

najednou učiniti zadost těmto dvěma závazkům. Ale velmi rychle

pochopil, že to lze vykonati. A to, na čem se rozhodl, bylo zcela

prosté: vytáhne krále z této obtížné situace, vysvobodí ho a

dobrovolně zaujme jeho místo. Uzavře se do kobky, v níž je vězněn

král a počká tam, zůstane tam chladně a odhodlaně celý čas, kterého

bude třeba až do příchodu zločinců. .

Znamenalo to opravdu běžeti vstříc nebezpečí smrti, jak si byl

řekl, ale také se právem upokojil, když pomyslil, že byl na štěstí tak

prozíravý a šel k Juvovi dříve, než začal pátrat v soše, že mu napsal

dlouhý dopis a nakreslil plán, který mu ho pomůže nalézti v jeho

ponuré skrýši. .

* * *

Vidíme, že Jerome Fandor neposlouchal nadarmo večer před tím

Wulfovo ujišťování o Zpívajících fontánách, u nichž prý zaslechl

německý nápěv, neboť okamžitě jal se pátrati na ministerstvu

veřejných prací, sháněti v Národní knihovně doklady o přesné

architektuře tajemných soch na náměstí Svornosti.

Za tohoto pátrání se dozvěděl, předně to, že stavba na nároží

Orangerie nebyla konána z nařízení obce, což ho znepokojilo, a za

druhé zjistil, že stavitelé podstavců soch, aby nějak čelili přílišné

roztažitosti bronzu, rozhodli se pro dutou prostoru pod třetí

najádou, jež byla upevněna na pantech. .

Nikdo v celé Paříži neměl o tom ani tušení, neboť nikdo nemluvil

o návštěvě této tajemné skrýše ani tehdy, když zvědavost byla silně

vzbuzena Zpívajícími fontánami. Ale Fandor ji objevil, maje tak opět

o jeden důkaz svého výborného detektivního čichu víc.

* * *

Maje plán sestaven pomýšlel žurnalista na to, jak by jej provedl.

Bylo třeba vyvésti královského opilce. A to nebyla snadná práce!

Bedřich Kristián byl v zajetí těžké, hluboké opilosti, která ho takořka

znehybňovala a činila neschopným cokoli rozuměti nebo učiniti

jakoukoliv věc pro vlastní záchranu. Fandor naopak hned

zpozoroval, že skrýše, která byla královým vězením, měla

nepravidelný tvar; v místě, kde její strop byl tvořen klenbou nádrže,

byla nízká a vysoká tam, kde byla spojena s bronzovými ozdobami,

které, viděny zespodu, neměly žádnou určitou formu a připomínaly

tak trochu tmavé chodbičky. .

Fandor se těžce pozvedl až k otvoru, který prve objevil, a který

mu dovolil dostati se až ke králi.

"Uf," ulevoval si, „jak je krásné čichati zdravý vzduch!“

Přehlédl rychle náměstí Svornosti a přesvědčil se, že je stále

liduprázdné. .

"Nuže, do práce!" řekl..

Slezl nazpět do skrýše a vytáhnuv ze svého kabátu malou

hedvábnou šňůru, kterou z opatrnosti odnesl od Juva, vlastnícího

všemožnou výzbroj předmětů mohoucích posloužiti při policejním

pátrání, přivázal krále za ramena.

"Vytáhnu ho," řekl, „. .zatraceně! možná, že si přece trochu odře

kůži o zdi a že ho nepřivedu na světlo boží v příliš dobrém stavu. .

ale konečně, stěžovat si asi nebude. . a potom, tenhle člověk má

docela klidnou opici. Ani nedutá!"

To bylo opravdu štěstí pro žurnalistu, ale panovník spal tak

tvrdým spánkem, že byl úplně netečný ke všemu, co se dělo kolem

něho..

Jerome Fandor vylezl již podruhé až do těla najády, která byla ve

skutečnosti tajným vchodem do úkrytu.

"Než to zavazadlo odtáhnu," bručel si, "musím trochu přemýšleti!

Jak se ho budu moci zbaviti? Hah! To je také snadné. . konec konců

pro jeho záchranu je třeba, jen abych ho vytáhl odsud a vyhodil ze

dveří a až to učiním, zavřu zas tělo najády. . Zatraceně! Jestli ve

třech dnech nespatřím nic nového, budu moci s klidem odejíti."

Jerome Fandor pokrčil rameny v zábavné nerozhodnosti. Liboval

si ve zdání, že není rozhodnut, ačkoliv sám u sebe, v odvážné

neohroženosti jen jemu vlastní byl přesvědčen, že učiní to, co si

umínil..

"Štěstí," řekl si, "že jsem dobře obědval! Obejdu se bez šunky i té

kořalky. . Hleďme! Opět jedna myšlenka!. ."

Žurnalista slezl do cely ještě jednou a když se byl jedním

pohledem přesvědčil, že král stále spí, popadl sedm nebo osm

prázdných lahví, které dopravil až k ústí vězení a naplnil je vodou. .

„S tímhle," zabručel, „a s oním množstvím šunky, která zbyla,

budu moci stále čekati, aniž se vydávám v nebezpečí, že se opiju

jako tento výtečník, Bedřich Kristián."

Když snesl láhve zpátky, pomyslil si, že poslední přípravy k léčce

jsou skončeny. .

„Na vaše zdraví, královský ožralo!" posmíval se.

A pak s šíleným úsilím, ukazuje sílu, kterou by byl nikdo

nehledal v jeho mladém a drobném těle, vytáhl krále na volný

vzduch..

„Ještě koupel nohou," myslil si Fandor, „.. rozhodně zaměstnaní

královského zachránce není příjemné. ."

Aby ukončil své záchranné práce, musel se Fandor skutečně ještě

jednou brouzdati ledovou vodou basénu, nesa krále na ramenou. .

„Bylo by příliš kruté," řekl, chvěje se zimou, „nechati tohoto

ubohého Bedřicha Kristiána kráčeti ve vodě tak studené a za

takového chladna; brr! to by byla mrtvička v takovéhle opici!. ."

Hovoře sám k sobě, položil mladík pečlivě panovníka na

chodník, proti balustrádě fontány.

Vrátil se zpět k cele, když se náhle zastavil:

„U všech čertů! Ale vždyť on se může probrati z opilosti až zítra!

A až se probere, nebude ze svého dobrodružství ničemu rozuměti!. .

Bude žvaniti v hotelu Palace-Royale. . je třeba ho předejiti, ho-

loubka!. ."

Jerome Fandor vzpomínal několik minut, jak uvědomiti krále,

neboť bylo zřejmé, že v tom stavu, v jakém nyní byl, byl naprosto

neschopen porozuměti čemukoli..

„Bah!" zahučel náhle Fandor, „Wulf je poslední z hlupáků. .

Mohu spíše zkusiti.. a potom, nemám výběr prostředků!"

Fandor vyňal svůj zápisník, načrtl několik vět na kus papíru,

zastrčil dopis do obálky a na ni napsal:

„Předložit mi ke čtení, až se probudím!“

Potom přišpendlil obálku naspod svrchníku králova, a když to

učinil, skočil znovu do basénu, obkročil tělo najády, jejíž trup ohnul

do polovičky. .

"Jedna - dvě. .“ řekl. „A teď je na vás, drahý Wulfe, abyste učinil

toto odhalení, ne již krásné neznámé, kterou stále očekáváte, ale

svého krále, poněkud pomuchlaného a zestárlého. ."

To řka, vyrazil Fandor ostrý hvizd, který měl podle úmluvy

zavolati výtečného Wulfa před Zpívajíc! fontány. .

"Na shledanou, pane," šeptal melancholicky žurnalista,

rozhoupávaje sochu, ". .na shledanou, pane! Ještě jednou se stavím

na vaše místo!. .“

A posměvačně dodal:

"Jaká škoda přece, že nemohu asistovati při setkání Wulfa s

Bedřichem Kristiánem. . dovedu si představit, jaká to bude

zábava.. "

Náhle se uhodil do čela:

"Ah, sapristi, vždyť on ho nenajde v takovém vzezření. Měl jsem

přilepiti svůj knír a své vousy. . ah, tím hůře!"

* * *

Fandor strávil strašlivou noc.

Malá elektrická lampa, kterou se opatřil, mohla dávati světlo jen

několik hodin; bylo důležité, aby si ji ušetřil. Když dopodrobna

prohlédl svoje vězení, když vyhledal kout, kde mu bylo nejsnadněji

se ukrýti, aby se vyvaroval toho, že by byl překvapen a zabit dříve,

než by se mohl bránit, ihned ji také zhasl, starostlivě uchovávaje její

světlo.

"Král se tady ale musil bavit!" myslil si po několika hodinách

snění. . "Je čertovsky jednotvárné býti tady uvnitř. . nejen, že není

nic vidět, ale k tomu ještě člověk ani nic neslyší.. na mou duši, snad

jen tři druhy hluku. . předně voda, která pleská do basénu, pak

hrčení vozů a konečně hučení skoro pravidelné, důležitější než

všechny ostatní, zřejmě hučení, které způsobuje jízda vozů severo-

jižní trati v tunelu vyhloubeném, jestliže se nemýlím, právě pod

touto celou. ."

Jerome Fandor se namáhal, aby se rozptýlil, aby se nedal

zachvátiti skleslostí, která by přece byla jednou z nejpřirozenějších

věcí v situaci, v níž byl.

„Zpívající fontány!“ říkal si. . Ujasňovati si, že celá Paříž se bavila

touto záhadou, ho rozveselovalo, ačkoliv zdroj toho byl tak

tragický!. .

A náhle mu napadla myšlenka:

„Ano; ale vlastně, jak si to vysvětlit ?“ přemýšlel, „chápu velmi

dobře, proč fontány zpívají od určité doby. . král byl uvnitř a volal o

pomoc, ba i skutečně zpíval, když se začínal dostávati do stavu pod-

roušeného, ale vždyť toho večera, když byla Susy d'Orsel

zavražděna, král ještě nebyl ve Zpívajících fontánách. A přece už z

nich byl slyšen zpěv.. "

Nemeškal však rozřešiti tuto záhadu:

„Jsem hlupák,“ zabručel, „zavraždění Susy d'Orsel, uvěznění

krále, to vše je dílem Fantomasovým! Fantomas znal

pravděpodobně již odedávna tuto skrýši, byl to on, který ji

navštěvoval v určitých dobách, byl to on, který dal „sochám"

zpívati, aby vyzkoušel, co je zvenčí slyšeti, a co by bylo možno

tušiti. ."

Jerome Fandor náhle zvážněl a v úvahách dodal: „A pomysliti si,

že Fantomase, toto monstrum, tohoto geniálního zločince uvěznil

právě Juve. . a pomysliti si, že ho uvěznil beze mne!. . a že na mne

zbývá tak málo slávy z odhalení několika jeho spoluvinníků. .“

Vzpomněl si náhle:

„Ale co když tito spoluvinníci do dvou nebo tří dnů nepřijdou?

Co potom učiním?. . Dobrá, odejdu. ."

Jerome Fandor se zvedl, vytáhl se až ke klamné najadě, zařízené

na tajné dveře. .

„Je ještě úplná noc,“ myslil žurnalista.. neriskuji opravdu příliš

mnoho, půjdu-li vystrčiti nos z okna a nadýchati se trochu ranního

vzduchu.“

Po několika okamžicích a po nových gymnastických pohybech se

žurnalista dostal až do těla najády. . Ale tam, když rozsvítil svou

elektrickou lampičku a pronikl paprsky na stěny sochy, aby mohl

rozehráti mechanism, který ji otvíral, učinil strašlivý objev..

Aby se dostal ke králi, otvíral Jerome Fandor sochu z vnějšku. .

Bez nedůvěry zaujal místo královského vězně. .

A teprve nyní pochopil zlověstnou pravdu. .

Bylo nemožno otevříti zevnitř!. .

Ve své šílené odvaze, v okamžiku, kdy sám zavřel tělo sochy,

uvěznil sám sebe, svou vlastní rukou odsouzen možná k nejhorším

mukám..

Dlouho, dlouho se Jerome Fandor pokoušel znovu nabýti

svobody; zkrvavěl si prsty, vytrhal si nehty, pohmoždil se zoufalými

pokusy. . nadarmo, musel opustiti všechny naděje, musil si jasně

uvědomiti:

Byl dobře, neodvolatelně, nenapravitelně zavřen,

Přemožen strašlivou mukou, kterou mu bylo trpěti, zřítil se

Jerome Fandor na zem, šílený, zničený.

A z jeho stísněného, staženého hrdla unikl jediný výkřik:

"Juve. . Juve!. . Jen kdyby Juve nalezl můj dopis, jen kdyby mne

přišel zachrániti.. "

X X .

B E D Ř I C H K R I S T I Á N I I .

"Ještě jednu sklínku, pane Ludvíku?"

"Opravdu, snad je to již příliš!“

„Ale kdepak, pane Ludvíku, nejdříve je řada na mně. ."

"Jakmile odporujete, pane Wulfe, nedovedl bych vám nic

odepřít.. "

"A potom," řekl barman, který zaujat vyčkával za svým pultem

výsledek tohoto ušlechtilého zápasu velkomyslnosti, „a potom, je to

jedno z nejlepších. . starý vermut, který dávám jen denním

hostům.. “

„Ach!" zvolal Wulf, široce se usmívaje, „doufám, že nás počítáte

mezi denní hosty, jinak by to bylo nespravedlivé, neboť od té doby,

co jsem v Paříži, nemáte zajisté lepšího klienta nade mne. .“

„Pardon,“ řekl barman s úsměvem, „jednoho bych měl, a to je váš

pán, pane Wulfe, král Bedřich Kristián. Je pravda, že od jisté doby

nevyprazdňuje své pravidelné sklínky, ale ježto je stejně platí.. “

„Což je to hlavní,“ uzavřel pan Ludvík.

* * *

Bylo asi deset hodin ráno a v baru, zbudovaném v podzemí

hotelu Palace-Royale, seděl na vysokém taburetu pan Ludvík, šéf

hotelového personálu ve společnosti Wulfenmimenglaschkově. Bar

byl v tuto ranní hodinu opuštěn a šéf personálu jako šéf policie

hesensko-výmarské využívali svého oboustranně volného času k

tomu, aby si dodali vzezření každodenních hostí.

Přes veselost a jarost byli dojista nejvážnějšími klienty, aspoň v

tom smyslu, který barman mohl k tomuto slovu připojovati; neboť

jestliže používali výhody polovičních cen, přiznávaných lidem z

domu - právě tak jako osobám z průvodu důležitých hostí hotelu,

zkonsumovali přinejmenším třikrát více než nejzuřivější pijáci,

pravidelně tuto místnost navštěvující.

Barman nechtěl být jediný ze tří společníků, který by nic nenabídl

a zahájil tedy nový útok na onen turinský vermut, který byl

ochutnáván již dobrou půlhodinu a protože to byl „tah“ zadarmo,

jeho hosté ho přijali bez nesnází.

V okamžiku, kdy se plnily sklenice, ředitel Palace-Royale, který

věděl, kde nalézti policistu hesensko-výmarského, telefonoval

akustickou rourou, že Jeho Veličenstvo král si ho právě žádal.

Číšník, který čistil bar, utíraje lenivě lžíce na pultě, předal tuto

zprávu Wulfenmimenglaschkovi.

Ale tato osoba, hodná karikaturisty, se tím nevzrušila.

"Je dobře!“ prohlásil důležitým a protektorským tónem, „je

dobře, půjdeme se na něj hnedle podívat."

Šéf pátrací brigády polykal malými loky výborný aperitif a

poznamenal:

"Ohromný!" A zamlaskal jazykem.

Výpary vermutu pomalu se ztrácející dráždily

Wulfenmimenglaschka ke sdílnosti:

"Ano!" prohlásil, nakláněje se důvěrně k svému společníkovi,

panu Ludvíkovi, „ano, jak mne tu vidíte, dvakrát jsem v posledních

pěti dnech zachránil králi život.. "

"To jste nepracoval špatně,“ zdvořile uznával pan Ludvík.

Wulfenmimenglaschk se dušoval:

"Zrovna tak, jak vám říkám!. . Po prvé, to bylo právě druhý den

po mém příjezdu do Paříže.

Vláda vaší republiky, když šlo o tu směšnou historii se

zavražděním malé přítelkyně královy, chtěla Bedřichu Kristiánovi

II., mému vznešenému a milovanému panovníkovi činiti nejhorší

příkoří.. ah! že se v tom francouzští policisté vyznají, dělat

hlouposti!"

Pan Ludvík pohodil hlavou a nevyslovoval se, ale barman, který

byl Angličan, schvaloval se širokým úsměvem vývody

glotzburgského policisty.

A ten vysvětloval:

„Šéf bezpečnosti v ministerstvu vnitra měl dokonce pošetilou

myšlenku přikročiti až k zatčení. ."

Wulfenmimenglaschk náhle ustal, zakoulel hrozivě očima a

nedúvěřivě zkoumal svoje posluchače:

"Ah," řekl polohlasné, "to jsou státní tajemství, která vám nemohu

prozrazovati.. "

"Škoda," řekl zdvořile pan Ludvík, aniž se ostatně zdalo, že by si

přál zvěděti, co Wulf skrývá. Málo mu záleželo na všech zámlčkách

toho tlustého člověka, který věčně měl naduté vzezření osoby, pře-

tížené prací.

Wulf, který se rád chlubil, začal nové vyprávění:

„Po druhé, kdy jsem zachránil život králův," vypravoval, „to bylo

včera večer, nebo spíše dnes ráno. . ah! ubožák, má veliké štěstí, že

mne má vždy vedle sebe, abych ho zachránil."

„Představte si, můj drahý, že jsme šli spolu na flám."

A když barman otvíral údivem oči, pokračoval:

„Ano, jsme od nynějška především přátelé; král a já, to je jako by

se řeklo dva prsty na jedné ruce!

Hleďte, také proto nepospíchám, abych šel nahoru, ačkoliv mne

právě dal zavolat.. Tedy, šli jsme na flám, nepili jsme málo (jak už

jsme zvyklí) a král mi včera večer chtěl ukázati jednu hezkou

Pařížanku, která.. konečně, to je ještě také tajemství.. Co říkáte?“

„Státní tajemství?“ pronesl barman.

Ale pan Ludvík, který byl jemnější, razil přesnější výraz:

„Tajemství budoáru. ."

„Výborně, výborně!“ přitakával Wulf a pokračoval s velkým

zadostiučiněním, že jeho vyprávění vzbudilo takový zájem:

„Přejdu detaily. . snad vám postačí zvěděti, že na dostaveníčku

jsem místo ženy nalezl krále, svého krále. A kde to?. . Před

Zpívajícími fontánami na náměstí Svornosti.

Bedřich Kristián II. byl podepřen o kamennou nádrž. Oh! Drazí

přátelé, v jakém byl stavu! Nejdříve jsem si dokonce myslil, že ho

nepoznávám a také bych ho byl nikdy nepoznal, kdybych nebyl

prozíravým policistou. Odložil falešný vous, brýle!"

„Falešný vous a brýle?" tázal se pan Ludvík se stínem

skepticismu, „co nám to vypravujete, pane Wulfe?. . Cožpak se král

přestrojil?"

Wulf vzal na se vzezření zároveň tajemné i důležité, když

odpovídal na otázku, kterou kladl šéf hotelového personálu.

„Státní tajemství," prohlásil, klada si prst na ústa. .

Ale když se pan Ludvík zdál býti spokojen tímto vysvětlením,

policista rozzloben, že jeho zámlčky se již nepotkávají s údivem,

vysvětloval:

"Chápete zajisté, že se Jeho Veličenstvo nechce příliš v tomto čase

ukazovati v nočních podnicích. . a proto se rozhodl skrývati tahy

svého obličeje pod líčidlem. . ale tím se dostávám k svému zachrá-

nění!

Wulf přijal ještě čtvrtou nabídku vermutu, vyprázdnil svou

sklenku jedním tahem a maje oči lehce stříknuté, jazyk poněkud

těžký začal opět:

"Bedřich Kristián zestárl o dvacet roků! Jeho šat byl pokryt

blátem, špinavý, roztrhaný, na půl vysvlečený.

Král byl úplně nehybný, bezvládný a já jsem se hned jal pátrat po

příčinách tohoto stavu.

Král byl spit k smrti.

Na mou duši, co byste byli dělali? Opuštěn tímto spůsobem na

pustém náměstí byl vydán na pospas tomu nejmenšímu zloději,

prvnímu vrahu, který by přišel. Zachránil jsem mu tedy život tím, že

jsem ho usadil do fiakru a dovezl do Palace-Royale. . Jakmile jsem

ho uložil lůžko za pomoci jednoho z číšníků, spatřil jsem, že má na

prsou přišpendlenou obálku, na níž bylo napsáno:

"Předložit mi ke čtení, až se probudím." O všechno jsem se

postaral, vše jsem zařídil tak, aby mohl čísti onen dopis tak, jak si

přál, hned jak otevře oči. . vidíte!. .

Nu, nemyslíte, že jsem mu zachránil život po druhé?"

Pan Ludvík pokývl hlavou v souhlasu; smířlivým tónem

zabručel:

"Do třetice všeho dobrého.. "

A Wulf, stále hroznější, chopil se příležitosti a začal znovu:

„Doufám, že budu míti příležitost zachrániti krále ještě po třetí,

ale potom.. na shledanou, pánové! To bude konec! Nemyslíte, že

začínám míti tuhé kosti a že je čas, abych šel na odpočinek. .

Když mi král bude vděčiti již po třetí za svou existenci, povolí mi

vše, co budu chtíti: občanský kříž za zásluhy, což už mám slíbeno,

ale také dobrou pensi, za kterou budu žít v malém statečku v

Glotzburku, na březích Weisy; přijdete mne přece navštíviti, pane

Ludvíku, viďte ?!“

A Wulf, pomrkávaje, dodal:

„A také přijdeme navštíviti malé ženušky v Paříži !. . Oh, věřte

mi, pravím vám, že se otravovat nebudeme!“

„Promiňte, pane,“ přerušil ho náhle číšník, který čistil bar,

„odpusťte, že vás vyrušuji, ale Jeho Veličenstvo se právě ještě jednou

po vás ptalo..

„Dobrá, už jdu,“ odpověděl Wulf, obtížně snášeje své tělo s

vysokého taburetu a opouštěje bar narychlo spolkl ještě pátý

vermut..

* * *

„Ať se cokoliv stane, ať vám cokoli řeknou, nedopusťte, abyste se

zdál překvapeným. Převezmete zase svoji existenci, jako kdyby

nebyla nikdy přerušena, jakoby se nebylo nic stalo od noci 31. pro-

since. .“

Král Bedřich Kristián, který trpěl strašlivou migrénou, četl tyto

podivné a tajemné řádky snad již po pětadvacáté, aniž došel k tomu,

aby si dobře srovnal své myšlenky.

Panovník se probudil k deváté hodině po tvrdém, těžkém spánku

a byl příjemně překvapen, že je ve své posteli v Palace-Royale.

Domníval se nejprve, že těžký spánek ho pronásleduje i ve

skutečnosti, a že ten blažený pocit klidu a úlevy, který cítil, byl ještě

snem.

Bedřich Kristián však tou měrou, jakou se probouzel, přicházel k

sobě a poznával, že není hříčkou žádného snu.

Náhle zpozoroval na své pokrývce přišpendlený dopis, pokrytý

skvrnami, celý pomačkaný, s nadpisem, který četl, aniž mu rozuměl;

nicméně roztrhl mechanicky obálku a vyňal lístek, který pro něho

předešlou noc ve spěchu načrtl Jerome Fandor.

Tedy přece se vrátil do Palace-Royale.

Tedy přece jeho život, porušený neobyčejným způsobem od

nynějška znovu začínal, ale za jakých podmínek?!

Král přes svoji únavu a polámání, které mu činilo bolestným

každý pohyb, vyskočil z lůžka; instinktivně chtěl zazvoniti na

služebnictvo, ale jakýsi pocit prozíravosti ho zarazil.

Nebylo by především vhodnější jasné, jak jen možno, si uvědomit

situaci, ve které je?

Byl již jednou obětí úkladu, bylo tedy třeba vystříhati se druhého.

V jeho obydlí se nezdálo býti nic změněno od té doby, co z něho

tak podivně zmizel; nicméně na jeho psacím stole se nahromadila

spousta dokumentů: dopisy a noviny druhu, takže král byl nucen si

říci, že jeho nepřítomnost musela býti přese všechno konstatována,

jestliže tato objemná pošta na něj čekala.

Co se jen stalo?

Mezi novinami, které byly na stole, zpozoroval několik čísel

"Hesensko-výmarských listů“.

Bedřich Kristián II. prolistoval rychle číslo podle data nejnovější a

zastavil se nad „Kronikou dvora“, očekávaje, že bude čísti strašné

věci; ale nerozuměl se článku ani zbla, jen to, že neobsahoval nic

kromobyčejného!

"Takhle není možno pokračovati dále,“ myslil si panovník velmi

rozvážně. A jednaje logicky, vzal znovu sbírku novin od 31.

prosince, nebo lépe řečeno, od 1. ledna..

A tu, otvíraje oči stále překvapeněji, objevil Bedřich Kristián

informace tohoto druhu:

„Paříž, 1. ledna. (Od našeho zvláštního zpravodaje.) - Jeho

Veličenstvo král Bedřich Kristián II. proti svým obyčejům neopustil

hotel prvního ledna po celý den; právě tento den se pařížský lid

hrne do ulic a zaplňuje čtvrti nejelegantnější. Bylo proto nesnadné

pro našeho krále jíti na obvyklou procházku a nebýti obtěžován

těmito davy.“

U data 2. ledna bylo lze čísti, že král, který dal najevo přání jíti na

dostihy do Longchamps, musel se zříci této radosti pro chybu

ceremoniáře ministerstva zahraničních věcí; bylo opomenuto

stanoviti především setkání panovníkovo s presidentem republiky. .

Bedřich Kristián si dobře vzpomněl při čtení těchto informací, že

před několika dny skutečně projevil úmysl jíti na slavné dostihové

pole, ale tázal se sebe sama, jak a kdy bylo oznámeno a potom

uveřejněno rozhodnutí, že byl oloupen o tuto podívanou, když

právě v té době on, král, tajemně zmizel!

Ale jeho překvapení dosáhlo vrcholu, když v novinách ze 4.

ledna četl tuto zprávu:

„Paříž, 4. ledna. (Od našeho zvláštního zpravodaje.) - Jeho

Veličenstvo Bedřich Kristián II. je stále zdržován v hlavním městě

Francie četnými záležitostmi největší důležitosti; nicméně není třeba

našim spoluobčanům se znepokojovati, zdraví královo je výborné.

Jeho Veličenstvo právě podalo o sobě zprávy královně Hedvice, naší

milované panovnici.

Král Bedřich Kristián zvláště oceňuje uctivé a oddané služby,

které mu prokazuje pan Wulfenmimenglaschk, šéf hesensko-

výmarského policejního aparátu, který byl specielně dán k disposici

osobě králově; prozíravost a vysoká inteligence pana

Wulfenmimenglaschka způsobují, že král v něm nalézá nejen

opravdového spolupracovníka, ale i opravdového přítele.

Bedřich Kristián II. projevil ostatně přání, aby pan

Wulfenmimenglaschk obýval v Palace-Royale sousední pokoje. .“

Článek pokračoval dlouhým dithyrambem, slohem velmi

nabubřelým, kde chvála stíhala chválu a padala každou řádkou jako

rány kyjem na jméno neobyčejné osoby, o níž až do té doby Bedřich

Kristián nikdy neslyšel mluvit.

"Ach, tohle!“ šeptal král všecek zaražen, „co to jen znamená? Co

je to za historii? Cožpak jsem žil, aniž jsem si to uvědomoval? Pod

jakým vlivem jsem jen v těchto čtyřech dnech byl? Kdo je ono

individuum?“

Král myslel ještě na tajemný dopis, který ho tolik znepokojoval a

kde se mu doporučovalo, aby se nad ničím neudivoval.

To se lehce řeklo, ale neběželo pouze o to, aby ukryl své

překvapení; běželo ještě o to věděti, jaké zvyky je třeba zachovávati

tváří v tvář třetí osobě, aby nebyl podezřelý.

A král, ačkoliv měl oči na stopkách, si představoval, že jde vstříc

nejistotě, kde mu neustále hrozí nebezpečí, že upadne do nějaké

léčky nebo se zřítí do jakési propasti.

Zvolna se však Bedřich Kristián přece jen vzchopil - byla to

povaha silná a zkušená - a namáhal se vnésti trochu logiky do svých

úvah.

"Hleďme, hleďme,“ říkal si, tlače si hlavu, aby z ní zkusil vyhnati

bolestnou neuralgii, která mu bila v tepnách - "hleďme, dovídám se

z novin, že mám od nynějška za nejlepšího přítele policejního špicla,

jakési individuum se jménem Wulfenmimenglaschk.

Zdá se, že toto individuum má odvahu obývati tentýž hotel jako

já a to v sousedním příbytku; snad ho tedy uvidíme!“

Bedřich Kristián, rozhodnuv se konečně, stiskl knoflík zvonku.

Jakýsi sluha se objevil a bez nejmenší známky uctivého chování

se zeptal:

„Přejete si?“

Bedřich Kristián byl téměř bez sebe; tato lakonická otázka se mu

zdála velmi špatně stylisována a prvním pomyšlením

panovníkovým bylo naučiti sluhu, jak je třeba obraceti se na krále.

Ale nakonec přece ovládl své city a poručil, ne bez určitého

nepokoje, neboť byl sám zvědav, jaký jeho rozkaz bude dělati dojem:

„Ať sem neodkladně zavolají Wulfenmimenglaschka!“

Sluha se vzdálil, svoluje s úsměvem, a král stále znepokojenější,

netrpělivě toužící všechno zvěděti, oblékl se do svých dlouhých

domácích šatů a jal se netrpělivě přecházeti pokojem.

Uplynulo deset minut, potom dvacet a nikdo se neucházel o

milost býti přijat Jeho Veličenstvem.

Ale Bedřich Kristián chtěl míti jasno, umínil si to. Zavolal

Wulfenmimenglaschka po druhé.

Konečně měl býti odměněn za své čekání. Několik okamžiků po

tomto novém příkazu pootevřely se dveře velkého salonu a vstoupil

neobyčejný člověk.

Dlouho prohlížel si Bedřich Kristián pln údivu a překvapení toto

individuum, které, nedbajíc vší obvyklé slušnosti, objevilo se náhle

před ním, aniž pokládalo za svou povinnost dáti se dříve ohlásiti, a

které naprosto nedávalo na jevo úctu, jaká by tu byla na místě,

dívajíc se na krále způsobem trochu posměšným a zároveň

familiérním.

Společník to zrovna dobrý nebyl, panovník se však přes to

rozhodl skrýti ještě svoje pocity a podrobným výslechem přijíti na

kloub všem záhadám.. když tu milý človíček zcela prostě a jaksi

samozřejmě přiblížil se až k němu a řekl:

„Nu tak co, sire, už je vám lépe?“

, Cože?“ zaúpěl král, rozhořčen tak, že dokončení začaté věty

nemohl vypravit z hrdla..

Ale jeho společník byl výmluvný nade všechno pomyšlení a

pokračoval:

„Ano, sire, jsem šťasten, že vás opět vidím vzhůru; pokud jde o

mne, mně se daří velmi dobře. . ale uznáte taky, že jsem toho včera

večer vypil méně než vy. ."

A nepozoruje rostoucí zděšení panovníkovo, statečný

Wulfenmimenglaschk hovořil dále:

". .Víte, že tu mají docela pozoruhodný vermut?. . právě jsem tam

trochu ochutnával.. co by tomu Vaše Veličenstvo řeklo, kdybych dal

přinésti jednu láhev?"

Královo zděšení rostlo do nekonečna.. mluvil tu s bláznem nebo

tato groteskní figura, tato karikatura, která sem vstoupila, měla tu

odvahu nebo drzost tropiti si z něho šašky?

A kdo je to vůbec? Zřejmě: policajt. Onen Wulfenmimenglaschk,

o němž se mluvilo v novinách.

"Jak se jmenujete?" zvolal král, který tuto otázku mrštil po

neobyčejném člověku jako vyhrůžku.

Ale Wulf se nezalekl, blaženě se usmál, prohlížeje si svého

panovníka otcovským pohledem a myslil nahlas:

"Je ještě poněkud podroušen!"

S trochou rádcovského vzezření pak dodal, hroze prstem

Bedřichu Kristiánovi:

"Kdo že jsem? Wulfenmimenglaschk, sire, k vašim službám, a

odvažuji se se říci, že nekonám špatně svoje řemeslo.. neboť jsem

vám dvakrát zachránil život, proto si dovoluji dávat vám rady;

rozhodně není radno, abyste pokračoval v pití tímto způsobem,

stálým hýřením se zničíte. . již vás skoro nepoznávám, změnil jste

se, ale jak jste se změnil!. . tak velice, že kdybyste neměl na sobě svůj

domácí úbor. ."

Král poslouchal - nyní již docela zmaten - neobyčejné výklady,

plynoucí od úst jeho společníka.

A pak si začal uvědomovat, že individuum, které měl před

sebou, bylo snad bláznivé, ale také rozhodně opilé, hrozně opilé. .

Wulfenmimenglaschk byl skutečně úplně zpit.

Pět rychle za sebou jdoucích vermutů mělo na jeho mozek

neblahý vliv a směšný policista, omámený alkoholickými parami,

viděl bytosti a věci kolem sebe jen skrze hustou mlhu.

A to byla zajisté příčina, pro kterou nevylíčitelný Wulf si stále

neuvědomoval, že král, kterého měl před sebou, není král, kterého

poznal před několika dny!

Bedřich Kristián, když se byl dlouho držel, vypukl:

„Wulfenmimenglaschku!“

„Sire!“

„Co znamená vaše chování! Co je to za familiérnost? Co vás

napadá, že na mne mluvíte francouzský?"

Policista konečně otvíral udivené oči. Začínal býti pohnut

chováním svého panovníka a stav se četnými úlitbami přepjatě

citlivý, rozlítostnil se teď nad svým vlastním osudem a pociťoval

velikou chuť k pláči.

Bedřich Kristián, tento milovaný král, jemuž dvakráte zachránil

život, s kterým se dokonce ještě včera tak srdečně bavil, ten na něj

mluví tvrdě a po prvé ho ponižuje!. .

„Ach, Bože!“ šeptal Wulfenmimenglaschk jako filosof, kterým se

chtěl zdáti, "jak je povaha velkých osobností vrtkavá. Konečně, je to

právo, které si mohou osobovati mocní tohoto světa!“

Důstojný ten opilec by byl patrně rozumoval nahlas dále, ale

Bedřich Kristián, neovládaje se již, vzal ho za rameno, přitáhl ke

stolu, na kterém roztroušeně ležely noviny, a přinutil ho plesknutím

na šíji sklonit hlavu.

„Přečtěte tohle!“ poroučel. „Kdo dával tyto informace?“

Směšný policista proběhl řádky, označené jeho vladařem a našel s

dostiučiněním pompésní chvalořeč, kterou sám o sobě napsal a sám

poslal do "Hesensko-výmarských listů‘‘.

"Ale, sire!” prohlásil naivně Wulfenmimenglaschk, "samozřejmě,

že jsem poslal tyto články. ."

Bedřich Kristián, zrudlý až po uši, oči vyvalené, prsa prudce

oddychující, chrlil otázky:

"To vy. . to vy?"

"Ano, sire!"

"Vy tvrdíte, že mne ustavičně provázíte?. ."

"Ano, sire!"

"Vypravujete, že obýváte pokoje sousedící s mými? Vy se

odvažujete říci, že jste poctěn mým královským přátelstvím?"

"Ale přirozeně, sire! Cožpak. ."

Wulfenmimenglaschk nedokončil.

Král, neschopen, aby se udržel na uzdě, vybuchl hněvem, který

zdesateronásobil jeho sílu, uchopil nešťastného dobráka za límec

kabátu, jedním kopnutím do beder srazil jej do prostřed salonu a

potom, zatím co ubohý Wulf se těžce namáhal znovu nabýti svou

rovnováhu, král zuřivostí bez sebe, chytil ho za ramena a mrštil jím

až ke dveřím příbytku. .

Wulfenmimenglaschk na půl šílený, ničemu nerozuměje, zkoušel

vrátiti se do pokoje, ale v tom okamžiku, kdy vystrčil hlavu, přilípl

se mu na jeho tvář mistrovský políček, po němž zavrávoral.

Wulf, domnívaje se, že z krále se stal sám ďábel, utíkal, vřískaje

zděšením do širokých chodeb hotelových. .

* * *

Bedřich Kristián ještě všecek rozčilen a rozzuřen - nerozuměl

mnoho z vystoupení téhle figury, uvědomuje si pouze, že jakési

směšné individuum se prohřešilo proti povinné úctě; zašel za

zástěnu, postavenou mezi postelí a pracovním stolem, aby opravil

trochu nepořádek na svém šatě, když se náhle zarazil.

Jakýsi hlas zaslechl, hlas sladký a okouzlující:

„Sire,“ řekl hlas, „jste tam? To jsem já, Marie Pascalová.. "

Rozhodně byl tohoto rána, kdy po prvé zase existoval jako král,

panovník předurčen přijímati návštěvy nejpodivnější.

Marie Pascalová!

Nejprve toto jméno neříkalo Bedřichu Kristiánovi nic, ale

pomalu, pomaličku se panovník rozpomínal; bylo to skutečně

jméno, které mu nebylo neznámé. .

Kde je slyšel vysloviti?

Kdy?

Král si postupně vzpomněl, že několik dní před tím, ostatně

velmi málo dnů před osudným datem 31. prosince, jméno podobné

tomuto stálo na audienční listině.

Potom, jakousi associací myšlenek mezi těmi sedmi slabikami a

neurčitou siluetou mladé, velmi mladé ženy v jeho mysli. ., dívky s

bledou kůží, s vlasy světlými.

Bedřich Kristián, který litoval své zuřivosti proti osobě

podřízené, jménem Wulfenmimenglaschke, od něhož již nemohl

dostati přesnějších informací po prudkosti, s kterou ho vyvedl,

přesvědčil se, že bude vhodnější zůstati v klidu, aby porozuměl

tajemstvím, kterými je obklopen; bylo zejména třeba ničemu se

nediviti, jak doporučoval podivný dopis přišpendlený na jeho

lůžku.

Sladký hlas znovu začal:

„Jsem šťastna, sire, že vím, že se vám daří lépe. ."

„Děkuji," zabručel mechanicky panovník, který se neodvažoval

pohnouti se z místa, ale který by si nicméně velmi přál spatřiti

tázající se ženu.

Ale dívka nijak nedávala najevo, že by se chtěla přiblížiti; byla

zřejmě mnohem diskrétnější než první návštěvník a obávala se

vyrušiti krále, který se právě pravděpodobně oblékal.

Přes to však hlasem stále pohnutějším a tragičtějším, tajemně

skryta zástěnou, říkala králi tato podivná slova:

„Oh, sire, odpusťte, že jsem vás přišla vyrušovati, ale doba je

těžká a pohnutá.. Od poslední naší schůzky se náhle objevily nové

věci. . zdá se, sire, že netušené a tím obávanější, protože skrytí

nepřátelé se horlivě ženou za mou záhubou. . a snad. . snad i za vaší

záhubou!. ."

„Bylo to nejprve Vaše Veličenstvo, které chtěli obviniti z vraždy

Susy d‘Orsel.. slyšíte, sire?“

„Slyším,“ zašeptal král, „pokračujte prosím.. “

Bedřich Kristián, který byl tak překvapen prvními slovy

neznámé, byl nyní zachvácen prudkým zájmem o neobyčejný

rozhovor se záhadnou bytostí, skrytou za protivně neprůhlednou

zástěnou.

Byl již oblečen, ale neodvážil se před ní předstoupili a potlačuje

svou touhu spatřiti ji soudil, že bude lépe, skryje-li se zatím jejím

očím..

Jak se sem jen dostala? Jak jen tato Marie Pascalová mohla

vniknouti do jeho, j e h o pokojů, jak jen se mohla dostati až k němu

bez ohlášení!?. .

Tahle záhada překvapovala krále snad nejvíce od té chvíle, kdy

se probudil.

Zdálo se, že lidé, kterými byl obklopen, zrušili náhle všechny

platné obyčeje a tradice. S největším podivením mohl konstatovati,

že nejzákladnější zásady oficielního ceremonielu byly náhle vůči

němu zanedbávány.

Ve skutečnosti byla to však vedlejší věc a Bedřich Kristián rychle

zahnal se své mysli tento podřadný nápad, aby tím pozorněji

sledoval výklady své skryté společnice.

Marie Pascalová s přízvukem dlouho zdržovaného rozhořčení

zvolala:

„Sire! Nespokojeni s tím, že si na vás vymyslili tuto hanebnou

pomluvu, učinili ještě více:

Ano, nyní . . včera . . když mne zmučili otázkami, zmátli

záhadami, znepokojili tak zvanými důkazy, odvážili se tvrditi, že já,

Marie Pascalová, jsem zabila nešťastnou Susy!. .

Och, sire, což stačí pouhé podezření, aby se děly věci tak ohavné,

aby se vzneslo tak hrozné obvinění na počestnou ženu?“

Král, podivně zmámený, neměl tušení, jak odpověděti, a marně

se ptal sama sebe, jakými slovy bylo by vhodno komentovati toto

dívčí rozhořčení.

„Oni vás obviňují?“ tázal se konečně tlumeně.

A pak, jako mimochodem, dodal:

„A proč?“

„Proč!?“ vybuchla Marie Pascalová, jejíž hlas se třásl silným

pohnutím, „ah, sire, vy, vy se ptáte proč?!. . Bože, jak je to možné!. .

Vždyť to lze tak snadno pochopiti.. před třemi dny, sire. . jsem byla

pravděpodobně sledována.. jistě nás stopovali.. přece jen znají náš

rozhovor, naše intimní setkání.. přece jen vědí. . a dělají z naší lásky

závěry, k jakým nemají práva.

Sire, přísahám vám, jsem hluboce rozhořčena ohavným

obviněním, které bylo proti mně vzneseno, ale mám-li již trpěti -

trpěti pro vás. . to znamená trpěti mnohem méně!“

Poslední slova dívky se ztrácela ve vzlykotu, který jí zaplňoval

hrdlo.

Bedřich Kristián však, zdálo se mu, pochopil. Jestliže byl silně

vzrušen, silně pohnut začátkem rozhovoru, nabýval opět vší své

chladnokrevnosti, když Marie Pascalová - po zprávě o svém

výslechu - začala mluviti o jejich společné lásce, o níž neměl ani

tušení.

A tu se náhle stal podezřívavým, nepokojným, nedůvěřivým. Co

znamenala tato komedie?

Neboť - o tom byl přesvědčen - vše to bylo vymyšleno, smluveno,

předem připraveno.

Chtějí mu snad něco říci nebo spíše chtějí na něm vylákati nějaké

neprozřetelné slovo, které by ho pak uvrhlo do nebezpečných

dobrodružství!?

Bedřich Kristián nezapomněl na strašlivý rozhovor s tajemným

Fantomasem, tehdy, kdy byl ještě držen v onom podivném vězení.

A přece, tato záhadná rozmluva lákala. Situace však nebyla již

stejná.

Bedřich Kristián, nyní volný, mohl jednati, mohl se brániti. Ale

kdo byly ty obávané bytosti, které se proti němu spikly?

Tato Marie Pascalova přišla si stěžovati jemu, Bedřichu

Kristiánovi, že je obviněna z vraždy Susy d'Orsel. Zdálo se, že přišla

snažně prositi o ochranu panovníkovu, dovolávajíc se lásky, sdílené

také jím, Bedřichem Kristiánem.

Co to vše znamenalo?

Pravděpodobně od okamžiku, kdy se objevil zločin, od toho

okamžiku. bylo lze cítiti neblahý vliv Fantomasův..

Možná, že tato Marie Pascalová byla jedním z netvorů, oddaným

onomu monstru. Možná, že patřila mezi jeho spoluvinníky.

Při nejmenším působila dojmem intrikánky.

A ke všemu: onen zločin, za který nechtěla vzíti odpovědnost!. .

Možná právě, že za něj vůbec byla odpovědna..

Shluk těchto myšlenek v duši panovníkově byl náhle přerušen

imperativní otázkou Marie Pascalové, která naň volala tonem

srdcervoucí, úzkosti:

"Ve jménu naší lásky, rcete, že věříte v mou nevinu!"

