FANTOMAS

7

Oběšenec z Londýna.

F A N T O M A S vychází v tomto pořadí:

1. Fantomas......................................................................................Kč 16. –

2. Juve contra Fantomas .................................................................“

20. –

3. Mrtvý, jenž zabíjí.........................................................................“

20. –

4. Tajemný agent ............................................................................“

20. –

5. Král zajatcem Fantomasovým

6. Policista-apač

7. Oběšenec z Londýna

8. Dcera Fantomasova

9. Fiakr noci

10. Ruka bez těla

Ve vydávání se pokračuje.

PIERRE SOUVESTRE & MARCEL ALLAIN

F A N T O M A S

V I I .

OBĚŠENEC

Z LONDÝNA

Přeložila

Z . M a r e š o v á

1930

1 AN FROMEK, PRAHA III, VÍTĚZNÁ TŘ. 11.

Knihtiskárna MAX FOREJT ve Vysočanech.

I. JACK MRTEV.

„Kdepak! To není možné! Nuže dobře, můj drahý Juve, můžete

se pochlubit, že jste mě velice pobavil touhle novinou!“

Jerome Fandor křepčil radostí po svém pokoji, skromném

pokojíčku jednoho londýnského hotelu, v kterém bydlil už po

několik měsíců. Mluvil docela nahlas a živá gestikulace prozrazovala

jeho upřímné potěšení. A přece tu nikdo nebyl, kdo by ho poslouchal

nebo se na něho díval; Jerome Fandor byl sám.

Ale co dovršovalo zřejmě jeho přetékající veselí, bylo čtení

dokumentu, jehož rozluštění právě dokončil. Vedle textu psaného

jeho rukou byla depeše složená z určitého počtu slov naprosto

nesrozumitelných. Avšak Fandor poradil se s klíčem tajemného textu

a tak určil přesný smysl telegramu, který mu posílal jeho dopisovatel.

Tento text zněl:

„Hurá, Fandore! sláva, právě jsem znovu nalezl lady

Belthamovou. Fantomas nemůže být daleko!“

Tato zpráva, zajisté sensační, byla podepsána Juvem. Žurnalista

však nemohl věřit svým očím, neboť je jisto, že pochybujeme v první

chvíli právě tak o největším neštěstí, jako o neobyčejném štěstí. Ale

přece se musil podrobiti šťastné skutečnosti. Juve přece telegrafoval:

„Lady Belthamová znovu nalezena, Fantomas nemůže být

daleko.“

„Safra,“ hovořil nahlas Fandor, „to, co mi oznamuje Juve,

dokazuje, že je tu na světě skutečně spravedlnost! Už je tomu dost

dlouho, co hledáme stopu těchto dvou strašlivých banditů. Upřímně

řečeno, trvalo to příliš dlouho!“*)

Už tomu byla skutečně dvě léta, co Juve a Fandor, kterým byl tak

zázračně unikl Fantomas, jehož milenka lady Belthamová byla

ponechána na svobodě francouzskou policií z nedostatku důkazů své

totožnosti, ztratili nejen stopu hrozného lupiče, víc než kdy jindy

*) Viz Fantomas svazek I., II., III., IV., V. a Policista apač.

zasluhujícího názvu „nepřemožitelný“, ale též stopu vznešené dámy,

která již odedávna byla jeho společnicí, zjevnou nebo skrytou.

Fandor, aby se uklidnil po vzrušení, které tehdy prožíval, a aby se

vzpamatoval též ze žalu nad smrtí Elisabety Dollonové, rozkošného

děvčete, které nešťastně miloval, a jehož smutný konec ho naplňoval

zoufalstvím, dal se do cestování.

Pobýval dlouho v hlavních městech, stále jsa ve spojení se svým

přítelem Juvem, slavným policistou, který se ujal v Paříži své funkce

inspektora bezpečnosti a tudíž nemohl odjet pro četné zločinné

procesy, čekající na vyšetření a na jeho důležitá svědectví.