Král chvilku váhal, bylo to rozhodné slovo, které tu měl pronésti,

snad dokonce kompromitující slovo, na něž tu čekali. .

Po chvilce přemýšlení vyslovil jasně:

"Já nevím! Já vás. ."

Zarazil se.

Marie Pascalová, vydrážděna nepochopitelným chováním

Bedřicha Kristiána, tak zcela nepodobným tomu, které dával najevo

v důvěrných chvílích sotva před několika dny, nedbajíc již úcty,

kterou k němu chovala, prudkým, spontánním pohybem strhla

zástěnu, která je dělila. .

Bez hnutí stanul Bedřich Kristián - a před ním objevila se dívka…

obličej stažený bolestí, pohled ztrnulý, chvějící se rty, celé tělo

nervosně se zmítající..

Pohlížela na krále s hrůzou a zděšením. Potom náhle, neschopna

zdržeti se déle, skryla obličej do dlaní a prchala, volajíc zoufale:

"Pomoc!. . Pomoc!. . Podvodník! Vrah!. . Král není král!. . Bedřich

Kristián zmizel!. . Kde je král? Kdo je tento člověk?"

Bedřich Kristián, který nemohl odtrhnouti očí od šílených gest

své zvláštní společnice, stál jakoby přibit k zemi, nechápaje nic z

toho, co se tu kolem něho dělo.

Křik Marie Pascalové však přece jen vzbouřil personál hotelu a se

všech stran vstupovali sluhové, zastavujíce se zaraženě na prahu a

pohlížejíce střídavě na krále i Marii Pascalovou, na jejichž zjevech

nečetli v tom okamžiku žádného vysvětlení.

Ale Marie Pascalová nebyla utěšena příchodem personálu.

Naopak. Ukazujíc na krále volala nyní ještě zoufaleji:

„To není on!. . kdo je tohle?. . kdo je ta osoba?. . zašantročili

krále!. . Ach můj bože, jaké neštěstí!. ."

Ztrnulí obyvatelé hotelu, nevědouce co počít, dívali se na sebe, na

Marii Pascalovou a opět na Bedřicha Kristiána, který, opovrhuje vší

tou čeládkou, zachovával přes střízlivost svého obleku vznešený a

důstojný klid.

„Snad bychom měli zavolat policii,“ napovídal někdo, „jistě tady

jde o něco podivného. ."

Těch několik slov shrnulo všeobecné mínění o této události.

Rozhodli se vyčkávati, aniž dovolili Marii Pascalové, aby se vzdálila

a aniž se odvážili sáhnouti na osobnost, chovající se tak důstojně a

přece označovanou dívkou za falešného krále. .

Do tohoto čekání zalehl hluk na chodbách; někdo přicházel.

Byl to Wulfenmimenglaschk.

„Vyznáte se v tom?“ volali na něho se všech stran.

„Na mou duši,“ doznával žalostně, „nerozumím ničemu. Vše co

vím, vše co vám mohu říci - ať je támhleta osoba král nebo není král,

když dává políčky. . dává je. . královsky!“

X X I .

S T R A Š L I V Á J I S T O T A .

"Zatracený Juve, co k čertu asi dělá?. . Že se nevrací! Je to přece

už několik dnů, co jsem zavřen v tomto ohavném vězení! Zásoba

vody už se vyčerpává a ta prokletá prokletá šunka mi zvedá

žaludek! U všech ďasů, co jen dělá ten zatracený Juve?!. .“

Bylo to skutečně už mnoho dlouhých hodin, co byl Fandor

vězněm té ponuré díry, kterou odhalil svým mimořádným

detektivním čichem a do níž se dal zavříti, aby pomohl při

zachraňování krále a aby dopadl skutečné spoluvinníky

Fantomasovy.

Ale nejenže Juve nepřišel příštího dne ráno do tohoto

dobrovolného vězení, tak, jak žurnalista zprvu doufal, nepřišel ani

druhého dne, uplynul den a pak noc, potom jiné dny a jiné noci a

Fandor stále neslyšel přicházeti Juvovu pomoc.

Při své bezstarostné veselosti a při své známé neohroženosti,

která nedovolovala, aby přemýšlel o nebezpečí, jemuž čeliti

pokládal za svou povinnost, vzdoroval Fandor nejprve všemu

strachu; Juve nepřicházel, spozdil tedy asi - nic jiného v tom nebylo!

Žurnalista si nepřipouštěl nejmenších starostí, pokud šlo o Juvův

návrat, přes to však rostla jeho nervosita v dlouhém a marném

čekání, které byl nucen snášeti.

„Co, k čertu, jen asi dělá ten zatracený Juve?“

To byla otázka, která se mu často drala do mozku, otázka, kterou

si kladl stále a stále, každou minutu, otázka, která naň stále doléhala

a stále vzrušovala a již nemohl od sebe odpuditi.

Ale Fandor se proti ní bránil:

„Protože Juve nepřichází, je třeba, abych se zastal bez něho!. .

Jsem zde vlastně na letním bytě; tento podstavec na náměstí

Svornosti je venkovská vilka zcela nového druhu, snažme se tedy

sorganisovati to zde a žíti tu co možná nejméně špatně!"

Fandor si skutečně ustanovil jakýsi denní plán, který odpovídal

jeho obvyklé činnosti: „Snažme se žíti co možná nejméně špatně!“,

řekl si.. a podle toho se zařídil.

„První věcí, jíž se musím vystříhati a první nebezpečí,“ myslil si,

„to je zkoprnělost, která se rodí časem v uzavřených prostorách, kde

všechen pohyb je nemožný."

Fandor měl stále zájem na tom, aby neusnul, ačkoliv - jsa od

přirozenosti lenivý - měl rád spánek a sny. Stanovil si jako pravidlo

spáti co možná nejméně a většinu času ztráviti pozorováním, aby

mu nic neuniklo, aby mu neunikl žádný hluk, neboť - po pravdě

řečeno - nic jiného než hluk pozorovati nemohl.

Díky hodinkám, pečlivě natahovaným a díky elektrické lampičce,

jejíž paprsky stále šetřil a již zřídka kdy rozsvěcoval, mohl věděti,

kolik je hodin. Proto mohl měřiti dny, jíti spát v jedenáct hodin

večer, probuditi se skoro pravidelně v sedm hodin ráno, snídati a

obědvati v určitou hodinu.

Ostatně, jako druhdy král, zjistil rychle hlavní hluky, které

prochvívaly vzduchem jeho vězení. Jízdu těžkých autobusů, které

jedou od radnice k bráně Maillot, hrčení podzemní dráhy

severojižní, pleskání vody v kamenné nádrži - to vše se mu stalo

známým.

Byla to však příliš malá rozptýlení. Fandor trpěl zejména

temnotou, strašlivou temnotou, do níž byl stále ponořen. Pro něho,

jako pro krále, bylo sladkou radostí, náhlou nadějí to málo světla,

které náhle spatřoval ve své cele, když uviděl světelný paprsek,

který zmizel dvě vteřiny po té. Ale uhodl rychle důvod tohoto

zjevu, porozuměl jeho příčině:

„Aha!“, řekl si, „v pravé poledne je slunce nejvýše nad obzorem a

jeho paprsky pravděpodobně přímo zasahují bronzovou štěrbinu, jíž

vniká tento proužek až sem. Potom náhle zhasíná po několika

vteřinách, jakmile se slunce jen trochu skloní k obzoru a jeho

paprsky vnikají do štěrbiny zšikma.. "

Od té doby číhal na příchod přátelského paprsku, byl spokojen,

když zářil, a zesmutněl, když zhasínal.

Pak se táhly dlouhé hodiny, nekonečné, klidné, znepokojující a

všechny tak neskonale si podobné, že bylo možno říci, že tentýž

okamžik trvá stále bez počátku a bez konce.

Fandor ovšem, jsa v tom šťastnější než král, neboť si mohl

posloužiti svou elektrickou lampou, učinil důkladnou prohlídku

svého vězení. .

Několikrát se vyšplhal až do těla najády, jejíž tajný vchod mu

dovolil přijíti až ke králi, namáhal se objeviti nějakou možnost, která

by mu dovolila dostati se z té skrýše, ale rychle se přesvědčil, že to

bylo nemožné. .

Když byl položil krále na chodník, když zapískal na

Wulfenmimenglaschka a dal za sebou zapadnouti tělu najády,

pohřbil sám sebe za živa, uvěznil se bez naděje na osvobození. Od

toho okamžiku nemohl již sám nic učiniti, aby se opět dostal na

svobodu, potřeboval někoho jiného, aby jej přišel vysvoboditi z jeho

nepříjemné situace, potřeboval, aby mu někdo přišel na pomoc

zvenčí, z vnějšku. A za těch vzrušujících a zároveň únavných vteřin,

které tu trávil, nemohl náš neohrožený reportér jen zopakovati si

věty z dopisu, který zanechal Juvovi na jeho stolku a ptáti se sebe

sama, byly-li dosti jasné, dosti podrobné, dosti výstižné, aby dle

nich mohl policista nalézti tajný vchod, otáčející se najádu, aby Juve

mu mohl přinésti svobodu.

„No tak, no tak!" utěšoval se Fandor, snaže se zahnati své obavy.

„No tak, no tak, starý Fandore, jsi úplný hlupák, že si takhle kazíš

náladu - vysvětlil jsi dokonale svou věc: tvůj nákres by přivedl i

slepého! Juve přijde!. . Zpozdil se prostě, protože si zašel do Bon

Marché nebo do Louvru nebo do Printemps nebo někam jinam,

protože si zašel na jeden cocktail nebo stisknouti ruku výbornému

Wulfenmimenglaschkovi..

Ostatně, Fandor neměl vůbec zpráv ani o Fantomasovi ani o

spoluvinnících tohoto hrozného bandity, které doufal dopadnouti.

Pokoušel se sice objeviti rouru, která byla jakýmsi telefonem a která

vedla do tajemné stavby na rohu nábřeží a Orangerie, doufaje, že by

voláním a křikem mohl upozorniti na sebe kolemjdoucí, ale také

toto pátrání ho zklamalo. Šlo pravděpodobně o jednu rouru, jimiž

byl veden plyn do lamp rozestavených na fontáně a určených k

slavnostní iluminaci ve dnech 14. července - a tyto roury, to Fandor

viděl dobře, byly vedeny hořejškem bronzových soch, uvnitř úzkých

kanálků, vyvrtaných ve zdech jeho vězení, tam, kam nemohl

dosáhnouti. .

Tudy se nedalo nic podniknouti a Fandor si řekl, snad již po sté:

„U všech ďasů, u všech ďasů! To je opravdu prapodivné!. . Co jen

se s tím Juvem stalo? Jak je možné, že nepřispěchal hned, jakmile si

přečetl můj dopis?“

Přemýšlel stále nervosněji a nervosněji o podivném zpoždění

policistově, o zpoždění, které se mu stávalo stále bolestnějším - když

tu jednou, jedné noci dolehl k němu zvuk hlasu, hlas temný a

vzdálený, přicházející shora; tento hlas se ho ptal:

„Slyšíte mne?"

Fandor, který podřimoval téměř zdřevěnělý, prudce vyskočil:

„Ano, slyším vás!. ."

„Byl jste snad neklidný?"

Fandor zakřičel, přiznávaje tak konečně strašlivou hrůzu, jíž

trpěl:

„Ah! jestli jsem byl neklidný? Myslil jsem, že se zblázním, jak

dlouho jste nešel!"

„Skutečně," začal znovu hlas, huhňavý, znetvořený akustickou

rouru, již mu bylo projíti, „skutečně, zpozdil jsem se, ale nebylo to

příliš snadné nezpozditi se!. ."

Nyní, když Fandor věděl, že svoboda je blízká a osvobození jisté

nabyl znovu své chladnokrevnosti. Zvláštní věc: přál si s touhou,

vzrůstající od minuty k minutě, aby Juve ho vysvobodil z jeho

vězení a nyní především se staral o to, aby zvěděl výsledky, jichž se

Juve dopracoval v posledním svém pátrání . . Tázal se:

„Nuže, podařilo se vám to?"

„Ano, ne právě nejhůře, podařilo se mi to.. "

„Vědí už všecko v Klotzburku?"

„Hm! Myslím, že začínají tušiti."

„Kdy jste se vrátil?"

„Dnes ráno.. "

„Teprve?"

„Teprve!"

„A nalezl jste můj dopis?"

„Váš. co?. . Špatně vás slyším, sire!"

Fandor nepomyslil ani na okamžik na to, aby se pozastavil nad

tímto podivným oslovením, kterým ho Juve obdařil: „Sire!". . proč

mu policista neříkal tak, jak to měl ve zvyku: „Fandore, můj milý

Fandore!. ."

„Říkám," opakoval, „že jste musil nalézti můj dopis, když jste

zde. ."

A nepopřávaje ani času druhému, aby mohl odpověděti,

žurnalista pokračoval:

„Prosím vás nyní, vytáhněte mě z té díry a to co možná nej

rychleji.. Je to příšerné býti takto vězněn! Nedovedete si představiti,

jak spěchám, abych se nadýchal čerstvého vzduchu svobody. ."

Hlas odpověděl:.

„Ano!. . Ano!. . Rozumím, ale táži se, jak vás odtamtud

vytáhnouti!“

„Vy se ptáte?"

„Přemýšlel jste,“ začal znovu hlas, , o způsobu, jakým byste se

vykoupil?. .“

Fandor, sleduje stále svou myšlenku, opakoval: „Ale vy přece

dobře víte, jak to udělat, můj drahý příteli, vždyť jsem vám ve svém

dopise všecko vysvětlil.. "

„Ve svém dopise?“

„Ano, ve svém dopise!. . Dokonce jsem vám tam nechal plán!. .“

Nastalo ticho.

Hlas se konečně otázal:

„Chcete mi ten dopis podati.. tímto. ."

Znervosnělý Fandor nerozuměl. Domnívaje se, že Juve se ho

tázal, jak by bylo možno dostati se až k němu, zvolal:

„Ó, to je přece velmi jednoduché!. . Najděte třetí najádu. . začnete

s počítáním u té, která se dívá směrem k mostu. . tedy: první u

mostu, druhá naproti Elysejským polím.. a tak dále. .

Hlas náhle pravil:

„Ah tak! Ale sire, my si nerozumíme. . ptám se vás, jak od vás

dostanu ten diamant . ."

„Diamant?“

„Ano, váš diamant. ."

Vztyčen uprostřed svého vězení, s rukama nervosně sevřenýma a

s obličejem zsinalým opakoval Fandor:

„Můj diamant?“

„Diamant, pro který jsem si byl v Klotzburku. . Nu tak, sire, co je

s vámi? Nevzpomínáte si? A co je to za dopis, o němž mluvíte?. ."

„Pro boha!", vykřikl Fandor s přízvukem netajené úzkosti, „pro

boha, Juve, mluvím přece o dopisu, který jsem nechal u vás na stole

a v němž jsem vám vysvětlil, jakým způsobem byste se dostal až

sem!"

„Juve!. . Juve!. . Ah tak!"

Výbuch smíchu, dlouhého, ostrého, pekelného, ďábelského

dolehl až k Fandorovi, který tuše již strašlivou pravdu, stísněně

vydechl:

„Ale to nejste přece vy, Juve, který se mnou mluvíte! Ach, pro

lásku boží! Kdo jste?. . Kdo jste?"

Smích zmlkl.

Fandor, téměř již bez smyslů, znovu uslyšel hlas, který pravil:

„Ten, kdo s vámi mluví.. je. . Fantomas!. ."

„Fantomas?"

Fandor očekával Juva a hle! byl to Fantomas, který se vysmíval

jeho zoufalé opuštěnosti. Téměř polomrtev, žíznící po životě a hle!

byl to Fantomas, byla to Smrt, která mu odpovídala. Vrávoraje,

zhroucený, zničený volal Fandor:

„Fantomas! Fantomas! Ne, to není možné! Vy nejste Fantomas!

Fantomas je chycen! Fantomas je v rukou Juvových! Pro smilování,

vy nejste Fantomas!. .

S úsměškem odpovídal hlas:

"Fantomas chycen? Fantomase nelze chytnouti. Nikdo nikdy

Fantomase nechytne!. . Fantomas nebude nikdy v rukou nikoho!. .

Fantomas nebude nikdy v moci Juvově!. . Fantomas je

neuchvatitelný, stojí nad každým nebezpečím! Nevšímá si hrozeb.

Fantomas je Smrt, Smrt věčná, Smrt nelítostná, Smrt všebědná!. .

Sbohem!. ."

A nastalo ticho, ticho ničím nerušené; rdousilo výkřiky

Fandorovy, jeho volání, jeho bezmocný a marný hněv, hněv člověka

za živa pohřbeného, který cítil smrt, který se zdál být zatracen, který

cítil blížící se agónii..

Po strašlivé krisi beznaděje se neohrožený mladý muž přece

vzchopil a vzpamatoval se.

Pochopil zcela strašlivou mýlku, do níž právě upadl.

Znervosnělý čekáním, věře zprávám novin, že Juve dopadl v

Klotzburku toho neobyčejného Fantomase, připraviv v ulici

Bonapartově plán Zpívajících Fontán, očekávaje jen a jen Juva a žije

v jistotě, že Juve skutečně přijde, nebyl Fandor ani na okamžik v

pochybách, když uslyšel ve své cele zazníti vzdálený hlas, byl

přesvědčen, že je to hlas Juvův, předpokládal, že Juve mu přináší

osvobození. . ale nebyl to Juve, byl to Fantomas!

Ať byla jeho hrůza sebe větší, ať byla sebe silnější jeho náhlá

jistota, že je neodvratně, nezachranitelně ztracen, nemohl se

ubrániti, aby se nezachvěl, zachvácen novou hrůzou, novým

bolestným pohnutím.

„Jakže, jakže," myslil si, „přes to vše, co říkaly noviny, přes to, že

oznamovaly, že Juve dopadl Fantomase - přes to vše - Fantomas je

volný? Co se však stalo s Juvem? Žije ještě? Nepadl snad již pod

ranami tohoto bídníka, který bezpochyby nyní připravuje moji

smrt!?“

A Fandor, zapomínaje na sebe, myslil na osud tohoto přítele ze

všech nejdražšího, ze všech nejoddanějšího, ze všech nejvěrnějšího,

který byl vždy pro něho znamenitým Juvem. Pociťoval krutou prav-

du:„Ach, bože! Juve jel do Klotzburku, aby chytil Fantomase, noviny

oznámily, že se mu to podařilo a nyní tedy je za mřížemi nějaký

člověk zavřený pod jménem Fantomasovým, nestal-li se sám Juve

obětí své odvahy, není-li to sám Juve, který je vězněn pod jménem

Fantomasovým!. .“

Zde přerušil Fandor svoje předpoklady, tolik smutných závěrů z

nich vyplývalo..

Juve, uvězněný někde tam v Hesensku-Výmarsku. . Juve za

mřížemi jako Fantomas. . v cizí zemi, kde mu jistě bude nemožno

rychle se dostati na svobodu, to i v předpokladu, že nebyl ještě

skutečným Pantomasem pomstychtivě utracen, znamenalo jistotu,

že v žádném případě, žádným způsobem nepřijde do Paříže včas,

aby přinesl pomoc Fandorovi..

A náhle napadla Fandorovi nová jistota, strašlivá jistota!

Do rukou Fantomasových se dal on sám.

Sám sebe zradil, prodal!

On, který byl tak právem hrdý na svůj detektivní čich, učinil

právě hroznou chybu, nenapravitelnou chybu. která dávala

Fantomasovi všecku moc nad jeho životem. .

Ano, myslil na to, byl tím jist, že řekl tuto větu: Juve, Juve! Vždyť

mluvím o dopise, který jsem nechal u vás, o dopise, v němž jsem

vám dal všecky potřebně pokyny, abyste se dostal až k této skrýši ve

Zpívajících Fontánách!. .

A říkaje to - oh, nepochyboval vůbec o inteligenci Fantomasově,

znal velmi dobře bystrost tohoto strašlivého vraha - říkaje to, odhalil

Fandor Fantomasovi i to, kým byl, i to, že nechal u Juva pro něho

dopis se všemi informacemi, které jedině jej mohly přivésti k tomu,

aby ho vysvobodil.

Ten dopis!. . Fantomas si přece pro něj půjde!. .

Ten dopis!. . Protože však Juve jej nemá ještě v rukou, má

Fantomas plno volného času, aby jej zničil. .

Vniknouti k Juvovi bylo hračkou pro Fantomase! Zničiti onen

dopis, jedinou spásnou naději, která mohla Fandorovi zůstati, to

bylo pro něho nutností, jíž jistě učiní zadost!. .

Fandor v náhlém jasném okamžiku pohlédl všemu tomu v tvář,

pochopil vše, z čeho vyrůstaly všecky důkazy jeho nevyhnutelné

smrti..

„Eh, zemřít jako zemřít!“ řekl si konečně, , a protože je stejně

třeba opustiti tento svět, je to jedno, jeden den jako druhý. . dnes

nebo zítra, zítra nebo dnes!“

Neboť Jerome Fandor vůbec neváhal uzavříti celé toto hrozné

dobrodružství, v němž se zmítal, takovou myšlenkou:

„Jestli Juve ještě žije, nevím! Já žiji! Jsem však ztracen! Ach, ano,

ztracen! Ztracen nenávratně!“

Ostatně se svou mimořádnou jasností mysli snažil se již

uhodnouti, jakým způsobem bude se ho chtíti Fantomas zbaviti.

„Má mne. . to je jisté! Má mne a může mne zabíti v každé hodině,

jež se mu zlíbí, každou minutu, již si vybere, každou vteřinu, která

mu napadne! Ale kdy bude chtíti? Kterou minutu si vyvolí?“

Nešťastník přemýšlel dále:

„Fantomas je s mou celou spojen rourou, která je pro něho i

telefonem.. v nejhorším případě může touto rourou vehnati

jakýkoliv dusivý plyn a v tomto případě přes úctu, kterou jsem sám

sobě povinen, mohu předpokládati, že budu vykouřen právě tak

jako bývá vykuřován králík ve svém doupěti!. . Může také - a to jistě

není nic nesnadného - zaplaviti vodou bazénu můj útulek. . v tom

případě, stále ještě nedodržuje povinnou úctu k sobě, budu utopen

jako krysa, která se potápí. . ale, běda! je nekonečně pravděpodob-

nější, že se zcela prostě spokojí tím, že mne zde zapomene, že mne

zapomene v tomto hrobě, v němž nemohu nic podniknouti, do

něhož mi nikdo nepřijde na pomoc, v němž zemru hlady, nezhynu-

li dříve žízní!. .

Jerome Fandor přecházel nyní šířku i délku svého vězení:

„Hleďme!“ končil, hovoře sám k sobě oním něžným a seriosním

hlasem, jako vždy, když vzýval svou energii; „hleďme! jsem nyní v

dobré kondici, mám plnou vládu nad sebou. . jsem sám sobě

povinen bojovati až do konce. . nuže! uvažujme! Doufám, že v

okolnostech, v nichž jsem nyní, se zásobami, které mám, mohu žíti

ještě asi tak devět nebo deset dní. Budiž! Budu je žíti!. . V kapse

cítím ještě svůj revolver. . mám tedy na vůli provrtati si lebku, abych

se vyhnul utrpením pravděpodobně hrozným.. ale nezabiji se!

Takový Jerome Fandor se nezabíjí!. . Bojuje! Bojuje, až padne!. .

X X I I .

T Ř I N A F A N T O M A S E ?

Velkokněžna Alexandra vážně a slavnostně opakovala již po

druhé královně:

„Dovoluji si opustiti Vaše Veličenstvo a odvažuji se doufati, že se

mi dostane té cti, že mi Vaše Veličenstvo ráčí dáti o sobě zprávy,

jakmile dosáhnu cíle své cesty. Žel, budu dlouho vzdálena ode

dvora hesensko-výmarského, vzdálena jeho vznešených panovníků,

k nimž pociťuji nejhlubší úctu."

Tato slova byla pronesena tónem dokonalé zdvořilosti a s

pohyby, svědčícími o nejvyšší vybranosti.

Velkokněžna Alexandra se loučila s královnou, ráno, za

královského vstávání, jemuž byl přítomen jen malý, vybraný počet

dvorního služebnictva, náležejícího vesměs ženskému pokolení,

rodem princezen, dvorních to dam.

Rozmluva královny s její úhlavní nepřítelkyní či alespoň s tou, již

královna pokládala za svou nejnebezpečnější odpůrkyni, konala se v

jedenáct hodin, přesně dva dny po slavném dvorním soirée, při

němž policista Juve, tak nešťastně zaměněný s Fantomasem, byl

uvězněn místo onoho hrozného bandity a uvržen do tmavé díry, v

níž byl od té doby přísně a v tajnosti držen.

Události v Paříži, jak známo, rozvíjely se dále od této nešťastné

příhody, a jestliže veřejné mínění v Hesensko-Výmarsku bylo

přesvědčeno, že obávaný Fantomas je v té době za mřížemi, na

dvoře a v Klotzburku nepociťovali menší a oprávněný nepokoj a

živou úzkostlivost při myšlence, že všecka bdělost policie a náhlé

zatčení poněkud domýšlivého vinníka nemohly zabránit zmizení

pověstného diamantu králova.

Někteří se domnívali, že obávané individuum se asi diamantu

zmocnilo a potom, při dopadení, jej odhodilo na nějaké místo, kde

bude brzy vypátrán.

Ale nejvšeobecnější mínění bylo to, že odvážný zloděj nebyl

prvním a že, když se mu podařilo objeviti skrýši a když se dokonce i

zmocnil skřínky s klenotem, nalezl skřínku - prázdnou.

Pravděpodobný odjezd velkokněžny Alexandry na dalekou cestu

byl zatím vyslovován jen zakrytě.

V okolí královnině jí bylo řečeno málo, neboť všichni byli

přesvědčeni, že velkokněžna ve shodě s princem Gudulfinem měla

touhy a plány, pro něž jediné pokládala za nutné setrvávati v

Klotzburku.

Ovšem, že nikdo netušil, že ve velkokněžně neskrýval se nikdo

jiný, tak, jak to objevil Juve - než proslulá lady Belthamová1, jejíž

jméno by patrně neřeklo hesensko-výmarským nic, které však přesto

mohlo jednoho dne ukázati na všecky, kdož shodou okolností nebo

svým zaměstnáním byli zapleteni do dramat, uprostřed nichž

významně stála silueta zneklidňující a mysteriosní dobrodružky.

Měl snad náhlý odjezd této velké dámy nějakou spojitost s

uvězněním pseudo-Fantomase?

Královna nejdříve nechtěla ani uvěřiti, že by se její nepřítelkyně

vzdálila, ale nyní bylo již třeba, aby to vzala na vědomí; neboť

velkokněžna, když se byla dala předešlého večera panovnici

ohlásiti, přišla druhého dne k její ranní audienci a sdělila jí formálně

svoje rozhodnutí.

1 Viz : Fantomas, Juve contra Fantomas, Tajemný agent

Její Veličenstvo královna Hedvika byla tak překvapena, že -

nemohouc se zmoci na slůvko odpovědi - nechala ji dvakrát

oznamovati tuto novinku.

Ale konečně se rychle vzpamatovala a zahanbena poněkud pro

nedostatek korektnosti se své strany, odpovídala s trochou naivity,

nedovedouc zakrýti svoje potěšení:

„Skutečně, zaslechla jsem již, madame, že nás hodláte opustiti,

ale přiznám se, že jsem se neodvažovala věřiti tomu.“

Oči dobrodružky - která řadou nejzvláštnějších kombinací,

dokonale neznámých a utajených, stala se až velkokněžnou a takřka

sestřenicí panujícího rodu - tyto oči vyjadřovaly při slovech

královniných smutné pohnutí.

„Vaše Veličenstvo,“ vysvětlovala panovnici se slzami v očích,

„Vaše Veličenstvo je ke mně málo shovívavé a odvažuji se doufati v

její všecku laskavost v této chvíli, kdy odcházím do nového světa,

doufati v srdečnější a přátelštější slovo na rozloučenou.“

Velkokněžna Alexandra se zdála opravdu pohnuta.

Královna tím byla dojata.

Spontánním pohybem rozevřela svou náruč a falešná

velkokněžna s rozkošnou grácií se vrhla kolem krku panovnice,

která ji dlouze objala.

Obě ženy hovořily nyní tiše jenom pro sebe; dvorní dámy se

diskrétně vzdálily.

A královna Hedvika nijak nezatajovala té, již pokládala za svou

příbuznou, jak se od určité doby velice obávala zlomyslnosti

velkoknežny.

Královna neváhala též říci, že se domnívala, že Alexandra toužila

v jedné chvíli i po trůnu hesensko-výmarském!

Intrikánka se vztyčila hrdě, majestátně, povýšeně.

Dívala se na malou, ubohou královnu pohledem plným

politování a zároveň plným ironie.

„Vaše Veličenstvo," řekla, „se velice mýlilo. Jsem z rodu, který by

se nedovedl snížiti k takovým intrikám. Podle vzoru velkého rodu

francouzského hlásím se k heslu:

„Královnou nemohu, princeznou nezasluhuji, Alexandrou jsem!“

Královna Hedvika přisvědčovala živě hlavou.

Byla velmi vzrušena, velmi nervósní, zmítána nejrůznějšími

pocity; nervosní pocukávání v jejím obličeji vzrůstalo, v tomto

obličeji předčasně znaveném; královna se samozřejmě ptala sama

sebe, mluví-li velkokněžna Alexandra upřímně, nebo hraje-li ještě

svou nepěknou komedii.

Ale brzy se měla přesvědčiti, že Alexandra se skutečně rozhodla

odjeti; v několika hodinách chystala se opustiti království, v

několika dnech bude se již plaviti po Oceánu k Americe. .

Královna, jsouc tedy přesvědčena, dala se strhnouti a velmi

něžně a velmi vroucně vyjadřovala velkokněžně své nejlepší přání

„dobré cesty".

Obě ženy se opustily jako nejlepší přítelkyně.

* * *

Na vedlejší koleji na nádraží v Glotzburku stál luxusní vagon,

kolem něhož se uctivě shromáždilo několik osob.

Byla asi jedna hodina po poledni a v chodbičce vozu kolem

velkokněžny, stojící v salonu, tísnilo se několik hodně zaměstnaných

a uctivých služebníků.

Velkokněžna odjížděla.

Byl jí dán k disposici vůz, který měl být připojen k pařížskému

rychlíku, až rychlík, přijíždějící z Berlína zastaví na několik minut v

Glotzburku.

Alexandra, oblečená ve střízlivém cestovním kostýmu, obličej

zakrytý hustým závojem, rozmlouvala srdečně s jednou ze svých

společnic, která ji doprovázela, když náhle jakási osoba, prodírajíc se

rychle davem, který se již hromadil na peronu nádraží, dostala se až

k vagonu velkokněžny a žádala o několikaminutovou rozmluvu s

ní.

Byl to princ Gudulfin.

Mladý muž neměl již své uštěpačné vzepření, pro něž byl tak

špatně oceňován stoupenci krále Bedřicha Kristiána, těmi, kteří měli

mravy tak jednoduché a chování prosté vší nadutosti a pózy.

Princ byl bledý, tahy strhané, pohled vzrušený, úzkostlivý.

Když princ Gudulfin v salonním voze osaměl s velkokněžnou,

líbaje jí ruku dal dopadnouti lesklým slzám na něžnou ručku

dobrodružky a zašeptal s uctivou oddaností:

„Vaše rozkazy, madame, byly vykonány do posledního puntíku. .

Jste spokojena?"

Pseudovelkokněžna zněžnělým pohledem poděkovala mladému

muži a on, dodávaje si odvahu tímto projevem přízně, tázal se

bolestně:

„Je to tedy přece pravda? Jste stále rozhodnuta odjeti?"

"Rozhodnuta, ano! Více než kdy jindy."

Tón této vznešené ženy svědčil o tom, že její úmysly byly

nezvratné. Princ Gudulfin propukl v pláč:

„Madame," prosil zcela tiše, „víte dobře, že mojí stoupenci jsou

zcela připraveni pokusiti se o převrat, svolte, prosím, svolte

milostivě přijmouti hold mé lásky, rcete jen slůvko, dejte mi jen

trochu naděje a svrhnu vládnoucí dynastii a vsednu na trůn, abych

vás usadil vedle sebe!. . Jen jediné slůvko, říkám vám, a vypukne

revoluce. . budu pánem situace. ."

Dobrodružka se usmála naslouchajíc princovi a gestem ruky se

namáhala utišiti jeho nadšení.

Gudulfin, klečící před ní na kolenou, s očima rozzářenýma se

zarazil, ulpívaje na rtech krásné ženy v naději, že z nich uslyší

zazníti slovo schválení, ale v tom okamžiku velkokněžna

odpověděla:

„To je jen sen, princi, sen bláhový! Ne! To jsou věci nemožné,

věci, na něž nesmíte ani mysliti!. . na něž ani nemáme práva

mysliti!. ."

A nepravá kněžna dodala tvrdě, jako sama pro sebe:

„Ne!. . nemáme práva!“

Princ Gudulfin se zvedl a nervosním pohybem políbil rukojeť

svého meče.

Po chvilce ticha vyrušil vznešenou ženu z jejího hlubokého

přemýšlení a poznamenal hořce:

„Jste více než tvrdá ke mně, madame, jste lhostejná!“

„Snad,“ připouštěla lady Belthamová..

Zamilovaný princ pokračoval:

„Jste záhadná, jste mystérium.. "

Náhle však se pseudokněžna prudce zvedla, prošla vagonem a

pokynula z okna.

Přiblížil se prodavač novin.

Slyšela, že vyvolává zvláštní vydání „Hesensko-výmarských

listů". Na první stránce pod titulem novin křičela veliká písmena:

„Smrt Fantomase, bandita skončil svůj život ve vězení!"

Alexandra hluboce vzrušena donesla noviny do svého salonku a

nevšímajíc si vůbec přítomnosti prince Gudulfina, četla pozorně

zprávu o tomto novém dramatu, vypravovaném s nesčetnými po-

drobnostmi.

Gudulfin poznamenal:

„Ten bandita, madame, jak se zdá, vás zajímá daleko víc než já!. .

Víc než vše!. .“

Velkokněžna to popřela vyhýbavým gestem.

Princ Gudulfin vzdychl:

„Ach, madame, snad si přece vzpomenete, že v této ponuré

příhodě, kterou právě čtete v novinách, byla všecka vaše přání

vyplněna mou zásluhou; stačilo vám, abyste chtěla a slepě jsem vás

poslechl. ."

Lady Belthamová neměla již času odpověděti.

S ohlušující vřavou přijížděl právě do nádraží rychlík, a protože

tam měl zůstati sotva několik minut, starala se celá družina

velkokněžny o to, aby její salonní vůz byl rychle připjat na konec

vlaku.

Úředníci a zřízenci běhali sem tam kolem vozu i po chodbičce.

Zatím co jedni připínali vagon, druzí zavěšovali můstek, spojující

nyní vagon vzrušené velkokněžny s ostatními vozy.

Dav na peroně vzrostl již do ohromných rozměrů.

Přijíždějící i odjíždějící zmítali se v obvyklém zmatku, který

provází každý odjezd vlaku.

Náhle velkokněžna, která se zdála neklidným zrakem prohlížeti

dychtivě dav, lehce vykřikla a rychle utekla do hloubi vozu. Spatřila

právě přicházeti cestujícího, oděného tmavým šatem, s dlouhým

šedým vousem, který spěšně hledal místo ve vlaku.

Kdo to byl?

Vlak zapískal, loučení se stalo horečným..

Naposledy se poklonil princ Gudulfin před tou, již, jak se zdálo,

miloval hlubokou láskou a dobrodružka, nechtějíc pravděpodobně

opustiti mladého muže tak zcela bez naděje, ovládajíc se, zašeptala s

hereckou dokonalostí:

„Doufejte, princi, doufejte. . jednoho dne možná.. později.. "

A potom, když k ní nešťastný Gudulfin, který již sestoupil s vozu,

zvolal poslední „sbohem!“, dodala rychle, se stopou ironie:

, A vzpomeňte si, že nejpočestnější žena i když vůbec nedává

naděje, se nikdy nezlobí, zanechává-li zármutek.

* * *

Večer, který předcházel odjezdu lady Belthamové, končil Juve

svou skromnou večeři.

V těch osmačtyřiceti hodinách, co byl držen ve vězení, si nejdříve

uvědomil, že jeho vazba bude trvati jen tak dlouho, než se celý omyl

vysvětlí, pak se však začal znepokojovat tím, že se nic nedělo; cítil v

tom nebezpečí.

Jeho vězení bylo skutečně po celých osmačtyřicet hodin přísně

střeženo. Mimo dva žalářníky, kteří se střídali v neustálém hlídání,

neviděl Juve nikoho, s kým by mohl pohovořiti o neobyčejných

událostech, které se sběhly, nikoho, komu by mohl přesně říci, jaká

byla jeho úloha v této podivné záležitosti, nikoho, na kom by se

snad mohl dožadovati své svobody.

Juve vzrušený, pohnutý i zneklidněný trpěl velkými bolestmi očí,

strašlivě rozbolavělých práškem, který mu Fantomas s takovou

krutostí hodil do obličeje.

Ale jeho utrpení se zvolna zmenšovalo a Juve, ponechán zcela

svým myšlenkám, přemýšlel, aniž si chvilku odpočinul.

Tento večer však, přes všecky starosti a znervosnění, které rostlo

tím více, čím rychleji ubíhal čas, přece Juve začal pociťovati jakousi

chuť ke spánku. Vábila ho, jak se zdálo, nízká postel, postavená v

rohu jeho vězení a tu si řekl, že ať už jsou jakékoli události, které

zmítají lidským mozkem, jakmile spánek dá pocítiti svůj vliv, že je

to samovládce, kterému je těžko odolati.

Juve se natáhl na postel a přivíraje oči ještě se namáhal přemýšleti

o své situaci.

Co se vlastně stalo?

Oh! vše bylo snadné pochopiti:

Když ho důstojníci tělesné stráže náhle objevili v komnatě

králově, s dýmajícím revolverem po boku a několik kroků od něho

prázdnou schránku diamantu, když k tomu ještě jakýsi hulán

prchaje volal „zloděj“, neváhali jej samozřejmě zadržeti, považujíce

jej za vinníka.

Juve si uvědomoval, do jaké léčky ho uvrhl Fantomas, jím

překvapený.

Fantomas přišel, aby se zmocnil králova diamantu, ale jistě vůbec

nečekal, že by se potkal s Juvem právě na tom místě, kde se chtěl

pustiti do krádeže.

Fantomas - ten netvor nezapomněl nikdy na nic - si zřejmě po

každé řekl, že by mohl býti překvapen a tu si pro všechny případy

pečlivě oblékl šaty, které ho mohly na oficielním bále činiti

nenápadným, totiž uniformu královniných hulánů.

Využívaje ostré bolesti, kterou měl Juve, převlékl ho do svých

šatů a uprchl s diamantem, zanechávaje policistu místo sebe.

To vše se samozřejmě jednoho dne vysvětlí, Juve o tom vůbec

nepochyboval.

Ale přece jen se ptal sám sebe, co zde asi pohledávala lady

Belthamová, jíž hesen-výmarští znali jménem jakési velkokněžny

Alexandry. Jaké jen asi byly ony ďábelské kombinace, netušené

plány nestvůrného Fantomase a jeho maitressy, pro něž došlo k

takovému spojení, při němž oba jednali s obvyklou tajemností i na

tomto počestném měšťanském dvoře hesensko-výmarském.

Ovšem, že mohl být důvod pro jejich přítomnost a také skutečně

byl! Fantomas chtěl diamant!

Ano, to se mu podařilo, ale Juve nemohl pochopiti, co bandita

učiní s tímto klenotem, na celém světě jediným - zbaviti se tohoto

diamantu bylo nesnadnější než zbaviti se obelisku nebo sloupu

Vendômského, kdyby snad náhodou přišel někdo na nápad ukrást i

je!

Juve došel až sem ve svých myšlenkách:

Chtěl pátrati, dále pátrati; ale stále rychleji a rychleji stávaly se

jeho myšlenky rozptýlenější, hlava stávala se těžší a těžší, touha po

spánku byla stále a stále mocnější a policista zvolna cítil, jak jeho

údy dřevění.

Náhlá myšlenka, náhlá hrůza zrodila se v jeho mozku.

Po nadlidském úsilí podařilo se Juvovi posaditi se na pryčně a

podpíraje dvěma rukama svou těžkou hlavu, zamumlal:

„Hrůza, hrůza, co se se mnou děje? Spím.. "

Náhle vzkřikl:

„Jsem otráven!“

Studený pot zaperlil se na čele nešťastníkově, který, pokoušeje se

vztýčiti se, cítil, jak nohy pod ním klesají a jak se řítí jeho bezvládná

hmota na nízké lůžko.

Juve opakoval:

„Otráven!“

A do jeho hlavy stoupl všechen odboj, smíšený přece jen s

trochou naděje:

„Ale ne, to není možné, proč by ho chtěli otráviti? Kdo jen by si

mohl přáti jeho smrti? Byl zajisté vězněm, ale vězněm civilisovaného

národa, který jistě, s ohledem na to, že byl cizinec a na to, že byl

oficielním zástupcem francouzské policie, musil s ním jednati čestně

a zároveň dbáti o to, aby bylo vzneseno úplné světlo do té tajemné

záležitosti, pro niž byl zavřen.. !“

Nová úzkost však mu zkrušila srdce, neboť si náhle vzpomněl, že

nebyl zavřen jako policista Juve, ale jako osoba daleko obávanější a

hroznější.. a také daleko opovrhovanější, že byl zavřen jako

Fantomas.

Byl to Fantomas, o němž se policejní autority hesensko-výmarské

domnívaly, že ho drží a vězní.

Fantomas, jehož hrozné činy byly všude známy, o jehož

zchytralosti a odvaze každý věděl! Fantomas, netvor odporný,

odpuzující, strašlivý a tak silný, že - což pak mu právem neříkají:

Fantomas neuchopitelný - jediným jistým prostředkem, jak se ho

zmocniti, bylo.. usmrtiti jej!

Juve, stále zděšenější, cítil, jak narkotikum dokonává svoje dílo;

vrávoral, věci před jeho očima počínaly splývati; všechno kolem

něho sláblo, ztrácelo se v mlhách, v tmavém polostínu.

Marně se nešťastník namáhal volati, křičeti, vstáti, jednati;

ochrnutí zasáhlo již jeho údy, jeho svaly již neposlouchaly. . nohy i

ruce byly již ledové.

Juve se zvolna složil na lůžko a ztratil vědomí!

* * *

Byl již den?

Na nebi zářil bledý úsvit stříbrnými a zlatými záblesky a jeho

zářící paprsky vnikaly sladce pootevřenými dveřmi do temna

místnosti.

Náhle polily ztrnulý obličej; obličej oživl, jeho čelo se svraštilo,

celá ta bytost, jíž patřil tento obličej, zvolna oživovala.

Byl to Juve!

První, co spatřil otvíraje oči, byla luna, plný kruh luny, visící na

modrém nebi posetém hvězdami.

A policista, který usnul v tmavé díře, usmál se instinktivně, když

spatřil tuto hvězdu noci a když do jeho plic vnikal hojný a čerstvý

vzduch, jehož čistota se příjemně odrážela od hnusného zápachu a

ztuchlosti uzavřené díry, v níž byl osmačtyřicet hodin zavřen.

Měl podivné pocity.

Zdálo se mu, že se probudil z dlouhého spánku a víčka se

zachvěla, pootevřela; rty cosi zašeptaly, když si krok za krokem

uvědomoval silnou únavu po své střídmé večeři, jíž nebylo možno

odolat, tázal se v duchu, kolik času asi uplynulo od chvíle, kdy

usnul až do té doby, kdy se znovu probudil k životu.

Mimo to měl Juve pocit, že byl přikryt nebo lépe řečeno: že byl

zavinut do jakési široké a pěkné pokrývky, ale pod ní naopak, že byl

úplně - nahý.

Jeho pohyby byly nad to omezeny, znesnadněny; měl dojem, že

leží v nějaké ohraničené posteli a velmi úzkém rámci.. rozloženém

na zemi..

Ale kde to?

Juve si uvědomoval, díky zářícím paprskům luny, že leží v

místnosti, jejíž dveře jsou lehce pootevřeny, v místnosti patrně

přízemní, neboť, když sklonil oči k velmi blízkému obzoru,

rozeznával tmavé obrysy několika vrcholků stromů.

Policista zůstal okamžik bez hnutí, snaže se znovu nabýti smyslů,

snaže se viděti jasněji, přesněji a naslouchaje zároveň, neboť měl ve

zvyku vždy nedůvěřovati tomu, čemu nerozuměl.

Leč žádný zvuk neporušoval ticho této nádherné noci.

Chvílemi přebíhaly stíny po nebi, provázeny lehkým zašuměním

a Juve, vida je po druhé, či po třetí, uvědomil, že to byli noční ptáci,

netopýři, kreslící soustředné kruhy kolem svých brlohů.

V dálce zaznělo vážné a monotonní zahoukání sovy.

Uplynulo opět několik minut, když se Juve rozhodl podniknouti

vše, aby se dostal ze svého podivného sevření.

Představoval si, že bude musit přemáhati nějaký odpor, ale k jeho

velkému překvapení tento předpoklad se ukázal nesprávným.

Naopak, když se byl vztyčil na svém lůžku, mohl bez námahy

vstáti.

Juve vystoupil z té prazvláštní krabice, v níž byl uložen a jakmile

se jeho bosé nohy dotkly země, shledal, že kráčí po kamenných

dlážkách.

Policista, jehož pohled si zvolna zvykal na pološero místnosti, se

zachvěl, když pohlédl na lůžko, jež právě opustil.

Ano, nebylo pochyby, nebylo možno pochybovati o její formě, o

její přísnosti, o její geometrické určitosti. . Juve ji poznal..

Byla to rakev!

A nedaleko této rakve leželo víko.

Juve byl hluboce vzrušen, pomýšleje na hodiny bezmoci, jež mu

bylo prožíti v zajetí uspávacího prášku, hodiny, v nichž mohl býti

odsouzen k nejstrašnější smrti, jakou svět zná: k pohřbení za živa.

Ale policista nevyčerpal ještě všecky možnosti vzrušení.

Prošel až k nejzazší stěně svého podivného vězení a nalezl vedle

rakve, z níž byl právě vystoupil, jinou rakev, stejně otevřenou.

Ale v této druhé rakvi byla mrtvola.

Juva zachvátil strašlivý pocit, když mimoděk zavadil o ztuhlé

tělo, ledové jako mramor.

Toužil zvěděti a pochopiti všechno a přes to, že ho zkrušoval

hrozný nepokoj, Juve odtáhl tajemné máry s mrtvolou na místo,

ozářené paprsky luny.

Mrtvý byl mu zcela neznám, člověk asi padesátiletý, s poklidným

obličejem, s tělem silným a zdravým.

A tu náhle policistovi, zvyklému na takové tragické objevy,

naběhla rudá skvrna na skráni, když poznal, že lebka mrtvého byla

proděravěna kulkou z revolveru, vystřelenou z bezprostřední

blízkosti.

Smrt nastala asi okamžitě.

Sražená, přischlá krev, ztuhlost údů, to vše dokazovalo, že zločin

byl proveden již před mnoha hodinami a Juve, který již nemyslel na

svou vlastní situaci, zaměstnávaje se pouze tajemným dramatem,

jehož byl nyní svědkem, hledal a prohledával v naději, že objeví

nějakou stopu.

Mrtvola byla oděna pouze do rubáše, ale po jejím boku ležely

šaty, velmi pečlivě složené.

Juve na ně mechanicky pohleděl. Oh, to překvapení! Vždyť to

byly jeho!

A v tom okamžiku si policista vzpomněl, že je úplné nahý pod

velkou přikrývkou, do které byl zabalen.

A tato přikrývka - vždyť to vlastně nebylo nic jiného, než plášť

Fantomasův, plášť, který Juve měl od té doby, co se jej bandita tak

rychle zbavil, když jej do něho zahalil.

„Na mou věru," řekl si policista, „jistě to nebude ode mne

nešetrné, obléknu-li si tyto šaty, neboť mi náleží, dokonce byli tak

laskaví, že mi vrátili boty, což je obzvláště jemné, neboť neznám nic

protivnějšího, než to, když je člověk nucen jíti bos a není na to vůbec

zvyklý!“

Juve, nechápaje situaci, ve které byl, pohlížel stále na nešťastného

mrtvého prohledávaje všechny skrýše na márách.

Náhle však vykřikl:

Našel právě tašku, svoji náprsní tašku!

A jakési obezřelé a šlechetné duši napadlo vycpati mu ji

bankovkami a Juve, který za bledého svitu luny se vzrůstajícím

překvapením prohlížel obsah své tašky, nemohl se zdržeti, aby

znovu nevykřikl:

„Ach, podívejme se, to je přece podivné, ale neklamu se přece!“

Objevil právě v jedné vnější kapsičce malý žlutý kartonek, dobře

známého tvaru; byl to lístek na dráhu, lístek první třídy, platící z

Klotzburku do jakési stanice, na kterou si Juve nemohl okamžitě

vzpomenouti, ale která se mu po chvilce přemýšlení zdála býti

stanicí pohraniční.

„Ale, co to jen všechno znamená?“ myslil si Juve, čím dál tím

znepokojenější.

Udělal několik kroků v temnotě, obávaje se, že učiní ještě nějaký

hrozný objev, potom se vrátil k rakvím a jal se prohledávati tu, která

mu sloužila za lůžko.

Našel na spodu már, na nichž stála rakev, jednu velkou stránku z

jízdního řádu a zpozoroval, že jedna řádka stlačeného

hieroglyfického textu byla podtržena červenou tužkou.

Juve strčil tento dokument do kapsy, mechanicky, zamyšleně,

jako byl dříve dal nalezenou tašku do vrchní kapsy kabátu.

Ale jeho ruka nahmatala balíček, který vytáhl a jehož obsah

zaraženě prohlížel:

„Falešné vousy!“

„Jedny žluté brýle!“

„Ach.. proboha!“.. brumlal Juve.

Policista, jehož zmatek vzrůstal od minuty k minutě, si náhle

vzpomněl, že jestliže prohledal vnitřek místa, kde byl, vůbec že

nezná vnějšek a okolí; a na tom přece velmi záleželo, aby se do ta-

kového pátrání pustil.

Citelná zima chladné noci a vzrušení z jeho postupných objevů

přivedlo ho důkladně k životu, cítil se pln odvahy a smělosti.

Oblékl v mžiknutí své šaty, tak šťastně nalezené.

Myšlenková malátnost, způsobená narkotikem úplně zmizela. .

Juve měl stále jasnější myšlenky; zdál se oživen pevnou nadějí, že

tajemné události brzy se objasní a že konečně přece všemu

porozumí.

Přijda na práh pootevřených dveří, do nichž strčil, aby je široce

otevřel, Juve, přes svou velmi zocelenou povahu a nevšední odvahu

nemohl se ubrániti, aby se neotřásl.

„U čerta!“ zamumlal, pohlížeje na panorama, které se nabízelo

jeho zraku - „u čerta!. . to je smuteční!"

Před ním rozprostíraly se do dálky hroby, hroby a jen hroby.

Vynořujíce se ze země uprostřed mramorových kolonád a

železných plotů, zdvihaly se kříže všech druhů, všech tvarů, kříže

kovové, jiskřící pod paprsky luny, kříže z kamene svítivě bílého,

nízké kříže černé s truchlivými stíny, jedny tyčící se chudě, vychrtle,

druhé ohýbající se pod tíhou korunek, květin a vzpomínek.

Juve byl na hřbitově!

Podivná místnost, ze které vyšel, nebyla nic jiného, než umrlčí

komora!

Žádný hluk nerušil tíživé ticho veliké zahrady odpočinku. Jen v

dálce odbíjely hodiny hodinu pátou a Juve, otočiv se instinktivně v

tuto stranu spatřil, jak se v dálce na horizontu rýsuje elegantní

silueta klotzburské katedrály.

Policista neodvažuje se příliš postoupit doprostřed hřbitova vrátil

se zpět do umrlčí komory a zachvívaje se zároveň zimou i

pohnutím, přemýšlel o podivných událostech, jichž byl svědkem a

hrdinou. Jaká tajemství!. .

Nicméně při svém zvyku všechno si vyvodit a při svém zanícení

vysvětlit všechno i věci na první pohled nepochopitelné, Juve si

udělal zdánlivě pravděpodobný výklad podle pořadí událostí, které

za sebou rychle následovaly v poměrně tak krátkém čase.

„Přisámbohu,“ mluvil k sobě nahlas, aby mohl lépe ujasniti svou

myšlenku a ujistiti se, že není obětí nějaké halucinace, „přísámbohu,

je docela jasné, že - jestliže jsem ještě na živu - je to jen z dobré vůle

mých odpůrců; neboť nebylo nic snadnějšího, než mne zabíti. .

Včera večer jsem byl jako malé děcko.. spolkl jsem narkotikum..

byl bych patrně vzal i jed! Ale jsou to opravdu moji odpůrci, kteří se

mnou takto jednají?. .

Nebo nemám spíše naopak blahořečiti ochraně, v níž jsem

nedoufal?

Hleďme. . je možné, že policie z Hesen-výmarska zpozorovala

hloupost, kterou provedla tím, že mne zavřela.. mne, jako

Fantomase!

Můžeme připustili, že raději, než by mne vysvobodili, nechají

mne uniknouti. Hm, to je velmi snadné. .

. .Ne,“ začal znovu bije se do čela, „mám lepší nápad. . vypravují,

že jsem mrtev a pohřbí toho ubožáka místo mne, nu, nu, to není

právě příliš chytré. .

Ale ne, ne, to je přece jen hloupé, musejí přece předpokládati, že

já, Juve, až se vrátím do Francie, nikdy nesvolím k tomu, abych byl

pokládán za mrtvého jen proto, že to potřebují pro veřejné mínění v

Hesensko-Výmarsku!“

Juve se plísnil ještě dál:

„. .pardon, pane Juve, říkáte hlouposti! Nejste to přece vy,

kterého dali do vězení, nezavřeli přece pana Juva, ale

nepolapitelného Fantomase, kterého oni, ti tupí policajti klotzburští,

se před osmačtyřiceti hodinami domnívali dopadnouti..

Nuže. . budou předstírati smrt Fantomasovu? . . Toť nemožné!.

Rozhodně stále nemožnější a nemožnější. .“

Juve se vrátil k tragickým márám, kde odpočívala mrtvola

zavražděného člověka:

„A potom," řekl si, maje ruce skříženy a hlavu skloněnou nad

mrtvým, „a potom je tu přece tento nešťastník, který nesešel smrtí

přirozenou, ale který byl zabit.. moje svoboda je tedy vykoupena

zločinem.. ach!, u sta hromů, to všechno není jaksi v pořádku a já

nevím kudy kam!“

Podrážděný a nervosní Juve přecházel márnicí vrhaje chvílemi

podezřívavý pohled ke hřbitovu, aby se ujistil, že nikdo podezřelý

se neblíží.

Marně si představoval tisíce dobrodružství, marně vymýšlel

tisíce možností - všecky je musil zavrhnouti, všecky, jednu po druhé,

nepokládaje ani jedinou z nich za vhodnou k tomu, aby se o ní dále

uvažovalo.

Juve kapituloval:

„Eh!“ vzkřikl s ležérním gestem, „budoucnost nás poučí..

jednejme nyní co možná nejrychleji!“

Ohmatával svoji tašku, pak znovu vyňal z kapsy lístek první

třídy, list jízdního řádu, falešný vous a brýle.

„Tuhle na příklad," liboval si, „tohle na příklad je jasné jako den..

Nikdo by to nemohl lépe vyložiti; peníze, lístek, podtržená hodina

odjezdu, to všecko říká: můj drahý pane, odeberete se na nádraží, k

vlaku, který odjíždí v 1 hod. 22 minut, vstoupíte do vagonu první

třídy a pojedete až na hranice, kde, doufám, bude vám již lehce

možno, abyste sám zmizel. . ale skryjte až do té doby svůj obličej

tímto vousem a těmito brýlemi. “

„Musil bych to být opravdu nešika!“ pokračoval Juve. „Na

hranicích, znaje jazyk a maje peníze v kapse nebudu míti žádných

obtíží dostati se do Paříže…

A to přece zároveň znamená, že už si nepřejí, abych zůstal déle v

Klotzburku. Můj bože, nechce se mi naprosto zlobiti své tajemné

protektory, tím spíše ne, že toužím více než oni po tom, abych tu

déle nezůstával."

Pohlížeje několik okamžiků před tím na siluetu katedrály,

rýsující se na tmavém nebi, posetém hvězdami, uvědomil si Juve, že

město není od hřbitova vzdáleno více než asi tři kilometry.

Přes zármutek, že opouští toto smutné místo aniž pochopil, jak se

tam sám dostal, že se loučí s tím nešťastným mrtvým, aniž mohl

zjistiti jeho vraha, přes tento dvojnásobný zármutek vydal se

policista na cestu alejemi této velké nekropole a došel až k mříži, jíž

mrštně přelezl.

Brzy potom stál již na silnici, která vedla přímo do Klotzburku.

Blíže se k městu, slyšel Juve první kuropění, vzdálený úsvit

růžově zbarvoval horizont.

* * *

. .Rychlík z Berlína, který projel Klotzburkem a směřoval dále k

Paříži, řítil se již tři hodiny plnou parou poli a lesy.

Nastával večer; bylo asi pět hodin, po obou stranách kolejí zářila

četná světla, mnohobarevná světla signálů, v dálkách míhalo se

skromnější a přátelštější světlo chaloupek, chvílemi jako maják

zazářil reflektor auta a provrtával tmu.

Juve, ponořený v koutě jednoho z vagonů první třídy, hluboce

přemýšlel, nezajímaje se ani v nejmenším o to, co se děje venku a

neuvědomuje si vůbec líbeznost krajiny, jíž se byl tak radostně obdi-

voval před třemi dny při svém příjezdu do Hesensko-Výmarska.

Dobře porozuměl všem předpisům, jež měl zachovati.

V určenou hodinu nalezl dobře vlak, směřující k hranicím; lístek

první třídy, který ukázal průvodčímu, byl samozřejmě platný.

A když se blížil k vlaku poněkud vzrušen, dívaje se pozorně na

všecky odjíždějící s myšlenkou, že brzy potká nějaký známý obličej,

zarazil se náhle, neboť slyšel vyvolávati zvláštní vydání „Hesensko-

výmarských listů".

Koupil si noviny a hltal podrobnosti. Dověděl se, že se veřejnosti

říká toto:

„Obávaný bandita Fantomas, který byl dopaden v královském paláci

před osmačtyřiceti hodinami právě v okamžiku, kdy chtěl ukrásti

diamant, odsoudil sám sebe včera večer.

Fantomas, jemuž nedopatřením byl ponechán malý revolver,

prostřelil si hlavu z těsné blízkosti.

Jeho mrtvola je nyní v márnici na hřbitově a čeká se jen na přesné

zjištění totožnosti.“

Juve, čta tuto podivnou zprávu, nemohl se ubrániti dojmu, že

přesně souhlasila s domněnkou, kterou si před tím zformuloval.

Přece jen však jeden bod zůstal neobjasněn:

Zajisté, veřejnost byla klamána.. ale kým byla klamána a proč?!

Ze dvou věcí bylo jedno jisté:

Jestliže věřili, že Juve byl Fantomas, nenechali by jej uniknouti,

aby na jeho místo dali náhradníka!

A jestliže naopak věděli, že uvězněný Juve nebyl Fantomas, proč,

k čertu, vymýšleli takovéto historie o sebevraždě, proč, k čertu,

používali podvodu tak neomaleného a vyměnili Fantomase za

jakoukoliv mrtvolu.

Byl to postup dětinský, nehodný vlády tak vážené, nehodný

Hesensko-Výmarska.

Ale náhle napadla Juva nová myšlenka:

„Což však,“ tázal se sám sebe, „jestliže to není jen hesensko-

výmarská veřejnost, která je tu klamána, což, když náhodou

objevím, že také policie i vláda jsou obětí nějakých neobyčejných

nástrah?“

Po pravdě řečeno neměl Juve příliš přesné doklady pro to, aby

mohl vysloviti takovou domněnku, ale vzpomínal, jak v okamžiku,

kdy byl ještě na peroně chystaje se právě vstoupiti do vlaku, spatřil

náhle postavu prince Gudulfina, sestupujícího se salonního vozu,

který byl připojen na konec vlaku a jehož cestující nebylo lze

spatřiti.

Velmi přirozenou associací myšlenkovou Juve, vědoucí o všech

klepech, při spatření prince Gudulfina pomyslil ihned na

velkokněžnu Alexandru, o níž věděl, že je to lady Belthamová.

Ale viděti lady Belthamovou to zřejmě znamenalo vzpomenouti

na Fantomase a odtud ovšem Juve přišel logicky na to, že se jal

podezřívati toho neobyčejného banditu z celé té zápletky, jejíž byl

nejdříve obětí a z níž potom, asi náhodou, byl šťastně zachráněn.

Když se vlak dal do pohybu, vynaložil Juve všecko své úsilí, ale

nemohl vypátrati, kdo obýval salonní vůz.

Hranice se blížily.

Juve se dosud ještě neodvážil sejmouti falešný vous a brýle,

nalezené v tajemné rakvi; říkal si, že lidé, kteří mu od včerejšího

večera poskytovali ochranu, měli zřejmě nějaké důvody, aby

zachoval toto přestrojení.

Na stanici Juve vystoupil.

Bylo skutečně důležité, aby se oddal prozaické a materielní, ale

nevyhnutelné starosti - aby si totiž opatřil lístek na další cestu do

Paříže.

Když šel od pokladny vraceje se na peron, znovu zvědavě

obhlížel nápadný salonní vůz. A tu, přes všechnu svoji

chladnokrevnost, dal uniknouti instinktivnímu výkřiku.

Zatím co zkoumal vagon, jehož záclony byly opatrně staženy

skrývajíce vnitřek, zdvihla se náhle jedna z těchto záclon. Pružiny

mechanismu složily ji ve vteřině. Jakási obezřelá ruka sice po

okamžiku znovu záclonu stáhla, přes to však Juve měl tolik času,

aby spatřil jednu z cestujících tohoto vagonu, ozářenou plným

světlem. . a tu poznal velkokněžnu Alexandru. . jinak řečeno.. lady

Belthamovou.

Vlak zapískal.

Juve měl taktak kdy znovu se dostati do svého vagonu. Nyní

však policista, neschopen zůstati na jednom místě, přecházel po

chodbě sem a tam, mnul si ruce a natahoval nohy, skákaje skoro

radostí.

Konečně držel poslední článek řetězu, tajemství bude definitivně

rozřešeno! Ano!. . Juve porozuměl, co se stalo. Vykládal si celou tu

věc asi takto:

Lady Belthamová, jakmile zavřeli Juva, omdlela vzrušením.. a

proč?

"Zřejmě proto,“ řekl si policista, „že slyšela kolem sebe křičeti, že

Fantomas byl právě dopaden.. bylo to všeobecné, jednomyslné

mínění. . mínění, které sám Fantomas usiloval utvrditi.. “

Když lady Belthamová přišla k sobě, dověděla se, že netvor je ve

vězení a v tom okamžiku si přísahala, že jej zachrání stůj co stůj.

Ale jak to učiniti?

Lady Belthamová, jako velkokněžna Alexandra, musila míti lidi

sobě oddané. S jejich spoluprací, díky jejich ochotě zařídila zřejmě

útěk, který se tak zázračně podařil, útěk, který ve skutečnosti dovolil

nepravému Fantomasovi opustiti vězení a vydávati se potom za

mrtvého.

Ano, tak to bylo. . zcela jistě. . a lady Belthamová, napálená sama

sebou, si ještě v tomto okamžiku představuje, že zachránila svého

milence, zatím co právě zcela prostě vyvedla na svobodu svého

nejuhlavnějšího nepřítele.

Juve opustil chodbičku vagonu a vrátil se do svého oddělení, v

němž nechal svůj převlečník; chtěl jej obléci, neboť se zima stávala

stále citelnější; ale v okamžiku, kdy policista sahal po svém

převlečníku, zarazil v ustrnutí svůj pohyb.

Na spodu kabátu přišpendlil někdo lísteček, na němž bylo

tužkou načrtnuto:

„Paříž, Hotel Amerika.“

Policista dlouho pročítal tento dokument se starostlivým čelem a

okem zamyšleným. Nemohl tam býti přinesen nikým jiným než

lady Belthamovou v okamžiku, kdy Juve se vzdálil z vlaku, aby si

koupil lístek.

Avšak co znamenalo toto tajemné dostaveníčko?

I když se lady Belthamová domnívala, že má co dělati s

Fantomasem, neměla jistě zapotřebí mu psáti, věděla jistě, kde ho

nalézti.

Nad to, jestliže se lady Belthamová domnívala, že má co dělati s

Fantomasem, proč nyní, oddělena jsouc od něho pouze dvěma nebo

třemi vagony, nepřišla jej navštíviti, viděti ho, mluviti s ním? Jaké

jen mohly býti ty vážné a významné důvody, které jí zabránily, aby

se sešla se svým milencem. . to jest alespoň s tím, koho pokládala za

svého milence?

A Juve, předkládaje si tuto otázku, na níž neměl odpovědi, tázal

se sám sebe, byla-li správná jeho první domněnka, že totiž lady

Belthamová, majíc uvězněnou osobu za Fantomase, chtěla mu

poskytnouti příležitost k útěku.

A což, jestliže lady Belthamová, ptal se dále, unavená jhem toho

netvora a zavrhujíc jeho zločiny - a nebylo by to po prvé, co tato

velká dáma měla výčitky svědomí1 - nechtěla zachrániti Fantomase,

což, jestli věděla, že zachraňuje Juva?

Nezosnovala celý tento strašlivý případ, vědouc zcela dobře, že

policista sám byl tam, na místě jejího milence?

Vysvobodila Juva z vězení, aby si získala nejprve jeho vděčnost a

aby si z něj potom udělala spojence a ochránce ve strašlivém boji,

1 Viz: Juve contra Fantomas

který později nepochybně bude musit podstoupiti, jestliže se

Fantomas dopátrá její zrady. .

„Ano!“, končil Juve, „jest to zřejmě druhá domněnka, která je ta

pravá. Lady Belthamová, vyčerpaná Fantomasovými činy, tím, že

mi dobývá svobody, nabízí přímo své síly na pomoc trestající

spravedlnosti.. "

Dívaje se odhodlaně do temnot, které stále úžeji obkličovaly vlak,

zavrtávající se do noci, zvolal slavnostně:

„Budiž, lady Belthamová! Toho bohdá nebude, aby galantní

člověk ukázal někdy svou nevděčnost. A jestliže chcete, zvolejme

společně:

„Tři na Fantomase!“

* * *

Celou noc řítil se vlak krajinou.

Teprve k sedmé hodině ranní objevila se v řídké mlze nepřívětivá

silueta pařížské periferie.

Saint Denis, valy, zdi - a pak vlak zastavil, brzdy zaúpěly a supící

stroj stanul pod velkou skleněnou hallou severního nádraží v Paříži.

Juve se prudce probudil několik okamžiků po zaslavení vlaku a

rychle spěchal k salonnímu vozu v naději, že se setká s lady

Belthamovou.

Ale ona, rychlejší než Juve, zmizela.. Dostihl ji až ve dvoraně

nádraží, v okamžiku, kdy vstupovala do auta, které rychle odjelo.

Pro všechny případy si policista poznamenal číslo vozu a

samovolně se rozhlédl kolem sebe, hledaje taxi dosti rychlé, aby

mohlo sledovati automobil tajemné milenky Fantomasovy, ale

uviděl všude jen nízké fiakry:

"Eh, co!“ řekl si policista, „vím, kde ji najdu.“

Po chvilce přemyšlení dodal:

„Myslím, že jsem měl na čase, abych se vrátil do Paříže. . Dnes

právě vypršela lhůta, kterou mi poskytl pan Annion dříve, než

přistoupil v Royal Palace k tomu, aby zatkl osobu, již pokládá -

ostatně dosti oprávněně - za falešného Bedřicha Kristiána.

Domnívám se, že Fandor ještě neodložil svého přestrojení. Ale

proklatě, je velmi důležité učiniti hlášení a zvěděti, co se stalo..

Juve se podíval na hodinky:

„Půl osmé," řekl si, „mohu se ohlásiti v ministerstvu vnitra."

Skočil do vozu a zakřičel na šoféra:

„Ulice Saussaies, číslo 11.“

X X I I I .

O F I C I E L N Í M Í N Ě N Í .

„Nuže, pane Vicarte?. ."

„Nuže. . tedy, pane Annione, to je vše!. ."

„Ale co to je?" začal znovu pan Annion, „docela nic!. . už tady

hovoříme přes čtvrt hodiny a dosud jsme nepřišli k žádnému

praktickému závěru k tomu nejmenšímu rozhodnutí.. zkrátka a

dobře, ztratili jsme celý ten čas povídáním!. ."

„Ale, pane Annione. ."

„Ne, ne, prosím vás!. . Poskytl jsem vám všechny informace a to

mne skutečně udivuje. . Jste šéfem politické policie, vy byste měl

všechno tohle znát! Naprosto by to nemělo být mým úkolem, abych

vám říkal všecky podrobnosti o tom, co se děje v hotelu Palace-

Royale. ."

Pan Vicart, velmi poděšen, ztratil hlavu při poněkud prudké řeči

pana Anniona a pokusil se omluviti; učinil to ovšem s tou

neobratností, která mu byla vlastní.

Zatvářil se totiž povýšeně a mluvil tónem člověka, který je vždy

nad všemi událostmi, který je ovládá, který je posuzuje z vysoka a

když je byl posoudil, pohrdá jimi.

„Pane Annione,“ končil, „skutečně se celkem nic nestalo!"

Ale protože tato věta už sama o sobě byla tak trochu monstrum,

vypukl pan Annion náhlým a strašlivým hněvem.

„Vida!" řekl, „máte vy o tom ale pěkné mínění!. . že se nic

nestalo? Což vy nechápete vážnost situace? Bože, Vicarte, to je k

zoufání! Což pak necítíte, že je naprosto nutné, abychom zaujali

stanovisko! Ministr je stále obléhán spoustou interpelací a to už

musí přestat!“

Pan Vicart se chtěl zachránit:

„Ano, ano,“ řekl, „neříkám, že situace není vážná a nepopírám,

že by se něco nového nestalo.. "

„Ah! to je právě to, proč mohu z kůže vyletět. To je to vaše

absolutní nepochopení, které mne ničí. . které mi dokazuje, že vůbec

nevkládáte do této věci péči a horlivost, jakou zasluhuje. ."

„Ale, pane Annione!“

, Ale ano!. . Hleďte: říkáte, že se nic nového nestalo. A přece se

stalo: čas utekl. Víte vy vůbec, co je to čas?"

„Ale. ."

„Osm dní už uplynulo.. osm dlouhých dní! Celkem osm dní od

odjezdu Juvova. Nemáme dosud vůbec zpráv z Glotzburku. Juve

mě žádal o týden na pátrání v Hesensko-Výmarsku. . má už tedy

zpoždění čtyřiadvaceti hodin. To vám nic neříká? Já z toho odvozuji,

jestliže se Juve ještě nevrátil, že je to zřejmě proto, že tam nic

nenalezl.. a jestliže nic nenalezl, je to proto, že to co víme, je pravda

a to není příliš radostné. . V každém případě, protože Juve se

nevrací, je třeba, abychom uvažovali o věcech tak, jak jsou. .“

„Teď už tomu vůbec dobře nerozumím,“ odvážil se říci pan

Vicart, který ztrácel hlavu už docela.

Pan Annion se slitoval nad zkroušením svého podřízeného:

„Dobrá!“, řekl. „Když Juve odjížděl, dokázal mi, není-liž pravda,

že král je skutečným králem, chápete?“

„Ano!. ."

„Ale tím nebylo řečeno, není-li ten král vrahem! Juve se

domníval, že v tom jsou nějaké palácové intriky a proto odejel

pátrati do Glotzburku. . Nevrací se, což znamená, že takové intriky

neodhalil. Nu a tedy, jaká je situace nás druhých.. moje, ministrova,

celé Francie? To znamená, že známe krále, který je vrahem, ale že

jsme ho nezatkli!. .“

Pan Vicart pokrčil rameny, aby naznačil, že naprosto nechápe

hrozné důsledky, které z toho vyplývají. Kdyby byl v sobě našel k

tomu odvahu, byl by se snažil panu Annionovi namluviti, že není

příčin, aby se pro tak málo zoufalo; že vrahů na světě je mnoho, že

se volně procházejí po ulicích a že konec konců proto, že běželo o

královského vraha, nebylo proč stávati se přesnějším a

puntičkářštějším.

Ale protože pan Annion četl v myšlenkách pana Vicarta všecky

nápady, začal znovu:

„Přísámbohu, jestliže Bedřich Kristián zabil Susy d‘Orsel a

jestliže jej nemohu zavříti, z toho bych si nedělal naprosto nic! To by

byla ta nejmenší z mých starostí, to poslední, čím bych se chtěl

zabývat.. Kdybych neměl s jedné strany co dělati s veřejným

míněním a s druhé strany s neobyčejnou odvahou toho mocnáře. ."

„S veřejným míněním?“

„Ovšem, ovšem, s veřejným míněním! Čtěte přece, u sta hromů,

noviny, pane Vicarte! Poučte se! Snažte se zvěděti trochu, co se děje!

Je to přece jen hodně silné, že jste policista a že nemáte vůbec o

ničem ani tušení. Vezměte si noviny oposice i noviny neutrální a

uvidíte, že jsou v nich neustále tendenční sloupce o slabosti

francouzské vlády, která ze strachu před diplomatickými

zápletkami se neodvažuje uvězniti nejhorší zločince, kteří jsou na

jejím území.. a víme, co tím chtějí říci.. mohl jsem ovšem s

Lépinovým souhlasem býti přísnější, abych zabránil novým

demonstračním skandálům před Palace-Royale, ale když

nespokojenost a všeobecné znervosnění roste. . v tomto okamžiku

veřejnost nic neříká, protože je napiatá, ale čeká jen na příležitost,

aby dala na jevo své pobouření.. ti demonstranti ze včerejška přece

nezemřeli, není-liž pravda, a pokládají stále Bedřicha Kristiána za

vraha Susy d‘Orsel.. a nemají nepravdu. . nuže, uvidíte, že jednoho

krásného dne budeme míti v parlamentě jednotnou interpelaci.. a to

všechno nám spadne na hřbet!. ."

Pan Vicart počínal mlhavě chápati příčinu prudkého hněvu

svého šéfa. V pařížské veřejnosti vládla zřejmě jakási zlomyslnost,

která spočívala v tom, že každý pokládal Bedřicha Kristiána za

vraha Susy d'Orsel a za druhé, že se každý udivoval nad tím, že

francouzská vláda vůbec neužívá měřítek spravedlnosti, sice

těžkých, ale v tomto případě docela samozřejmých.

„Konečně," odvážil se říci, „konečně, pane Annione, tohle

všechno je velmi nudné, ale vůbec to není nové. . Dnes není nic více,

než včera.. “

„Ale ano. . ale ano. . zajisté! Nejdříve je nové to, že se Juve

nevrací.. a pak to, že asi nic nevypátral.. a pak ještě to, že nejsme

schopni dostati se z této situace. . a konečně ještě toto: Bedřich

Kristián psal ministerstvu zahraničních záležitostí, že by si přál

alespoň jednou setkati se s presidentem republiky. . Bedřich Kristián

by přišel ovšem inkognito, ale, třebaže inkognito, chtěl by se všemi

ceremoniemi býti přijat v Elysejích. . a má pravdu."

„Co s tím tedy, pane Annione?“

„Jen to, pane Vicarte, že tím by se věci hrozně komplikovaly;

dovedete si představit presidenta republiky, přijímajícího - třebaže

inkognito a právě proto že inkognito, když už se to odvažuji říci -

krále, který je pokládán za vraha? Ne? Nedovedete? A dovedete si

představit ty útoky v novinách, které by z toho vzešly? A možná i ty

nepokoje!? Nikdy se neví, co může vzniknouti z takového

případu!. . Tento neobyčejný Bedřich Kristián, přesvědčen o své

beztrestnosti, využívá své odvahy neuvěřitelným způsobem. V tom

čase, který jsme mu ponechali, mohl už dvacetkrát překročiti

hranice a vrátiti se domů. . což by nám bylo velmi pomohlo. . Ale

vidíte, že se stává stále nesnesitelnějším, že se ukazuje, že nechává o

sobě mluviti.. Ach! dovede využívat okamžiku!. . Opravdu!“

Pan Annion se přerušil, aby přijal visitku, již mu tiše vstoupivší

sluha podával na podnosu:

„Co je to zase?“ zeptal se, „nejsem pro nikoho přítomen.. mám v

tomto okamžiku jiné věci na práci než přijímati žvanily. . Ah,

přece!. .“

Pan Annion se rozmyslel, když přečetl visitku, jež mu byla

předložena a dodal:

„Ať ihned vstoupí!“

A pak se obrátil k panu Vicartovi:

„Zůstaňte, nejde o žádnou tajnou záležitost, ale domnívám se, že

půjde o záležitosti, týkající se krále Bedřicha Kristiána. ."

„Kdo je to?“, tázal se zvědavě pan Vicart..

Sluha otevřel dveře, ohlašuje nahlas:

„Pan policejní komisař Giraud, slečna Marie Pascalová!"

A za příchozími zaklaply těžké, vycpané dveře.

Policejní komisař Giraud, vstoupivší před Marií Pascalovou,

pozdravil hluboce pana Anniona a potom také pana Vicarta. Dívka

se zastavila uprostřed pokoje.

„Poslouchám, pane Giraude,“ začal pan Annion, který, maje

vždycky naspěch, nechtěl ztráceti čas a uspíšil zdvořilostní

formality. „Posaďte se, slečno, prosím! Oč běží? Důležitá záležitost?“

„Záležitost velmi důležitá," odpovídal pomalu pan Giraud,

policejní komisař, obdivuhodné ztělesnění typu starých policistů, na

hlavě klobouk à la Javert, obličej malého děcka pod strašidelnými

vousy, s tváří vždy vhodnou k tomu, aby se mohla objeviti v

nejkomičtějších historiích.

„Běží o velmi vážnou záležitost," opakoval a pohlížel ustaraně na

pana Vicarta, nevěda dobře, má-li své sdělení učiniti před tímto

pánem, který mu byl úplně neznám.

Policejní ředitel pochopil však váhání komisařovo:

„Nuže, poslouchám vás, pane Giraude! Posloucháme vás, já i pan

Vicart, policejní místoředitel, šéf politické policie. ."

Komisař Giraud, uklidněn tímto prohlášením, začal.

„Pane Annione, přišel jsem k vám po návštěvě, kterou mi právě

učinila slečna Marie Pascalová, zde přítomná, jež vám laskavě bude

opakovati neobyčejné zprávy, jež mi sdělila. Zdály se mi býti tak

důležitými, tak významnými, že závěry z nich plynoucí neodvážil

jsem se sám svěřiti pouhému hlášení. . Doufám, pane Annione. .“

Policejní ředitel, který měl hrůzu před všemi úvody, okolky, před

každou zdvořilostní formalitou jsa především mužem činu,

energickým a jasné mysli, obrátil se k slečně Marii Pascalové,

přerušuje komisaře:

„Oč jde, slečno?“

Marie Pascalová, která vstala, jakoby pro vzrušení nemohla

zůstati sedět, přiblížila se ke stolku pana Anniona a začla

vysvětlovati, bledá, s tahy strhanými rozčilením, hlasem

rozechvělým a přerývaným:

„Pane, byla jsem u pana Girauda, policejního komisaře po

návštěvě, jíž jsem chtěla učiniti Jeho Veličenstvu Bedřichu

Kristiánovi, králi hesensko-výmarskému. ."

„Nuže, slečno, co dále?"

„Nebyla jsem králem přijata, pane. ."

Pan Annion se tím nezdál býti vůbec překvapen:

„Výborně!" řekl, „snad se nemýlím! Jste vy přece ta švadlena,

která. ."

„Krajkářka, pane!"

„Aha, krajkářka, která byla tak tragicky zapletena do smrti Susy

d'Orsel!. . Byla jste to vy, která nalezla košili, jež potom zmizela?. .

Byla jste to vy, která.. "

Ale pan Annion se přerušil; nechtěl patrně prozrazovati již nic z

toho, co věděl.

Po chvilce ticha začal:

„Nu, tak pokračujte, slečno! Byla jste přijata tajemníkem. ."

Ale Marie Pascalová zavrtěla hlavou:

„Ne, ne, je to mnohem hroznější. Byla jsem přijata králem, ale

králem, který nebyl králem. Byla jsem přijata podvodníkem.. "

„Proboha!. ."

Pan Annion vykřikl pod dojmem náhlého a nevyjádřitelného

vzrušení.

Přinášejíc toto neobyčejné svědectví přidala tím Marie Pascalová

k jeho dosavadním starostem nejhroznější nepokoj. .

Jakže? Opět se křičí o podvodníkovi?

Pan Annion vyskočil a tázal se Marie Pascalové tónem

výhružným, jak byl podrážděn:

„To je strašlivé, co nám tady vykládáte! To je šílené, to je

neuvěřitelné. . Poslyšte, slečno, uvažte dobře závažnost svých slov!

Neběží, doufám, o historku, vymyšlenou pro legraci? Doufám, že mi

chcete podati přesné podrobnosti a jasné důkazy o tom, co tu

vykládáte. . Král není král, říkáte, a proč?. .

Marie Pascalová, která měla povahu neméně energickou než pan

Annion, nabyla trochu oné chladnokrevnosti, aby mohla vzdorovati

špatné náladě, kterou tušila u pana Anniona. Vykládala policejnímu

řediteli podrobně o audienci, která jí byla povolena Bedřichem

Kristiánem, nezakryla nic ani o milostné náklonnosti, již ji mocnář

dával na jevo, ani o chladu, který právě u něho poznala. Řekla, že

neměl týž obličej, týž hlas, že se zdálo, že ho její návštěva obtěžuje,

že se nejdříve skryl za zástěnu, jako by se schovával a konečně v

okamžiku, kdy ho mohla spatřiti tváří v tvář, zcela zblízka, poznala

docela dobře - a je si tím úplně jista - že ten král nebyl král, že to

vůbec nebyl král, že to nebyl on!. .

Mladá dělnice mluvila rychle, ale jasně a naprosto nepůsobila

dojmem ženy, která by vyprávěla historie, vynalézané z dlouhé

chvíle. . bylo nemožno se tu klamati, možná, že Marie Pascalová

vzbuzovala hrůzu, ale jistě říkala pouze to, o čem se domnívala, že

je pravda..

„A co jste tedy dělala?“ vzdychl pan Annion, který po celou tu

dobu, co Marie Pascalová mluvila, vrhal na nešťastného pana

Vicarta blesky svých pohledů, aby jej upozornil, že má dávat pozor

na výklad dělnice; „.. co jste tedy udělala, slečno?“

„Můj bože, pane!. ."

Ale pan Giraud přerušil nyní větu Marie Pascalové:

„Slečna Marie," řekl, „neudělala zřejmě dobře: schvácena

vzrušením vyvolala v hotelu úplnou paniku, vzbouřila všechny lidi

svým křikem o královském podvodníku, zkrátka způsobila takový

skandál, že pan Ludvík, ředitel personálu, jí nakonec poradil..

chápete, že se sám nechtěl kompromitovati.. aby šla ke mně na

komisařství.. "

„Výborně, nu a potom?. ."

„Potom, pane Annione, jsem samozřejmě ihned provedl menší

vyšetřování v Palace-Royale, kde jsem přirozeně nemohl slyšeti nic

jiného, než potvrzení slov slečniných s ohledem na to, co se stalo..

Potom jsem se vrátil na komisařství a rozhodl jsem se, jak jsem vám

již řekl, pro vážnost těchto událostí, že zajdu k vám na ředitelství.. "

Pan Annion neodpovídal.

Policejní ředitel, lokty opřen o svůj stůl, oči upřeně hledící na bílý

papír podložky, hluboce přemýšlel.

Ani pan Vicart, ani policejní komisař, ani Marie Pascalová

neodvážili se ho s počátku vyrušovati..

Na tváři policejního ředitele objevil se zlý výraz, jakási zuřivá

grimasa.. na první pohled bylo možno uhodnouti, jak v něm

vzrůstá němý hněv a nikdo netoužil, aby se stal první obětí jeho vý-

buchu. .

„U všech ďáblů,“ řekl konečně, „mluvíte o podvodníkovi, slečno?

Nuže, nemůže to býti podvodník, slečno, nemůže. . rozumíte?. . Je to

naprosto nemožné!. ."

A otáčeje se k panu Vicartovi, který neměl ani za málo chuť mu

odporovati, pan Annion opakoval:

„Ne, nemůže to býti podvodník, neboť jsme dostali formální a

jasné prohlášení od policisty, který je přidělen k jeho osobním

službám.. jmenoval se?. . už ani nevím jak. . glaschk. ."

Bylo nyní na policejním komisaři, aby promluvil:

„Chcete snad říci,“ pravil, dívaje se do svého zápisníku,

„Wulfenmimenglaschk?“

„Ano, to je to!. . Vy jste ho viděl, pane Giraude?“

„Viděl jsem ho skutečně, pane Annione, ale nemohl jsem z něho

nic podstatného vytáhnouti. Byl ze tří čtvrtin opilý a rozzuřen proti

Jeho Veličenstvu, které mu právě nafackovalo.“

Pan Annion znovu vypoulil oči:

„Cože?“ mumlal si, „tomu už vůbec nerozumím. Bedřich Kristián

byl přece ve velmi přátelském, velmi intimním poměru k tomuto

policistovi.. vždyť to byl učiněný pár kumpánů a, hleďme, nyní jej

fackuje!“

Pan Annion se náhle zvedl, přešel rychle svoji kancelář, zvedl

telefon, který jej spojoval s různými poschodími ministerstva a volal:

„Haló! Jsou tam inspektoři 42, 59 a 63?. . Haló! Co říkáte?. .

Dobrá!. . Ať přijdou nahoru!"

Pan Annion zavěsil sluchátko a otáčeje se k panu Giraudovi, řekl:

„Udělal jste velmi dobře, pane komisaři, že jste ke mně

bezodkladně přišel. Je nemožno déle čekati, je třeba dostati se z téhle

záležitosti stůj co stůj. . vyžádal jsem si právě tři inspektory ze

Sûreté, které jsem od rána - na základě událostí, o nichž víte -

pověřil výhradně tím, aby bděli nad Jeho Veličenstvem Bedřichem

Kristiánem. ."

Dívaje se na Marii Pascalovou, pokračoval: „Nepochybuji o tom,

co nám řeknou. . uvidíte, slečno!“

Několik minut potom vstoupili do kanceláře policejního ředitele

tři policisté, které si pan Annion zavolal.

„Nuže," tázal se, „co nového? Hlídáte?"

Tři agenti pokývli přesvědčivě hlavou.

„A zpozorovali jste něco nového? Ne!. . vůbec nic?. . dobrá!. ."

Pan Annion se otočil ke slečně Pascalové s triumfujícím

obličejem:

„Vidíte, slečno! Moji inspektoři nezpozorovali vůbec nic

nenormálního. Nemají, co by nám řekli.. "

„Pardon, pane řediteli," přerušil ho policista, který se zdál býti

nejinteligentnější; „snad tohle je ještě zajímavé, při nejmenším velmi

zajímavé — snad bych vám mohl učinit malé hlášení.. "

„Čeho se týká?"

„Týká se chování krále."

„Rychle, poslouchám!"

Jako by recitoval monolog, tónem jednotvárným, inspektor začal:

"Zdá se, že Jeho Veličenstvo král Bedřich Kristián od dnešního

rána změnil úplně své zvyky. Našel opět svou obvyklou aktivitu.

Jeho Veličenstvo, které po nějakou dobu zůstávalo v Palace-Royale a

nechtělo vycházeti, ani se říditi obvyklými formalitami ceremonielu,

ani přijímati své přátele, začalo opět žíti tak, jak mělo dříve ve

zvyku. Král se stal mrzutým, je opět povýšeně domýšlivý, jako

býval, znovu se ukazuje, že je těžko jej obsluhovati, záleží mu na

každé drobnosti i u stolu. Dnešního rána, a to po prvé po dlouhém

čase, vybíral sám svoje menu, s přepychem, který je mu vlastní!. .“

Pak zase inspektor nasadil svůj vlastní tón a dokončil:

„Toť vše, pane řediteli!“

Pan Annion neztratil ani slovo z raportu svého podřízeného a

poznamenal:

„Řekl jste nám, že král přijal své důvěrné přátele. . kdy to přesně

bylo?“

„Bylo to po třetí hodině, pane řediteli; po návštěvě slečny “ - a

agent ukázal na Marii Pascalovou - „která byla u krále dnes

dopoledne, vyžádal si král návštěvu mladého vyslaneckého atašé,

kterého zná a který přišel ihned po přesnídávce a bavil se s ním.