A tak Fandor dostal do Londýna náhle tuto sensační depeši: Juve

znovu nalezl lady Belthamovou!

Zpráva uspokojovala tím více žurnalistu, že shodou okolností

skutečně překvapující, on sám se též hotovil poslati depeši svému

starému příteli do Paříže.

„Fantomas nemůže být daleko,“ opakoval si Fandor; a náhle

oživen novou bojovnou horlivostí, cítil prudce se rodící nadšení při

myšlence pronásledovali nedopadeného banditu. Vzal pero, napsal na

list čistého papíru adresu Juvovu, avšak proto jen, aby blahopřál sám

sobě.

„Starý brachu, Juve tě právě pořádně ohromil, ale ty jej snad

ohromíš ještě více, když mu zatelegrafuješ, že –“

Ale Jerome Fandor odložil pero.

„Ne,“ prohodil, „je to příliš důležité, co mu mám říci, o tom není

nejmenší pochyby. Než pošlu depeši, přesvědčme se, zda mé

předtuchy mohou být pokládány za jisté.“

Fandor se připravil provésti tento plán. Uzavíraje pečlivě do své

aktovky překlad, který právě vyčetl z Juvovy depeše, vzal klobouk

a hůl a vyšel.

Bylo to v dubnu za slunečného, zářivého rána.

*

„Ještě cigaretu?“

„Na mou věru; neříkám ne.“

„A ovšem též ještě kapku whisky?“

„Neodmítnu, samo sebou se rozumí!“

K páté hodině odpoledne téhož dne dva muži, pohodlně usazeni

v nádherném saloně, příjemně hovořili. Tento salon v prvním

poschodí skvostného privátního hotelu v Hyde-Parku měl překrásnou

vyhlídku na známou promenádu, kterou elegantní Angličané rádi

porovnávají s pařížskými Champs-Elysées. Jeden z mužů, sedících

v saloně, nebyl nikdo jiný, než majetník paláce sám, člen parlamentu,

lord Duncan. Lord Duncan byl mladý muž, veliký, plavovlasý,

vznešený, asi třicetiletý.

Jeho společník, as o 10 let starší, měl velice inteligentní obličej

poněkud osmahlý, obličej člověka, který žije pod širým nebem,

provádí sport, čelí nepohodám.

Lord Duncan měl husté vlasy, přirozeně vlnité. Jeho přítel, zdálo

se, že počíná plešatěti; jeho řídké vlasy měly na spáncích stříbřité

záblesky.

Starší z obou mužů v okamžiku, kdy nesl sklenici whisky ke

svým rtům, zarazil prudce svůj pohyb.

„Především,“ řekl, „drahý Duncane, dovolte abych vám blahopřál

k vašemu jmenování.“

„Je pravda,“ prohodil lord Duncan, pokusiv se o úsměv, „je

pravda, že jsem od nynějška bonbonierem královny anglické.

Směšná situace, která dokazuje, jak v naší drahé anglické zemi je

tradice ještě trvalá a mocná.“

„Bonboniér královnin,“ opakoval jeho přítel, „to vám skutečně

dodává tvářnosti zcela starobylé, téměř středověké! Tato hodnost

byla stvořena, myslím, za vlády královny Anny. Ta výborná

panovnice byla tak labužnická, že bylo zapotřebí jí přidělit! zvláštní

personál mladých šlechticů a vznešených dvořanů, aby jí opatřovali

ustavičně nejlepší bonbony, vyrobené v království.“

„A tento obyčej se stále udržuje,“ pokračoval lord Duncan,

„ovšem, nyní je to pouhý titul.“

„Titul čestný, můj drahý lorde. Ostatně od nějaké doby jsou vám

udělována dvorem největší a též nejlichotivější vyznamenání.“

Lord Duncan přerušil svého přítele mávnutím ruky.