Současně si dal zavolati svého bankovního ředitele, jemuž dal

patrně rozkazy, týkající se obchodů na burse.“

„A tyto osoby nezpozorovaly nic abnormálního?“

„Ne, pane řediteli, vůbec nic!“

Pan Annion se opět obrátil k Marii Pascalové a řekl:

„Vidíte, slečno, to je přece jasné, není-liž pravda! To co vás

překvapilo, je asi prostě to, že král prodělával nervovou krisi,

způsobenou smrtí jeho milenky; nějaký čas žil v ústraní a nyní se

rozhodl žíti prostě obvyklým životem jako dříve. . Byla jste

překvapena touto změnou chování.. shodou okolností navštívila

jste ho právě dnes, v okamžiku, kdy znovu nabyl své obvyklé

energie. . kdybyste ho byla viděla včera, byla byste ho poznala, že

jste ho viděla dnes, nebyl to již přesně vzato tentýž člověk a. ."

Marie Pascalová přerušila policejního ředitele.

Celá rozechvělá, sklíčená, kroutila hlavou:

„Ne, pane, ne! Vaši inspektoři se mýlí. Já, která ho miluji,

nemohu se klamati. To není už Bedřich Kristián II., který je v Palace-

Royale, to je podvodník. . to není již král, ale osoba, kterou ne-

znám!. .“

A dívka, nezlomná ve svém přesvědčení, dodala:

„Ostatně, pane, i kdybych se já klamala, nepoznávajíc ho, on sám

v žádném případě neměl příčinu nepoznávati mne. Vůbec by se

nemusil tvářit tak, jako by neměl tušení, co bych mu mohla říci.. "

Marie Pascalová se zastavila a druhý inspektor začal:

„Pane řediteli,“ řekl, prohledávaje své kapsy, „mám něco, co

bude s to přesvědčiti slečnu docela určitě, že se mýlí. Slyšel jsem

skutečně, jako všichni tam, mluviti o tom, že král je podvodník,

šuškalo se o tom všude, není tomu dávno.. protože mne ta otázka

zajímala, dnes ráno, když jsem nastoupil službu, tehdy, kdy slečna

Pascalová vyvolala ten skandál, opatřil jsem si králův límeček, který

právě odložil, když se odstrojoval.. neboť se včera večer vrátil v

dosti povznešené náladě a spal oblečen. Ten límeček je velmi

charakteristický, má číslo čtyřiačtyřicet.. jistě není mnoho lidí, kteří

nosí tak veliké límce, a je snadno zvěděti, jestli Bedřich Kristián,

opravdový Bedřich Kristián z Hesensko-Výmarska nosí číslo

čtyřiačtyřicet, stejně jako je lehko - je-li někdo na jeho místě -

zvěděti, kdo to vlastně je, podle toho, že nosí límečky číslo

čtyřiačtyřicet."

A v závěru své řeči inspektor dodal:

"V každém případě, pane řediteli, podle svědectví lidí z hotelu,

podle velmi pečlivého šetření, do něhož jsem se i já dnes ráno po

onom skandálu vrhl, není třeba míti nejmenší pochyby: Bedřich

Kristián je skutečně Bedřich Kristián, není to podvodník! Jsem si tím

úplně jist a mohu vám opakovati to, co vám před chvílí řekl kolega,

že přijal své důvěrné přátele, lidi, kteří ho znali a kteří, jako vždy, ho

také poznali. ."

Pan Annion ani nedutal, jen přitakával hlavou:

„Přisámbůh, to je naprosto jasné, naprosto rozhodné, mám již

svědectví Wulfenmimenglaschka, které nemohlo nechati pochyb a

protože právě dnes přijal král návštěvu lidí, kteří ho poznali, není již

vůbec třeba pochybovati.. Tato Marie Pascalová je patrně šílená. .

anebo, křičíc o podvodníkovi, sleduje cíl, jemuž ještě nemohu

rozuměti.. Král je jistě král. Jistě, beze všech pochyb, ano!. . To

ovšem nemění nic na mém soužení.. jestliže král je král, nebrání to

nijak tomu, aby král nebyl vrahem . .“

X X I V .

J U V O V A L E Ž .

Pan Annion opustil ministerstvo hodně pozdě večer ve velmi

špatném rozmaru.

Oh, nebylo to proto, že by měl i sebe menší nedůvěru, nebo že by

si uchoval sebe menší klamné mínění, nebo že by si uchoval sebe

menší pochybnost o neobyčejném svědectví a obvinění z

podvodnictví, které učinila Marie Pascalová..

Na to pan Annion vůbec nemyslil.

Výpověď inspektorů, které pověřil, aby diskrétně, ale ustavičně

doprovázeli krále hesensko-výmarského, byla přesná a nezanechala

pochyby o tom, je-li Bedřich Kristián opravdu králem hesensko-

výmarským.

Jsa již před osmi dny ubezpečen Wulfenmimenglaschkovou

výpovědí, dokazující, že Bedřich Kristián byl skutečně králem

hesensko-výmarským, pan Annion byl prostě tím šťastnější, když se

dozvěděl, že svědectví policistovo souhlasilo s míněním návštěv,

které král přijal, totiž s míněním vyslaneckého atašé i bankovního

ředitele, kteří nezpůsobili žádný skandál, a kteří už tím ještě jednou

dokazovali, že král je králem.

A pan Annion si, opouštěje ministerstvo, řekl: „To neviňátko z

šestého poschodí, jakým Marie Pascalová předstírá býti, chce asi

jednoduše vydírati peníze na panovníkovi, neboť ze dvou věcí bude

jedna správná: buď je šílená, nebo má určitý zájem.. ale v každém

případě je důležité, aby byla umlčena."

A skutečně, pan Annion, uvědomuje si jako schopný policista,

jako ředitel bezpečnostního oddělení, že svědectví dělnice je

nepravděpodobné a špatně založeno, a přirozeně na míle vzdálen

toho, aby předpokládal, že Marie Pascalová byla poctivá, netušil, že

Marie Pascalová viděla nejdříve Fandora, potom skutečného

Bedřicha Kristiána a že docela správně poznala, že nešlo o stejnou

osobu; byl proto rozhodnut, všemi prostředky dosáhnouti pře-

devším toho, aby neztropila již nikde žádný skandál.

„Abych se vyhnul tomu, že by mi hodili nové aféry na krk, je

třeba, abych docílil jejího mlčení.. k tomu mohu jíti dvojí cestou:

pohrůžkami nebo tajnými fondy. . Použiji hrozby, budu-li moci,

nebo použiji tajných fondů, když k tomu budu donucen.“

Pro pana Anniona vůbec nebyla spasná naděje, že přesvědčí

Marii Pascalovou o omylu, na němž trvala, neboť - jestliže sám u

sebe neodvážil se rozhodnouti, lhala-li Marie Pascalová vědomě

nebo nevědomě - uvědomoval si dobře, že k tomu, aby dělnice byla

přinucena zachovati mlčení, bude třeba užíti jiných argumentů, než

morálních.

Proměnil si tak neobyčejné výklady Marie Pascalové na docela

jednoduchý případ, ale nestal se proto méně mrzutým. Tak, jak to

byl řekl panu Vicartovi několik minut před příchodem dělnice,

situace byla hotová. Král byl zajisté králem, ale byl také vrahem!. .

Co činit?

Jak se v tomhle případě rozhodnouti?. .

Bylo by dobře postaviti se proti návštěvě, do jisté míry oficielní,

kterou chtěl král vykonati u presidenta republiky? Nebo naopak,

bylo by dobře ji podporovati? A nebylo by snad potom za těchto

okolností nutno se obávati veřejného mínění, spontánních

demonstrací davu, stále více a více vzrušeného?

O půl osmé odjel pan Annion ze své kanceláře v ulici Saussaies,

vrátil se domů, rychle povečeřel a potom, listuje všemi večerníky,

zarazil se náhle v prudkém pohnutí.

Příčinou tohoto pohnutí bylo to, že se z těchto novin, ze zprávy

došlé z Hesensko-Výmarska, dozvěděl sensační, vzrušující novinku.

Bylo tam - sice jako zpráva nezajištěná, ale přece dosti podrobná,

aby se mohla pokládati za jistou - oznamováno, že Fantomas, ten

zvláštní a tajuplný zločinec a strašlivý lupič byl právě v královském

paláci v Glotzburku uvězněn v okamžiku, kdy se snažil ukrásti

diamant, tvořící celou část jmění Bedřicha Kristiána II.

„Bože můj, bože můj,“ hovořil k sobě pan Annion, chumlaje

divoce noviny, „bože můj, co jen to všecko může znamenat? Zas se

mluví o Fantomasovi?! Že je Fantomas uvězněn?! Že Bedřich

Kristián je oloupen o svůj diamant?!. . A Juve se nevrací! A ani zpráv

o sobě nepodává!. ."

Policejní ředitel cítil se zajatcem intrik, které se mu zdály

nevyjasnitelné. Chápal jen, že jej se všech stran obklopují tajemství,

že se zmítá uprostřed nepředvídaných nesnází, že byl jakýmsi

způsobem hračkou zločinců až šíleně odvážných, o nichž neměl ani

tušení.

Fantomas!

Hle, jak se jméno Fantomasovo proplétá skandály, zaviněnými

Bedřichem Kristiánem. Hle, znovu se začíná mluviti o záhadném

zločinci. . Ah, dobře. . tedy ještě tomu nebyl učiněn konec. . bylo

ještě možno očekávati horší události!

Pan Annion spal špatně, spal těžkým, horečnatým spánkem.

Těžká můra seděla mu na prsou, zdálo se mu, že pronásleduje

Fantomase, nepochopitelného, neobyčejného Fantomase, že jej

dopadá, že jej zatýká, že jej poutá řetězy - a Fantomas náhle prchá,

ztrácí se, mizí, neskutečný, neexistující. .

Bylo časně zrána, když se pan Annion probudil, rychle se ustrojil

a dal se zavézti na ministerstvo; v osm hodin ráno stál již ve své

kanceláři.

Očekávalo ho překvapení.

Na jeho podložce ležel telegram, rozložený na nedotčené bělosti

ssacího papíru. Pan Annion měl instinktivní dojem, že to je telegram

důležitý.

Rychle proběhl místností.

Vzal rychle telegram.

Roztrhl jej.

Jedním mžikem přeběhl text, psaný úředním stylem.

„Ach, můj bože, můj bože!" šeptal. „Je to pravda, je to pravda?. ."

Pročetl znovu telegram a těžce vykřikl:

„Fantomas mrtev! Fantomas mrtev ve vězení! Ach, to není

možné, sním, sním. ."

Už deset minut uplynulo od té chvíle, kdy pan Annion vstoupil

do kanceláře a stále ještě držel záhadný telegram v ruce, stále a stále,

znovu a znovu jej pročítal, ohromen, vzrušen do nejvyšší míry,

pochybuje o tom, co viděl. . a náhle dveře jeho kanceláře se otevřely.

„Zde jsem, pane řediteli! Vrátný na chodbě není a proto jsem.. "

Pan Annion zvedl hlavu - a prudce vyskočil.

„Vy, Juve!"

"Já, pane řediteli."

"Nuže?. ."

„Nuže, pane řediteli," odpověděl Juve svým nejlhostejnějším

hlasem, „moje cestování nebylo právě nejšpatnější. ."

Pan Annion, který rychle vyřizoval všechny záležitosti, mával

telegramem, tázaje se stísněně:

, Fantomas mrtev?"

„Ano, Fantomas je mrtev."

Juve to řekl s lehkým pokrčením ramen, jehož si pan Annion

vůbec nevšiml.

Začal znovu:

„Tak co tedy víte?"

„Několik zajímavých drobností.“

„A diamant ?“

„Ukraden, pane řediteli, ztracen.“

„Ukraden Fantomasem?"

„Ano, Fantomasem."

„A vy jste ho dostal za mříže?“

„Hm, ano a ne. . byl jsem příčinou jeho uvěznění."

„A vražda Susy ďOrsel?"

„.. spáchána Fantomasem."

„Jste si tím jist?"

„Jist, pane řediteli."

Pan Annion se zvedl, přecházel křížem krážem svou kanceláří s

neobyčejnou čilostí.

„Hleďme, hleďme," říkal, „jen se nedejme strhnouti! Snažme se

viděti věci poněkud jasně a když jsme zde ještě sami dva a v klidu,

vysvětleme si to přesně. . chci na vás podrobné hlášení o tom, co jste

vyšetřil v Hesensku-Výmarsku. . jak na tom jsme?"

Podrobné hlášení o jeho vyšetřování? Juve pohodil hlavou a začal

svůj raport..

Mimochodem - Juve si tento raport připravil. Podrobně sám

nastudoval, co může říci panu Annionovi, co má zamlčeti, co má

skrýti.

Jako první zásadu ustanovil si vystříhati se všeho, z čeho by pan

Annion mohl uhodnouti a předpokládati, že opravdový Bedřich

Kristián zmizel a Fandor že je na jeho místě v Palace-Royale. . za

druhé dokázati mu, že Fantomas je zapleten do této záležitosti, že

Fantomas chce ukrásti králův diamant, nebo spíše chtěl ukrásti, a že

se mu to podařilo; že je pravděpodobně vrahem Susy d'Orsel a že

proto je Bedřich Kristián v tomto případě zcela nevinen.. A konečně

mu zamlčeti všecka svá osobní dobrodružství, dobrodružství, jimž

by nevěřil a která by úplně znevážila a znemožnila tvrzení, jež mu

chtěl vnutiti..

A Juve sleduje věrně plán, který si nastínil, učinil policejnímu

řediteli dosti dlouhé hlášení, v němž byla obratným způsobem

kombinována pravda se lží. Nezamlčel nic z příhod, vztahujících se

ke krádeži diamantu. Ukázal, že to byl jistě Fantomas, který se o ní

pokusil, pokusil se zdarem, ale chránil se přiznati, že to byl on, Juve,

který byl uvězněn místo Fantomase a skryl pečlivě neobyčejné

příhody svého osvobození prostřednictvím záhadné velkokněžny

Alexandry, která nebyla nikým jiným, než lady Belthamovou; a

zejména zamlčel příhodu s probuzením na hřbitově, s neznámou,

bezejmennou mrtvolou nalíčenou tak, aby v očích všech se zdála

býti Fantomasem - mrtvým Fantomasem. .

A Juve končil své hlášení přesně a jasně:

„Celkem jsem, pane řediteli, přesvědčen: Fantomas je původcem

všech těchto neobyčejných událostí. Je to on, který zabil Susy

d'Orsel, pravděpodobně s úmyslem zabíti krále až později, buď

proto, aby ho zastrašil a vydíral.. nebo proto, aby získal tajemství

skrýše diamantu. . Tento diamant ukradl. Podařilo se mu jej ukrásti,

diamant nalezen nebyl, ale zato byl Fantomas uvězněn a zemřel ve

vězení.. tak, jak jste byl o tom úředně zpraven. . Krátce a dobře,

nyní je třeba přesně zjistiti, co dělal Fantomas u Susy d'Orsel, uveřej-

niti výčet jeho zločinů, aby byl ospravedlněn Bedřich Kristián v

očích veřejnosti. . a to bude konec našich potíží.. "

Juve zřejmě lhal, když říkal tato slova, neboť věděl jednak, že

Fantomas nebyl mrtev a za druhé se domníval, že to byl stále

Fandor, který byl v Palace-Royale. . ale záleželo mu na tom, aby z

toho nic neřekl panu Annionovi!

Policejní ředitel, samozřejmě zcela vzdálen toho, aby podezíral

policistu z tajných myšlenek, začal veselým tónem:

„Nuže, skutečně, domnívám se, že to všechno skončíme úplným

vysvětlením a neváhám vám rychle říci, drahý Juve, že to bude vaší

zásluhou. Byl jsem včera již opravdu rozhodnut uvězniti Bedřicha

Kristiána a jistě by to byl ten nejhloupější kousek, který bych byl

provedl.. To jsem si uvědomoval od toho okamžiku. ."

Juve se zachvěl..

Co to chtěl říci pan Annion? Co to zpozoroval?

Otázal se :

„Jak, pane řediteli?“

„Ano, opravdu ano,“ řekl pan Annion, „nemůžete o tom

pochybovat.. ještě štěstí, že jste mi přivedl Wulfenmimenglaschka a

štěstí, že jsem se dal přesvědčiti jeho výpovědí. V době vaší nepří-

tomnosti přijal král několik osobností; ještě včera jsem se dozvěděl,

že konferoval s ředitelem banky, potom s jedním ze svých přátel,

jakýmsi vyslaneckým atašé. ."

Po celou dobu, co pan Annion mluvil, pociťoval Juve tajný

nepokoj.

Ach tohle, co měla znamenati slova pana Anniona?. .

Král přijal návštěvu osobností, které jej znaly, důvěrných

známých, kteří se s ním bavili, aniž došlo ke skandálu!. .

Ale král - to byl Fandor!. .

Jak si asi při tom Fandor počínal?

A Juve náhle cítil podivnou úzkost, když pan Annion stále velmi

klidným hlasem a víc a více vzdálen toho, aby tušil drama, které se

odehrávalo v mysli jeho podřízeného, začal znovu:

"Představte si, že včera večer, či vlastně včera odpoledne jakási

malá, potřeštěná dívka, Marie Pascalová přišla sem dělati scény a

vykládati o podvodníkovi.. vykládala, že král není již takový. ."

Juve se opřel o stůl - zdálo se mu, že se pod ním chvěje celá

podlaha.

Marie Pascalová, která sama byla první přijata Fandorem,

nepoznala krále při druhé návštěvě!. .

Ale cožpak to už nebyl Fandor, který byl v Palace-Royale?

Kdo to tedy byl?

Opravdový král?

Fandor ho tedy přece našel?

A v tom případě: jak zařídil Fandor výměnu, aniž to

Wulfenmimenglaschk nebo kdokoliv jiný z hotelu zpozoroval?. .

Nebyl to spíše někdo jiný, nebyl ten, kdo obýval královské pokoje

v Palace-Royale, nějaký společník Fantomasův, nějaké podivné

individuum?

Jestliže Fandor opustil svoje místo, bylo to dobrovolně nebo to

bylo spojeno s Fantomasem?

A vždy, když si vzpomenul na strašlivého Fantomase, marně

zápasil s myšlenkou, která se mu drala do mysli:

„Bože, bože, jen aby Fandor nebyl jeho obětí, tak jako jsem jí

mohl býti já sám. ."

Pan Annion nezpozoroval vůbec vzrušení Juvovo, pokračoval

svým klidným hlasem ve vyprávění o předcházejícím odpoledni:

„Na štěstí," končil, „nedal jsem na sebe vůbec působiti výklady

této ženy, jíž se ostatně budeme musiti ještě zabývati.. Štěstí také, že

jsem měl přesné hlášení inspektorů, které jsem umístil v Palace-

Royale, aby hlídali krále. Potvrdili mi vše, co bylo v pravém opaku s

tvrzením Marie Pascalové, ujistili mě, že král je jistě králem, bez

čehož bych byl asi provedl tu hloupost, drahý Juve. .“

Odmlčel se a pak dodal:

„Neměl jste náhodou v Glotzburku příležitost dověděti se

podrobnosti o tom, jak se král strojí.. "

„Ne!. . Proč?“

„Nu, pro nic, celkem by to bylo jen o jistotu více, toť vše. . Chtěl

jsem jenom věděti, je-li pravda, že Bedřich Kristián měl číslo

límečku čtyřiačtyřicet.. “

„Nevím,“ koktal Juve.

Ve skutečnosti poslední slova, která pan Annion právě vyslovil,

policistu úplně ohromila.

Jestliže člověk, který byl v Palace-Royale a který tam zastupoval

Bedřicha Kristiána, nosil límečky číslo čtyřiačtyřicet, nebyl to zcela

určitě Fandor.

Fandor byl neobyčejně útlý a Juve se mu často posmíval pro jeho

límečky, které by mohla nosit žena; žurnalista neměl víc kolem krku

než osmatřicet!. .

„Nevím,“ opakoval, „to nevím.. "

* * *

Hodinu poté - bylo právě půl jedenácté před polednem - stál Juve

před Palace-Royale; opustil pana Anniona, vymlouvaje se na svou

neobyčejnou únavu po cestě. .

Byl především pln úzkosti, aby zvěděl, je-li Fandor stále ještě v

Palace-Royale nebo ne.

Juve se ovšem pečlivě vyhnul tomu, aby poslal králi navštívenku

a žádal o audienci..

Od té doby, co si již nebyl jist, že by byl přijat opravdu

Fandorem, bylo nutno býti obezřelým. Ostatně jemu, Juvovi, nebylo

nesnadné informovati se, aniž se vydával v nebezpečí, neboť věděl,

že v Palace-Royale nalezne několik kolegů z policejního ředitelství,

kteří mu usnadní spatření krále.

A - ani ne za dvacet minut po svém příchodu do Palace-Royale -

Juve skutečně opouštěl hotel se sklopenou hlavou a se starostlivým

vzezřením, hovoře sám k sobě:

„U čerta, jest to opravdu Bedřich Kristián, ale kde je tedy Fandor?

Ah, u sta hromů, je to opravdu čertovská záležitost - jeden nalezen,

druhý ztracen! Ale tisíckrát raději bych byl, kdyby to byl stále ještě

Bedřich Kristián, který by hrál úlohu ztraceného.. na tom mi čerta

záleží. . ale Fandor!. ."

Juve se však brzy počal usmívat:

, Eh, Fandor asi docela jednoduše vzal do zaječích, když objevil

prostředek, jak nejprve nalézti krále a potom ho znovu dáti na jeho

místo.. Možná, že o něm dostanu nějaké zprávy, když k němu

půjdu. ."

Ale pak již zase zvážněl:

„Zřejmě, to se zamotává. Ale ještě to není zamotané; nyní

musíme znovu dostati ukradený diamant a chytit za krk

Fantomase. . Ach, chytit za krk Fantomase! Je to přece možné?!. .“

X X V .

" M U S Í M Ž Í T I . . . ! "

Po osmačtyřicet hodin, po osmačtyřicet století zmíral Jerome

Fandor na dně doupěte, skrytého v podstavci Zpívajících fontán, na

dně skrýše, do níž ho zavedla neohroženost, v níž ho Fantomas

věznil, v níž nevyhnutelným osudem je mu určeno zemříti.

Mladý muž po první krisi šílenství nabyl opět svou jasnou mysl,

všecku svou obvyklou energii.

„Jsem odsouzen k smrti! Budiž! Očekávejme tedy smrt!. ."

A Fandor očekával smrt.

Podal důkaz neobyčejného hrdinství, opravdového hrdinství,

takového, které trvá, takového, které nepovstává z nadšeneckého

vzrušení, z pocitu nebezpečí - žil. Odsoudil se k životu, ačkoliv již

přece v ruce svíral rukojeť svého černého browningu, ačkoliv mohl

zkrátiti pomalé mučení, kterým byla tato agónie, toto očekávání

zániku.

„Musím žíti! Lidé jako já bojují, až padnou!"

A od minuty k minutě, od vteřiny k vteřině odolával Jerome

Fandor zoufalé touze usmrtiti se, aby unikl ponurému styku se

smrtí, smrtí, kterou cítil už už přicházeti.

Také, když byl přezkoumal různé způsoby smrti, již měl

očekávati, pochopil jasně, že mu bylo souzeno zemříti nejstrašlivější

z nich: zemříti hladem a žízní.

Proč by měl tedy Fantomas potřebí zakročovati, aby uspíšil jeho

umírání?

Zločinec mohl býti kliden. Z hrobu, v němž byl Fandor zahrabán,

nebylo uniknutí; stačilo ponechati jej žijícího tam, kde byl, aby se

brzy stal pouhou mrtvolou - po strašlivých mukách.

Bojuje až do konce proti slabosti, která se zdála zmocňovati se

jeho ducha, slabosti, která ho skličovala, chtěje se ubrániti hrůze,

která svírala jeho srdce, odevzdal se do vůle boží.

V okamžiku, kdy s ním mluvil Fantomas, zůstalo mu všeho

všudy dva kousíčky šunky, a vody k uhašení žízně na jeden den!

Zmocnil se ho hlad i žízeň. Zapálily oheň v jeho žílách, počínal

umírati - umíral vteřinu za vteřinou.

Za jiných okolností, na svobodě, za jasného dne, nebyl by snad

jeho hlad ani jeho žízeň takové, že by jimi opravdu trpěl. Člověk

normálně stavěný odolává dokonale při naprostém nedostatku výži-

vy po tři nebo čtyry dny! Ale to má jistotu nebo při nejmenším

naději, že bude míti co jíst, co pít; že bude jísti, že bude píti. .

Pro Fandora naopak nebyla žádná naděje, žádná možnost

záchrany.

Neměl již nic. Nebude již nic míti. Jestliže žije nyní, nebude již

žíti za několik hodin. Má-li hlad nyní, nebude již hladem trpěti, má-

li žízeň, nebude ji míti.

A hlad a žízeň, které pociťoval, to byl opravdový začátek jeho

smrti, začátek smrtelného zápasu, první útok strašlivého mučení,

jemuž se nemohl vyhnouti.

„Můj ubohý Fandore,“ řekl si, když byl tak obezřelý, že odhodil

browning do nepřístupného kouta svého útulku, aby se vystříhal

sebevraždy, „můj ubohý Fandore, zbývá ti již jen to, aby ses uložil

do kouta a stoicky očekával, až tě již nebude. ."

Ale přes tuto resignaci, kterou byla nesena jeho samomluva,

rostlo v něm rozčilení.

Zvedl se, procházel se dlouhými kroky v úzkém prostoru, který

tvořil jeho vězení a stále se zastavoval, naslouchal s napjatou

pozorností, skoro přesvědčen, že slyší hluk, že mu přicházejí na

pomoc, že Juve nějakým zázrakem přispěchá, aby jej vyrval záhubě.

A znovu se zas musil přesvědčovati, že se mýlil, že byl obětí ilusí

- Juve dojista padl do nějaké léčky Fantomasovy a i kdyby byl na

svobodě, nebyla žádná pravděpodobná možnost, že by jen zdaleka

mohl tušiti skrýši, v níž byl Fandor uvězněn.

Tehdy nešťastník začal znovu pobíhat, pološílený jako štvané

zvíře, jako dravec uvězněný za mřížemi klece tloukl sebou o zdi

svého doupěte, bez ustání, neúnavně.

A tu mu přicházely na mysl podivné vzpomínky.

Připamatovával si knihy, které četl, když byl ještě dítětem,

dobrodružství, přiházející se v prapodivných zemích s

prapodivnými lidmi. V jeho paměti se kupily vzpomínky na lidi,

kteří trpěli stejným utrpením, kteří zemřeli smrtí, jíž on zmíral.

Byli to badatelé, obklíčení ledovou bariérou v krajích polárních

ledovců, byli to horníci zasypaní výbuchem třaskavého plynu v

nejhlubších chodbách podzemních.. byli to zajatci divokých

domorodců a byli to lovci v Indii, kteří spadli do nějaké léčky

vyhloubené pro divokou zvěř a kteří se vyčerpávali marným úsilím,

aby se vyhnuli záhubě.

Ale i tyto myšlenky činily Fandora ještě zoufalejším.. I jedni i

druzí.. dobyvatelé, lovci i horníci mohli býti zachráněni, ve všech

těch dobrodružstvích přicházelo krásné rozuzlení.. Přišli jiní a

prosekali ledovou bariéru; ostatní lovci pomohli nešťastníkům

zajatým v léčce, aby mohli vystoupiti znovu na pevný povrch země;

za zvuků válečné hymny osvobozovali námořníci zajatce z rukou

domorodců; a horníci, kteří byli obětí výbuchu třaskavých plynů,

mohli se ve své agónii domnívati, že jejich soudruzi dobře vědí, že

jsou zasypáni a že si pospíší se záchrannými pracemi. .

Dobrodružství i legendy, vyprávění pravdivá i vymyšlená -

žádné z nich nebylo tak strašlivé jako jeho.

Reportér nemohl si vůbec vzpomenouti na tak hlubokou,

absolutní beznaději, jako byla právě jeho. On neměl již nic k

očekávání, nemohl býti zachráněn, nemohl se sám zachrániti.

Když se již dlouhé hodiny procházel v bezmocné hrůze po svém

vězení, které se mělo státi jeho hrobem, Fandor, který se sám sobě

zdál již jen živoucí mrtvolou, klesl na zem a zkřížil ruce na své

hrudi, opíraje se o zeď, oči vytřeštěny do prázdnoty, vyděšený,

téměř mrtvý a přece ještě žijící.

A bylo to skutečně podivné vzrušení, vzrušení tragicky bolestné,

které probíhalo jeho nervy a způsobovalo jeho bezvolné chvění,

když chvílemi zaslechl pod sebou temné dunění severo-jižní

podzemní dráhy a někdy, zcela blízko sebe, uslyšel hrčení vozů,

přejíždějících náměstí Svornosti a autobusů, těchto obávaných

oblud, které otřásaly skrýší, v níž on zvolna, zvolna přestával žíti.

Ah! Ten hluk!

A všichni ti lidé, jež si představoval sotva několik metrů od sebe,

veselé i ustarané, spěchající za svou prací a řítící se do svých zábav!

Bylo to opravdu možné, že na Elysejských polích jako vždy

procházely celé hloučky zamilovaných dvojic? Že nad záhony

zpívali ptáci? Že na hřištích v parcích skotačily děti? Nebyl život

pouhým snem? Nebyl celý tento jeho osud jen těžkým snem,

zdáním, z něhož se náhle probudí, udiven a překvapen tím, že se

probudil?

Ten hluk života, který slyšel, ztěžoval jeho umírání, zhmotňoval

je.

A smysly, zdesateronásobněny hrůzou situace, tichem, které ho

obklopovalo, vnímaly rychle ty nejmenší detaily z toho, co se dělo

na povrchu země, několik, jen několik metrů od něho. .

Podle ruchu na ulicích dovedl zjišťovat, je-li den či noc.

Ale kolik hodin?

Předcházejícího večera ve své agónii zapomněl natáhnouti

hodinky a nyní mu již nic neoznačovalo čas.

Byla noc?

Bylo ráno?

Svítilo venku jasné slunce? Jasné slunce suchého zimního

odpoledne, kdy padá už stín noci a kdy mlha na Seině stoupá?

Ozařovaly snad poslední požáry večera vodotrysk, který slyšel

dopadati nad svou hlavou, pravidelně a monotonně, rozprašující se

v drobných krůpějích na hladině nádrže?

"Zřejmě již asi začíná večer," myslil si Fandor, „autobusy jezdí,

myslím, rychleji; je snad po šesté hodině, doba, kdy dělníci

pospíchají do svých domovů. ."

A pak již nemyslil. Ne, nemyslil již na nic. Nevzpomínal již.

Zachvátila jej nicota.

Dlouho zůstal Fandor úplně vysílený v této truchlivé nečinnosti.

Náhle, jakoby se udála před ním nějaká neobyčejná věc, vyskočil

prudce, natahuje ruce, obličej maje stažený, s ohyzdným gestem a

sípajícím hlasem křičel:

, Chci žíti, musím žíti, je třeba, abych žil. ."

Ostrý chechtot unikl z jeho hrdla, krutý, strašlivý, disharmonický

smích, v němž už neznělo nic lidského.

Svíral své spánky v obou dlaních, jako zachvácen šílenstvím.

„Je to šílenství? Cožpak se již můj mozek zatemňuje? Spěji k

tomu, že se v nejbližší chvíli v halucinaci vrhnu hlavou proti této

zdi, abych si roztříštil lebku?. . Přisámbůh, bylo by to to nejlepší, co

bych mohl učiniti. ."

Stanul uprostřed své cely s rozpřaženýma rukama, se

zkamenělýma nohama, které jako by srůstaly se zemí, s hlavou

poněkud skloněnou - v žalostném stavu.

Potom náhle, jako by mu přišla znovu na mysl myšlenka, která jej

před chvílí zvedla, zavyl:

„Chci žít, chci žít, musím žít!. "

Ale tentokrát již ztratil jeho obličej svůj příšerný výraz. Jeho

strhané rysy se uvolnily, úšklebek na jeho tváři změkl - zdálo se, že

Fandor přemýšlí.

Opakoval velmi tichým hlasem:

„Ano, musím žíti, musím se snažiti, abych žil."

Již několikrát zkoušel rozhýbati záklopku, která mu otevírala

cestu k svobodě. Několikrát již vylezl až do nejvyšších záhybů,

utvořených bronzovými sochami. Křičel, příšerně křičel v naději, že

přivábí pozornost chodců.

Ale poznal dobře, že nemůže od těchto pokusů nic očekávati, že

nemůže z nich v nic doufati. Nikdo ho neslyšel, nikdo se

nepozastavil nad myšlenkou, že by bylo možné, aby byl člověk

držen ve vězení zpívajících fontán.

Co dělat?

„Musím žíti, musím se snažiti žíti!“

Byl nyní naplaven velikým klidem. Ovládal se a jakési jasno

dovolovalo mu uvažovati v úplném duševním klidu, tak, jako by šlo

o někoho zcela jiného, ne o něho, o někoho zcela neznámého,

lhostejného.

„Chovám se jako zbabělec," řekl si nahlas. „Cítím se odsouzen na

smrt a přijímám tento rozsudek, aniž bych mu chtěl odporovati..

Mocný bože! Smrt jako smrt, ať tedy zemru alespoň v boji.. "

Bojovati? Ano.. ale jak. .

Fandor nyní hledal způsob, třeba sebe beznadějnější, způsob, jak

se dostati z této cely, v níž zmíral.

„Skáceti jednu z těch bronzových soch. . to je dětinský nápad, to

je nemožné. . Probourati kamennou nádrž, která se klene nad mým

vězením. . to je nápad ještě dětinštější, ještě neproveditelnější. Co

tedy?"

Náhlé zadunění otřáslo jeho celou.

„Severo-jižní dráha," řekl si.

A opakoval hlasitě:

"Severo-jižní dráha!"

Myšlenka klíčila v jeho mozku.

Probůh, nebylo to skutečně možné, nebylo v tom opravdu

vysvobození?

Neměl se pokusiti vyhloubiti půdu tak, až by se dostal do tunelu?

Kdyby jenom mohl volati. . křičeti. . řváti, zde, na místě, na němž

umíral, přišli by mu na pomoc.

Již se zvedal, již hledal, jak začíti s prací, která by ho mohla vésti

k životu, když beznadějný úsměv přeletl mu po rtech:

"Vyhloubiti zemi, dostati se až ke klenbě severojižní dráhv - to

bylo, dejme tomu, možné. . Ale jak jen doufati, že zmůže také

klenutí? Klenutí, které je silné nejméně 90 centimetrů, které je místy

stavěno ze železobetonu a na jiných místech ze stavebního kamene,

ze staviva, které je příliš pevné?

Nebylo nic, co by mu dovolovalo předpokládati případný

úspěch.

Zbaven odvahy, chystal se znovu klesnouti na zem.

Náhle však stáhl svůj kabát, mnul si ruce, zpíval, smál se

zachvácen radostí téměř děsící.

„Jsem já to ale hlupák, největší z hlupáků, vždyť už jsem dávno

mohl býti na svobodě!. . Jistě, docela jistě, určitě!. . Našel jsem

spolehlivou cestu!. ."

Tehdy, když zanechal úmyslu dostati se až k podzemní dráze,

náhlá myšlenka odhalila mu novou cestu ke spáse.

Prokopati podlahu cely, která byla jen z udupané hlíny, to bylo

možno učiniti.

Kdo mu potom zabrání vykopati podzemní chodbu, vedoucí pod

základy bazénu, které nejsou asi příliš hluboké, zvedající se potom

obloukem a vyúsťující buď na chodníku nebo uprostřed jízdní dráhy

na náměstí Svornosti.

Zřejmě v jednom případě narazí na dlažbu a v druhém na vrstvu

asfaltu.

Co však byly takové překážky?

Dlažba? Ta se vytrhá.

Asfalt ? Ten proboří jedním náporem ramene.

Ano, spása byla zde. . Snadná, jistá. .

Zmocnil se ho nyní veliký spěch, horečná činnost.

Ale zvykem Fandorovým na štěstí bylo, že vždy před nějakou

prací zjišťoval a zkoumal všechny prostředky, jichž by bylo třeba,

aby se tato práce podařila.

Vzpomínaje si na všecky podrobnosti, snažil se Fandor přesně

poznat umístění své cely. Vybral pečlivě místo na podlaze, kde chtěl

začíti se svým kopáním, propočítal šířku, jakou chtěl dáti své

chodbě, aby se vyhnul sesutí půdy a rozhodl se, že vykopanou zemi

bude skládati na dno cely, aby jí snad nebyl zasypán.

A potom se tedy rychle vrhl do práce pro svou záchranu.

„Odvahu, Fandore," myslil si, „nikdo nesmí říci, že jsi zoufal déle

než dva dny; nikdo nesmí říci, že Fantomas našel prostředek, jak tě

polapiti a že ty sám jsi nenašel způsob, jak se osvobodit.. "

Žurnalista neměl vůbec k disposici nástroje na vykopávku. .

Uvědomoval si, že nejtvrdší bude první vrstva, udupaná právě pod

jeho nohama.

Potom jistě narazí na kyprou zem, v níž bude moci rychle

pokračovati.

„Ostatně," vypočítával, „mám celkem vyhloubit chodbu nanejvýš

čtyř nebo pětimetrovou. . mohu s tím býti hotov za den, za dva

dny. . Vydržím to?. ."

Jeho vynalézavý a horečkou vybičovaný mozek napovídal mu,

jak pokračovati.

Zvedl láhev od kořalky a drobnými údery urazil její dno.

Zpozoroval, že tyto láhve byly ze silného skla. S odraženým

dnem a s rozraženou stěnou hodily se znamenitě k tomu, aby

nahradily lopatu a zároveň rýč.

Fandor rozbil několik lahví - bylo jich tam téměř padesát - než

docílil takového střepu, který jej uspokojil. Konečně se mu tedy

pokusem podařilo udělati nářadí, dokonale schopné práce, již

zamýšlel: hrdlo bylo pohodlným držadlem; mohl znamenitě zahájiti

svou krtčí práci.

Tu tedy jal se Fandor po dlouhé hodiny vyhlubovati svůj

podkop, trpělivě, vytrvale, neústupně, s jistotou, již nalezl - jediná

cesta k životu.

Právě tak, jak předvídal, musil se velmi mnoho namáhati, aby se

dostal za první vrstvu, která tvořila jaksi část základů sochy a byla

složena ze štěrku, směsi cementu a kamene, velmi odolného.

Ale zpozoroval, že právě to, co ho činilo zoufalým, mohlo mu

vlastně býti k užitku.

Opustil svůj původní úmysl odstraniti najednou celý povrch

ztvrdlé vrstvy a dal se do vykopávání děr ne příliš od sebe

vzdálených a rozestavěných do kruhu.

Použil jednu z příček bedny, v níž byla předtím uložena šunka,

zasadil ji do děr jako páku a položil se na ni váhou celého těla, takže

se mu podařilo vyvrátiti cementovou vrstvu po celé šířce kruhu.

Pod touto vrstvou — to předvídal správně — byla země kyprá,

jen poněkud zpevněná pilony, pravděpodobně ještě z doby, kdy

byly kladeny základy soch.

„Odvahu, Fandore!" říkal si znovu. . „odvahu! Je třeba, abych

kopal zcela kolmo asi do hloubky dvou metrů a pak zahnu šikmo,

abych se dostal pod zeď, která tvoří zábradlí bazénu."

Jeho práce pokračovala nyní rychle.

Mohutnými ranami svého skleněného střepu počal Fandor kopati

zemi.. Potom plnýma rukama sbíral hrsti hlíny, již skládal do

kabátu a nakonec mu zbývalo jen přenésti vykopanou hlínu do

nejzazšího koutu vězení.

Dosáhl již hloubky asi jednoho metru a stále kopal zemi údery

svého střepu, když se náhle zarazil:

„Proboha! Co to je? Co jen to je?. ."

Zaslechl lehký sykot, neustálý, známý, charakteristický a jeho

nozdry zachytily zápach, v němž se nemohl mýliti.

„Plyn?. .Plyn!. . Hotovo!. . To je konec!"

Nešťastnou ranou střepu Fandor skutečně zasáhl plynovou

rouru, která pravděpodobně zásobovala lampy na fontáně při

slavnostních osvětleních ve dnech národních svátků.

Žurnalista se zastavil ve své práci, ztrnul bez hnutí.

„Tak!. . Jsem ztracen, jsem ztracen! Je naprosto nemožné ucpati

tento otvor, budu otráven v téhle díře bez naděje na spásu."

Po jistotě, s níž šel několik okamžiků ke své záchraně, byla mu

nyní hrozící smrt ještě strašlivější.

„Ztracen," opakoval žurnalista, „jsem ztracen."

A mechanicky jal se počítati, kolik vzduchu asi obsahovala jeho

cela, kolik času bylo potřebí, aby atmosféra, nasycená plynem, stala

se nedýchatelnou.

Náhle se však znovu vztyčil:

„Ne, nemohu připustiti, že bych z toho nevyšel. . V každém

případě, mám-li zemříti otravou, zemru při práci. . A potom, plyn je

přece lehčí než vzduch. Bude se nejdříve hromaditi u stropu mého

vězení; bude unikati, neboť v sochách jsou štěrbiny; a kdo mi může

tvrdit, že nebudu venku z této díry dříve, než mi bude znemožněno

zde dýchati?“

Dal se do práce.

Dal se do závodu s otravou; unikne dříve, než přeťatý přívod

plynu způsobí jeho smrt? Nebo padne v bezvědomí a pak zemře,

dříve než dosáhne svobody?

Kopal nyní stále rychleji. . byla to pro něho otázka života nebo

smrti.

Nemohl si dopřáti ani vteřiny odpočinku.

Snažil se kapesníkem ucpati otvor v rouře, ale byla to jedna z

nejilusornějších prací.

Slyšel ustavičně syčení plynu. . a nyní, když vystoupil do své

cely, aby tam složil hlínu vykopanou v chodbě, uvědomil si, že cítí

náhlou závrať, neboť vzduchu bylo stále méně.

„Budu hotov včas?"

Za hodinu dostal se dopředu o devadesát centimetrů -

odpovídalo to jeho odhadům.

"Kdybych se dostal hlouběji ještě asi o padesát centimetrů," řekl

si, „mohu již zahnouti a potom kopati vzhůru. ."

Ale nepřiznal si, že by k tomu bylo potřebí nejméně ještě deseti

nebo jedenácti hodin práce. . aby mohl uniknouti.. neboť nebylo

pochyby o tom, že bude nejpozději ve dvou hodinách otráven.

Na tom nezáleželo!

Energický mladý muž pokračoval ve své snaze, usiloval vůbec

nemysliti na to, že byl ztracen.

„Hleďme,“ poznamenal náhle, "už není slyšeti dunění vlaků

severo-jižní dráhy. . Musí to být již hodně dlouho, co je provoz

zastaven. . nejméně tři hodiny. . dobrá, představuji si, že je asi čirá

noc. . nebo snad už svítá.. “

Snaže se žertovati, dodal:

„Konec konců není to vůbec důležité. Ať jsem venku třeba před

polednem, u čerta, bylo by divné, abych nenašel nikoho, kdo by mi

nabídl snídani."

Chystal se již začíti - jak si byl předtím předsevzal - kopati

vodorovně a šikmo vzhůru.

Byl zcela na dně své chodby, zaměstnán skládáním vykopané

hlíny na svůj kabát, když se náhle zastavil:

„Co je?“ řekl a natáhl uši.

V dálce zaslechl temné hučení.

„Jakže, provoz na severo-jižní dráze již začíná.. Pracoval jsem

tedy již celou noc?. . Ah, jak ten čas utíká.. "

Zůstal však bez hnutí, pochybuje téměř o tom, co slyšel.

Vzdálené hučení se ku podivu rychle blížilo. Zdálo se, že je již

zcela pod ním. .

Fandor se vztyčil a tápal nohou.

„Ach, můj bože,“ řekl, „to není možné. Jsem již nad klenbou

severo-jižní dráhy. . ah, pravda, tunel pod náměstím Svornosti je v

nevelké hloubce. . ale co.. "

Nedokončil.

Měl náhle dojem, že je obklopen podivuhodným modrým

plamenem, jakoby elektrickou jiskrou. .

V uších mu zazněl strašlivý výbuch..

Cela Jeroma Fandora, přesycená plynem, vyletěla do povětří.

Země se sesula pod žurnalistou, který byl vržen do temna a padl

do spleti trosek.

Osud si zahrál s jeho silami!

X X V I .

S V Ě D E C T V Í V E S T Y .

„Konec konců, pane Juve, slavný Vidocq, než se stal policistou,

hrál v životě úlohu vraha!. .“ Wulfenmimenglaschk s knihou v ruce,

pohodlně usazen v široké lenošce, říkal to inspektorovi stráže

bezpečnosti, který mu odpověděl - aniž se ohlédl - stručnými

slabikami doprovázenými pokyny hlavou:

„Pravdaže, pane Wulfe, pravdaže . .“

Velitel vyšetřujících orgánů z Hesensko-Výmarska předtím, než

znovu začal čísti, optal se ještě, vrhaje krátký pohled přes brýle na

svého společníka:

„A, pane Juve,“ řekl, „není vám známo, že by byl nějaký

policista, který se stal vývojem své existence zločincem, který se stal

zlodějem nebo vrahem?“

Juve pokrčil rameny a zabručel:

"Na mou duši, o tom nevím nic.“

Wulfenmimenglaschk dále nenaléhal.

* * *

Jaký to den prožil právě Juve!

Byl hrozně utrmácen. V posledních třech dnech následovaly

události tak rychle za sebou, že inspektor stráže bezpečnosti byl přes

svou mimořádnou odolnost na tom tak, že se sám sebe ptal, jak

dlouho bude ještě míti tolik fysické síly, aby si rychle a dobře

počínal v té hromadě pátrání, jež si předsevzal, bude-li míti tolik

síly, aby mohl snášeti únavu, jež mu přinášela úloha stálého

účastníka nebo alespoň diváka při všech těch neobyčejných

událostech a dramatech, které se kolem něho odehrávaly.

Juve si skutečně takřka ani neodpočinul od svého tragického

probuzení v glotzburgské márnici.

Následující noc ztrávil ve vlaku, kde spal jen jedním okem. Hned,

jak se navrátil do Paříže, utíkal do ministerstva vnitra a po celé

odpoledne byl zaměstnán spoustou různých vyšetřování.

Konečně nadešel večer.

Bylo deset hodin a Juve byl právě pohodlně usazen ve svém

útulném bytě v Bonapartově ulici, maje za společníka směšného

Wulfenmimenglaschka.

Ale zatím, co hesensko-výmarský policista pokojně četl

Vidocqova dobrodružství, Juve, nijak disponován k tomu, aby si ze

své únavy odpočinul, byl úplně zabrán do podivné práce, která ho

jistě zaměstnávala zcela zvláštním způsobem.

Juve položil na svůj psací stůl jakousi část oděvu a důkladně ji

prohlížel.

Na první pohled bylo lze zjistiti, že tenhle kousek byla - vesta;

mužská vesta, ale střihu poněkud se lišícího od obvyklého střihu

pařížských konfekcí i od jaksi jednotného střihu, podle anglických

modelů užívaného moderními krejčovskými domy.

Juve obracel a otáčel vestu všemi způsoby; náhle zavolal na

Wulfenmimenglaschka, vyrušuje ho z četby:

„Pane Wulfe. .“

„Co je, pane Juve?“

Hesensko-výmarský policista se zvedl a přiblížil se k

inspektorovi stráže bezpečnosti.

Juve, ukazuje mu vestu, tázal se přímo:

„Poznáváte tuto vestu, že ano? Je jistě z krejčovského domu Jakob

v Glotzburgu!“

Wulf kývl souhlasně hlavou.

„V tomto ohledu není pochyb, nemám příliš ve zvyku se mýliti,

vzhledem k veliké zkušenosti v královských záležitostech. . ostatně

knoflíky na vestě mají iniciály J. G. Pochopíte brzy, co to znamená."

Juve ho nervosně přerušil:

„To je směšné, už jsem pochopil, znamená to Jakob z

Glotzburgu. ."

Wulf se nadmul:

„Ovšem; tím však není řečeno, že jsem vám to nenapověděl!"

Juve nepostřehl chlubivou poznámku směšného Wulfa, a

uchopiv silnou lupu, jal se bedlivě zkoumati podšívku u levé

kapsičky vesty, kterou měl rozprostřenou před sebou na svém

pracovním stole jako usvědčující materiál.

Inspektor, aniž přikládal sebemenší důležitost chování svého

společníka, prohlížel zvědavě tuto podšívku a své podivné dojmy

dával na jevo tichými výkřiky překvapení a dostiučinění.

Čas od času mu unikala různá slova:

„Hleďme!. . Přisámbůh!. . Tušil jsem to!. . To je přece to!. . na mou

duši!. ."

To by bylo probudilo pozornost každého jiného, jen ne

Wulfenmimenglaschkovu.

Ale ten vůbec nevypadal na to, že by se zaměstnával Juvem a

zaujav znovu své bývalé místo v širokém křesle, pokračoval hltavě

ve čtení.

Juve po prvním zjištění zpozoroval, že látka vesty - z velmi

jemného sukna - byla hodně vytahaná a odřená na vnější straně levé

kapsičky; tuto zvláštnost bylo lze snadno vysvětliti.

Látka byla jistě roztažena nějakým předmětem velkého objemu,

který někdo násilím strčil do úzké kapsičky.

Juve zjistiv tento poznatek, dal se okamžitě do práce vpravdě

udivující.

Policista vzal kuličku plastické sádry a pokoušel se dáti této

kuličce zcela přesné rozměry co do šířky, výšky i síly, a potom

jakousi pálkou naznačil na této kuličce malé, lesklé hrany, které na

vnější straně tvořily množství úhlů a rovných plošek.

Policista chvilkami nahlížel do jakési knihy, kterou měl

otevřenou před sebou.

A při této podivné práci Juve mluvil nahlas sám k sobě:

„Hle,“ řekl, „podle klenotnických příruček se mi zdá, že růžový

diamant hesensko-výmarský má rozměry dvou třetin slepičího vejce

- nejméně dvou třetin. To znamená, že je větší, než Ko-hi-noor,

slavně známý diamant indický, který je již dlouhá léta vsazen mezi

klenoty anglické koruny. Růžový diamant hesensko-výmarský má

295 karátů, to jest o desetinu více, než diamant anglický. ."

„Nemám v úmyslu,“ pokračoval dále, „rekonstruovati na této

plastické sádře nesčetné fasety růžového diamantu, ale budu-li mít

přesnou podobu a přesný objem drahokamu, náležejícího Bedřichu

Kristiánovi, z této sádry, mohu ji dáti do kapsy této vesty a mohu se

přesvědčiti, zaujímá-li přesně totéž místo, jako onen předmět, který

kapsu zdeformoval."

Juve strčil skutečně s velkou opatrností sádrovou kuličku do

kapsy s potrhanou podšívkou. A tu při tomto pokusu zpozoroval, že

zapadá přesně do všech důlků oděvu, že jej na všech místech přesně

vyplňuje.

„V tom není žádných pochyb!“ řekl si vesele Juve, „látka byla

odřena a roztažena proto, že byl do vesty vložen předmět většího

objemu. Rekonstruoval jsem tento předmět, když jsem dal plastické

sádře jeho pravděpodobné rozměry, ba skoro tytéž!. . Jsem tedy nyní

jist, že v této vestě odpočíval dlouhý čas slavný diamant, ukradený

Fantomasem v královské komnatě hesensko-výmarské v

Glotzburgu.“

„Co o tom soudíte ?“ tázal se Juve, vrhaje na

Wulfenmimenglaschka vítězoslavný pohled.

Velitel bezpečnostního oddělení hesensko-výmarského otočil

neklidný pohled směrem k Juvovi.

Když byl upřeně pohlédl na policistu, dodal:

„Na mou duši, pane Juve, domnívám se, že máte velmi

důvtipného ducha, ano, velmi důvtipného, ale jak se zdá,

nepokročili jsme příliš. ."

„Myslíte?“ vykřikl Juve tónem největšího překvapení.

Wulfenmimenglaschk hloupě pokračoval:

„Samozřejmě si to myslím; neboť jestliže skutečně dokážete, že

diamant krále Bedřicha Kristiána na odpočíval určitý čas v této

kapse, nepoučíte nás, komu náležela tato vesta. . a to ten

nejdůleležitější bod. ."

Wulfenmimenglaschk soudil celkem logicky.

Byl dosti spokojen s tím, co byl právě řekl a očekával odpověď od

Juva.

Ale inspektor stráže bezpečnosti mlčel.

Byl znovu ponořen do svého zkoumání vesty. A tu nezpozoroval,

že Wulfenmimenglaschk, s rukama na široké hrudi zkříženýma,

upíral na něj upřeně inkvizitorský pohled, z něhož zíralo plno

podezření.

Juve byl po celý den před tímto večerem velmi silně zaměstnán.

Při prohlídce Palace-Royale se přesvědčil, že král Bedřich Kristián

se skutečně vrátil do svého hotelu a že tedy Fandor musel nutně

odložiti šat nepravého panovníka; řekl si, že je třeba, aby se bez

meškání dověděl nejen co se stalo se žurnalistou, ale také to, za

jakých okolností a za jakých podmínek se udála tato výměna.

Neboť, jestliže se Juve dozvěděl za své neobyčejné cesty v

Hesensko-Výmarsku mnoho věcí, zůstal mu ještě nevysvětlen

nejdůležitější bod dramatu, vížícího se k diamantové aféře.

Zbývalo mu vypátrati:

Co se dálo s Bedřichem Kristiánem od 31. prosince až do dne,

kdy opět zaujal své místo v Palace- Royale.

A co po celý ten čas dělal.

* * *

Policista vskočil do taxíku a dal se dovésti k Fandorovu příbytku;

tam se dozvěděl od domovnice, že se žurnalista před několika dny

po krátké době nepřítomnosti vrátil domů, ale jen asi na hodinu, a

že opět zmizel.

Po skrytém Juvově neklidu - neboť si přece nepředstavoval

Fandora jinak, než v bezpečí - následovalo nejvyšší znervosnění.

„Opravdu," myslil si, „Fandor není vůbec seriosní, když mi o

sobě nedává žádné zprávy; mohl by dobře tušiti, že pociťuji nejvyšší

potřebu ho spatřiti. Co dělá to zvíře? Kam zas jenom šel?"

A Juve se potácel z nejistoty do nejistoty; brzy měl obavu o

Fandorovu bezpečnost, tázaje se sama sebe, nebyl-li žurnalista obětí

nějakého zločinu, když ho nebylo ani možno nalézti, ani se o něm co

dozvěděti, brzy se zase domníval, že se Fandor náhle odněkud před

ním vynoří a podá mu vysvětlení om všem, co si tak toužebně přál..

„Ostatně," končil své myšlenky, aby se uklidnil, „nemohu nic

dělati; Fandor zmizel pravděpodobně dobrovolně; má v této

záležitosti své rozumy, ví dobře, kde jsem, kde mne nalézti. .

čekejme tedy!"

Čekání Juvovo nebylo ovšem nečinné; naopak. .

Policista se dal z ulice Richterovy zavézti k tragickému příbytku

Susy d'Orsel.

Na prahu domu ho přijala hospodyně, zastupující paní

Citronovou - tato prapodivná domovnice byla ustavičně pryč - a

Juve, jehož ona hospodyně znala, mohl bez nejmenších nesnází

přicházeti do domu.

Policista šel nazdařbůh do bytu Susy d‘Orsel; domníval se, že

dobrý policejní inspektor nenavštěvuje nikdy příliš často jeviště

zločinu, jehož zápletku chce odhalit.

Již několikrát prohledával koketní byt mondénní ženy a vždy

našel zajímavé drobnosti.

A ani tento den jeho návštěva nebyla zbytečná, ba právě naopak!

Proběhnuv různé části příbytku, přišel mechanicky a instinktivně

na tu stranu, kde byla kuchyň.

„Tady je to,“ řekl si, „zde se muselo něco stát, ale co?“

Jeho detektivní čich byl skutečně ohromný. Ačkoli měl přece dar

indukce, nedostávalo se mu na neštěstí někdy prozíravosti.

Přijda do kuchyně, policista ihned na zemi zpozoroval jemný

uhelný prach, v kterém byly jasně označeny stopy kroků.

Nepřemýšleje dále, začal tyto stopy otiskovati, a dívaje se na

jejich přenos na listu papíru, uvědomil si okamžitě, že běží o otisk

ženských bot, hodících se na malou, elegantní, dobře stavěnou

nožku.

Zajisté to nemohla býti stopa, zanechaná otisky bot matky

Citronové, ani její hospodyně.

Juve myslel chvilku na Susy d‘Orsel, ale vzpomněl si, že se

zjistilo, že při onom tragickém večeru nešťastná demi-mondaine

měla saténové střevíčky.

Tyto stopy přece tedy nezanechala ona.

Juve tedy přirozeně přišel k závěru, že první osoba, na kterou je

třeba mysliti při identifikování otištěných stop, je Marie Pascalová.

„Objasním to hned,“ řekl si Juve. .

Ale náhle se policista uhodil do čela.

„Je to komplikovanější, než to vypadá, neboť - dal bych za to

ruku do ohně - ani tento prach a tedy ani tyto stopy nebyly tady

před několika dny. . když jsem přišel vyšetřovati.. nuže. .“

Policista chvilku přemýšlel, pak pokračoval ve svém monologu:

„Nuže to znamená, že sem od té doby přišla a že jsem postaven

před nějakou léčku; to jest stopa, podle které se mám orientovat, ale

přirozeně, stopa falešná. . u ďasa!"

Juve zamlčel své nejtajnější myšlenky, starostliv, zmaten,

rozmrzen.

Tváří v tvář tomuto novému tajemství, jehož smysl jasně uhádl,

cíl však ještě ne, utvrzoval se v tom přesvědčení, že Fantomas byl,

musel býti velkým organisátorem dramatu, které tak rozrušilo

slavnostní noc krále Bedřicha Kristiána a které tak strašlivým

způsobem vytrhlo ze života nešťastnou Susy d’Orsel.

Juve, kterého detektivní čich přivábil do kuchyně, rozhodl se

ještě jednou prozkoumati schodiště pro služebnictvo; otevřel

paklíčem spojovací dveře, zavřené na dva západy, a potom

sestupoval po schodišti, reservovaném obchodním dodavatelům a

služebnictvu.

A tu se stalo, že byl tak ponořen do svého přemýšlení, že místo,

aby se v přízemí zastavil, sestoupil ještě o jedno poschodí níže, takže

se octl ve sklepě domu.

„Hleďme," řekl si, když si uvědomil svůj omyl. „člověk se v

tomto domě snadno zmýlí! Dostal jsem se do suterénu rychleji, než

bych si pomyslil, a abych tak řekl, aniž jsem to zpozoroval!. ."

Juve nepokládal nikdy za neužitečné pokusy, které vypadaly

nejneužitečnější. Rozsvítil svou elektrickou lampu a zářícím

reflektorem osvítil kolem dokola místnost, ve které stál.

Byl to prostorný vchod ke sklepům; s jedné i s druhé strany byla

tmavá chodba, na které byly umístěny malé cely, opatřené

dřevěnými dveřmi, zavřené velkými visacími zámky. Byly to

oddělené sklepy pro každého jednotlivého nájemníka.

Když sklonil své světlo k zemi, Juve nemohl zadržeti výkřik

překvapení:

„Hleďme. ." řekl.

Rychle se sehnul, poklekl, skrčil se a konečně chodě po čtyřech

všechno bedlivě prohlížel.

Když se zvedl, zaznamenal si celou řadu podrobností, z nichž si

utvořil takovýto závěr:

„Přece již začínám mít jasno; byl jsem již dlouho přesvědčen, že

král Bedřich Kristián II., když byl opustil Fandora, odešel služebním

schodištěm a že se tak potom dostal k východu domu. . a nedovedl

jsem si vysvětlit, proč tedy král, jsa na svobodě, se nevrátil domů. .

Vidím, že se udála jiná věc!

Bedřich Kristián sestoupil jako já o poschodí níž. . přišel až do

tohoto sklepa, kde byl nějaký bídák, který ho očekával; nastal boj,

jak to jasně dokazuje pošlapaná zem, několik útržků látky i kusy z

cylindru vytrženého hedvábí, které zůstaly připevněné na hrbolkách

zdi.

Král byl ovšem příliš opilý, než aby mohl statečně zápasiti,

zmocnili se ho, spoutali ho; to je zajisté příčina, proč se Bedřich

Kristián nevrátil do svého hotelu.

Hle, úklad, zcela jasně úklad, který vyplňoval plán, sestavený

jistě Fantomasem! Jednak měla býti zavražděna Susy d'Orsel a podle

okolností se mělo dát předpokládat, že vrahem je Bedřich Kristián;

nebo dáti zatknouti Fandora nejen pro zavraždění Susy d'Orsel, ale

také jako zločince, který pokládal mimo to za vhodné nechati

zmizeti královského milence.

To je zřejmě, při nejmenším v hlavní linii, úmysl Fantomasův,"

usoudil Juve.

Jedna nesnáz však stále policistu znepokojovala:

V noci 31. prosince bylo zjištěno, že žádná třetí osoba - ve

skutečnosti Bedřich Kristián, jehož přítomnost v bytě Fandor

předstíral - nemohla utéci služebním schodištěm, protože dveře

vedoucí na schodiště byly zavřeny na klíč; ale Juve si vzpomněl na

výpověď pokojské Justiny, výpověď, na kterou, když ji činila, nebyla

dána příliš velká pozornost, ale která přes to v očích policistových

měla ve skutečnosti velkou důležitost.

Justina, která vždy velmi pečlivě zavírala služební dveře na dva

západy, nejdříve prohlásila, že tyto dveře zavírala také při odchodu

dne 31. prosince; později, po podrobnějších otázkách, tato dívka

ztratila rozvahu a prohlásila, že už si ani dobře nevzpomíná..

konečně však doznala, že zapomněla zavříti ony dveře na dva

západy. A mimo to se přiznala, že právě ten večer ztratila klíč od

oněch dveří a od té doby, že jej již nenašla.

V mysli Juvově se nyní všechny nesrovnalosti urovnávaly; král se

určitě zachránil dveřmi od služebního schodiště, které nalezl

otevřené, avšak Fantomas, který po svém zločinu, svém prvním

zločinu, po zavraždění Susy d'Orsel, se nalézal někde v končinách u

služebního schodiště, zavřel dveře na dva západy, jakmile král

uprchl, potom se ho zmocnil v okamžiku, kdy přicházel do sklepa,

sestoupiv, aniž si to uvědomil o poschodí níž, což bylo velmi

pochopitelné u člověka opilého, neboť i Juve, jsa zcela při sobě, jasné

mysli a úplně kliden, dopustil se téhož omylu, aniž to zpozoroval.

Juve, který ukončil své pátrání, vrhl se do práce poněkud

složitější. Čekal nejdříve na příchod soumraku, potom ujistiv se, že

vnitřní dvůr domu byl úplně opuštěný, za pomoci malého žebříku,

který objevil v jednom rohu dvorku, vylezl odvážně až do roviny

mezipatra. Potom roztříštiv rychlým a prudkým pohybem jeden

čtverec okna právě ve výši kličky, vstoupil svobodně do bytu

markýze Béraca.

Co měl Juve co činiti u bohatého majitele domu v ulici Monceau?

Co mohl chtíti jemnému světáckému člověku, který měl tak dobré

vztahy k panovníkovi hesensko-výmarskému?

Byla to právě skutečná osoba markýze de Bérac a ráz jeho vztahů

k nešťastnému panovníkovi, o kterých se Juve chtěl přesvědčiti.

Na neštěstí, nic v příbytku markýzově ho nemohlo uvésti na

stopu ať již čehokoli. Byl to elegantní, ale banální mládenecký byt,

který se zdál takořka neobydlený, bez oněch charakteristických

důvěrných předmětů, každodenních malých drobnůstek, oživujících

příbytek a na první pohled připomínajících, že je normálně

zabydlen.

Co však Juva nejvíce zaráželo, to bylo to, že nebylo ani jedné

zásuvky ani jedné skříně, která by nebyla zavřena na silný zámek, a

podle zvuku, který vydával nábytek, když se zaklepalo na jeho

výplně, policista měl jasný dojem, že snad všechny byly uvnitř

okovány.

Toto zařízení zdálo se Juvovi čím dál tím podezřelejší a policista

litoval, že neměl při sobě své obvyklé zlodějské náčiní - které se

ostatně neliší od nářadí pro policisty, jímž slouží při domovních

prohlídkách - ale slíbil si, že se vrátí.

Chtěl se již vrátiti toutéž cestou, ponechávaje náhodě, jak si

markýz de Bérac vysvětlí, proč a nač je rozbit jeden čtvereček okna v

jeho příbytku, jdoucího do vnitřního dvora, když tu náhle, odhrnuje

jakousi záclonu, zapletl se nohou do nějakého, šatu, v kterém ihned

zjistil, že to je vesta.

Juve prohlížel tuto vestu, jako prohlížel každou věc, to znamená

inkvisitorským a pronikavým pohledem.

A tu se náhle jeho oči rozšířily překvapením a vzdálen toho, aby

dal vestu na místo, odkud ji vytáhl, Juve ji pečlivě složil, ukryl pod

kabátem a odnesl.

A od této chvíle stal se policista nervosnějším, starostlivějším, než

byl okamžik před tím.

Zajisté se mu až do té doby zdál markýz de Bérac býti osobou

dvojakou, pochybnou.

Ale od nynějška, od tohoto objevu, objevila se mu jeho osoba

zcela zvlášť podezřelou. Juve si, přál, aby nemusel odejíti, aby mohl

počkati na tajemného návštěvníka tohoto příbytku; na neštěstí však

ostatní události spěchaly a také chtěl okamžitě přesným zkoumáním

naprosto jasně určiti druh, ale zvláště původ této pověstné vesty.

Cítě, že se přiblížil k hlavnímu bodu svého pátrání a miluje

obezřelost, Juve nechtěl po sobě zanechati ani tu nejmenší stopu.

Využívaje stálého ticha a tmy na vnitřním dvoře slezl pro cihlu,

vylezl opět nahoru a položil ji doprostřed pokoje, jdoucího na dvůr,

potom ostrou ocelí narýsoval na střepu okna nepravidelné paprsky,

aby vzbudil přání, že bylo okno rozbito náhodou.

„Podle toho," myslil si, „bude se markýz de Bérac, máme-li

ovšem co dělati s markýzem de Bérac, domnívati, že to byl nějaký

uličník, který hodil cihlu do okna a je rozbil. Samozřejmě," dodal

ještě, „Fantomas se zajisté nedá napáliti tak neomaleným

podvodem.. Ale cožpak je třeba ztotožňovati markýze de Bérac s

Fantomasem? Můj bože," usuzoval Juve, opouštěje ulici Monceau,

„je možné, že již za hodinu budu míti jistotu."

* * *

Juve šel tedy pro Wulfenmimenglaschka, přivedl ho k sobě, a

spále za sebou všechny mosty, ukázal vestu při večeři hesensko-

výmarskému policistovi, ubezpečen v naprosté jistotě, bez

nejmenšího stínu pochyb, že tento oděv pochází od nějakého

krejčího v Glotzburgu.

A od té doby byla Juvova domněnka potvrzena; tuto vestu měl

určitě Fantomas na sobě za oné noci, kdy ho Juve překvapil v

královských komnatách; a do této kapsičky strčil Fantomas onen

diamant,; Juve našel vestu u markýze de Bérac.

Markýz Bérac. . byl tedy Fantomas!

X X V I I .

V Ý B U C H V P O D Z E M N Í D R Á Z E .

Půl dvanáctá hodina odbíjela na empirových hodinách, které

zdobily krb Juvovy pracovny.

Policista si právě znovu v mysli zopakovával všechny události;

náhle se prudce vztyčil, došel k Wulfenmimenglaschkovi, který

podřimoval v křesle a poklepávaje mu na rameno, řekl:

„Pane Wulf, je-li vám libo zůstati tady, zařiďte se jak chcete;

pokládejte můj byt za svůj, pokud se však mne týče, já jdu

pryč. .“

Wulfenmimenglaschk se také vztýčil, pohlédl zděšeně na Juva,

stín nepokoje přelétl jeho mírumilovný obličej.

„Kam jdete?" tázal se skoro podezřívavě. .

A Juve, ponořen do svých myšlenek, nezpozoroval podivné

vzezření svého hesensko-výmarského kolegy.

Přisámbůh, Juve měl svoje myšlenky dobře uspořádány, svůj

plán hotov. Vrátí se do ulice Monceau, chytne pana markýze

pěkně u krku, o tom neměl ani stínu pochybnosti.

Až bude markýz za mřížemi, bude viděti, co se stane, a Juve,

blahopřeje si k tomuto rozhodnutí, pospíchal netrpělivě,

nervosně, lituje skoro, že ztratil dobré dvě nebo tři hodiny

přemýšlením o událostech, než došel k tomuto závěru, který, jak

si vyčítal, ho mohl napadnouti ihned.

Juve odpovídal Wulfenmimenglaschkovi vyhýbavě:

„Jdu pryč. . na procházku."

Nezdálo se mu, že by bylo nutno zasvěcovati směšného policistu

do jeho záměrů.

A tu Wulf, k velkému Juvovu překvapení prohlásil:

"Já půjdu s vámi, pane inspektore."

Inspektor stráže bezpečnosti chvíli váhal; bylo vhodné, aby se

obklopil touto směšnou osobou? Nu, konec konců, proč by ne?

Juve, jakmile měl plán dobře sestavený, byl muž rychlých

rozhodování.

„Budiž," souhlasil krátce, "vezměte si klobouk a pojďte."

Juvovi připadalo, že Fandor po každé, když se nacházel v

přítomnosti Wulfově, měl jen jedinou myšlenku, jak ho opíti a mohl

se kdy jednoduše domnívati, že v předvečer onoho známého dne,

kdy se opravdový král vrátil do Palace-Royale, uprchl Fandor asi o

jedné hodině a to za Wulfova dozoru.

Zřejmě to byla tato hodina, během které se výměna udála.

Wulf našel krále u Zpívajících fontán, na náměstí Svobody; a Juve

si tedy ihned nato řekl, že je asi nějaká tajemná souvislost mezi

přítomností krále u oněch fontán a mezi fontánami samými.

Ale Juve se tázal sama sebe, jaká to souvislost?!

Jediný Fandor mu zřejmě mohl podati přesné vysvětlení v tomto

bodu.

Juve cestou zase byl obléhán otázkami nesnesitelného Wulfa,

který se ho nerozpakoval ptáti, co dělal po dobu svého pobytu v

Glotzburgu.

Jak byl přijat od pana Heberlaufa?

Jak se postupovalo při zatčení Fantomasově?

Jakým způsobem konečně onen netvor skončil?

Juvovi ovšem vůbec nezáleželo na tom, aby

Wulfenmimenglaschkovi objasnil pravdu.

Odpovídal jednoslabičně, vyhýbavě, silně rozmrzen obratem,

který se v jejich rozhovoru stal, velmi jsa podrážděn proti policistovi

i proti sobě samému, neboť Juve si jasně uvědomoval, že

Wulfenmimenglaschk, přes svou neuvěřitelnou hloupost nepři-

kládal valné víry Juvovu vyprávění a zdál se velmi pochybovati o

uvěznění i smrti Fantomasově.

Otázky Wulfenmimenglaschkovy byly dokonce v jednom

okamžiku tak přesné, tak nedůvěřivé, že Juve se sama sebe ptal,

nezaměňuje-li ho ten tupý policajt, jeho, Juva, za obávaného

zločince!

Ale Juve tomu neodporoval, zřejmě zde dával příčinu k úmyslu

ne příliš nepravděpodobnému.

Ostatně již několik okamžiků stoupalo taxi po bulváru

Malesherbes a nyní se zatočilo do ulice Monceau; Juve dával bedlivě

pozor po všech cestách sousedství.

V okamžiku, kdy se přibližovali k tragickému domu, policista

zaklel; nahnul se rychle dveřmi a přes všechnu obezřelost poroučel

šoférovi:

„Jeďte za autem, které se právě tamhle pohnulo, za nic na světě je

neztraťte s očí."

Sednuv zpět na své místo, zatím co ho Wulfenmimenglaschk

tahal za rukáv, žádaje o vysvětlení, Juve vydechl:

„Markýz de Bérac!"

„Nuže. .?" tázal se Wulf.

„Nuže, chápejte přece," křičel Juve, zoufalý nad hlupstvím svého

společníka, „chápejte přece, že je to on, kterého honíme! Teď právě

vstoupil do onoho taxametru, který jede před námi, vede nás nevím

kam.. "

„Jen aby se, proboha, nevyskytla na voze nějaká závada, jen aby

nepraskla pneumatika," myslil si policista.

A znovu se naklonil přes dvířka:

„Máte dostatek benzinu?" ptal se šoféra..

„Asi tak na sto kilometrů, pane!" odpověděl šofér.

„To je dobré," vydechl Juve upokojen, zaujav znovu své místo

vedle Wulfenmimenglaschka.

Pronásledování počalo na bulváru Courcelles, pokračovalo p o

náměstí Étoile a po třídě Grande-Armée.

Obě auta měla asi stejně silný motor, jela chodem stejně rychlým;

nicméně šofér markýze de Bérac zdál se obratnější než Juvův a byl

rozhodně odvážnější.

Proplétal se mezi vozy, zatáčky bral přeponou s takovou

samozřejmostí a jistotou v ruce, že pronásledovaný vůz měl značný

náskok před vozem pronásledovatelů.

Mimo to se zdálo, že šofér markýze de Bérac věděl dobře, kam

jede, zatím co Juvův stále váhal a neodvažoval se příliš se přiblížiti,

aby nezajel na nepravou cestu.

„Vede nás do Lesíka,“ zahučel Juve, vida že auto za prvním

vozem zahýbá nalevo, podle hradeb před branou v Neuilly.

V tmavých alejích se jízda zrychlila, když tu náhle taxi markýze

Béraca zmizelo!

Zahnulo prudce na postranní cestu, kterou Juvův vůz přejel, jsa

popoháněn svým rozběhem.

Riskuje to, že si zlomí vaz, policista vyskočil rychle z vozu, utíkal

nazpět a dal se do postranní cesty, když tu uslyšel krátké zaklapnutí

dvířek, které se zavíraly.

Taxi markýze de Bérac dalo se znovu do chodu.

„Proklatě," zvolal Juve.

Ale ihned se v jeho mysli zrodil paprsek naděje.

Postranní cesta, na kterou vjel tajemný vůz, byla jen pouhou

odbočkou velké aleje, po které jelo Juvovo auto, v němž přece zůstal

Wulfenmimenglaschk.

Oba vozy se musely osudně setkati a Juve, který zůstal tiše a

pozorně státi na okraji houští, viděl pohyb obou vozů. Podle

reflektorů svítilen bezpečně poznal, že se auta právě kříží, ale zatím

co taxi markýze de Bérac pokračovalo v jízdě auto Juvovo se

zastavilo, otočilo a vracelo se nazpět.

Wulfenmimenglaschk dal zřejmě rozkaz, aby se vrátili pro Juva k

místu, kde z vozu vyskočil.

Po několika okamžicích byli oba policisté opět u sebe.

„Nuže?“ tázal se Juve, oddychuje těžce.

„Nuže?" opakoval svým poklidným způsobem nechápavý Wulf. .

„marně jsme se zdržovali, pane Juve. Taxi, které jste nám poručil

sledovati, bylo prázdné, úplně prázdné!"

Juve zhluboka vzdychl a zvolal:

„Ach, to je výborné!“

A zatím co na něj Wulf upíral tázavý pohled, inspektor stráže

bezpečnosti začal znovu:

„To je výborné; to, co jste zkonstatoval, mne utvrzuje v mém

předpokladu. Náš muž, markýz de Bérac, opustil svůj vůz a

vystoupil tamto.. několik kroků od nás. ."

Juve ukázal prstem na tmavé houští, ovrubující postranní alej,

kde pronásledované auto na chvilku zastavilo, a řekl:

„Vystoupil tamto.. je tam ještě!“

„Co uděláme?“ ptal se Wulfenmimenglaschk.

Juve uchopil svůj revolver. . Ale pojednou unikl s jeho rtů výkřik

překvapení:

Ve vzdálenosti asi padesáti metrů vynořila se z lesíka neurčitá

postava - jakási bizarní silueta.

Co to bylo za novou neznámou osobu?

Policista se jedním skokem vrhl do houští, ale nikoho tam

nenašel, jen na kypré zemi, kterou svou kapesní lucernou osvítil,

spatřil čerstvě udělané stopy. Zdálo se, že je po sobě zanechávala -

bylo přece možno souditi podle jejich směru - ona osoba neurčité a

bílé siluety, která se právě pomalu blížila k veliké aleji.

„Pro pět ran Kristapána!“ zvolal Juve, „co to má znamenat?

Pronásledoval jsem přece před chvílí markýze de Bérac; byl to on,

určitě on, jsem si tím jist; objevuji stopy kroků, jedinečné stopy,

stopy náležející pouze jedinému člověku; avšak tyto stopy patří

osobě, která není markýzem de Bérac. ."

Juve se velmi hluboce zamyslil; se zaťatými zuby dodal:

„. .A nad to já přece znám tamtu siluetu. ."

Popadl náhle Wulfa pod paždí; donucuje tlustého policistu k

závodní chůzi, táhl ho, utíkaje, k tajemnému individuu, které se

právě přibližovalo k bráně Maillot.

Juve pošeptal do ucha svého kolegy:

„Vidíte tamtoho chlapíka jak jde ?. . Nuže, to je člověk primitivní

- Uauaua.. "

* * *

Již celou hodinu, lstivý jako apač, úžasně obezřelý, usiloval Juve,

doprovázen Wulfenmimenglaschkem, aby neztratil s očí záhadného

Uauaua, jehož osoba se mu zdála čím dál tím podezřelejší.

Nepředvídané potkání tohoto člověka, v okamžiku, kdy se Juvovi

právě ztratily stopy po markýzi de Bérac, inspirovalo policistu

složitými, ale přesto určitými myšlenkami.

Zatím co stále sledoval člověka-primitiva, Juve si vzpomněl na

několik podrobností, které ho v jeho očích mohly zcela zvláštně

kompromitovati.

Uvědomil si již, že mezi aférou podivných Zpívajících fontán,

mezi zmizením krále a jeho nalezením Wulfenmimenglaschkem u

nádrže fontány, byla jakási nepochopitelná, ale jistá souvislost.

A Juve si ještě dále vzpomněl na to, jak 1. ledna, když „Velká

Paříž" organisovala odpoledne u Zpívajících fontán velkou lidovou

veselici, byl to Uauaua, člověk primitivní, který se stal hrdinou této

ceremonie, neboť v okamžiku, kdy on se dostavil na náměstí

Svornosti, fontány začly zpívat!

A konečně vzpomněl si Juve, že toto individuum zcela zvláštně

připoutalo pozornost všech účastníků, když vypukly demonstrace

proti Bedřichu Kristiánovi, tehdy, kdy Fandor byl už na jeho místě.

Skutečně jednoho večera před Palace-Royale, kdy pobouřený dav

žádal hlavu krále hesensko-výmarského, obviněného veřejným

míněním z vraždy Susy d‘Orsel, byl to Uauaua, který neustále

podpaloval prudké pobouření lidu.

Kdo to vlastně byl?

Čím bylo toto individuum?

Krok za krokem zkoumal Juve, neskrývá-li se pod úctyhodným

vousem a bílým vlněným šatem člověka primitivního elegantní

silueta markýze de Bérac a za ním, což bylo strašlivější, hrozný a

obávaný Fantomas.

Tato domněnka se v mysli Juvově brzy potvrdila.

„Stůj co stůj,“ řekl si policista, „musím se o tom přesvědčit!

Zajisté, je pravděpodobné, že bych mohl skoliti toto individuum

jednou ranou revolveru - není to ani padesát metrů, které nás od

sebe dělí - ale to by nepřineslo žádný užitek, neboť mrtvý nemluví.

A přece je třeba, abych zvěděl, abych zvěděl všecko, než zasáhnu. .“

Juve si umínil, že donutí tuto podivnou figuru, aby promluvila..

byla-li to ovšem jen podivná figura, s níž tu měl co dělat.

Někdy, jsme-li pronásledováni, je nám možno ztratiti se v davu,

uprchnouti z domu, vyskočiti z jedoucího vlaku, ale jdeme-li pěšky

ulicí, která je liduprázdná a jsme-li pronásledováni někým, kdo je

pevně rozhodnut pronásledovati, ať se cokoli stane, ať se cokoli

přihodí je takřka nemožno sledování zameziti..

Juve si radostně opakoval toto pravidlo, říkaje si, že nyní je

Uauaua v jeho moci jistěji, než kdyby toto tajemné individuum bylo

se spoutanýma rukama a vedeno dvěma četníky nebo bylo už za-

vřeno ve vězení.

Tak tedy kráčeli, jdouce takřka po této cestě, jako předtím jeli.

Nezdálo se vůbec, že by člověk primitivní zpozoroval, že je

předmětem sledování, ale člověk tak obezřelý, jako byl Juve, musel

to přesto předpokládati, neboť se zdálo, že Uauaua řídil svoji chůzi

podle chůze obou sledujících jej policistů.

Jestliže oni přidali do kroku, člověk primitivní zrychlil svoji

chůzi, a jestliže se naopak Juve s Wulfem zastavili, Uauaua učinil

totéž..

Došli až na křižovatku bulváru Malesherbes a avenue Villiers;

Juvovo vzrušení stouplo; věděl totiž, že nedaleko křižovatky je hotel

Amerika, kde žila lady Belthamová, vystupující pode jménem

velkokněžny Alexandry.

Ach, kdyby se tak náhodou člověk primitivní střetl s onou

zločinnou dobrodružkou, kdyby Juve mohl jen podle nějakého

gesta, podle nějaké známky, nějaké drobnosti poznati, že mezi nimi

dvěma je snad jakási dohoda, neváhal dáti zatknouti jednoho ani

druhého, ačkoli nebyl zcela jist, že Uauaua je Fantomas a ačkoli byl

nakloněn věřiti, že milenka toho netvora byla právě spíše hotova ho

zraditi, než mu pomoci..

Když si byl zcela jistě namířil kroky směrem k hotelu Amerika,

Uauaua se náhle prudce obrátil; vyhnuv se Juvovi i

Wulfenmimenglaschkovi, zašel za skupinu křoví, které je zasazeno

kolem pomníku Alexandra Dumase.

Pokračuje dále, za jasné noci, svým bystrým, rytmickým krokem,

člověk primitivní přešel avenue Villiers, bulvár des Batignolles a

přišel na náměstí Clichy.

„Budeme se snad dlouho takto procházeti?“ ptal se

Wulfenmimenglaschk celý udýchaný, unavený, cítě přes velký chlad

noci, jak se mu kapky potu perlí na čele.

„Chcete-li, můžete odejíti," odpověděl Juve pobouřeně aniž

pohleděl na svého společníka, zaměstnán pouze tím, aby neztratil s

očí tajemného prchajícího.

A jen tak se stalo, že Juve nezpozoroval hrozivý a zároveň

ironický pohled, který na něj Wulfenmimenglaschk vrhl bruče při

tom na svého kolegu:

„Ještě často budu se moci zříci pronásledování.. Fantomase!“

Zdálo se, že se Wulf dobře vyznal v Juvových předpokladech;

porozuměl snad tedy neurovnaným, pouze napovídajícím větám,

přervaným výkřikům i všem zámlčkám, které před ním policista

učinil tohoto večera, plného překvapení.

Juve, zcela zabrán svou věcí, nařizoval:

„Pozor, Wulfe, blížíme se k rušnějším částem města; otevřme oči

dokořán; není třeba, aby ten chlapík mohl využít davu k tomu, že by

se v něm ztratil a nám zmizel. ."

„Bůhví,“ řekl tučný policista z Hesensko-Výmarska, „nevidím ani

dušičku, která by se objevila v těchto končinách.. "

„Milý brachu,“ odpovídal Juve, „přibližujeme se k Moulin Rouge

a jiným zábavním podnikům; vy, který je znáte asi lépe než

kdokoliv jiný - jak si představuji - měl byste právě vědět, jak je Bílé

náměstí ve čtyři hodiny ráno plné života.“

„To znamená,“ začal znovu Wulf slavnostním tonem,

podtrhávaje každou slabiku širokým přízvukem, „to znamená. .“

Ale směšný policista neměl příležitost, aby pokračoval ve svých

úvahách, neboť předpokládané davy se nedostavily:

Uauaua totiž zahnul do ulice Loretánské matky boží a kráčel po

ní dlouhými kroky dolů.

Oba policisté ho následovali ne bez obtíží. Člověk primitivní

zrychlil nápadně svou chůzi, v několika vteřinách octl se u vrat

kostela na křižovatce ulice svatého Lazara a ulice Lamartinovy.

A tu se náhle Wulf i Juve zastavili v rozpacích: člověk primitivní

zmizel..

Oba muži pociťovali chvíli úzkost, váhali.

Pak se dal Juve do běhu. Dostal se až k začátku ulice Bourdalone;

a tu, maje co děkovati neslýchanému štěstí, právě když jeho oči

mechanicky zabloudily ke schodišti, vedoucímu k severo-jižní

podzemní dráze, přivábeny snad jejím návěštím, zahlédl matnou a

bílou postavu Uauaua, ponořujícího se do podzemního nádraží.

Stanice byla již osvětlena, okénka otevřena, byla to právě hodina,

kdy denní provoz začínal.

Několika skoky přeběhl Juve kolem vchodu podzemní dráhy až k

ulici Châteaudun, aby se přesvědčil, že nebyl obelstěn, aby zjistil,

jestli Uauaua nevyšel do této ulice druhým východem z nádraží.

Neviděl nikoho. Omyl byl vyloučen: člověk primitivní sestoupil

do podzemí a již nevyšel.

Juve, následovaný Wulfenmimenglaschkem, který byl úplně

omámen, sestoupil rychle do nádraží a ptal se úředníka:

„Neviděl jste tady člověka, nápadného a směšného svým

oblekem?"

Úředník ho přerušil úsměvem:

„Právě si koupil lístek, pane. Sotva před minutou. ."

Juve chvějící se rukou hodil frank pokladníkovi, vzal dva lístky a

nečekaje na drobné následován stále neohrabaným policistou seběhl

po schodech, vedoucích na nástupiště.

Vlak čekal; první vlak, který podle jízdního řádu měl vyjeti za pět

nebo šest minut. Několik málo cestujících bylo rozsazeno v

odděleních, zářivě osvětlených.

Juve, jist nyní tím, že na okamžik přerušené pronásledování je

zase znovu navázáno, už nespěchal.

Prohlížel vagony zblízka, vystříhaje se toho, aby byl příliš viděn,

vrhaje inkvisitorské pohledy do každého vozu, jehož vnitřek

předtím bedlivě prozkoumal již z dálky.

Člověk primitivní byl v prvním vagoně, v motorovém voze.

Před odjezdem tohoto prvního, ranního vlaku nevzbuzovalo

nádraží severojižní dráhy naprosto ten obvyklý dojem živosti a

ruchu stanic, tak přeplněných, tak zalidněných v pozdějších

hodinách.

Nádraží Loretánské matky boží bylo koncem této linky, protože

další trať na náměstí Pigalle nebyla ještě dokončena.

Mnoho vlaků se tu řadilo, jeden za druhým.

Průvodčí i řidiči vlaků tísnili se a bavili se v malých skupinách

kolem malé kanceláře přednosty stanice.

Juve spatřil Uauaua v prvním vagoně.

Člověk primitivní stál tu zcela blízko dveří, oddělujících prostoru

pro cestující od kabiny řidičovy; jestliže Juve pozoroval jeho figuru,

člověk primitivní sám neztrácel ani jediný z pohybů policistových.

Juve se již radoval, že jeho chlapík je v pasti, že je skřípnut, že za

okamžik začne s ním výslech, který pravděpodobně skončí jasným a

přesným zjištěním totožnosti tajemné osoby.

Již nepospíchal se vstupem do vozu, zůstával stranou tísněn

Wulfenmimenglaschkem, který s velikým nepokojem sledoval, jak

Juve vytahuje ze své kapsy browning, připravuje jeho spoušť a

skrývá jej v dlani své pravé ruky.