„Bohužel,“ řekl, „nejsem tam k ničemu a jestliže Jejich Majestáty

se o mne starají, je to jediné, jsem o tom přesvědčen, k vůli mému

zesnulému otci a pro uctění památky mého nešťastného staršího

bratra, který měl přijmouti otcův titul a jméno. Já jsem byl pouze

mladší syn, jmenoval jsem se skromně Ascott; stal jsem se

následkem neštěstí, které znáte, lordem Duncanem. Ale mohu vás

ujistili, že jsem si toho vůbec nepřál.“*)

„E což!“ namítl přítel mladého lorda, pokoušeje se ho rozptýlit

z chmurných myšlenek, „osud tomu tak chtěl, vy nemůžete za nic,

můj drahý.“

Ale lord Duncan přerušil zase svého společníka: „Nikdy se

nezbavím myšlenky, že automobilová nehoda, při které přišel o život

můj otec i můj bratr, se nestala náhodou. Jsem pevně přesvědčen, že

se stali obětí zločinu, a že snad strašlivá společnost mé hrozné ženy

má podíl na tomto příšerném neštěstí.“

Oba muži se na chvíli zamlčeli. Potom starší promluvil: „Lorde

Duncane, nemáte práva takto mluvili. Viďte, že mně naprosto

důvěřujete. Vážím si nesmírně vaší důvěry. Nuže, ujišťuji vás,

postupoval jsem ve vyšetřování tohoto neštěstí co nejpečlivěji. Nic

jsem neshledal nápadného, naopak. Váš otec a váš bratr jsou mrtvi,

stali se obětí nešťastné náhody a nic více, můžete mi věřit, mně,

Tomu Bobovi; říkám vám pravdu!“

Lord Duncan zhluboka vydechl a potěšen dodal: „Velice rád

slyším, když je mi to opakováno!“

Pak pokračoval laškovně: „Ostatně, kdo by mohl pochybovati

a pomýšleti ještě na zločin, když důvtipný Tom Bob, král detektivů,

nic neobjevil, co by stálo za řeč. Tome Bobe, vy jste opravdu králem

policistů.“

„To není míněním všech,“ poznamenal detektiv, „dokonce se

tvrdil kdysi i opak. “*)

Tom Bob narážel těmito slovy diskrétně na mínění, které jistí

členové policie francouzské, mezi nimi i inspektor Juve, chtěli

roztrousiti přede dvěma léty, tvrdíce, že Tom Bob, americký

detektiv, jenž přišel do Paříže, aby pronásledoval Fantomase, nebyl

nikdo jiný, než Fantomas sám. Toto mínění nebylo však ověřeno,

a Tom Bob pomocí protekce svého přítele Ascotta, který se náhle stal

*) Viz: Policista apač.

*) Viz: Fantomas I., II., III., IV., V. a VI.

lordem Duncanem smrtí starších členů svého rodu, vstoupil do

policie anglické, kde rychle dosáhl důležitého postavení.

Tom Bob se náhle zamlčel. Sledoval očima pohled lorda

Duncana, který utkvěl na hodinách.

„Čekáte někoho?“ ptal se.

Lord Duncan se začervenal, pak přiznával: „Vám se nemůže nic

zatajit, Tome Bobe. Je pravda, čekám na někoho – a dokonce se

značnou úzkostí. Cekám na svou ženu, Ninu Guinonovou.“

„Vaše žena,“ vzkřikl Tom Bob, „si dovoluje –“

Lord Duncan vysvětloval: „To já jí udělil rozkaz, aby přišla –

rozkaz, aby mi přinesla svého syna, našeho syna, toho drahého

malého Jacka, kterého jsem viděl zrovna dvakrát ve svém životě.

Ach, kdybych nebyl otcem tohoto dítěte!“

Vtom se mladý lord prudce přerušil. Právě se ozvalo diskrétní

zaklepání; dveře se pootevřely. Hlava starého sluhy Johna se

objevila.

„Nechť vaše milost odpustí,“ zamručel služebník, „ona je zde.“

Duncan pohlédl na Toma Boba. Detektiv se diskrétně zvedl.