Náhle však Juve zavyl a vyřítil se.

Spatřil právě, jak Uauaua využívá toho, že řidič vlaku nebyl na

svém místě, jak vnikl do kabiny a zmocnil se řízení motoru.

Juve okamžitě pochopil, oč jde.

A právě v tom okamžiku dal se vlak do pohybu.

Juve, rychlejší než myšlenka, skočil do prvního vozu, ale vzkřikl

bolestí: Wulfenmimenglaschk, který zůstal na nástupišti, zachytil jej

za ruku a div že mu nevymkl prsty.

Vyprostil se sice z nepochopitelného sevření tohoto policejního

hlupáka, ale bolest, kterou pocítil byla taková, že upustil revolver. .

Vlak se nyní řítil do tunelu, zvětšuje svou rychlost. .

Několik cestujících z prvního vagonu při pokřiku Juvově zvedlo

hlavu; neklidně a překvapeně pohlíželi na člověka, který tak

podivně vpadl mezi ně s očima vytřeštěnýma a s pěnou na rtech a

sledujíce jeho kroky ke kabině řidičově s úlekem zpozorovali

podivnou postavu muže, který řídil vlak.

A temný výkřik zazněl nádražím, výkřik ostře se lišící od výjevu

a volání zřízenců, kteří zůstali na nástupišti, zatím co jejich vlak

ujížděl.

A tento výkřik, který unikal z mohutných prsou

Wulfenmimenglaschkových byl:

„ F a n t o m a s ! “

Mají co činiti s bláznem nebo se zločincem - tázali se úzkostlivě

cestující, sedící v motorovém voze. S náhlou spontánní odvahou se

všichni zvedli a s Juvem v čele blížili se ke kabině řidičově, aby se

zmocnili individua, které na sebe vzalo těžkou odpovědnost řízení

vlaku.

Ale náhle se všichni zarazili, stalo se něco, co rozehnalo rychle

celou tu malou skupinku lidí. . zazněla rána z revolveru, kulka

zasvištěla kolem uší!

Nyní nastala panika; nešťastní cestující, němí hrůzou pohlíželi na

svého strašlivého řidiče, který jednou rukou řídil páky a druhou jim

hrozil zbraní, dosud kouřící..

Juve, skrčen za lavičkou jako ostatní spolucestující, aby unikl

smrti, hryzl si rty do krve, zoufalý, zuřivý na toho hlupáka Wulfa,

který ho v nejrozhodnějším okamžiku odzbrojil, čině ho tak bezmoc-

ným, přemoženým, vydávaje ho tak na milost a nemilost jeho

protivníku.

Vlak přeletěl jako smršť nádraží Svaté Trojice a plnou parou

projel stanicí svatolazarskou, přes šílená znamení, která na

nástupištích dávali cestující i přednosta stanice.

Byla to skutečně podivná podívaná na tento jakoby očarovaný

vlak, který přes všecky předpisy a přes všechna znamení letěl

nebezpečnou rychlostí stanicemi, aniž tam zastavil.

Někteří cestující zkoušeli náhodně všecky vypínače doufajíce, že

tím něčeho dosáhnou, pokoušeli se dávati výstražné signály,

domnívajíce se, že se jim podaří uvésti v činnost brzdu.

Běda - všecky tyto pokusy byly bez účinku, vlak se řítil stále

rychleji a rychleji a Juve si řekl:

„Nemusíme se jistě obávati, že narazíme na nějaký vlak, který je

před námi; jsme prvním vlakem v tomto dni, cesta je zřejmě volná;

ale co se stane?. . bude přece třeba se někde zastaviti; severojižní

dráha má svůj cíl u brány versailleské. . Tam Fantomas - neboť to

nemůže býti nikdo jiný, než, Fantomas - chystá nám něco, čím by

nás zahubil.. "

Juve byl nabit odvahou a odhodlán, pěsti měl zaťaty.

Ach, co by byl za to dal, aby měl nyní svoji zbraň, aby s

revolverem v ruce mohl jíti přímo na zločince. Člověk primitivní a

Juve mohli zápasiti, ale Juve nemá revolver.

„Zbraň! Revolver!“, žádal hlasitě, doufaje, že mezi těmi několika

cestujícími bude někdo, kdo mu bude moci půjčiti to, co chtěl.

Ale ustrašený pokřik nešťastných pasažérů severojižní dráhy

přehlušil jeho volání.

A Juve zoufalý, rozčilený, ztráceje hlavu a riskuje svůj život

chystal se skočiti do kabiny, vrhnouti se na netvora.

Buď padne mrtev dříve, než ho dopadne nebo ho zatkne. .

Když tu náhle nastala úplná noc, absolutní tma.

Výkřik zuřivosti unikl se rtů člověka primitivního, zatím co Juve

mu odpovídal výkřikem vítězným.

Policista pochopil, co se stalo.

Správa severo-jižní dráhy měla šťastnou myšlenku vypnouti

proud, aby donutila řítící se vlak k zastavení.

Juve také zpozoroval, že v okamžiku, kdy světla zhasla, přejeli

nádraží Svornosti; vlak tedy právě vjížděl do tunelu s jedinou kolejí.

Ach, tentokrát byl člověk primitivní ve špatné situaci, neboť kryt

tmou a jist tím, že vlak se zastaví, až přestane jeho setrvačnost, mohl

se Juve vrhnouti na svého protivníka; revolver ve tmě je zajisté

zbraní velmi nebezpečnou, ale přece tisíckrát méně obávanou, než

ve světle.

Juve se zvedl a hmataje kolem sebe, plížil se k řidičově kabině,

když tu náhle zableskl se nad nimi oheň a za ním následoval

strašlivý výbuch. Krupobití všeho možného materiálu zdálo se

padati na vlak, který se okamžitě zastavil, vrhaje cestující jednoho

na druhého, zatím co mezi výkřiky, bědováním a nářky bylo lze

slyšeti temné skřípění a rachocení a kovový třesk roztříštěných

oken.

Pak nastalo ticho..

* * *

Červená světla pochodní osvětlovala slabě tragický tunel, v němž

se právě udála strašlivá katastrofa, jejíž příčiny nebyly ještě jasné.

Juve, když byl asi deset minut ležel ve mdlobách, znovu nabyl

smyslů; ale nemohl si ihned přesně uvědomiti, co se stalo.

Snažil se hmatem prohledati zem kolem sebe a zjistil, že je stále

ještě ve voze severo-jižní dráhy, do níž se dostal při tak nešťastném

pronásledování záhadného Uauaua.

Vzpomněl si, že sotva byl přerušen proud a zhasla světla, došlo k

výbuchu.

Úzkostlivě naslouchal, namáhaje se zbaviti se všech trosek a

všeho nánosu, který ho pokrýval.

Slyšel krátké rozkazy. . a ustavičné padání vody. .

Když se mu konečně podařilo vyprostiti se z trosek a vyhlédnouti

rozbitým oknem vagonu, spatřil ve svitu pochodní pohybovati se

známé siluety pařížských hasičů.

Hasiči, ozbrojeni svými háky, hasili jakési doutnající sutiny a

zdálo se, že odhánějí daleko od tunelu ostrý černý dým, který dusil.

Temné osvětlení tunelu, v němž stál rozbitý vlak, dovolovalo

policistovi, aby zjistil, že výbuchem byly zničeny nejen vagony,

nýbrž i klenutí tunelu, které bylo úplně proraženo a že hlína,

vytržené trubky, roury, dláždění, kusy asfaltu spadly až k tunelu,

kde visely v hrozivé rovnováze nad troskami klenby.

Juve pochopil, že došlo k nějakému výbuchu - snad vybuchla

nějaká bomba - nad vlakem, právě v okamžiku, kdy tudy projížděl,

k výbuchu tak silnému, že prorazil spojení mezi tunelem a dláždě-

ním na náměstí Svornosti.

Se všech stran spěchali k záchranným pracím zřízenci severo-

jižní dráhy za pomoci hasičů; mnoho osob bylo raněno, ale, zdálo se,

že jakýmsi zázrakem nebyl tu nikdo zabit.

Juve, který neměl na sobě ani škrábnutí, přiřadil se nepozorovaně

mezi záchrance a bedlivě prohlížel všecky, jimž byla poskytována

první pomoc.

Živil v sobě tajnou naději, že mezi nimi nalezne svého protivníka.

Leč běda! Juve nedosáhl této radosti, již očekával:

Člověk primitivní zmizel.

Patrně i on, díky neuvěřitelnému štěstí, unikl stejně jako Juve - a

bylo to vlastně velmi pravděpodobné, neboť kabina, v níž byl, byla

výbuchem jen velmi málo dotčena.

Juve, který by byl velmi rád zvěděl a ujasnil si příčiny této

explose - umíněně jako děcko, se tázal, neměla-li i ona ať už přímou

nebo nepřímou souvislost se záležitostmi Fantomasovými -

vyškrabal se namáhavě na střechu kabiny, pomáhaje si rukama i

nohama.

A když stanul na střeše kabiny, byl právě v rovině proražené

klenby a pozoroval zvědavě otvorem v zemi první zásvity dne.

Dostal se právě na to místo, kde se dlažba propadla do tunelu

severo-jižní dráhy.

Rozhlížel se kolem sebe a náhle jakoby byl zaslechl kdesi temné,

tlumené vzdechy.

Šplhaje po plynové rouře, výbuchem úplně zkroucené, po rouře,

která visela až k samé kabině, vylezl Juve pomalu až na povrch

země, přelézaje všecky trosky a hrboly i průrvy, zašpiněný a rozbitý!

Vzdechy, které dříve slyšel jen velmi matně, staly se náhle

zřetelnějšími. Mezi dvěma kameny oddělenými od sebe rourou,

která mezi nimi zachovávala velkou mezeru, leželo bezduché tělo

muže.

Byl až tam vržen výbuchem nebo spadl tam naopak v okamžiku,

kdy zem se propadávala?

To se tázal Juve sám sebe nejdříve; obrátil k sobě jemně tělo, celé

pokryté prachem, blátem a černými sazemi. . jestliže až do té chvíle

nebylo žádné mrtvé oběti, nebude se to pravděpodobně moci říci za

několik okamžiků!. .

Juve pozvedl, jak nejlépe uměl, své lidské břímě vyvržené z

chaosu výbuchu a podařilo se mu s největším úsilím položiti je na

dlažbu vedle otvoru, způsobeného výbuchem, položiti je doprostřed

obrovského zástupu lidí, které stěží udržoval silný kordon policie.

Nedávaje se nijak rušiti voláním „bravo“, kterým dav provázel

jeho záchranné práce, sklonil se nad hrudí muže, kterého právě

vynesl a vesel vztyčil hlavu, neboť uslyšel tlouci srdce.

Hned se instinktivně orientoval:

Stál na náměstí Svornosti; tam se propadla dlažba a černý otvor

zel v zemi právě na straně jedné z nádrží fontán, přesněji řečeno:

právě u té, která byla nejblíže k Seině — u pověstné Zpívající fon-

tány!

Juve šel k nádrži, ponořil do ní svůj kapesník a vrátil se k

nešťastníkovi, chtěje ovlažiti jeho rty trochou vody, chtěje zbaviti

jeho obličej hustého bláta a černého nánosu.

Ale sotva policista začal svou šlechetnou práci, když tu náhle

sebou trhl, nohy mu poklesly, padl na kolena vedle bytosti, kterou

byl právě vyrval smrti..

. .a vykřikl:

„Fandor! To je Fandor!“

X X V I I I .

J E M A R I E P A S C A L O V A V I N N A ?

Juve a doktor Gast, kteří mluvili tichým hlasem v jídelně,

sousedící s ložnicí Fandorovou, se náhle odmlčeli.

Jejich pacient Fandor, který se právě probudil, křičel:

„Zmírám hlady!“

Bylo právě devět hodin ráno.

Juve v okamžiku, když vyrval svého přítele z nejnebezpečnější

situace v průrvě nad podzemní drahou - způsobené výbuchem,

jehož příčina nebyla dosud zjištěna - spěchal, aby zavezl

nešťastného žurnalistu do jeho bytu v ulici Richerově a aby mu

poskytl první pomoc, odkládaje na pozdější dobu ukojení své

zvědavosti o tom, jaké byly příčiny, které nejen způsobily toto

setkání, ale i uvrhly Fandora do tak nepříjemného postavení.

Při zběžné prohlídce, do níž se Juve rychle dal a při tom, když s

pomocí Fandorovy domovnice ukládal tělo žurnalistovo na lůžko,

zjišťoval policista, že zranění Fandorovo bylo zřejmě jenom lehké, tu

a tam, na čele, na rukách - pouhé odřeniny. Fandor měl na skráních

jen několik stop popálení a to bylo vše.

Ale co Juva nejvíce zaráželo, to byla únava v tazích obličeje a

pevně stisknuté rty zraněného.

Fandor se rychle probral ze svého bezvědomí, ale okamžitě zase

usnul a Juve, přes mocnou zvědavost, která dráždila jeho mysl,

zřekl se v tom okamžiku jeho vyptávání, dávaje přednost jeho

odpočinku.

Zatím přišel okresní lékař doktor Gast, kterého dal Juve rychle

zavolati.

Lékař prohlédl nemocného ještě za jeho spánku, zkonstatoval

nejprve, že Fandor nemá vůbec horečku a že tedy jeho stav

nevzbuzuje žádných obav. Ale zároveň zpozoroval - jako Juve již

před tím - že spáč se zdá býti zcela vyčerpán, jakoby nějakým

dlouhým utrpením.

„Kdybychom nestáli před Pařížanem, před svobodným člověkem

nestrádajícím nedostatkem peněz,“ prohlásil lékař rozvážným

tonem, „byl bych v pokušení předpokládati, že tento člověk trpí

úplným vysílením - z hladu.“

A právě vtom okamžiku, kdy doktor Gast pronesl tato slova a

kdy Juve přisvědčivě pokyvoval hlavou přemýšleje o tom, jaká je asi

příčina tohoto podivného stavu Fandorova, vzkřikl žurnalista ještě

téměř z polospánku, jakoby rychle chtěl dáti za pravdu

representantu lékařské vědy:

„Zmírám hlady!. ."

Jedním skokem Juve i doktor se vřítili do Fandorovy ložnice.

Žurnalista se bez nesnází posadil na svém lůžku, srdečným

pohledem přivítal Juva a trochu překvapeně si prohlédl lékaře, ale

pak, nepokoušeje se nijak vyptávati se obou osob stojících před ním,

nesnaže se nijakým způsobem dověděti co se s ním stalo, rozváděl

rychle svá první slova, jakoby byl stižen nějakou fixní ideou:

„Pospěšte si, pospěšte si, dejte mi něco k jídlu.“

Lékař i policista se dohovořovali pohledem; Juve neřekl ani slova,

neměl, co by tu řekl, nemusil mít - jako neodborník - žádné mínění.

Lékař přezkoušel puls, shledal, že byl výborný, ačkoliv poněkud

zrychlenější a prohlásil:

„Na mou pravdu, není třeba mu odporovati, je možno mu dáti

něco lehkého. . kousek šunky na příklad. .“

Doktor Gast nedokončil - výbuch mohutného zakletí přerušil jeho

řeč. Fandor s rozlíceným pohledem vzkřikl na překvapeného lékaře:

„U všech čertů, žádné na příklad, žádné na příklad. . vše. co

chcete, jenom ne šunku. . šunku! šunku? - ne, děkuji, té mám až po

krk. .“

Lékař, zvyklý počítati s choutkami nemocných, klidně

pokračoval dále, aniž se pohoršoval nad rozčilením svého pacienta:

„. .nu dobrá, tedy kousek kuřete nebo masitou polévku. ."

Tento výčet Fandora uspokojil a žurnalista, toužící zřejmě po

řádném obědu, informoval své okolí tónem značně žertovným,

který podivně kontrastoval s jeho unaveným, vysíleným vzezřením:

"Víte, je pravda, že mám velký hlad, ale nezapomeňte, že mám

právě takovou žízeň, velkou žízeň!“

* * *

„Tak co, pane doktore?“

„Nu, pane, myslím, že všecko je v nejlepším; pořádku. . Náš

pacient má skutečně obdivuhodný apetit, a už zase spí; je to zcela

přirozený zjev u trávení vysíleného člověka. Ale ze všeho mohu

souditi, že již zítra nebude pan Fandor pociťovati takové nesnáze.

Rozhodně však byl již nejvyšší čas, aby byl nasycen a napojen, neboť

vzbuzuje velmi oprávněný dojem, že by byl určitě zemřel hlady. ."

Juve chodil po pokoji maje ruce skříženy a kroutě hlavou:

„To je to, co nemohu pochopiti. . proč Fandor nejedl?. ."

„Nejméně osmačtyřicet hodin,“ ujišťoval lékař.

„Nejméně osmačtyřicet hodin,“ opakoval Juve, kroutě stále

hlavou, „to je nepochopitelné. ."

Ale také lékař se tázal:

„Když jste před chvílí odešel, nedověděl jste se se nic nového,

pane inspektore, nedověděl jste se žádné nové podrobnosti o strašné

katastrofě, která by vás byla stála život právě tak, jako vašeho pří-

tele?"

Juve učinil zamítavé gesto rukou:

„Opravdu ne příliš, pane doktore; vím pouze, že na štěstí při této

tragické nehodě nedošlo k žádným obětem na životech; zraněných je

málo a to pouze lehkých případů, pokud se týče toho, co asi způso-

bilo tuto hroznou nehodu, nebo lépe řečeno onen výbuch, není nic

přesně zjištěno.. Mám jakýsi nápad, domněnku velmi matnou a to,

že asi unikl plyn a naplnil prostoru severojižní dráhy. . neboť po

výbuchu byl skutečně cítit velmi silný zápach plynu."

„Ale jak mohlo dojíti k výbuchu," tázal se lékař.

„Oh, velmi jednoduše," odpověděl Juve, „připustím-li tu

možnost, že unikal plyn, stačila zřejmě malá jiskřička, aby jej

zapálila.. "

„To je opravdu velké štěstí," zvolal doktor Gast, „že není třeba

truchliti nad horší tragedií."

Mladý lékař se podíval na hodinky a podávaje Juvovi ruku řekl:

„Odpusťte, pane inspektore, že vás opouštím, ale mám vykonati

ještě mnoho návštěv a moje přítomnost u vašeho pacienta není již

nutná.. Jen ať zůstane ještě celé odpoledne v klidu, nedělá nic una-

vujícího a já se přijdu zase večer na něho podívat. ."

Policista doprovodil lékaře až ke dveřím, ujišťuje ho, že všecky

jeho předpisy budou přesně dodrženy.

Juve měl ještě velmi mnoho věcí na práci a to velmi spěchajících

věcí, ale v tom okamžiku, kdy Fandor ležel připoután nemocí na

lůžko, mohlo se státi cokoliv a Juve by ho ani na chvíli neopustil.

Když policista zavřel dveře za lékařem a vracel se tiše k

Fandorovi, uslyšel radostný dupot. Potichu se přiblížil až k ložnici

Fandorově: nemohl zadržeti výkřik překvapení.

Žurnalista, oblečený jen v pyjamas, stál uprostřed pokoje: jednu

nohu maje opřenu o židli, obouval si pohodlně střevíce.

Při Juvově pokřiku se Fandor obrátil:

„Tak co?“ zvolal, vysílaje k policistovi radostný pohled.

Juve vyvaloval oči.

„Bože, ty ses zbláznil! Lézti s postele v takovém stavu, v jakém

jsi. .!“

Ale Fandor se přiblížil, udeřil se do prsou a zvučně zvolal:

„V takovém stavu, v jakém jsem?. . Chcete snad žertovat?. . Mám

se jako Prašná brána!. . A pak: mám dojem, že teď není právě

vhodný okamžik, aby se člověk vyvaloval v posteli.. Před chvilkou

jsem nechtěl nic vykládati před tím smrtonošem, kterého jste mi sem

přivedl, aby mne dostal na onen svět. Ale protože se to tomu zvířeti

nepodařilo.. a konec konců je nejdříve třeba, abychom si vše

vysvětlili, milý Juve. .“

Ton Fandorův byl tak jistý, tak jasný a tak srdečný, zvuk jeho

hlasu tak pevný a barva jeho tváří tak zdravá, že Juve nepokládal za

svou povinnost mu odporovati, ani bráti příliš vážně svou úlohu

ošetřovatele nemocných.

„Na mou duši," zabručel zprvu Juve váhavě, resignuje potom a

na konec jsa velmi rád, „na mou duši, drahý Fandore, když tedy

nechceš dělat nemocného, dělejme, jako bys byl úplně zdráv; pokud

se mne týče, je mi to jenom vhod. .“

Fandor dokončoval pomalu svoji toaletu, přešel potom do

jídelny, kde dojídal ještě všechny zbytky a usazuje se za stůl zvolal:

„Juve, já zmírám hlady. . musím se ještě navečeřeti!“

Policista se usmál.

Fandor ukojil nejdříve svůj ohromný apetit a Juve šťasten, že ho

vidí stále spokojenějšího, díval se, jak si čile počíná.

Když skončil, podepřel si bradu oběma dlaněmi a pohlížeje

upřeně na Juva a zatvářiv se vážně, jako vždy, když hodlal se svým

učitelem mluviti o vážných událostech, začal:

„Nu tak, milý Juve, kde jste se toulal?“

„To bych se mohl ptáti spíš já,“ zvolal policista.

„Já?“ řekl Fandor, „to přece není vůbec důležité, ale vy naopak. ."

„Ne,“ přerušil ho Juve. .

Boj zvědavosti a skromnosti rozpoutal se mezi oběma muži.

Policista krátce rozhodl:

„Slyš, Fandore, já jsem starší, je třeba, abys mne poslouchal,

mimo to velmi nutně potřebuji zvěděti přesně vše, co se s tebou

dělo, abych sám mohl porozuměti příhodám - mohu to říci bez pře-

hánění - příhodám neobyčejným a nepravděpodobným, jichž

hrdinou, obětí a také svědkem jsem po několik dní byl.. Začni

tedy. ."

„Ne, poslouchám vás,“ řekl prostě Fandor útočící velmi prudce

na slabou kostru kuřete. .

Juve a Fandor po dvě dlouhé hodiny vyprávěli si bez ustání o

nejrůznějších příhodách, obklopujících zahraniční dobrodružství,

jehož režisérem byl i tentokráte jistě sám Fantomas.

A za tu dobu si vysvětlili velmi mnoho věcí a z tohoto rozhovoru

vyplynul velmi jasný, velmi přesný názor o všech událostech i

příhodách, které až do této doby zůstávaly v očích obou

nevysvětleny, ve stínu.

Nic nebylo zřejmě jasnějšího než záměry Fantomasovy.

Tento strašlivý bandita se pravděpodobně již před delším časem

rozhodl, že se zmocní pověstného červeného diamantu krále

hesensko-výmarského. Ale protože věděl, že tento zázračný klenot

nebylo lze snadno umístiti a že skutečně nebylo možno, aby jej

prodal kdokoliv jiný mimo jeho majitele, nebo aby tedy byl zpět

koupen jenom samotným vlastníkem, kdyby mu snad náhodou byl

ukraden, rozhodl se asi Fantomas, že se zmocní osoby krále, že

potom ukradne diamant a že jej vrátí panovníkovi i s jeho svobodou

jen za obrovskou sumu peněz.

Fantomas, když zavraždil Susy d'Orsel - neboť beze všech

pochyb byl on sám původcem tohoto zločinu - měl asi na mysli, že

se mu podaří dostati krále do vězení francouzské spravedlnosti jako

vraha Susy d'Orsel a že si potom zahraje na záchrance, když ho z

toho dostane. To byl určitě první plán zločincův.

Tento plán však se zhatil příchodem Fandorovým, který

doprovázel krále k jeho milence, ale Fantomas byl muž nápadů i

fantasie; nezoufal nad tímto protivenstvím, naopak pocítil jistě

veliké potěšení, neboť hle, zde se mu naskytovala příležitost zabíti

dvě mouchy jednou ranou: zmocní se panovníka, uvězní ho ve

skrýši Zpívajících fontán a nad to nechá podezření z vraždy

padnouti na Fandora.

To byly zřejmé kombinace tohoto netvora.

Okolnosti rozhodly však jinak a Juve i Fandor se z toho velmi

radovali, neboť tohle bylo první nepochybné vítězství nad jejich

obávaným nepřítelem, neuchopitelným Fantomasem! Leč událostem

nebyl ještě konec. Naopak. .

Snad největší obtíž jejich práce je ještě před nimi.

Šlo o to, aby nejdříve nalezli diamant, ukradený zločincem, za

druhé o to, aby se zmocnili samotného Fantomase.

Jaké budou asi prostředky, jichž policista i žurnalista použijí, aby

toho dosáhli? To byla první otázka, již si sami nyní kladli, když tak

hovořili mezi čtyřma očima v malém Fandorově salonku.

Dva body nebyly ještě vyjasněny v jejich myslích; vztahovaly se

ke dvěma ženám:

Předně: jaká přesně byla v celé té aféře úloha mladé krajkářky

Marie Pascalové, jejíž chování se zdálo zároveň i korektní i

podezřelé, podle toho s jakého hlediska ji člověk soudil. Korektní,

jestliže ta mladá dívka byla upřímná, podezřelé, hrála-li komedii.

V tomto bodě nedošli ani policista ani žurnalista ještě k tomu, aby

zaujali přesné stanovisko k některé z těchto dvou možností.

Kromě toho však se před nimi týčila neméně živá hádanka v

podobě falešné velkokněžny Alexandry, tajemné a zneklidňující

lady Belthamové.

Jistě, že jí Juve vděčil za své osvobození a to byl jistě vážný

důvod, svědčící o dobrých úmyslech Fantomasovy milenky.

Ale byl Juve zachráněn jako Juve nebo - nedopatřením lady

Belthamové - jako Fantomas?

To bylo třeba rozřešiti a rozřešiti co nejrychleji.

Juve ostatně předpokládal, že rozřešení této otázky nedá na sebe

dlouho čekati; věděl přímo od lady Belthamové, že vystupovala jako

velkokněžna Alexandra v hotelu „Amerika“; ihned se vydá na cestu

k ní: buď skončí svůj rozhovor s ní spojenectvím, nebo - ji zatkne a

dopraví do vězení.

Fandor se zase rozhodl, že svou první vycházku - a k té se

rozhodl za několik okamžiků - zasvětí návštěvě Marie Pascalové.

Mladý muž si netrpělivě přál znovu spatřiti tuto roztomilou

krajkářku a zatím, co jeho mozek člověka pátrajícího po zločinu byl

zmatený a váhající, jeho srdce člověka galantního si toužebně přálo,

aby milá dělnice nebyla vinna ani tím nejmenším spojenectvím se

strašlivým Fantomasem.

Oba přátelé došli ve svém rozhovoru až k tomuto rozhodnutí,

když tu náhle zazněly prudké, opakující se rány na dveře a zároveň

zvonek u vchodu zuřivě zadrnčel.

„Kdo to, k čertu, může být?“ tázal se Fandor.

Mladý muž se již chystal, že otevře dveře, ale Juve, vždy

nedůvěřivý, mu radil, aby se na okamžik uchýlil do svého pokoje a

čekal tak dlouho, až pozná, s kým tu má co činiti a muže ji se

představiti svému návštěvníkovi.

„Já sám," řekl Juve, „půjdu otevříti.“

Fandor respektoval toto přání a policista šel ke dveřím. Ale ještě

skoro ani neotevřel a už, úplně ohromen, ustoupil do pokoje;

instinktivně se uhnul, aby dal vejiti návštěvníkovi.

„Vy?" zvolal, „vy tady?“

„Ano, já. . Wulfenmimenglaschk."

Směšný policista vstoupil autoritativně do příbytku krokem,

který se chtěl zdáti resolutním a Juve ho následoval, zděšen touto

nenadálou návštěvou. Wulfenmimenglaschk se zastavil v pracovně

Fandorově a pohlížeje vítězně na Juva, který stál před ním tiše a

nehybně, řekl:

„Nuže, pane Juve, co říkáte mému detektivnímu čichu?"

Wulfenmimenglaschk zářil.

„Vašemu detektivnímu čichu?" ptal se chladně Juve.

„Nerozumím vám!"

Velitel policejního oddělení z Hesenska-Výmarska pohlížel

upřeně na Juva svýma zalitýma zářícíma očima a vysvětloval

nadutě:

„Ach, vy jste se snad domníval, že se mne zbavíte a že jsem dobře

zasazen na peroně severojižní dráhy, když jste odjel vlakem? Ale

Wulfenmimenglaschk se jen tak lehce nedá, pane! Přišel jsem na

místo výbuchu přesně v okamžiku, kdy jste volal adresu šoférovi

taxíku, odvážeje s sebou jakousi mrtvolu!. ."

„Mrtvolu," poznamenal Juve polohlasně, „které se daří

znamenitě."

Ale Wulfenmimenglaschk pokračoval:

„Poznamenal jsem si tuto adresu do svého notýsku, dal jsem se

do pomáhání nešťastným obětem výbuchu při záchranných pracích

a při tom jsem dal několik přesných informací mnoha osobám, které

byly v mé blízkosti.. “

„Ale jděte," řekl Juve, „opravdu?“

„Ostatně byl jsem při tom dotazován také osobou, s níž byste se

byl jistě velmi rád dostal do styku, neboť asi právem předpokládám,

že ji stále ještě hledáte."

„O kom to mluvíte?“ tázal se Juve poněkud neklidně.

„No přece," zvolal Wulfenmimenglaschk, „to lze tuze lehko

uhodnouti. Mezi osobami, které unikly úrazu, byl také onen

nešťastník, kterého jste mne nechal celou noc pronásledovati.. "

„Fantomas!" vykřikl Juve.

Wulfenmimenglaschk ho opravil:

„Fantomas? To nemyslím."

Díval se na Juva upřeně, s ironickým úsměvem, a pak znovu

začal:

„Fantomas? To ne; ale člověk primitivní, ten stařec v bílém šatě,

kterého vy nazýváte. . kterému všichni říkají Uauaua."

„A vy jste ho nechal odejíti?" zařval Juve, který zatínal pěsti a

stěží se zdržoval, aby neskočil hlupákovi na krk.

„Nu ovšem, nechal jsem ho odejíti," pokračoval

Wulfenmimenglaschk s uspokojením, „ovšem, samozřejmě, nechal

jsem ho odejíti, ale vím, kde bydlí, dal mi svou adresu. ."

„Ah!“ ušklíbl se Juve, „ten nám ale dělá nohy!"

A pak pokračoval v klení:

„U všech ďasů, to je smůla.. Fantomasova odvaha je

neslýchaná.. Vrátiti se tam a zůstati na místech výbuchu, když

věděl, že já sám tam jsem. Ta obluda mě patrně viděla odjížděti..

Ach, u sta hromů, když si pomyslím, že tento hlupák. ."

Pronášeje tato slova, probodával Juve pohledem

Wulfenmimenglaschka, ale ten nepřikládal chování policistově

žádnou důležitost a sděloval mu tajemným způsobem, jako by to

mělo nej větší důležitost v očích Juvových:

„Rád bych vám něco svěřil: král odjíždí dnes večer do

Glotzburku; rozhodli jsme se tak. . ale to vám říkám, pane, že se

před odjezdem stane ještě nějaká pořádná událost. ."

„Copak?" ptal se Juve mechanicky.

Wulfenmimenglaschk se přiblížil třemi kroky k inspektoru stráže

bezpečnosti.

Byl u něho tak blízko, že se ho takřka dotýkal. Důvěrným tónem,

prorokujícím i vítězným zároveň, dívaje se Juvovi přímo do očí,

prohlásil jasně:

„Za několik okamžiků, pane, máme vinníka."

Lehký šustot způsobil, že se Wulfenmimenglaschk obrátil.

Ale ani se ještě zcela neobrátil a s jeho úst snesl se strašlivý

výkřik.

Fandor vstoupil do pokoje.

„Ach, můj bože," křičel Wulfenmimenglaschk, „on je zde?. . kdo

je to?. . To je král.. ne, to není král.. Pomoc!. . Pomoc!"

Wulfenmimenglaschk v jediné vteřině nakupil na stůl mezi sebe a

Fandora vše, co mohl popadnouti: židle, polštáře a různé jiné

předměty a zatím co Juve propukl v mocný smích nemoha zadržeti

svou veselost přes všecky vážné starosti, Fandor si hryzl rty, bruče

ohromen:

„No, tohle, ten hlupák je s to demolovati můj celý byt!“

Wulfenmimenglaschk jsa úplně ovládán pohnutím a také

hrozným strachem, pohlížel skrze své barikády na Fandora, který tu

stál bez hnutí.

A omezený velitel policejního oddělení z Hesensko-Výmarska,

jsa na nejvyšší míru uděšen, vrhal šílené pohledy na všecky strany

hledaje nějaký východ, kterým by mohl uniknouti a prohledával své

kapsy v naději, že tam nalezne zbraň..

Wulfenmimenglaschk se nedostal k svému revolveru a proto

ozbrojil své prsty alespoň ocelovým boxerem, ale dělal to tak

neobratně, že se zapletl do velmi dobrých pout, která stále nosil

okolo zápěstí své ruky; rozčilení tohoto komického hromotluka bylo

tak veliké, že se dostal do své vlastní léčky, a že si sám spoutal obě

ruce tak znamenitě, že se mu nepodařilo se osvoboditi, ačkoliv vy-

vinul neslýchané úsilí. .

Strach Wulfenmimenglaschkův dostoupil nyní vrcholu!

Zbledl, jeho pohled přebíhal zděšeně s Juva na Fandora a jeho

nohy poklesávaly, když se snažil doplížiti se až do předsíně, v níž

hledal možnost spásy v útěku.

Policista i žurnalista pohlíželi na tuto neuvěřitelně komickou a

zato nepochopitelnou scénu beze slova a bez hnutí!

Měli přece jen slitování s tím nešťastníkem; pokusili se učiniti

pohyb, aby se k němu přiblížili a aby mu vrátili svobodu, jíž se tak

sám zbavil, ale když Wulfenmimenglaschk viděl, že se hýbají, křičel

ještě silněji: „Pomoc, pomoc. . ach, nezabíjejte mne!. .“

Hrůza dodala nešťastníkovi síly - podařilo se mu konečně dostati

se až k východu, rukama, želízkem spoutanýma, otevřel dveře na

chodbu a vyletěl ven s takovou rychlostí, že by jí nikdo u člověka

tak tělnatého nepředpokládal.

Když za sebou přirazil dveře, a když se už cítil poněkud v

bezpečí, skryt touto překážkou, křičel zuřivě hroze, zatím co rychle

seskakoval po schodech:

„Juve, králi, Fantomasi.. ještě se uvidíme, dozvíte se ještě o mně!“

Tato úžasná scéna se odehrála s takovou rychlostí, že Juve i

Fandor, když se okamžik zaraženě na sebe dívali, vypukli v

neutuchající smích.

Ah, jistě nebylo na světě druhého takového člověka, aby tak jako

Wulfenmimenglaschk dovedl prováděti takové neobyčejné

nesmysly, a aby stělesnil najednou komické i groteskní tak

sensačním způsobem.

„Věděl jsem, že je hlupák,“ prohlásil nakonec Juve, „ale nevěděl

jsem, že je blázen. Co se mu to stalo? Co znamenalo takové zděšení,

když tě spatřil?"

A Fandor vysvětloval:

„Milý Juve, musíte přiznat, že je přece trochu proč.

Nezapomínejte, že pro toho ubohého Wulfenmimenglaschka král,

který je králem, není král, který jím byl. Vidí, že existuje nějaký

podvodník, ale nedovede říci, který to je. A jestliže prokazuje

bezmeznou oddanost svému panovníkovi, je zcela bezradný, neví,

má-li se dáti do služeb toho, který je právě nyní v Palace-Royale,

anebo do služeb záhadné osoby, kterou v jeho očích představuji já. ."

Juve pokrčil rameny a řekl:

„Pro tohle není hloupý. . když si vzpomenu, že měl v rukou

Fantomase a že ho nechytil. . ach, kdybych tam býval byl!"

Ale Fandor utěšoval svého přítele:

„Kdybyste tam býval byl, Fantomas by se jistě neukázal."

Když se ještě chvíli bavili komickou figurou

Wulfenmimenglaschka, vrátili se oba muži k záležitostem

vážnějším.

Čas prchal.

Rozhodli se: jeden šel k Marii Pascalové, druhý k lady

Belthamové.

* * *

„Slečno Marie, slečno Marie, vstupte přece a odpočiňte si chvilku

tady u mne!“

Roztomilá krajkářka, která šla právě kolem dveří vrátnice,

mimovolně poslechla sladkého pozvání pseudo-domovnice, již

nikdo neznal jinak, než jako matku Citronovou.

Mladá dívka posadila se v křesle, které jí nabídla její hostitelka.

Usedajíc znavená, vydychla dlouze.

Nebylo ještě ani deset hodin ráno a dívka, oči majíc zčervenalé,

obličej znavený, zdála se tak zničena, jako by byla celou noc ztrávila

shrbená nad úmornou prací.

„To nesmíte tolik pracovat," soudila domovnice, která se mýlila v

příčinách únavy zobrazující se ve tváři dívčině. „Takhle se vydáte

rychle ze svých sil při tomto řemesle, slečno Marie. ."

Ale roztomilá dělnice zavrtěla hlavou:

„To není práce, která mi škodí, paní Citronová.. naopak! Jsem-li

myslí u práce, tím si odpočinu, neboť mne to rozptyluje a dává

zapomenouti.. mám tolik starostí!“

Domovnice se přiblížila a řekla Marii Pascalové s účastí:

„Vypravujte mi to, drahá slečno, snad bych vám mohla pomoci?!"

Dívka propukla prudkým vzlykotem, nemohouc zprvu

promluviti ani slova. Ale přemáhajíc se, brzy se vzpamatovala,

pozvedla oči a tonouc ještě v slzách, šeptala:

„To jsou všechny ty věci, paní Citronová, ty tajemné události,

které mne mučí a vzbuzují moji úzkost. Ach! Proklínám noc, ve

které jsem viděla páchati zločin, proklínám den, kdy jsem se po prvé

viděla. . s králem.. neboť se nemohu zbýti myšlenky, že sběhly-li se

tajemné věci tady, ještě daleko tajemnější že se udály v Palace-

Royale."

Dívka, kterou domovnice blahovolně poslouchala, vyprávěla

snad již po sté neobyčejný sběh zvláštních událostí, které od

určitého času rozrušovaly její klidný život.

Bylo to přiznání lásky, které králi učinila a vzpomínání na

nezapomenutelné chvíle s ním prožité; potom však následovaly

výslechy, policejní šetření, nařčení a podezření! Zdálo se nejdříve, že

je se všech stran chráněna, potom však nastala prázdnota a temno..

Bedřich Kristián ji nepoznával, lidé od policie ji neustále pozorovali,

ustavičně ji stopovali, vyhrožovali ji skoro.

Už to nebyl život, bylo to jen živoření - neustále býti na stráži,

stále u výslechu a to všechno s pocitem úplného osamocení,

opuštění ode všech těch, kteří před chvílí se zdáli o ní projevovati

zájem.

Ach, kdyby jen mohla nalézti někoho, o něhož by se mohla opříti,

koho by mohla přesvědčiti, že mluví pravdu.

Několikráte již se rozhodovala, že půjde navštíviti onoho

policistu, na něhož ji před několika dny poslal král; že půjde k

Juvovi!

Domovnice se při tomto jméně zachvěla.

Už hodnou chvíli měla je matka Citronová na rtech, ale váhala je

pronésti, dávajíc celkem přednost tomu, aby myšlenka, kterou

předvídala, vyšla od samotné dívky.

Když Marie Pascalová vyslovila toto jméno, zásvit temné radosti

zazářil v ocích tajemné stařeny, která pro dělnici byla matkou

Citronovou.

Lichotivě zahovořila:

„Skutečně, musím vám dáti za pravdu, má drahá, i já se

domnívám, že vám napadla šťastná myšlenka. Jistě, vy jste v té aféře

příliš zamotaná, než abyste se z ní sama dostala a na vašem místě šla

bych hned všecko vypravovati onomu policistovi. ."

„Viďte že ano?" přerušila ji Marie Pascalová, „je to také vaše

mínění?"

„Ano, ano, jak vám říkám."

Marie Pascalová řekla váhavě:

„Ale neodvážila bych se nikdy jíti k tomuto pánovi zcela

samotna. ."

Domovnice, jako by byla ovlivněna nějakou náhlou inspirací,

dala ruce do boků a upřeně se dívajíc na dívku, řekla:

„Slečno, víte dobře, jak vás mám ráda; nuže tedy, jakože mi tu

říkají matka Citronová, dokáži vám to; srdce mi usedá, když vás

vidím tak nešťastnou, maličká.. Hleďte, popřejte mi dvě minuty

času, abych si mohla vzít svůj sváteční klobouk s květinami a abych

to mohla říci hospodyni, která mne tu za mé nepřítomnosti

zastupuje a já vás sama dovedu do příbytku toho pana Juva.. Máte-

li z něho strach, já už budu vědět, jak s ním mluviti."

X X I X .

K O M P R O M I T U J Í C Í O D H A L E N Í .

Fandor vyšel z domu, aby zašel do ulice Monceau, kde se chtěl -

jak už předtím řekl Juvovi - informovati o Marii Pascalové, a ocitnuv

se na chodníku zhluboka vdechl vzduch ulice se zřejmou radostí.

„Opravdu," pomyslil si, „dělá to tuze dobře, dýchati volný

vzduch, dívati se na modré nebe, míti světlo, viděti celý ten uliční

život.. “

Žurnalista kráčel statným krokem, zvědavě si prohlížel a

pozoroval všecko, co se dotýkalo jeho očí.

Po strašlivé úzkosti posledních dní ztrávených ve vězení

Zpívajících fontán, když už cítil, jak se ho smrt dotýká, zdálo se mu

nyní, že je neobyčejně krásné žíti, choditi, toulati se, býti konečně

volný.

Nejnepatrnější věci měly pro něho nyní zcela zvláštní barvu i

chuť. Cigareta, kterou kouřil, měla zvláštní vůni, ženy, které

potkával, měly zvláštní krásu, děti si jaksi neobyčejně vesele hrály a

všecko na něho působilo dojmem dokonalosti a poutavosti,

diskrétních odstínů, rozkošného vzezření. .

„Opravdu, život je krásný!“

A maje límec svého zimníku ohrnutý - nebylo totiž vůbec teplo -

obě ruce zabořeny do kapes kabátu, nemaje již ani hlad ani žízeň,

což v něm způsobovalo velmi blažený stav, kráčel Fandor dlouhými

kroky, dlouze ssál kouř své cigarety, celý radostný celý usměvavý. .

Žurnalista však po pravdě řečeno nebyl rozradostněn jen tímto

fysickým stavem. Byl-li spokojen, bylo to ve skutečnosti také proto,

že se domníval, že Juve i on budou brzy vítězi, že výsledek celého

pátrání je už jisté a dopadení vinníka, tak horlivě pronásledovaného,

definitivně zajištěno.

„Nemohu se mýliti v Juvovi; jak je jenom ten proklatý Juve

tajemný! Jak dbá na to, aby nikdy nemluvil jinak, než s jistotou! Jak

chce jednati vždy jen s vyloučením náhody. . Zajisté, neřekl mi nic

určitého a přece se domnívám, že je na stopě někoho. . že Fantomas

je vinníkem, o tom není jistě pochyb, ale kdo, u čerta, je Fantomas

mezi těmi všemi osobami, které ať zdaleka nebo zblízka jsou zaple-

teny do všech těch pletich, které my oba dva zkoumáme. . Já sám

přiznávám, že to ani zdaleka netuším, ale vsadil bych se, že Juve má

již svou myšlenku, svůj plán sestaven.. "

Fandor si nepřiznal, že jakýsi stín leží ještě na této jasné

perspektivě.

Byl-li Juve na stopě Fantomase, zdálo se stejně jisté, že tentokráte

obávaný bandita nejednal sám. Juve věřil, alespoň zásadně, že

Fantomas měl spoluvinníky.

A kdo mohli býti tito spoluvinníci?

U ďasa, Fandor už měl své mínění, byli to.. byli to. . ano. . byli to

všichni ti, kteří navštěvovali dům v ulici Monceau, tajemný

příbytek, v němž se odehrálo celé drama, mezi nimi.. byla Marie

Pascalová!. .

„Proklatě," zaklel Fandor, nucen přese vše usuzovati, že v mnoha

případech bylo chování této dívky skutečně podezřelé. . „proklatě, je

roztomilá ta maličká a jestliže se někdy opravdu objeví, že je vinna,

budu nucen neklásti překážek toku událostí. Bude to otázka mé cti a

mé povinnosti. Bude to zatracená záležitost, neboť konec konců

Marie Pascalová a já. ."

Reportér došel rychle k ulici Monceau a ne bez určitého pohnutí

vešel do chodby domu, až k vrátnici paní Citronové.

„Paní domovníková!“ zvolal..

Vrátnice byla prázdná, nikdo neodpovídal..

„Nikdo?" myslil si Fandor. .

A vzpomínaje, že paní Citronová pravděpodobně je na dvoře,

zavřel zasklenné dveře, prošel vestibulem a volal znovu na dvorek:

„Paní domovníková!. "

Konečně se za ním ozval hlas, hlas náležející matce Citronové:

„Tady jsem, kdo mě volá.. co mi chcete?"

Fandor se prudce otočil:

„A vida, paní, vy jste tady. . Byla jste ve své vrátnici?. . Já vás tam

neviděl!“

„Byla jsem za dveřmi,“ vysvětlovala paní Citronová, která se

přiblížila k Fandorovi.

Ach, kdyby jen byl žurnalista mohl v tomto okamžiku tušiti, že

neobyčejná paní Citronová byla minutu před tím pohodlně usazena

ve svém druhém bytě - u markýze Béraca a že, jakmile zaslechla

volání, spustila se po pověstné hasičské tyči až do své vrátnice, aby

mohla odpověděti zvědavému návštěvníkovi.

Běda, nejen že to Fandor netušil, ale byl na sto mil vzdálen toho,

aby ji podezříval. Nic mu nedávalo příčinu k tomu, aby se

dohadoval, že markýz de Bérac a paní Citronová byly jedna a táž

osoba. .

Tlustá domovnice skrývala své červené a vrásčité ruce pod

zástěrou, aby je uchránila před dosti ostrou a krutou zimou a

oslovila žurnalistu:

„Ah, to vy tak tady voláte. . děláte z toho celou aféru. .“

A dodala:

„No tak, co chcete? Poslouchám vás!“

Fandor se usmál, slyše toto tlachání domovnice, velmi pobaven

situací:

Skutečně bylo žurnalistovi třeba značné odvahy, aby si troufal

objeviti se takto před očima paní Ceironové.

Paní Citronová ho znala.

Ale znala ho jako někoho, kým už nebyl!

Domovnice byla přece jednou po několik minut - a to právě za

tragických okamžiků, které následovaly po smrti Susy d‘Orsel - v

jeho přítomnosti.

Fandor tehdy, když byl zvedl tělo nešťastnice, zůstal několik

vteřin tváří v tvář paní Ceironové.

Tak se stalo, že ona - jsouc přesvědčena, že nahoru šel jen sám

král - označila ho policistům jako krále a spáchala tak omyl, který se

pak stal základem neobyčejného dobrodružství, jež přivedlo

Fandora k tomu, že tak dlouho zastupoval Bedřicha Kristiána.

Vrátil se tedy k paní Citronové. Stál před ní bez přestrojení, v

plném světle.

Pozná ho?

Bude uděšena?

Nebo ho bude míti za cizince?

Nemoha nikterak tušiti, že paní Citronová by se nikdy nebyla

dala napáliti jeho královskou osobností a že lépe než kdokoliv jiný

byla od prvních okamžiků přesvědčena o jeho skutečné totožnosti,

začal Fandor klidně hovořiti, potěšen, že domovnice nic

nezpozorovala.

„Chtěl bych mluviti se slečnou Marií Pascalovou; bydlí zde přece,

že ano?“

„Ano, pane, ale. .“

„Je doma, paní?“

„A co byste si přál, pane?“

Zcela namátkou Fandor odpověděl:

„Chci si něco u ní objednati.“

„Ah tak, pán snad chce tedy zde nechati objednávku?“

„A proč to, paní? Slečna Pascalová není doma?"

„Ne, pane!“

„Ah tak! A bude dlouho nepřítomna, nevíte, paní?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla domovnice.

Fandor se již chystal otočiti se na podpatcích, pozloben tímto

nezdarem, ale dodal ještě:

„Dobrá, dobrá, paní, přijdu ještě jednou dnes večer, asi k šesté

hodině. Doufám, že ji naleznu doma. Potřebuji s ní totiž mluviti

osobně. . pro jakési drobnosti.. "

„Ne, pane, nemyslím, že ji najdete doma.. "

„Tak? A proč?"

„Ona je, jak se říká, na venkově. ."

„Na venkově?"

Fandor se náhle udivil a tázal se:

„Zůstane tam snad několik dní?“

„Myslím, že ano.. "

Můj bože, ale co to má znamenat?

Reportér se cítil býti tím neklidnější, čím více mu připadalo, že

matka Citronová vkládala jakési váhání do svých přesných

informací. Domovnice se zřejmě podivovala jeho tvrdošíjnosti a

stejně zřejmě také skrývala část svých myšlenek.

A potom: co měl znamenat odjezd Marie Pascalové?

Činilo to zřejmě dojem útěku, neboť nebylo možno - přece

připustiti, že by se mladá dělniče vzdálila z Paříže, aniž před tím

uvědomila Juva, ve chvíli, kdy všecky intriky seskupené kolem

vraždy Susy d‘Orsel, intriky, v nichž ona hrála hlavní úlohu, spěly k

rozřešení.

Fandor prudce přerušil rozmluvu, chytil matku Citronovou pod

paží a strkaje ji do vrátnice říkal:

„Vstupme, paní, vstupme na okamžik k vám, paní. . Doufám, že

nic nenamítáte. . Chtěl bych vám říci několik slov.. "

A když dýchavičná domovnice vstoupila do svého příbytku a

zavřela za sebou dveře, zamumlala s trochu ustrašeným a s trochu

rozrušeným obličejem:

„Poslouchám, pane!. . Jsem vám k službám!. ."

Jerome Fandor začal:

„Podívejte se, paní! Nepřicházím se zakázkou. ."

„Ach, tušila jsem to."

„Tak? Nu, dobře. Tedy, paní, hleďte: přicházím od Juva, znáte ho

snad?"

„Myslíte pana policejního inspektora?"

„Ano, paní, toho. . on mě k vám posílá!“

„Ke mně?“ udivila se domovnice, vyvalila oči a v údivu spráskla

ruce, „ke mně? Co mi chce?“

Fandor se nemohl zdržeti úsměvu.

„Vám nechce nic, paní, ale pověřil mne, abych cosi vyřídil se

slečnou Marií Pascalovou. Řekněte mi tedy, prosím vás, velmi

přesně kdy, kde a jak bych ji mohl nalézti.“

Matka Citronová se nyní zdála ještě více vzrušená:

„Ach,“ řekla, „z tohohle jistě dostanu žloutenku. . pořád mne

někdo rozčiluje, vůbec nemůžu klidně spát a nakonec po všech těch

aférách budou na mne všichni z celé čtvrti pohlížeti svrchu. . Ach,

můj bože, můj bože, jsem já to nešťastnice. . Jakpak to můžete na

mně chtít, pane, abych vám řekla kde tu malou zastihnete. . Já nevím

nic, nejsem její důvěrnicí.. opravdu ne. .“

Fandor naléhal:

„Hleďte, paní, kdy odjela slečna Pascalová a kam jela? Jistě víte

několik podrobností o její cestě. .“

Matka Citronová však protestovala dále s velikou výmluvností:

„Já jsem nevinná jako beránek ve všech těchhle událostech, pane,

přisahám vám to při památce mé matky - a to bych si jistě nepřála,

aby se v hrobě obrátila - přisahám vám, že jsem neudělala nic, po

čem by se muselo nějak pátrat.. Ne, ne, znám svou povinnost. . vím

dobře, co mám dělat.. a to je vše. . Sedmačtyřičet roků už jsem na

světě a nenašel byste nikoho, žádnou ženskou, žádného muže, kteří

by mohli o mě říci něco špatného. Mám pořád čistou pověst. ."

Jerome Fandor ji podrážděně ujišťoval:

„Ale vždyť mě ani nenapadá mluvit něco o vaší dobré pověsti, ta

myšlenka je mi na hony vzdálena. ."

„No, ale když vy mi tady říkáte, že já mám něco vědět o těch

divných věcech. . Tak tedy: já nic nevím, jako že je měsíc kulatý. ."

A matka Citronová pokračovala:

„Konec konců, podívejte se, já vám řeknu čistou pravdu. Docela

čistou pravdu. Aspoň se na mne nebudete moci zlobit, to má větší

cenu.“

„Tak, tak, paní," řekl Fandor se svou neúnavnou trpělivostí,

„řekněte mi přesně, co víte. ."

„Nuže, tedy, bylo to, jak vám povídám, včera asi touhle dobou,

když mi to maličká řekla: všecky tyhle historie, matko Citronová, už

mi jdou na nervy. To je nějakých policajtů, kteří sem za mnou pořád

přicházejí, kteří mi dávají spoustu všelijakých otázek, kteří mi věří a

kteří mi nevěří; našla jsem košili a ta se ztratila; viděla jsem krále a

ten už pak nebyl král; víte, paní.. tohle není žádná hračka! - A víte,

co jsem jí řekla, pane? Řekla jsem jí a to bylo mé opravdovské

mínění: to je pravda, má drahá, tohle opravdu není žádná hračka. A

ona mi na to teda řekla: A tak já už mám dost těchhle historií; takové

aféry mě velmi rozčilují, sbalím si svůj kufr a odjedu!. ."

Matka Citronová zvedla slavnostně ruku, berouc Fandora za

svědka:

„A tak co, pane, co vy byste dělal být takhle na mém místě?. . No,

pane, co vy byste jen dělal? A co byste si o tom myslil?“

„Hm,“ odpověděl Fandor, který si nechtěl zadat, „a co dále?. .“

„Já, to se ví, jsem si řekla: to je zvláštní, tuze zvláštní. . podívejme

se na ní, to je nějak nápadné. . ale já, pane, to víte, jsem jí nemohla

říkat, aby nejezdila, když chtěla odjet, že ano?. . a tak jsem jí řekla:

vy chcete odjet, ale jděte. . no, dobrá, maličká.. a kdypak vás zase

uvidíme? povídám jí. A ona: ani nevím, matko Citronová.. Dobrá,

povídám já zase, dobrá, až se holt vrátíte, tak tu budete. . A to je

všecko, na mou duši, víc už nevím vůbec nic, jak vám povídám!. ."

Fandor byl zmaten.

Jestliže tlustá domovnice předstírala, že nic neví, tímto pouhým

vysvětlováním se jí podařilo alespoň to, že zasela do duše

žurnalistovy veliký neklid.

Odjezd Marie Pascalové - bylo to stále zřejmější a zřejmější a

nemohl již o tom pochybovati - to byl útěk, to byl skutečný útěk. A

jestliže Marie Pascalová uprchla tak náhle, tak znenadání, bylo

zřejmé, že situace už je pro ní vážná nebo ještě hůře: že Fantomas to

pochopil a že jí nakázal, aby odjela. .

A jestliže Fantomas jednal takto, znamenalo to, že se měl na

pozoru, a že věděl vše, co věděl Juve.

To bylo hrozné!

Fandor se ještě otázal:

„Nemáte vůbec tušení, paní Ceironová, o místě, kam se uchýlila

slečna Pascalová?. . Opustila snad Paříž?"

Matka Citronová chvilku váhala:

„Pravděpodobně, pravděpodobně. . myslím, že opustila Paříž..

kdyby ne, proč by si s sebou brala svůj kufr. . A potom, víte, přísahat

vám na to nemůžu, ale myslím, že řekla šoférovi: Dovezte mne na

nádraží Montparnasse. . A podle toho si myslím, že asi jela na

venkov, ne?. .“

„Na montparnasské nádraží?"

Fandor listoval ve svých vzpomínkách, hleděl si vzpomenouti,

mluvila-li kdy Marie Pascalová ve svých rozhovorech s ním o kraji,

o vesnici, ležící někde na této síti. To by bývalo pro něho znameni-

tou stopou. . Ale ne, nic!. . Nikdy s ním Marie Pascalová nemluvila o

podobných věcech.

Tázal se dále, pln svědomitosti:

„A nevíte vy náhodou, paní Ceironová, kam by mohla odjeti z

nádraží Montpamasse?. . Je to absolutně nutné, abych ji nalezl. .

Nemá na příklad rodinu nebo přátele na venkově?“

Matka Citronová radostně spráskla ruce:

„No vida, to je nápad! To je dobré! Máte dobrou myšlenku!. . No

jistě, má někde v tu stranu svou rodinu, nevím vůbec kde, jak vám

povídám, ale určitě se do jejího kraje jede z Montparnassu. Na

prázdniny jezdila vždycky z tohoto nádraží.. A to už jo, to už jistě. .

to ona bude u svých rodičů, u nich na vesnici. Jenomže já vůbec

nevím, kde to je a jak se to jmenuje. ."

Jerome Fandor stával se již netrpělivým a kousaje se do rtů,

přemýšlel, vzpomínal:

„Jak, u čerta, tu uprchlici nalézti.“

A náhle ho napadlo:

„A prosím vás, paní Ceironová, když měla slečna Pascalová na

venkově příbuzné, musila přece od nich dostávat dopisy. . Možná,

když budeme hledati v jejich věcech, že nějaké ty dopisy

nalezneme. . Máte snad klíč od jejího pokoje?"

„Ano, ano, mám klíč. Chcete tam snad zajít?“

Jerome Fandor přisvědčivě pokývl hlavou:

„Ano, paní Ceironová, musím se tam podívat stůj co stůj.

Musíme najít nějakou stopu, kam mohla utéci.“

* * *

Jerome Fandor pocítil skutečné pohnutí, když vstoupil do světlé

světničky mladé dělnice.

Je-li pravda, jak se to často říká, že duši lidí lze uhodnouti podle

jejich domova, žurnalista se jistě nemýlil, jestliže se v Royal Palace

zapálil takovým poněkud vášnivým zájmem pro Marii Pascalovou.

Pokojík dělnice byl takový, jakým si jej představoval po několika

minutách rozhovoru s dívkou. Nebyl to vůbec pokoj oplývající

nádherou, ale byl koketně zařízený a zcela svěží a zcela ozářený jas-

ným sluncem a zcela vhodný k práci s krajkářskými polštářky a

paličkami a s velkým proutěným košem a se všemi těmi drobnými

věcmi, které vyprávěly o pilném životě nájemnice.

A podle dojmu, kterým pokoj působil, nikdo - kdo by na to nebyl

předem upozorněn - nemohl by věřit, že Marie Pascalová na dlouho

odjela. Důkladný pořádek, který tam byl, neukazoval vůbec na

spěšný odchod, člověk by skutečně věřil, že dělnice odešla asi před

hodinou a že se opět v několika minutách vrátí.

Ale, běda! Fandor nemohl si dělati žádné iluse.

Ať už bylo kouzlo tohoto dívčího pokoje, do něhož vnikl,

jakékoliv, nesměl se jím nechat ovlivniti. Přišel-li pátrati do tohoto

pokojíku Marie Pascalové, bylo to proto, že Marie Pascalová,

pravděpodobně spoluvinnice Fantomasova, pravděpodobně

odsouzená k tomu, že již v nejbližších okamžicích by byla zatčena

Juvem, že tato Marie Pascalová byla dohnána k útěku. .

„Podívejte se," řekl žurnalista, setřásaje tajný smutek, který se ho

zmocňoval, a nutě sama sebe do práce, „podívejte se, paní

Ceironová, nechcete mi pomoci? Rozdělme si práci. Podívejte se

laskavě do této velké skříně, najdete-li tam balíčky dopisů nebo

korespondenčních lístků. . nezáleží na tom, jak zajímavých.. "

„Tak dobře, pane!. . A vy se podíváte do toho malého sekretáře?"

„Ano, prohledám jej."

Ještě chvilku zaváhal, než se pustil do této nezákonné prohlídky,

kterou tu chtěl vykonati bez jakéhokoliv povolení, ale věda dobře,

že by Juve vzal na sebe odpovědnost za tento čin, jal se bedlivě

prohlížeti papíry, které Marie Pascalová nechala v sekretáři,

sloužícím za psací stůl.

Neobjevil nic významného.

V podložce byly čisté listy, pak jakési začaté dopisy přítelkyň a

několik výkresů krajkových modelů.

Pod perořízkem ležela celá halda módních žurnálů toho týdne.

V první zásuvce byly násadky, tužky, malé kapesní zrcátko a

konečně jakési drobnosti.

„Ke všem ďasům,“ myslil si Fandor, „není to příliš

jednoduché!. ."

A otázal se:

„Našla jste něco, paní Ceironová?"

Ale zatím, co vyslovoval tuto otázku, vyňal jeden ze svých klíčů,

který se hodil k zámku poslední zásuvky a když byl trochu přitlačil,

podařilo se mu ji otevříti..

A tam, skryta pod svazkem obálek a dopisních papírů, zabalena

do hedvábného archu, ležela celá serie drobných předmětů.

Ještě dříve, než je vzal do ruky, cítil Fandor, že téměř omdlévá.

„Proboha,“ zašeptal, „proboha!. .“

To, co držel v ruce, to, nač se nyní díval s otevřenýma očima, to

byly. .

. .k l e n o t y .

Byl to prsten, brož, náušnice a potom klíč, veliký klíč od bytu,

jednoduchý, obyčejný klíč.

Co je to všechno?

A Jerome Fandor neváhal ani vteřinu.

Tyto šperky byly příliš krásné a měly příliš velkou cenu, než aby

mohly náležeti Marii Pascalové, byly to zcela jistě šperky ukradené!

Ale šperky ukradené - komu?

Bylo třeba jen podívati se na ně, aby to člověk poznal. . Bylo jisto,

že Fandor již viděl tyto šperky, že si jich povšiml, že je obdivoval..

byly to ty, které měla Susy d'Orsel onoho tragického večera, kdy u

ní večeřel ve společnosti krále, a kdy, několik minut potom,

nešťastná Susy nalezla smrt za tak strašlivých okolností.

„U ďábla,“ zaklel Fandor zcela tiše, zatím co paní Ceironová

pokračovala v převracení všech věcí ve skříni Marie Pascalové, aniž

dávala nějak na jevo, že by pozorovala, jak žurnalista právě učinil

takový znepokojující objev.. „u ďábla, po tomto všem nemůže býti

pochyb. . Je zřejmé, že Marie Pascalová je spoluvinnicí

Fantomasovou!. ."

A žurnalista náhle nalezl theorii velmi pravděpodobnou:

„Proč však chovala tyto šperky u sebe? Proč je neodnesla při

svém útěku? A pak, co má znamenati tento klíč?. .“

Přemýšleje o tom, odpověděl si ihned:

„Ale vždyť je to jasné, vždyť je to docela jasné, Marie Pascalová si

nechala tyto šperky, aby je případně někomu podstrčila.. Mohou

znamenati přitěžující okolnost u každého, u koho budou nalezeny

na příklad Juvem, jak předpokládám.. Vždyť se o to pokusila již

jednou. . když chtěla u markýze Béraca nechati nalézti známou

ženskou košili. . A tento klíč, klíč od schodiště pro služebnictvo,

otevírající dveře do příbytku Susy d'Orsel, ten je zajisté určen témuž

účelu!. . Ah, u všech čertů, přicházím právě včas!. . Co tomu řekne

Juve?. .“

Co tomu řekne Juve?

Po sensačním objevu, který právě učinil, měl Jerome Fandor již

jen jednu myšlenku: dostati se co nej rychleji k Juvovi, výložiti mu

vše, aby se okamžitě dal do pátrání po Marii Pascalové, tentokráte

najisto kompromitované.

Přisámbůh, Juve měl právo jako oficielní policista, použíti všech

prostředků, zakázaných Fandorovi. Bylo mu možno na příklad

telefonovati na všecka nádraží sítě montparnasské, aby byla dělnice

nalezena a uvězněna - bylo-li k tomu ještě dosti času.

A potom Juve sám snad věděl, kam by Marie Pascalová mohla

uprchnouti.

Bylo záhodno neztráceti ani minutu, bylo třeba zpraviti ho o

všem s největší rychlostí.

Jerome Fandor se zvedl:

„Paní Ceironová," řekl, „vidím, že bychom takhle nikam

nedošli.. rozhodl jsem se, že to zařídíme jinak. . Nepůjdete pryč

dnes večer, že ano?"

„Ne, pane!. ."

„Nuže, vrátím se sem asi k desáté hodině večer se svým přítelem

Juvem. ."

„Dobrá, pane, dobrá!. ."

A domovnice dodala:

„Nic jste neobjevil, že ne?"

„Vůbec nic," přisvědčil Fandor.

Žurnalista sestupoval po schodech, nemaje ani tušení, jak

podivná osoba, představující matku Citronovou, sešklebila za ním

vítězoslavně svou tvář.

„Nic nenašel," myslila si záhadná bytost, „. .a je celý bledý," -

dodala, když byla vrhla pohled na zásuvku sekretáře. . „ale dovedl

důkladně vybrat všechno, co jsem do té přihrádky dal!. . Vida!. .

Vida!. . Je mnohem slabší než Juve, ačkoliv není hloupý. . Konec

konců, jsou mi k smíchu oba!. . Mám je oba v hrsti!. ."

Když Jerome Fandor vyšel z domu, zavolal taxi:

„Mám schůzku s Juvem v devět hodin na nádraží," myslil si, „ale

snad ho seženu někde již nyní.. Je teď právě šest hodin, to by v tom

byl čert, aby se nezastavil doma před naší schůzkou. ."

„Ulice Bonapartova.. Ale rychle!. . Dostanete dobré zpropitné!. ."

X X X .

P R O N Á S L E D O V Á N Í .

Tuhá zima, proti svému obyčeji, trvala tentokráte již skoro celý

týden a „Slavnost na ledě“, organisovaná bruslařským klubem, měla

se konati právě toho dne na Hořejším jezeře v Bouloňském lesíku.

Několikráte již od začátku zimy byla tato slavnost ohlašována a

potom zase odkládána pro oblevu, která přišla vždycky tak nevhod.

Pozvání na tuto slavnost bylo již pokládáno za znamenitý vtip, s

nímž organisátoři zvali Pařížany do své bruslařské společnosti. A

opravdu po každé, když bylo datum slavnosti určeno, počasí, na

které se bruslaři spoléhali, se změnilo a led se proměnil ve špinavou

vodu.

Slavnost byla tedy ještě jednou stanovena na toto lednové

odpoledne, den to, jehož ráno začlo tak nešťastně hrozným

výbuchem, který obnažil na náměstí Svornosti hořejší část tunelu

severo-jižní podzemní dráhy.

Zima byla čím dál tím tužší, na oblevu nebylo ani pomyšlení;

nebe bylo čisté, vzduch lehký a toto počasí zlákalo mnoho až dosud

mu nedůvěřujících Pařížanů do Bouloňského lesíka.

Slavnost bruslařského klubu konala se na Hořejším jezeře, ve

prospěch chudých města Paříže a pořadatelé stanovili vysoké

vstupné na závodiště, jednak aby přitáhli vysokou společnost, a za

druhé, aby tím byl obmezen přílišný nával bruslařů, který by byl na

újmu dobrému stavu ledu.

Naděje pořadatelů byly tedy splněny nad všechno očekávání.

Auto za autem přijíždělo, a celá prostora, oddělující obě jezera,

byla jimi již vyplněna; pasažéři vystupovali z vozů u vchodu před

turniketem, umístěným pod stromy na trávníku, vpravo od jezera.

Byla tam shromážděna nejvybranější společnost; zřejmě to byla

jedna z nejnákladnějších slavností, člověk by pomalu věřil, že je na

nějaké společenské recepci, neboť každý návštěvník byl přivítán u

vchodu pořadatelem a nadto všichni závodníci se navzájem znali,

zdravíce se zdvořile i srdečně podáním ruky.

Pan Fouquet-Legendre, předseda zábavního komitétu, stál vedle

stánku, kde se prodávalo pivo, s markýzem de Bérac a oba muži za

živého rozhovoru pohlíželi ustavičně směrem k avenue, která vede

z města do Lesíka a končí na prostranství před oběma jezery.

„Jste jist, že přijede?“ ptal se již asi po dvacáté pan Fouquet-

Legendre.

A markýz de Bérac, s tváří úplně klidnou, nedávaje se znaviti

ustavičnými otázkami, odpověděl svému společníku s roztomilým

úsměvem:

„Můžete být ubezpečen, Jeho Veličenstvo mně osobně slíbilo

poctíti svou návštěvou slavnost, pořádanou vaším komitétem.“

Pan Fouquet-Legendre se vzdálil, aby dal příslušné rozkazy

hloučku sluhů - poslaných sem jedním velikým restaurantem - kteří

chystali na stole, umístěném pod ochranným stanem komitétu

elegantní lunch, sestavený z nejrůznějších obložených chlebíčků,

zákusků a šampaňského.

V té chvíli procházel markýz de Bérac uprostřed davu a zdraviv

četné osobnosti, rozdával úklony na všechny strany, sám jsa

obklopen, jak se zdálo, největší úctou a největší vážností.

Při pohledu na tohoto elegantního starce, dokonalého chování,

žoviálního a usměvavého, který vypadal, jakoby neměl v životě

vůbec žádných starostí, bylo opravdu nesnadné jako Juve se

domýšleti, že jsme ve společnosti obávaného zločince, vyhlášeného

po celém světě a známého.

Byl to opravdu markýz de Bérac, tak čile a jaře vypadající, jako

po noci výtečně ztrávené, jako by byl právě vyšel se svého

toaletního kabinetu, celý nastrojený, načesaný, čerstvě oholený, s

jedinou starostí vypadati na slavnosti krásně, tentýž markýz, který

od předcházejícího večera, nechal po své stopě běžeti slavného

policistu; ten markýz, který se přestrojil v křoví Bouloňského lesíka

za člověka primitivního, ten, který kráčel po dlouhé a dlouhé

hodiny křížem krážem Paříží, a který se nakonec vrhl do vlaku

severo-jižní podzemní dráhy, aby se odvážil onoho nebezpečného

dobrodružství, z něhož všichni velikou náhodou vyvázli se zdravou

kůží, jež by však bylo mohlo právě tak přivoditi smrt všech!?

A přece nebylo možno o tom pochybovati; byla tu fakta; markýz

de Bérac, podivná domovnice, známá pode jménem „matka

Citronová", nepochopitelný Uauaua, tvořili ve skutečnosti jednu a

tutéž osobu: Fantomase!

* * *

Hnutí údivu a zvědavosti zasáhlo náhle dav, který se počal tlačiti

ke vchodu u turniketů a k dřevěné ohradě, postavené proto, aby

oddělovala část, reservovanou platícímu obecenstvu.

U kraje chodníku zastavila právě nádherná limusina, z níž

vystoupil velmi distingovaný muž, elegantní chůze, zahalen do

překrásného kožichu a čapky z astrachánu.

Po jeho pravici, uprostřed záhadných osob, pohyboval se

diskrétně pan Lépine.

A tak samozřejmě, přítomnost sympatického policejního prefekta

vedle onoho pána potvrzovala jen velmi jasně, že běží o velmi

vysoce postaveného příchozího.

Byl to skutečně Bedřich Kristián II.

Panovník byl u vchodu před oploceným místem, vyhrazeným

komitétu, přivítán markýzem de Bérac, který s úklonou hlubokou až

na zem pospíchal, aby mu představil některé pořadatele, v jichž čele

stál pan Fouquet-Legendre, předseda klubu.

Vážený pan předseda si umínil, že nabídne Jeho Veličenstvu

doušek šampaňského, avšak král Bedřich Kristián se naklonil k

markýzi de Bérac a šeptal mu do ucha, aby jej bylo slyšet:

„Drahý markýzi, víte dobře, že jsem přišel incognito; to znamená,

že bych nerad, abych byl oficielně vítán, a proto vás prosím,

poděkujte místo mne těmto pánům za jejich laskavou pozornost..

můj největší sen je moci brusliti, sním jen o tom, abych jej

realisoval!“

Této tak jasně formulované žádosti se ovšem nikdo neodvážil

odporovati.

Král lehce pokynul rukou. Sluha mu rychle navlékl boty s

přišroubovanými bruslemi.

Když byla tato příprava skončena, Bedřich Kristián se již dále

nestaral o své hostitele, a skočiv na led, brzy vyvolal obdiv znalců

pro své mistrovské kousky, které na ledě prováděl.

Panovník z Hesensko-Výmarska byl opravdu mimořádný

bruslař.

Pan Lépin a několik policejních agentů zůstalo na břehu, ale

zatím co tito agenti se diskrétně rozestavili kolem celého jezera, pan

Lépin pobíhal sem a tam, navrch dávaje spatřiti jen svoji roztomilost

a vysílaje úsměvy zpod šedivých vousů, ale ve skutečnosti jsa velmi

uděšen.

Prefekt byl velmi spokojen s obratem věcí a radoval se z toho, jak

vřele byl panovník přijat nejen oddělenou, vybranou společností, ale

i davem lidu, který se tlačil za bariérou, a jemuž příchod králův

nezůstal nezpozorován.

Oficielní svět se věru obával prvních procházek králových po

Paříži. Po několik dní psaly noviny velmi špatně o tomto hostu

Francie; vzpomínka na nepřátelské demonstrace, namířené proti

němu, byla také ještě v živé paměti všech lidí.

Veřejnost, jak se samo sebou rozumělo, byla velmi vzrušena a

velmi pobouřena myšlenkou, že policie nechce zatknouti Bedřicha

Kristiána, podezřelého z vraždy Susy d'Orsel.

Bylo pro to mnoho a mnoho hluku, řeklo se - a jistě ne

bezdůvodně - že kdyby běželo o prostého občana, že by byl

jednoduše bez velkého průtahu zavřen.

Ale krok za krokem se udál jakýsi obrat ve veřejném mínění,

všichni najednou objevili, že král nebyl vinným z vraždy své

nešťastné milenky; a že bylo i nespravedlivé i zlé pokládati ho za

schopna takového zločinu! Ostatně již bylo také vneseno světlo do

této tajemné záležitosti.

Podivné a zapletené události následovaly po smrti Susy d'Orsel;

krok za krokem, pomalu ale jistě si všichni uvědomovali, že toto

drama má zajisté autora a to autora jediného! Jméno Fantomasovo,

stavší se znovu aktuelní, bylo na rtech i v myslích všech lidí!

Od té doby ředitelství stráže bezpečnosti ve shodě s policejní

prefekturou nepokládalo za nevhodné dovoliti králi Bedřichu

Kristiánovi procházeti se po Paříži, ale naopak záleželo mu na tom,

aby se ukázal, neboť bylo třeba vzdáti mu poctu veřejné důvěry,

dokázati mu, že nebyl nikým podezříván.

A to bylo třeba učiniti co nejrychleji, neboť Bedřich Kristián

projevil přání vrátiti se již co nejdříve do Glotzburku.

Dvakrát nebo třikrát jel na dostihy; presidentem republiky byl

přijat v soukromé audienci; nikdo se proti němu nestavěl, ba právě

naopak, jak bylo lze souditi ze slavnosti, konané v Boulognském

lesíku odpoledne toho dne, na jehož sklonu měl podle svého přání

zvláštním vlakem odjeti do Hesenska-Výmarska.

Policejní prefekt, ustavičně v pohybu, ustavičně přecházející,

nastrkoval tu i tam pozorné a napiaté uši, aby vyslechl poznámky

davu.

Všechny však byly jednomyslně příznivé Bedřichu Kristiánovi.

* * *

Hesensko-výmarský král po celou čtvrthodinu, po kterou byl na

ledě, oddával se jen svému sportu, bavil se jen opisováním

nejsložitějších figur. Byl to opravdu dobrý sportovec, v

nejkrásnějším smyslu slova; bylo mu velmi dobře uprostřed této

elegantní a vybrané pařížské společnosti, kterou miloval tím více při

své oblíbené zábavě.

Většina bruslařů šetrně předstírala, že si ho nevšímá, ba že ho ani

nezná.

Uhýbali se mu s cesty z prosté uctivosti a to, jak se zdálo, ne

proto, že běželo o krále, nýbrž jedině proto, aby měl volné pole

bruslař tak dokonalý.

Ale od nějaké chvíle byl král roztržitý, a kdyby ho byl právě

pozoroval nějaký dobrý znalec, jistě by si všiml, že se dopustil dvou

nebo tří „těžkých" chyb.

Pozornost králova byla skutečně odvrácena, zaujata jakousi

dámou, zřejmě velmi dobrou bruslařkou, která se, jak se zdálo,

velmi bavila tím, že ho po každé svými výkony předstihla.

Král byl čím dál tím vzrušenější, neboť postava této ženy, kterou

viděl jen zezadu a jejíž žluté kadeře vykukovaly zpod kožešinového

kloboučku, se mu nezdála úplně neznámou.

Rozhodně již někde tuto graciésní a půvabnou postavu viděl.

Zdálo se mu však, že krásná bruslařka má zlomyslnou radost z

toho, že skrývá svůj obličej před králem a on si tedy umínil, že ji

odhalí.

Po rozkošném pronásledování, které trvalo několik dlouhých

minut, král ji rychle dostihl, ale když ji spatřil, nemohl zdržeti

výkřik překvapení.

Nedobrovolně uniklo s jeho rtů jméno, pronesené zcela nahlas:

„Velkokněžna Alexandra!‘‘

Byla to skutečně ona krásná žena!

Zastavila se okamžitě dokonávajíc krásný kroužek a přispěchala

k panovníkovi, uctivě ho zdravíc úklonem hlavy.

„Vy zde, madame?“ tázal se Bedřich Kristián. Přes zcela

přirozené vzrušení, vyvolané krásou velkokněžny nemohl se

ubrániti vzpomínce, že se octl v přítomnosti osoby, kterou pokládal

za nejzarputilejší nepřítelkyni své dynastie.

Falešná velkokněžna se však tvářila lichotně a půvabně;

předstírajíc plaché a poněkud rozpačité chování, které jí tak

rozkošně slušelo, vyjádřila králi svoji radost nad tím, že ho nachází

při dobrém zdraví a dotkla se také svého plánu, odjet na dalekou

cestu.

Bedřich Kristián, který nikdy nemohl odolat půvabu krásných

žen, se pomalu zhostil své povýšenecké přísnosti; a velmi bystrá

velkokněžna si dodala tím větší odvahu.

Byla najednou velmi uštvána, velmi znavená šíleným bruslením a

zdála se hledati nějakou oporu kolem sebe.

Král byl nucen nabídnouti jí rámě, aby nebyl pokládán za úplně

nezdvořilého.

Velkokněžna zčervenala radostí!

„Ach, sire,“ zašeptala, obklopujíc jej dlouhým, vděčným

pohledem, „jste nejgalantnější člověk na světě a zároveň

nejúctyhodnější král.“

A využívajíc příležitosti, která se jí tak nabízela, příležitosti zajisté

jedinečné, dobrodružka, jejíž pravé osobnosti se král nemohl

dohadovati, neváhala mu vykládati o tom, jak velice litovala všech

špatných pověstí, které byly rozšiřovány na její účet, i klepů,

vzniklých pro její vztahy k princi Gudulfinovi.

„Sire," pokračovala, zatím co ji král se sympatií poslouchal,

nakloněn jsa všemu věřit, „dovolíte, abych vám podala důkaz své

oddanosti.. "

Panovník s velkokněžnou bruslili potom volně ve dvojici.

A společnost, která je obklopovala, nemohla se ubrániti obdivu

nad tímto graciésním párkem. Avšak vznešený bruslař se po chvilce

zastavil, s úplně překvapeným vzezřením, s napiatou pozorností na-

slouchal větám, které mu rychlým a tichým hlasem říkala tato

zneklidňující žena, kterou on pokládal za velkokněžnu Alexandru.

Co si to jen mohli říkat?

* * *

Bedřich Kristián nastupoval několik okamžiků po oné rozmluvě

do vozu, domnívaje se, že je již čas, aby se navrátil zpět do hotelu.

Velkokněžna se před ním hluboce uklonila a jejich rozhovor se

ukončil slovy oné ženy:

"Sire,“ řekla, „dovolil byste, abych vás žádala o jednu milost jako

vaše poddaná?"

„Je vám udělena již napřed, madame," odpověděl panovník,

„vše, co řeknete, bude uskutečněno. ."

A tu velkokněžna jen prostě dodala:

"Vaše Veličenstvo dovolí, abych dnes večer v hodině odjezdu

přišla na severní nádraží rozloučiti se."

* * *

Z taxíku, který přijížděl velikou rychlostí a zastavil na

prostranství mezi oběma jezery, někdo rychle vyskočil; byl to Juve!

Policista se kousl do rtů vida, jak se právě v tom okamžiku, kdy

on přijel, vzdaluje od Hořejšího jezera nádherná limusina, v níž

odjíždělo Jeho Veličenstvo Bedřich Kristián, jehož společníkem ve

voze byl markýz de Bérac!

„U čerta,“ zahučel Juve, „přicházím opět příliš pozdě. Propásl

jsem již lady Belthamovou v hotelu Amerika, propásl jsem krále na

bruslařské slavnosti, propásnu nakonec všechno!. . Nejdříve se tedy

přesvědčíme, je-li zde ještě naše tak zvaná kněžna. ."

Juve vnikl do ohraničené prostory a prohlížel všechny přítomné

osoby svým pronikavým, vycvičeným a zkušeným okem, zvyklým

rozeznati hledaného uprostřed i sebe většího davu; musel si však

přiznati, že jeho pátrání bylo marné. Lady Belthamová zmizela

pravděpodobně v tomtéž čase jako král!

Nadcházel večer, pomalu padala noc a kolem celého jezera byl

šedý závoj mlhy, který bránil přesnému zjišťování přítomných osob.

K tomu všemu všichni již led opouštěli, jen skupina bruslařů,

nabažených zimního sportu, se shromáždila pod stromy, vedle

ochranného stanu; a tento kus zeleně stal se pojednou skutečnou

klepárnou.

Juve, který se snadno všudy protlačil, to zpozoroval; naslouchal

roztržitě u různých hloučků a tu byla jeho pozornost náhle

upoutána známým hlasem.

Policista se pro všechny případy skryl za strom. Mohl

naslouchati, aniž byl viděn a poslouchal.

Dvě osoby se mezi sebou polohlasně bavily, osoby, jichž hlasy

mohl policista okamžitě rozpoznati, ne bez příčiny!

Byl to pan Annion s panem Lépinem!

Ředitel stráže bezpečnosti pravil policejnímu prefektovi:

„Nuže, znáte již poslední novinku?“

„Ano,“ řekl pan Lépin, „ale zdá se mi býti dosti neobyčejná."

„Nu,“ řekl nato pan Annion, „není o tom pochyby - ta

velkokněžna Alexandra je o tom, jak předpokládám, poučena - řekla

tu výslovně králi, že se jeho diamant najde v rukách našeho člověka

- našeho člověka, který bude dnes večer chycen."

„Věříte tomu?" ptal se pan Lépine se skeptickým úsměvem

Ředitel stráže bezpečnosti zaváhal.

„Hm," řekl nakonec, „pomýšlím na zatčení; je zajisté zřejmé. .

nutné; ale je daleko pochybnější, že najdeme diamant."

Juve zprvu pomýšlel, že půjde ke svým šéfům složiti jim své

poklony, ale rozhodl se ještě se neukazovati, doufaje, že uslyší více.

V hloubi srdce byl policista velmi spokojen.

Vyvozoval z onoho rozhovoru, který by jinému nedával smysl, že

ředitel stráže bezpečnosti i policejní prefekt přijali konečně za své

jeho thése a že byli připraveni přistoupiti k uvěznění Fantomase.

Tím se pravděpodobně zase dopustil nějaké nepředloženosti, nějaké

nové chyby. Pan Annion ji asi zjistil, Juve o tom nepochyboval, měl

velkou důvěru ve svého šéfa, věděl, že toho byl schopen.

Snad se markýz de Bérac, který nebyl v očích Juvových a také ve

skutečnosti, nikdo jiný než Fantomas, znovu přeměnil v jinou

osobu, kterou nyní znaly nejvyšší policejní autority?!

Konečně se tedy celá ta aféra blíží ke konci.

Pan Annion a pan Lépin začli opět hovořit.

Juve, poslouchaje je dále, spokojeně vydechl a řekl si:

„Opravdu, to jsou správní lidé! Vědí, že jsem vynaložil mnoho

marné námahy, chtějí mi prokázati čest. ."

Pan Lépine se totiž právě ptal pana Anniona:

„Jste si jist Juvovou přítomností na severním nádraží dnes

večer?“

Ředitel stráže bezpečnosti přikývl hlavou na souhlas.

Ale když se zdálo, že prefekt se nespokojuje tímto ujištěním,

vysvětloval:

„Dal jsem ho tam prostě povolati služebním rozkazem.“

Juve usoudil, že jistě není třeba jíti si domů pro služební rozkaz,

nepotřeboval již jiných podrobností. Počítali s ním zřejmě v devět

hodin večer na severním nádraží pod záminkou, že bude

nápomocen při králově odjezdu, ve skutečnosti však, že chytí

Fantomase!

Mohli tedy počítati s tím, že Juve tam bude!

Policista se vzdálil, neměl nazbyt ani jedné minuty, chtěl se přece

jenom především stůj co stůj setkati s lady Belthamovou.

* * *

V malém, orientálně zařízeném salonku, který jí byl v hotelu

Amerika reservován, velkokněžna Alexandra se asi kolem páté

hodiny odpolední bavila s Wulfenmimenglaschkem.

Směšný policista, ozbrojený více než kdy jindy, jemuž různé

tesáky a revolvery vykukovaly ze všech kapes, stál uprostřed

pokoje, těžce rozkročený, s rukama kývajícíma, červený až po uši,

zatím co krásná žena byla pohodlně rozložena na jakési nízké

pohovce a zahrnovala ho komplimenty.

„Opravdu, pane Wulfenmimenglaschku,“ řekla, „jste neobyčejný

člověk, mimořádné inteligence."

„Paní velkokněžna je příliš shovívavá," hučel

Wulfenmimenglaschk zářící radostí..

„Ale kdepak," trvala na svém Alexandra, upírajíc posměšný

pohled na tlustého muže. .

Ten byl však neschopen rozeznati ironický pohled od

obdivujícího.

„Jsem jen spravedlivá, a to je vše,“ řekla velkokněžna „a vím, že

jste znamenitý člověk, opravdu znamenitý, přes svůj zevnějšek. .

poněkud. . poněkud. .“

Velkokněžna se zarazila ve zřejmých rozpacích, ale

Wulfenmimenglaschk bez ješitnosti dokončil její myšlenku:

„. .poněkud komický, že ano? Ano, ano, vím, že jsem komický. .

ale to mi nepřekáží, abych neměl dostatek detektivního čichu. .“

Alexandra potlačila výbuch smíchu, zvedla se a přiblíživši se k

policistovi zašeptala:

„Obdržela jsem pro vás milost; u krále jste rehabilitován. ."

Alexandra byla od té doby, co se vrátila do hotelu Amerika z

Boulognského lesíka velmi zaměstnána.

Nejdříve přijala návštěvu markýze de Bérac, Fantomase, svého

milence! Ale co se událo mezi těmito dvěma bytostmi, záhadnými,

tajemnými, hroznými?

Jaká škoda! Ani ten, kdo by se snažil vše vyposlouchat, by to

nemohl slyšeti, neboť hovořili nejtišším hlasem, jsouce nanejvýš

nedůvěřiví a jen oni sami by byli mohli říci obsah té rozmluvy.

Markýz de Bérac se potom rychle vzdálil, zanechávaje lady

Belthamovou nervosní, vzrušenou, neklidnou až do té doby, kdy se

dal ohlásiti Wulfenmimenglaschke.

Dobrodružka zahnala ze své mysli tragické myšlenky, které ji

tížily a udělala usměvavý a rozmilý obličej k přijetí velitele

hessensko-výmarského.

Dlouho spolu hovořili o tajemné, zvláštní i složité záležitosti a

velkokněžna k závěru prohlásila, urážlivě blahopřejíc policistovi

svými záhadnými a překvapujícími slovy:

„Konečně tedy, díky vám, pane Wulfenmimenglaschku,

neuchopitelný Fantomas bude uvězněn!"

Řekla potom policistovi, že tento pozoruhodný čin mu zajistí

vděčnost královu; že se vrátí s panovníkem do království, zapsán jsa

u dvora lépe než jindy, že bude zcela jistě zaujímati nejvyšší

postavení.