„Neodcházejte,“ žádal ho mladý lord, „byl bych rád, kdybyste byl

přítomen při naší rozmluvě.“

„To je nemožné!“ započal detektiv. Ale jako by ho náhle něco

napadlo, připojil: „Budiž, budu přítomen – ale tak, aby ona neměla

o tom ani tušení!“

Po nějaké chvíli vstoupila žena do salonu, kde ji očekával lord

Duncan. Tato žena, zcela mladá, téměř dítě, byla oblečena bez

elegance. Na černých načechraných vlasech měla ohromný klobouk,

nemotorně ozdobený. Neměla ani závoje, ani rukavic; byla to zřejmě

osoba z vulgárního prostředí, obyčejného vzhledu. Avšak přece se

návštěvnice zdála hezkou. Její oči byly černé, veliké, odvážného

výrazu, téměř uštěpačného; měla červené, silné rty, bílé zuby,

smyslnou fysiognomii. Nepochybně Francouzka. Tento typ čilé

a živé ženy, ničím nepřipomínal chladné chování, hranatou siluetu,

odměřené pohyby většiny dcer Albionu; byla to opravdu Francouzka,

a k tomu Pařížanka.

Lord Duncan od té chvíle, co žena vstoupila, se chvěl, rozhazuje

překvapen své pohoršení. Ptal se jí tvrdě: „Vy jste přišla sama?“

„Sama,“ odpověděla mladá žena opovržlivě a zároveň velice

arogantně, aniž sklopila oči.

Duncan se k ní přiblížil. Skřížil paže na své hrudi a ptal se

poznovu: „Nini, vysvětlete mi, co to znamená. Předpokládám, přišla-

li jste sama, že vás k tomu přiměl jen vážný důvod.“

S tváře Nininy zmizel posměšek. Svraštila obočí; temný plamen

vyšlehl zpod jejích víček.

„Vážný důvod, ano –“ Pak pokračovala s odstínem zatrpklé

ironie: „Neboť je mi zapotřebí vážného důvodu, abych se osmělila

přijít sama k tomu, kdo mi dal právo žít po svém boku.“

Lord Duncan ji přerušil gestem: „Neoživujte, paní, ohavné

vzpomínky.“

Francouzka se ušklíbla a hašteřivě pronesla: „Ano, já vím, vím,

chcete zapomenouti, že přede dvěma lety mladý Angličan Ascott,

později lord Duncan, si mě vzal, mne, Nini Guinonovou! Děvče

z lidu, švadlenku. Když prohýřil večer v orgii, vzal si ji z bázně před

opětným odbytným, ze strachu před policií.“

Duncan sklonil hlavu. Ta, která se právě vydávala za jeho ženu –

vznešený Angličan to nepopíral – pokračovala hrozivě: „Nuže dobře,

zapomeňte pak též na vše, co se jí týká.“

Duncan se bál pochopiti, tázavě se díval na záhadnou osobu,

která, nemohouc se přinutiti k nehybnosti, do níž se s počátku nutila,

přecházela nyní sem tam po elegantním saloně, přeplněném

nábytkem. Zdálo se, že tupá zlost stoupala do srdce teto ženy. Její

hruď se pozvedala, zlost dlouho potlačovaná zdála se propuknouti co

nejdříve. Vybuchla. Nini Guinonová, žena lorda Duncana, kráčela

přímo k svému muži; donutila ho, aby ustoupil před naléhavou

hrozbou jejího zlého pohledu.

„Vy jste chtěl,“ zasípěla, „vzíti mé dítě, vy jste mi chtěl uloupiti

Jacka! Nepokoušejte se to zapírat,“ pokračovala, přerušujíc svým

stručným a trhaným hlasem lorda Duncana. „Nepokousejte se, vím

to. U čerta, jste vy silní, vy vznesení lidé! A protože jste mocní

a bohatí, myslíte si, že je vám vše dovoleno! Nevím, jak je tomu ve

vaší zemi, ale vím dobře, že ve Francii nevyrve nikdo matce její dítě,

aniž stropila povyk. A přisahám vám, Ascotte, z toho srdce, že já

vám udělám takovej brajgl, že se už nikdy neopovážíte –“

To bylo příliš! Vznesený lord nemohl snésti podobnou mluvu.

Zbledl, jeho výrazné rty se chvěly.

Duncan, ovládnuv přece svou zlost – kdyby se nebyl zdržoval,

byl by srazil tuto ženu jedinou ranou pěstí – spokojil se tím, že ji vzal

za ruce a sevřel je nervosním stisknutím svých štíhlých

aristokratických prstů. Pronesl se sevřenými zuby suchým hrdlem:

„Mlčte! mlčte!“

Chování lordovo bylo tak rozhodné a děsivé, že i Francouzka

zdála se pozvolna nabývat klidu. Duncan zato se rozhorloval,

prohlašuje:

„Nini, dosti komedie, pryč s maskou! Znám vás, bohužel až

příliš, abych snil, byť jen na okamžik, o citech, které se mohou

zroditi v tom, co vám slouží za srdce. Ano, chtěl jsem vzíti vaše dítě,

své dítě! Chtěl jsem zachrániti Jacka ze strašlivého života, který mu

připravujete. Vím, kdo jste, ztracené stvoření, žena, utápějící se

v nejhrožnějších neřestech, bytost zvrhlá, hnusná a hanebná! Náhoda

nebo kletba boží chtěla, abyste se stala matkou, ale vy nejste vůbec

hodna práva nazývati se matkou!“

„Lorde Duncane!“ zařvala Nini Guinonová, na jejímž čele se

objevila živá červeň.

„Mlčte!“ poručil nešťastný otec. Pokračoval mírnějším hlasem

dojemnějšího tónu: „Bohužel, co si budu vyčítat po celý svůj život,

to bude* den, kdy jsem vás poznal, Nini, kdy jsem myslil, upravuje

nezbytně situaci, že dám malé bytosti, kterou jste nosila pod srdcem,

lepší a snadnější existenci. Netušil jsem tehdy, k jak důležitým

úkolům budu povolán, jak těžké povinnosti mne zaneprázdní, jaké

postavení mi bude svěřeno vladaři této země. Tehdy, Nini, byl jsem

jen mladší syn; můj otec, můj starší bratr žili.“

Lord Duncan pokradmu osušil slzu. Toto probuzení tak nedávné

minulosti – protože neuplynula ještě ani dvě léta – a tak vzdálené,

poněvadž mnoho událostí se již sběhlo od té doby – ho velice

dojímalo.

Ale pokračoval: „Zajisté, byl jsem nucen od té chvíle udržovati

v tajnosti náš sňatek. Přiznejte, paní, že jsem koupil těžce vaše

mlčení. Cítil jsem se vždy hotov nezapomínati, že prese vše jsem

chotěm matky svého dítěte, která naproti tomu mně byla povinna, že

bude žiti poctivě a zdrželivě. Stal se však pravý opak. Od té chvíle,

co jsem lordem a členem parlamentu, vrhla jste se do ustavičných,

ohavných neřestí; mimo to jste se oddala nejhanebnějším

výstřednostem nejnižšího druhu. Vy si naříkáte, že jsem si chtěl vzít

své dítě. Horšete se jen na sebe samu, budu-li pokračovat v úsilí,

abych je vyrval z vašeho špatného vlivu. To proto, že si toho

zasloužíte.“

Nini Guinonová se vztyčila jako raněná lvice Pohana a opovržení

jejího muže ji pobuřovaly. Ucouvla od něho. S divokým pohledem,

se sevřenými zuby promluvila:

„Vy už tak neučiníte, lorde Duncane, jen z toho důvodu, že váš

syn je mrtev.“

„Jack!“ vzkřikl nešťastný otec hlasem nevýslovné úzkosti.

Nemohl mluvit dále, dusil se. Nini Guinonová, zdálo se, že se raduje

ze zoufalství, které náhle zachvátilo jejího muže. Ale lord nechtěl

zvyšovat své vzrušení, musil se dověděti podrobnosti.