Wulfenmimenglaschk se nikdy necítil šťastnějším! Jásal opravdu,

domnívaje se takřka, že je již pánem celého světa, dokonce a pánem

Héberlaufovým! Přecházel sem tam po velkokněžnině salonu,

krokem jistým, s vzezřením vážným, důležitě se nadýmaje,

opravdovsky směšný nabubřelec, jemuž Alexandra se svou

dovednou obojakostí, která jí dovolovala lháti mu právě tak rty, jako

pohledy, uchystala tolik chvalořečí, zatím co zhloubi duše nenávi-

děla tu nevyčerpatelnou hloupost individua, kterého měla před

sebou.

Wulfenmimenglaschk se konečně vzdálil a lady Belthamová se

po jeho odchodu znovu ponořila do svých úzkostných myšlenek a

znovu nabyla její tvář starostlivého a tragického vzhledu, plného

nepokoje.

* * *

Noc byla nyní úplná a jen elektrické světlo dovolovalo vyznati se

v ulicích Paříže.

Na rohu bulváru Malesherbes a avenue Villiers nedaleko vchodu

do hotelu Amerika, seděl na lavičce jakýsi muž; zdálo se, že si jen

odpočívá po dlouhé procházce, ve skutečnosti však dával dobrý

pozor, neušla mu ani nejmenší věc, střehl bedlivě všechny vchody i

východy, jichž bylo dosti v hotelu, kde se ubytovala lady

Belthamová, vystupující pode jménem velkokněžna Alexandra.

Ten muž, který tak pečlivě všechno pozoroval, byl právě Juve.

Když se policista vrátil do hotelu Amerika, dozvěděl se od

jednoho svého podřízeného, jehož tam nechal místo sebe, že se

velkokněžna Alexandra za jeho nepřítomnosti vrátila a přijala

návštěvu markýze de Bérac. . spolupracovník Juvův mu také řekl, že

právě v tom okamžiku hovoří velkokněžna s

Wulfenmimenglaschkem.

Juve, který si ráno, kdy se s Fandorem opustili, byl úplně jist, že

půjde k lady Belthamové a že jí tváří v tvář všechno poví, se nyní

pomalu vzdával tohoto plánu.

Jakmile zvěděl, že markýz de Bérac byl právě na návštěvě u své

milenky, rozhodl se, že se před ní neobjeví.

„Zřejmě,“ myslil si, „ze všech domněnek - které jsem si utvořil po

svém úniku z hesensko-výmarského vězení, úniku, který mohu

označiti za zázračný - jen jedna byla správná, a to tato:

Lady Belthamová, slyšíc, že Fantomas je uvězněn, nevěděla

vůbec, že jsem to já, kterého chytli místo něho; pomohla mi k útěku,

protože se domnívala, že pomáhá Fantomasovi - a to je vše.

A není již třeba zabývati se dále myšlenkou, že lady Belthamová

vyčítajíc si snad své zločiny jest připravena zraditi Fantomase a že se

chce se mnou spojit. ."

Juve si také v mysli zopakoval slova, jež slyšel od pana Anniona,

jak je říká policejnímu prefektovi.

Velkokněžna slíbila králi, že mu pomůže nalézti jeho diamant..

konec konců, proč ne! Kdož ví, neslíbil-li král Alexandře ve své

slabosti a domnívaje se, že je vázán úctou, když s ní o oné záležitosti

mluvil, ohromnou sumu peněz, právě onu, kterou vyžadoval

Fantomas jako výměnu za onen klenot!. .

Můj bože, bylo by to trochu nepravděpodobné, ale Juve musel

být na vše připraven.

Když lady Belthamová mluvila s králem o diamantu, zajišťovala

si jeho protekci; oznamujíc králi, že mu pomůže při hledání jeho

klenotu, dávala si tím samozřejmě oprávnění k tomu, že přijde večer

na severní nádraží pod záminkou rozloučení se s Bedřichem

Kristiánem . . Ale co potom.. ?“

Budoucnost zůstávala ještě v mysli Juvově zahalená, ale policista

cítil, že se již rozřešení blíží. Zdálo se skutečně býti jisté, že hrozný

bandita a jeho spoluvinnice se chystají přijmouti boj tváří v tvář;

hráli pravděpodobně.

Fantomas to chtěl asi skončiti!. .

A Juve pociťoval jisté zadostiučinění při pomyšlení, že rozřešení

je tak blízké, nevyhnutelné: byl také velmi vzrušen, neboť znal

ohromnou odvahu Fantomasovu; znal také dobře z vlastní

zkušenosti zrádné léčky, do kterých tak nešťastně přes svou

prozíravost několikráte padl.

Ale Juve se upokojil, uvědomuje si, že má mnohokrát trumf pro

svou hru, trumf velmi mocný. Což pak pan Annion ne řekl

policejnímu prefektovi, že byla učiněna všechna opatření k polapení

vinníka? Všechny oddíly stráže bezpečnosti budou jistě na nohou, a

počítají samozřejmě také s Juvem, neboť ho vyzvali, aby se k

slavnostnímu rozloučení dostavil.

Juve si mnul ruce radostí.

„Podívejme se,“ řekl, „večer nějak dobře začíná!"

Policista vstal a učinil několik kroků, aby se trochu zahřál, neboť

zima byla čím dál tím citelnější; se svého pozorovacího místa se

ovšem nevzdálil.

„Na mou duši,“ řekl si, „mám teď na práci jen jednu věc; vzíti si

lady Belťhiamovou na mušku, od toho okamžiku jak vyjde z hotelu

a neopustiti ji až do okamžiku kdy. ."

X X X I .

O D S O U Z E N A K S M R T I .

V uších jí bez ustání, silně, protivně hučelo..

Na hrdle jakási tíže, která ji dusila..

V ústech roubík, který překážel jejímu dechu a tlačil na rty. .

Na očích pevná páska..

A ještě ruce, spoutané v zápěstí a tělo mučené drsným lanem a

krvácející kotníky, do nichž se zařezávala pouta..

Marie Pascalová nebyla při dobrém vědomí, ale přece k sobě

pomalu přicházela.

Chtěla se malinko pohnouti. Ale tělo, těsně spoutané, odepřelo

poslušnost její myšlence, cítila, že se nepohne; chtěla otevříti oči -

nemohla; chtěla křičeti - její hlas se udusil; chtěla se zvednouti a

zůstala nepohnutá ztuhlá. .

Když se nadobro probudila, domnívala se, že má strašlivý sen. .

„Bože můj, Bože můj, sním snad! -“

Avšak když si dobře uvědomila svoji myšlenku, mladá žena

pochopila najednou, že nesní, ale že má oči ovázány páskou, tělo

spoutané a v ústech roubík!

A tu se jí vrátila paměť.

Věděla již, co se jí přihodilo!

Vzpomněla si do nejmenších podrobností na strašlivé a podivné

dobrodružství!

Její mozek pochopil všechnu hrůzu situace.

A zatím co tělo bylo naprosto neschopné učinit ten nejmenší

pohyb, její svobodný duch rychle odhaloval do podrobností všechno

mučení, které bude muset podstoupit.

Hluboký vzdech se vydral z její hrudi. Marie Pascalová chtěla

znovu křičeti. .

Ale její výkřiky zmíraly hned na jejích rtech, v krku měla strašlivé

sucho a rty byly horečnaté; úsilí, které vynaložila, aby mohla křičeti,

přivodilo do hlavy nával krve, oslepující záblesky zazářily pod její

uzavřená víčka, napadla ji šílená hrůza, domnívala se, že zemře,

neboť její dech, utlačovaný roubíkem stával se sykavějším a Marie

Pascalová cítila ledový dotek smrti.

„Můj Bože, můj Bože!“

Se vzýváním božské pomoci nabývala zároveň vláda sama nad

sebou; našla opět svoji chladnokrevnost a byla znovu schopná

mysliti. Avšak její myšlenka byla strašlivá a vzpomínka hrozící..

Věděla rázem, proč byla zde, jak se sem dostala, i to věděla, že

zemře. . že byla odsouzena Fantomasem!

Oh, té tragické minuty!

Co se jí to přihodilo!? -

V jakémsi okamžiku jasnozření se Marie Pascalová viděla, jak

kráčí ulicí Monceau ve společnosti matky Citronové. Ta hodná

domovnice se nabídla, že ji doprovodí až k policistovi Juvovi,

kterého ona sama chtěla viděti, jak byla vzrušena posledními

událostmi, vztahujícími se k policejnímu vyšetřování smrti Susy

d‘Orsel.

Obě kráčely nějakou dobu pěšky, neboť Marie Pascalová odmítla

jeti vozem, pociťujíc potřebu pohybu a čerstvého vzduchu, aby

uklidnila své nervy.

A matka Citronová jí nabídla rámě a ohlušovala ji neustálým

povídáním.

„Nestarejte se,“ říkala, „znám dobře cestu, pan Juve mi dal svoji

adresu pro případ, že bychom ho potřebovali, nebo že by zas on

naopak něco potřeboval.. “

Po dlouho trvající chůzi zavedla konečně matka Citronová Marii

Pascalovou do nějakého domu docela dobrého vzhledu.

Mladá dělnice si dále vzpomněla, že omdlela na schodech, že jí

matka Citronová dala čichati k jakési soli. .

Vzpomněla také, jak znovu omdlela, potom ještě, že byla nesena,

že byla v náručí jakési mocné osoby, že ji potom posadili..

A jakýsi hlas na ni křičel, nejasně a matně jako ze vzdálené

bouřky, hlas, který neznala a který přece způsobil, že se otřásla až

do hloubi duše, hlas výsměšný právě tak jako pánovitý, hlas hrozivý

právě tak jako klidný:

„Jsem Fantomas a odsuzuji tě k smrti."

Ano, nemohla o tom pochybovati, slyšela tu strašlivou hrozbu!

Fantomas!

Byla teda v rukou Fantomasových?

Jak to přišlo, že ji jméno toho neobyčejného bandity, toho

nechytitelného zločince, který již po tak dlouhá léta způsoboval, že

celý svět se otřásal hrůzou nad jeho strašnou krutostí, nad jeho

odvahou bez hranic. . že to jméno ji hned neprobudilo z mrákot?

Nebo, jak to, že hned nezemřela úděsem?

Marie Pascalová si vzpomněla, že v okamžiku, kdy její uši

zaslechly onu hrozbu: „Jsem Fantomas," že jí schvátila nová mdloba;

dala se jí unášeti, jako zlákána sladkou rozkoší blízkého zániku. . a

nyní se probouzela, uvězněna v rukou zločincových, navždy

ztracena, bez naděje na záchranu!

„Fantomas mne odsoudil k smrti!. .“

Marie Pascalová byla jata šílenstvím, její rozum se zatemňoval..

Bandita, který držel v šachu po deset let policii celého světa, který

po deset let beztrestně vítězil, znásobuje zločiny vraždami, který

vymýšlel různá mučení a vynašel nejneobyčejnější krádeže, den ode

dne odvážnější, od minuty k minutě rafinovanější, ten bandita ji

chtěl zajati.. zajal ji..

Měl jí nyní v moci. .

Ach, co jen učinila, že uvalila na sebe hněv toho netvora?. .

Marie Pascalová si ve vteřině uvědomila, jakou roli hrála ve

všech těch strašlivých událostech, které se sběhly v ulici Monceau!

Měla přece na mysli pouze zájmy královy. Zprvu nechtěla nic

jiného než pomstíti smrt Susy d‘Orsel. A když byla tváří v tvář

falešnému panovníkovi, křičela, že to je podvodník. Neublížila však

nikomu, neobviňovala nikoho, ale stála pravděpodobně v cestě

Fantomasovým plánům, překážela tomu zločinci, který byl jistě

původcem všech těchto tajemných postupně se sběhlých událostí. .

A on se nyní mstil?. .

Marie Pascalová pochopila, že Fantomas byl asi nejvyšším

pořadatelem všech těch nepochopitelných nešťastných příhod, které

vyznačovaly cestu Bedřicha Kristiána! Pochopila, že ona sama,

ubohá žena, byla zatažena do víru zločinů, které Fantomas při své

cestě rozvířil; byla však polapena a hozena do stopy, kterou za

sebou Fantomas jen tak mimochodem nechával..

Byla tedy Fantomasovi na obtíž, ona, která neměla ani tušení o

gigantickém boji, ve kterém měla sama účast, ani potuchy o

protivníkovi, kterému chtěla čeliti!. .

. .A jako nějaký mocný mechanismus rozdrtí zrnko písku, které

se dostane do jeho kol, tak se Fantomas zbaví jí, zabije ji, jako již

zabil tolik jiných, proto, aby měl volnou cestu k svému cíli, cíli

krvavému a hrůznému, který si asi vyznačil jeho nestvůrný genius. .

Marie Pascalová však nevzpomínala déle než malou minutku. .

Vědomí, že zemře, vědomí, že je ztracena, ji přivedlo k tomu, že

prožívala s úžasnou intensitou poslední vteřiny, které jí ještě

zbývaly. .

Fantomas vedle ní asi nestál. Ale bylo pravděpodobné, že se

vrátí. Když ji byl přivedl tam, kde byla, když využil jejího omdlení -

jestliže je vůbec nezpůsobil sám - připravoval teď asi její smrt,

dokončoval asi všechny důkladné a opatrné přípravy, konané vždy

se zázračnou předvídavostí, která mu zaručovala beztrestnost.

V uších jí ohlušivě hučelo, všechno v ní vřelo, všechno se v ní

smísilo v neuvěřitelný chaos, který nebyl již životem, ale ještě také

ne smrtí. Marie Pascalová nepřestávala jasně vnímati, jaksi docela

mechanicky, aniž si to její rozum uvědomoval, rozličné hmotné

vjemy. .

Tak slyšela jakýsi pravidelný tlukot, monotonní a ustavičné tik-

tak, které se ani nezrychlovalo ani nezpomalovalo..

A protože ve své šílené hrůze nevěděla, kde nechat spočinouti

svoji mysl, skoro automaticky se připoutala k sledování tepu tohoto

tik-tak. .

Byl to pro ni nejpádnější důkaz toho, že ještě žije.

Nebylo již nic jiného, co by slyšela, nebo cítila a chápala.

A tu si náhle vzpomněla:

„Co to vlastně je. .?“

Nebylo potřebí, aby příliš dlouho vzpomínala; vzpomenouti na

toto tik-tak již stačilo, aby je uhádla a identifikovala.

„To jsou hodiny! Slyším závaží hodin!“

Byl to skutečně první opravdovský dojem, který pocítila, od té

doby co se probrala se svého omdlení.

A slyšeti tlukot hodin znamenalo také uklidnění pro její mozek. .

A co tak naslouchala těm hodinám, přála si je také viděti. .

V tomto okamžiku, po strašlivém napětí z hrůzy, kterou vytrpěla,

napadaly jí jednoduché, naivní, dětské myšlenky!

Vedle ní byly hodiny a ona se tedy na ně chtěla dívati. Byl to

jakýsi úplný návrat k chladnokrevnosti.

Ale přemýšlela dále:

„Kde to však vlastně jsem?. . Kam mne to zavedla, matka

Citronová?"

Matka Citronová!. .

„Kam mne jen zavedla matka Citronová!. .“

Oh! Marie Pascalová uhodla v jediném okamžiku jasnozření,

přesnou roli, kterou hrála zlověstná domovnice. .

Mladičká dělnice slýchala příliš často mluviti o universálním

Fantomasovi a četla příliš mnoho různých vyprávění a výkladů,

napsaných proti hroznému banditovi, aby mohla jen okamžik

váhati. .

Fantomas, hádala, to byla matka Citronová..

Fantomas, když chtěl, vzal na se vzezření matky Citronové. .

A dívka si vzpomněla s jasností, udivující v okamžiku, kdy by ji

úzkost musela činit neschopnou každé myšlenky, přesně na

nejmenší podrobnosti, které ji utvrzovaly v jejím předpokladu. .

Cožpak matka Citronová neměla hospodyni, která dělala ve

skutečnosti všechnu práci místo falešné domovnice?

A nebyla právě matka Citronová tou osobou, která nejsnáze

mohla vniknout a zas utéci z příbytku Susy d‘Orsel právě v den

vraždy, aniž byla zpozorována?

Matka Citronová! Ale nebyla to zcela jistě ona, která odnesla

ženskou košili, nalezenou v prádle markýze de Bérac, kam ji

pravděpodobně sama strčila?

A nebyla to snad opět matka Citronová, která vědouc o tomto

nálezu Marie Pascalové a majíc klíč od bytu krajkářčina ji tuto

kompromitující košili zase ukradla?

A nebyla to konečně zase matka Citronová, která ještě před chvílí

navrhovala Marii Pascalové, že ji zavede k Juvovi? Nebyla to ona,

která ji dala čichnouti k jakési soli, přivodivši jí úplné omdlení?. .

Maric Pascalová ovšem nezapomněla, že v oné tragické noci, kdy

Susy d‘Orsel přišla o život, to byl muž, kterého spatřila u okna

vestibulu utíkati za nešťastnou maitressou.

Ale co to dokazovalo?

Marie Pascalová dobře věděla, že když chtěl Fantomas páchati

své zločiny, že se oblékal do neblaze pověstného, černého obleku,

hrůzu budícího přiléhavého trikotu.

Bylo to v této zločinné livreji, co Fantomas zabil Susy d‘Orsel,

jestliže se k ní dostal v podobě matky Citronové. .

Matka Citronová - to je Fantomas!

A že takovým postupným myšlením objevila tak neobyčejnou

pravdu, Marie Pascalová se tím stávala čím dál více paní sama sebe.

Tak tedy bandita, který ji chtěl zabíti, ji sám zavedl na místo, kde

umírala?. .

Ale kde jen byla?

Byla snad opravdu u Juva?

Dívka se sama usmála svému šílenému nápadu.

Ne, zajisté nebyla u Juva. Fantomas ji prostě nezavedl k

policistovi, ale spíše k sobě. .

A tu měla Marie Pascalová pouze jedno přání. Přání viděti a

všechno zvěděti.

Roubík, který tiskl její rty, jí způsoboval ostrou bolest; aby jej

poněkud uvolnila a aby zabránila tvoření dalších odřenin na rtech,

silně přitisklých k zubům, pokusila se pomalu pohnouti hlavou. .

Když učinila malinký pohyb, cítila, jak jedna ze smyček - zprvu

by bývala nemohla ani říci která - se poněkud uvolnila.

Hýbala se tedy dále, pokud mohla, a najednou vykřikla radostí,

neboť pochopila, že páska, která jí převazovala oči, nebyla dobře

uvázána.

Marie Pascalová povytahovala tedy obočí, krčila čelo, dělala

všemožné grimasy, až se páska uvolnila..

Bude si moci prohlédnouti místo, kde je?

Spatří snad Fantomase, až ji za nějakou chvíli přijde zabíti?

Marie Pascalová se posledním trhnutím podařilo dosíci toho, že

látka otočená kolem jejího čela sklouzla dolů.

Páska spadla; otevřela oči. . mohla se dívat.. viděla!. .

Byla přivázána k velikému křeslu, stojícímu uprostřed tmavého

pokoje, dosti pohodlně zařízeného, zajisté nějaké pracovny, neboť na

psacím stole leželo plno všelijakých listin.

A před ní se zlověstně tyčil nejnestvůrnější přístroj. .

Marie Pascalová očima hrůzou široce rozevřenýma, mají oční

důlky ještě plny slzí, vytlačených tísnící páskou, viděla s počátku jen

dvě ohromné svíčky postavené na každé straně jakéhosi podstavce.

A na onom podstavci objevily její oči, které si zatím zvykly na

světlo, hlaveň revolveru namířenou přímo na ni. .

Proč ty svíčky?

Proč ten revolver, který jí hrozil a který připevnili na onen

podivný podstavec?

Marie Pascalová však najednou rychle pochopila motiv těchto

nenávistných příprav: byl přímo strašlivý!

Nešťastnice zpozorovala, že spoušť revolveru byla přivázána na

celou sérii provázků. Každý provázek byl přivázán k jednomu

hřebíku, které byly vtlačeny do vosku oněch dvou svíček. . a na

každém hřebíku viselo opět závaží. .

Oh! Pro bohy! Příliš často dělnice sama použila toho, co lidová

hantýrka nazvala „ranním budíčkem“ chudých, než aby se mohla

klamati neobyčejným zařízením tohoto přístroje.

Dohadovala se jeho účelu. Pochopila jeho funkci.

Svíce hořely, vrhajíce milé, poklidné světlo..

A až dohoří, až se všechen vosk spotřebuje až k tomu místu, kde

jej pronikaly hřebíky, hřebíky se uvolní a závaží přivázané na

provázku spadne dolů a automaticky spustí revolver, tentýž

revolver, jehož hlaveň byla namířena na její hruď!

Fantomas se nemusel tedy namáhati vrátiti se se sem. Jeho

ďábelský genius našel prostředek, jak zastřeliti Marii Pascalovou

ranou z revolveru, ranou, jíž by sám neměl vůbec zapotřebí přijíti

vystřeliti sám..

Dopustí se zločinu, kterého se chtěl dopustiti, aniž byl přítomen..

Zajisté bylo málo důležité, že všechno sousedství uslyší výstřely,

i kdyby někdo přiběhl, přijde již pozdě, až už Marie Pascalová bude

mrtva.. a najde již jen mrtvolu ležící vedle vystřílené zbraně. A vrah

nebude ani muset prchat!

Marie Pascalová viděla to všechno, tu všechnu hrůzu jejího

zavraždění..

Šílela pozorujíc, že se vosk svíček rapidně rozpouští, horečně

počítala, kolik jí ještě zbývá života, než se uvolní první hřebík, než ji

zasáhne první kulka..

Snad pouhá hodina!

Jedna a půl nanejvýš!. .

Nešťastnice tedy prožívala tuto pomalou agónii tím, že

pozorovala, jak svíčky uhořívají, jak se vosk rozpouští a jak se tedy

osudná hodina zániku přibližuje!. .

Bylo by stačilo, aby se odsunula jen o několik centimetrů, aby

mohla uniknouti záhubě, ale tak, jak byla přivázána, bylo jí

nemožno učiniti nejmenší pohyb. .

Svíčky byly dosti blízko, aby je mohla lehce zhasnouti; ale páska,

která ji dovolovala jen stěží dýchati, byla uvázána velmi pevně,

takže všechna snaha, aby ji uvolnila, byla marná..

Ne, opravdu, Marie Pascalová nemohla nic jiného činiti, než bez

odporování prožíti ještě ty minuty, které ji neúprosně přibližovaly k

onomu okamžiku, kdy jí již nebude!. .

A dvě velké svíčky hořely stále. .

Ani stín průvanu, ani ten nejmenší vánek nepohnul jejich

plameny, které stoupaly přímo a rovné v klidné atmosféře pokoje,

kterému dodávaly smutečného a truchlivého vzhledu. .

Zdálo se skoro, že jsou to svíce, zbožně rozžaté pro bdění u

mrtvého!

A bylo to takřka opravdu bdění u mrtvého, při kterém měla

asistovati sama nešťastná Marie Pascalová, opuštěná, tváří v tvář

smrti, samotná bdící nad pomalým spalováním vosku, chvějící se při

pohledu, jak rychle hoří, počítající, kdy ji zastihne první smrtelná

rána, následovaná pěti dalšími, které v pravidelných intervalech

zvětší její zranění a proděraví její tělo..

Marie Pascalová bděla takto nekonečné minuty!

Viděla již, jak měkne vosk kolem prvního hřebíku, který se

pomalu a zvolna nakláněl, shýbal a který povolí, jakmile se plamen

jen ještě trochu přiblíží..

Byla to ve skutečnosti otázka pouhých několika vteřin!

Marie Pascalová zavřela oči, aby nic neviděla..

Bude mrtva.. vlastně již mrtva ve své úzkosti byla.. Z její hrudi

se vydral smrtelný chrapot, hluchý, strašlivý! Výkřik hrůzy, který

roubík udusil, ale který přes to v strašlivém tichu příbytku se zdál

býti příšerný!

„Smilování!"

Smilování? Od koho?

Kdo ji mohl zachrániti?

Byla nenávratně ztracena a smrt se jí již takřka dotýkala..

* * *

„Jste tam, Juve?. . Vy nejste ve svém pokoji ani ve své pracovně?“

Jerome Fandor otevřel prudce dveře, spěchal, aby pověděl svému

příteli o neobyčejném nálezu, učiněném právě ve světnici Marie

Pascalové.

Ale ještě ani zcela dveře neotevřel a zůstal zsinalý státi, opíraje se

o dveřní křídlo v domnění, že omdlí překvapením a pohnutím..

Ach! Hrůzná podívaná! Šílený přízrak!

Tam!. . před ním!. . Na dotek ruky!. . dvě svíce, hořící v klidné

atmosféře zavřeného pokoje, a v jejich záři se lesknoucí modrý

záblesk revolveru. . A před tím revolverem, bledá jako smrt, s tahy

strhanými, s očima zavřenýma, v jakémsi podivně ztrnulém držení

těla, v ústech roubík, ruce přivázané k opěradlu křesla, nohy

spoutané řetízkem - ta, o které předpokládal, že uprchla, kterou

přese všechno shledával okouzlující.. Marie Pascalová!. .

Ona!

U Juva!

Před tímto revolverem!

Ach, cožpak se snad zbláznil.. nebo snad trpí halucinací, která

mu předvádí tuto nemožnou podívanou?. .

Jerome Fandor, jako ke dveřím přibitý, cítil jak mu v hrudi

prudce bije srdce a tu najednou spatřil, že víčka Marie Pascalové se

pootevřela a přes pohaslé oči nešťastnice že přeběhl zvláštní,

neobyčejný plamen!

Žila tedy ještě!

Jerome Fandor pohlédl do těch očí, jež se na něho teď tak

úpěnlivě upíraly, do těch očí, v nichž nyní četl jakousi němou,

neobyčejnou prosbu, prosbu hrůzy, šílené hrůzy!

A tu tedy, jako hypnotisován onou němou prosbou Jerome

Fandor jedním skokem se vrhl ke svíčkám, zhasl je, pak stočil rychle

revolver namířený na Marii Pascalovou a unášen svým elánem

přiskočil těsně k dívce a nakláněje se nad ní volal:

„Jste zachráněna.. zachráněna!“

Vykřikl to takovým hlasem, který jeho samého udivil, hlasem

zcela změněným.

Cítil však, že dívka znovu omdlévá.. Pod dojmem silného

pohnutí padl před ní na kolena.

Zničen zůstal dlouho nehybný, v onom ztichlém pokoji, jakoby

zamotaném do tajemství..

Potom opatrně a nejvýš pozorně, chvějícími se prsty, počal

uvolňovati pouta Marie Pascalové.

Přenesl dívku ve svém náručí, cítě její něžné tělo povolně složené

v jeho objetí a lekal se při pohledu na její hlavu, zvrácenou jako

zlomený květ.

Odnesl ji na pohovku, pěkně uložil a hlavu nadzvedl polštáři.

Potom nervosně utíkal k Juvovu umývadlu pro kolínskou vodu,

potíral jí něžně spánky, číhaje na první známky procitnutí.

Jerome Fandor se už začal lekati dlouhého trvání mdloby, když

tu Marie Pascalová pootevřela na okamžik oči a slabě zašeptala:

„Kde to jsem? Pomoc. . pomoc . . Fantomas."

Jerome Fandor, konečně uklidněn, odpověděl, ztišiv zvuk svého

hlasu:

„Nemějte už strach! Fantomas je pryč. . jste zachráněna.. to jsem

já!. . já, Jerome Fandor, který š vámi mluví!. .

Ještě velmi bledá, ale již úplně při sobě, Marie Pascalová seděla

teď v křesle a dívala se upřeně na Jeroma Fandora, který před ní

klečel, podepřen loktem o lenoch křesla.

„Nuže,“ řekl žurnalista, „prosím vás, abyste mi řekla všechno!. .

Zapomeňte na těžký spánek, který vás před hodinou sužoval a z

něhož jsem vás na štěstí probudil. Považte, že už nemáte důvod býti

zděšená!. . Řekněte mi všechno! Přísahám, že vás neprozradím..

Minuty prchají.. Váš spoluvinník se vás chtěl zbaviti bezpochyby

proto, že jste mu byla nebezpečná!?. . Zapřísahám vás, Marie

Pascalová, řekněte mi čistou pravdu! Řekněte, kdo je Fantomas!“

Dívka naslouchala žurnalistovi všecka užaslá a ztrnulá.

„Já!. . Já!. . Spoluvinnice Fantomasova!“ vydechla konečně. „Ach,

co to jen říkáte, pane?. . Ach, co to jen říkáte, sire! Vy mne pokládáte

za Fantomasovu spoluvinnici?. .

Jerome Fandor dělnici přerušil a řekl:

„Proboha! Nezapírejte!. . Hleďte: já vám řeknu pravdu o sobě: já

nejsem králem!“

„Vy nejste. ."

„Ne! A nemám teď ani kdy vysvětlovati vám tuto podivnou

záležitost. . Zajisté, shodou okolností jsem byl přinucen hráti roli

krále, ale bylo to proto, abych mohl Bedřicha Kristiána vytáhnouti z

léčky, kterou mu nachystal Fantomas. . a proto je třeba, Marie

Pascalová, abyste mi pomohla vy sama chytiti toho zločince. .

dávám vám své čestné slovo, že se vám nic nestane!. .“

Nešťastná dívka jen zašeptala:

„Ale já přece nejsem spoluvinnicí Fantomasovou!"

A tu Fandor, jsa úplně bez sebe, cítě, jak prchají drahocenné

minuty, které jistě dovolí Fantomasovi, aby zmizel, a domnívaje se,

že je třeba vyrvati Marii Pascalové přiznání stůj co stůj, hodil jí

surově do klína šperky i klíč, který našel v jejím pokoji, vztýčil se a

zvolal:

„Jestliže tedy, Marie Pascalová, nejste Fantomasovou

spoluvinnicí, proč jste ukradla tyto šperky? Proč jste měla u sebe

tento klíč, který je od dveří pro služebnictvo v příbytku Susy

d'Orsel?“

Náhle však ustal ve své řeči. .

Obličej Marie Pascalové v okamžiku, kdy spatřila šperky, které ji

měly kompromitovat, vyjadřoval takovou hrůzu, že nemohl nechati

ani stín pochyby.

Dívka jistě nic nechápala!

Obvinění, které proti ní vznesl, bylo pro ni tajemstvím!. .

Ach, jistě! Nemohl míti nejmenší pochybu, pohled Marie

Pascalové byl jasný a upřímný: dělnice byla nevinná!

Fandor zvolal:

„Ale, proboha, řekněte mi tedy vše, co víte!. .“

Marie Pascalová mluvila dlouho..

Dopodrobna vyložila Fandorovi celou svou úlohu, kterou hrála v

tragické aféře v ulici Monceau. Řekla mu všechno, dokázala mu

svoji nevinu, její poslední slova měla zahladiti všechny pochyby

žurnalistovy:

„Cožpak nechápete, pane, že to byla paní Ceironová, strašlivá

paní Ceironová, vlastně abych řekla správně Fantomas, který skryl

tyto šperky v mém pokoji? Že to byla ona, která mne zavedla sem,

aby mne tady podle zavraždila? Že to byl on, který vám řekl, že

jsem uprchla, a že jsem na venkově, aby vám zabránil, abyste sem

nepřišel, nebo aby sem nepřišel někdo jiný, kdo by mne vyrval

smrti?"

Jerome Fandor, zsinalý, bledý, naslouchal dívce, aniž řekl slovo.

Strašlivé pikle Fantomasovy se mu nyní objevily ve všech

podrobnostech…

Ještě jedenkrát podal ten neobyčejný bandita, ten geniální

zločinec důkaz o své veliké odvaze, o nesrovnatelné bystrosti.

Byla to skoro náhoda, která přivedla Fandora k Juvovi, náhoda,

která mu dovolila zachrániti Marii Pascalovou, náhoda, která mu

odhalila tajemství jinak nerozřešitelné: Fantomas byl najednou i

markýz de Bérac i Uauaua, jak to uhodl Juve, i paní Ceironová, jak

ho nyní poučila Marie Pascalová!. .

A tu reportér, jehož hněv popíchl, byl znovu zachvácen potřebou

činu.

„Och, Fantomas!“ hučel, „Fantomas! Nahromadil ty nejhorší

ukrutnosti, ale jeho hodina nadešla! Fantomas bude chycen!

Odhalím tě, zlověstný komediante!. ."

„Marie Pascalová," volal hlasem chvějícím se nenávistí, „hodina

pomalu udeřila!. . Marie Pascalová, pojďte! Ujišťuji vás, že za

hodinu, nejpozději za hodinu bude již Fantomas pykati za své

zločiny!“

A protože se na něj dívka dívala pochybovačným pohledem -

zdálo se jí totiž, jako ostatním lidem, že je nemožné, aby byl

Fantomas uvězněn - Fandor znovu opakoval:

„Ano.. ano.. buďte jen silná!. . buďte odvážná!. . doprovoďte

mne!. ."

„Za Fantomasem!. .“

„Přísahám vám, že je po něm veta!"

X X X I I .

F A N T O M A S Z A T Č E N .

„Dobrý večer, pane Caldoni! Tak vy již za hodinu odjíždíte?“

„Tak jest, pane Vicarte; víte, že je to mým zvykem a také mou

povinností. Po každé, když odjíždí nějaký panovník, nějaká

korunovaná hlava nebo snad některý president. ."

Pan Vicart ho přerušil:

". .tak ho doprovázíte až na hranici a hlídáte jako oko v hlavě. .“

„Konečně," pokračoval, „já se vůbec nezlobím, že vás tady vidím;

to mi jen dokazuje, že už snad za hodinu budu míti pokoj od vší

zodpovědnosti, která mne tíží již hezky dlouho.. ano, příliš

dlouho.. "

Pan Caldoni učinil odmítavý posunek a řekl:

„A to mi zas dokazuje, že moje práce začíná, což není příliš

veselé. .“

„Nu, to je pouze na několik hodin a konec konců, to není nudná

práce; jedete vždy zvláštním vlakem, v salonním voze, jako velký

pán!“

„Oh, tyto radosti brzy přejdou, pane Vicarte, a ať běží o Bedřicha

Kristiána nebo o někoho jiného, nestojím o to příliš. ."

Pan Caldoni měl skutečně práci velmi zodpovědnou; byl

specielně pověřen ministerstvem vnitra zajišťovati bezpečnost

vznešených cestujících, panovníků, ministrů, členů francouzské

nebo cizí vlády, když přejížděli území Francie.

A také tohoto večera byl pan Caldoni ve službě: měl bdíti nad

Bedřichem Kristiánem po dobu jeho cesty na území francouzském

až do okamžiku, kdy překročí belgickou hranici.

Pan Vicart se od něho vzdálil; šel pohovořit s vrchním

přednostou stanice severního nádraží a obhlédnout všechny

disposice učiněné podle služebního rozkazu a také nahlédnouti, jak

byla připravena recepce, která se měla konati před královým odjez-

dem.

Podle zvyku byla čekárna první třídy přeměněna, v slavnostní

přijímací salon, který byl celý vydekorován čalouny z červeného

sametu se zlatými třásněmi, což mu dodávalo vzhledu přísně

oficielního.

Na konci tohoto salonu byly malé dveře, které vedly do menšího

pokojíku. Domácí lidé jej přezvali na „soukromý kabinet", což

nebylo bez důvodu.

V tomto pokojíku se skutečně již nesčíslněkrát odehrály

nejpodivnější, nejbizarnější události; tam se obyčejně shromažďovali

všichni ti, kteří neměli dosti důležitý úřad, aby mohli jako

„publikum" asistovati při oficielních recepcích ve velkém salonu;

tam dávali do řetízku ty, kteří se náhodou odvážili projeviti svůj

odpor při příjezdu nebo odjezdu nějaké velké osobnosti, tam byli

ošetřeni ti lidé, kterým se udělalo nevolno.. tam byli konečně

provisorně drženi kapsáři nebo vůbec lidé podezřelí.

Zatím co pan Vicart pokračoval v rychlé prohlídce místa a zatím

co se přesvědčoval, že vše je v takovém pořádku, aby slavnostní

rozloučení s králem bylo zaručeno, pan Caldoni rozmlouval s

podšéfem stanice, který měl právě ten večer službu.

„Zvláštní vlak vyjede přesně v 22 hod. 17, to znamená, že bude

následovat po desíti minutách rychlík č. 322,“ řekl úředník.

„Číslo 322 je pravděpodobně kolínský rychlík?" ptal se pan

Caldoni.

„Ano, rychlík do Kolína nad Rýnem,“ odpověděl mu úředník a

dodal s úsměvem:

„Ten před vámi zamete, aspoň můžete být bez starosti, jak

doufám!“

Pan Caldoni potřásl hlavou.

Opravdu, doufal tentokráte, že tato cesta proběhne bez nehody;

proč by také ne? Vždycky bylo lze se obávati anarchistických útoků

na vlak; ale král hesensko-výmarský, král země tak poklidné jistě

nebyl na mušce těch obávaných individuí.

* * *

V rozsáhlé hale severního nádraží se shromažďoval čím dál tím

větší dav zvědavců, kterým byl z novin znám odjezd králův. Dav se

zvětšil také všemi obvyklými cestujícími, kteří by pravděpodobně

nezpozorovali nic, a kteří by pokládali za neužitečné stati jen tak na

nástupišti, kdyby zástup úředníků nezvábil jejich zvědavost.

Mezi všemi bylo viděti sem tam pobíhajícího pana Lépina s jeho

klasickým bonbonkem na hlavě; potahoval si nervosně svoji bradku,

dávaje poslední rozkazy všem svým podřízeným, strážcům to

pořádku a klidu.

„Propusťte pouze modré vstupenky," nařizoval přísně, „a ovšem

zástupce tisku. . ale jinak nikoho, vůbec nikoho.. rozuměli jste,

pánové?"

Salonek se zatím plnil osobnostmi, které náležitě dokázaly, že se

těší z královské přízně.

Žurnalistům, seskupeným v jednom rohu salonku, byla

označována jména důležitých osob, tam přítomných.

V davu, ostatně velmi vybraném, skvěla se uniforma

podplukovníka Bonivala, velícího důstojníka stráže presidenta

republiky, který se přišel rozloučiti s panovníkem v zastoupení

hlavy státu.

Dále několik poslanců, vrchní rada ministerstva - zahraničí, také

ženy dvou ministrů, oblečené s rafinovanou elegancí a mnoho jiných

vzácných hostí.

Na chodníku před vchodem k nádraží přecházel ve svém

dlouhém černém svrchníku pan Havard očekávající vůz s

panovníkem, jeho přáteli a panem Annionem.

Tento malý průvod měl býti provázen oddílem detektivů na

motocyklech.

* * *

Prodíraje se klidně davem, postupuje pomalu, ale bez nesnází

jako člověk, který se dobře vyzná v návalu, dostal se Juve skoro až k

první řadě a octl se u policejního kordonu, který tvořil zeď, bránící

obecenstvu přístup na nástupiště.

Srazil se takřka se svým kolegou, inspektorem Michalem,

kterému srdečně stiskl ruku.

Pokusil se učiniti pohyb, jako by chtěl vyndati ze své kapsy

modrou vstupenku, která by mu dovolila projíti kordonem; při tom

však nespouštěl s očí, stoupnuv si na špičky, jakousi dámu, která

byla pod ochranou jednoho z policejních úředníků a pro níž byla

utvořena mezi davem dosti široká ulička, takže mohla dobře projíti.

Michal zarazil Juvův mechanický pohyb a zvolal: „Na mou

pravdu, Juve, vy snad nemáte zapotřebí průkazky!“

Totéž mínil i Juve a aniž čekal déle na dovolení, rychle postoupil

až k prázdnému místu, vyhraženému pro pozvané.

Vsunul se mrštně za onu dámu, která šla právě v tom okamžiku

kolem něho, a vnikl zároveň s ní do salonku, kde bylo již

shromážděno mnoho čestných hostí; zrovna v tom okamžiku bylo

slyšeti z ulice pozdravný jásot, oznamující králův příchod.

Všichni se instinktivně hrnuli ke vchodu do salónka a tu Juve,

využívaje toho, že stál těsně vedle té dámy, i toho, že byli oba v

nejzaším rohu salonku, vzal ji ne příliš uctivě a skoro pánovitě pod

paždí a postrčiv ji tak úplně až do rohu postavil se před ní, že se

nemohla ani hnouti.

„Pardon,“ řekl svým suchým a úsečným hlasem, „jen malý

okamžik!“

Ale dáma, která se nejdříve dala strkati, neuvědomujíc si zprvu

co se to s ní děje, se zahleděla upřeně na Juva a učinila odmítavé

gesto.

„Dovolte, pane,“ procedila skrz zuby, vysílajíc na Juva blesky

svých očí, „kdo vlastně jste? Co mi chcete?“

Policista pronesl tichým hlasem:

„Jsem Juve, inspektor stráže bezpečnosti!"

Dáma, aniž hnula brvou, řekla:

„Já jsem velkokněžna Alexandra, příbuzná krále hesensko-

výmarského.. sestřenice. .“

Byla již přichystána vyjmenovati své tituly, ale Juve se tím

výčtem nezdál býti ohromen. Ztišil ještě poněkud svůj hlas, neboť se

zřejmě chtěl vyhnouti vyvolání nějakého skandálu.

Přerušil ji krátce:

„Ne! Jste lady Belthamová! Poznávám vás! Vím to a je zbytečné

to popírati!"

Dobrodružka, která to v prvním okamžiku chtěla vyhráti svojí

odvahou, se nyní zachvěla. Zírala na policistu zděšeně, hrdlo majíc

stažené; její oči neklidně svítily.

„Oh!“ zašeptala. . zřejmě hledajíc, co by odpověděla. .

Ale Juve čím dál tím studenější, čím dál tím sušší pokračoval:

„Mám vás, lady Belthamová, lhůta vypršela, nyní je třeba

vyrovnati účty.“

A přibližuje se k ní pokud možno ještě těsněji, hlasem ještě více

stišeným, řekl:

„Od této chvíle vás prohlašuji za zatčenou."

Potom pohlížeje zcela zblízka do zvláštní tváře Fantomasovy

milenky, která strašlivě zbledla, otázal se:

„Kde je diamant?“

Nastalo ticho; lady Belthamová sklopila oči.

Juve spěšně naléhal:

„Řekněte to okamžitě, madame, jestliže nechcete být zapletena do

skandálu. ."

Zdálo se, že lady Belthamová se chce na každý způsob vyhnouti

nějaké aféře v tomto salonku, kde se pohybovali jen vznešení,

elegantní a veselící se lidé, kteří se srdečně bavili, očekávajíce

příchod králův.

Document Outline

I.

KRÁLOVSKÉ OBŽERSTVÍ.

II.

NÁJEMNICE MATKY CITRONOVÉ.

III.

DRAMA V ULICI MONCEAU.

IV.

ZA KOHO MĚ MAJÍ?

V.

U ZPÍVAJÍCÍCH FONTÁN.

VI.

POLICIE ZAKROČUJE.

VII.

AUDIENCE.

VIII.

MARIE PASCALOVA.

IX.

TŘI SPIKLENCI.

X.

WULFENMIMENGLASCHK.

XII.

PŘESTROJENÍ.

XIII.

KRÁLOVSTVÍ HESENSKO-VÝMARSKÉ.

XIV.

AUDIENCE U KRÁLOVNY HEDVIKY.

XV.

TAJEMNÉ VĚZENÍ

XVI.

ZLODĚJ DIAMANTU.

XVII.

NA DOBRÉ STOPĚ.

XVIII.

SPÁČ

XIX.

VYSVOBOZEN.

XX.

BEDŘICH KRISTIÁN II.

XXI.

STRAŠLIVÁ JISTOTA.

XXII.

TŘI NA FANTOMASE?

XXIII.

OFICIELNÍ MÍNĚNÍ.

XXIV.

JUVOVA LEŽ.

XXV.

"MUSÍM ŽÍTI...!"

XXVI.

SVĚDECTVÍ VESTY.

XXVII.

VÝBUCH V PODZEMNÍ DRÁZE.

XXVIII.

JE MARIE PASCALOVA VINNA?

XXIX.

KOMPROMITUJÍCÍ ODHALENÍ.

XXX.

PRONÁSLEDOVÁNÍ.

XXXI.

ODSOUZENA K SMRTI.

XXXII.

FANTOMAS ZATČEN.