„Jack, můj malý Jack jc mrtev!“ opakoval. Pak hlasem téměř

úpěnlivým dodal: „Řekněte mi, Nini, co se mu stalo? Jak toto

strašlivé neštěstí –?“

Lord Duncan nemohl ovládnouti své vzrušení; zhroutil se do

křesla. Nohy se mu chvěly, hlava se mu točila. Rána byla příliš

prudká.

Nini Guinonová chladně ho pozorovala s lhostejnou tváří. Byla

skutečně lhostejná. Její hlas neprozrazoval žádného vzrušení, když

oznamujíc strašlivou zprávu, vysvětlovala: „Jack se nachladil,

protože okno zůstalo celou noc otevřeno; druhý den byl mrtev. To je

vše!“

Lord Duncan se namáhavě zvedl, přiblížil se k Nini Guinonové

a zeptal se, dívaje se jí upřeně do očí: „Je to pravda?“

Bez zajíkání prohodila jeho žena, snášejíc tento inkvisitorský

pohled: „Je to pravda.“

Lord Duncan zaťal pěsti. „Proč,“ ptal se, „proč jste mně neposlala

zprávu, když ještě stonal, když byl nemocen?“

„Eh, k čertu! za nic na světě!“ přerušila ho Nini. Ale náhle se

zamlčela.

Lord Duncan, pochopiv její myšlenku, viděl, že bídnice raději

dala přednost smrti svého syna a tušil, že snad dokonce –

Vrhl se na ni, hotov ji zardousit.

Nini Guinonová hrůzou donucena pronesla na svou omluvu:

„Zemřel náhle.“

Ticho se rozprostřelo v saloně, kde dvě bytosti, sobě tak

nepodobné, tak rozličného chování a vzhledu, měly tento tragický

rozhovor. Lord Duncan měřil velkými kroky pokoj, se svraštěným

čelem a sevřenými pěstmi.

Nini Guinonová se na něho uštěpačně dívala, nepronášejíc ani

slova; hrdá, jak se zdálo, že zdeptala svého protivníka, zvěstovavši

mu vítězně zprávu o nenapravitelném, o rozhodném.

Avšak lord Duncan s největším úsilím vůle nabyl opět

vznešeného chování a rovnováhy, která příslušela jeho hodnosti. To

nebyl již manžel, jenž nyní mluvil, to byl vznešený šlechtic, člen

parlamentu. Neptal se již, nenaléhal, ale rozkazoval:

„Jediné strpení, které jsem mohl míti vůči vám, Nini Guinonová,

mi bylo vnuknuto tím faktem, že prese všechny vaše hanebnosti jste

byla matkou, a to matkou mého dítěte. Bůh nám je vzal, snad učinil

dobře; jeho plány jsou nevyzpytatelné. Je to trest, který mi ukládá za

mou vinu. Přijímám jeho rozhodnutí bez reptání.“

Hlas lorda Duncana velikým dojetím se zeslabil. Naproti tomu

projev, který učinil, rozveselil Nini Guinonovou. Strašlivá žena

neskrývala ani své ironie, ani svého cynismu. Lord Duncan to

zpozoroval a prohlásil tónem, čím dále hrozivějším a prudčím:

„Ale od nynějška jsou tu jen dva manželé, mezi nimiž se

vyhloubila nepřeklenutelná propast. Pro mnohé hanebné činy svého

života, Nini Guinonová, zasluhujete vězení. Vy jste se

kompromitovala v ohavných událostech s individui, která Londýn

čítá mezi nejšpatnější a nejzkaženější. V mnoha příležitostech jsem

musil zakročovat, abych vás osvobodil od nařknutí z krádeže, abych

vás vyrval soudcům, kteří by vás právem musili odsouditi. Vy jste

jen ztracené stvoření, prostitutka, vy jste vinnice, snad zločinka! Nini

Guinonová, vy odsud vyjdete jen proto, abyste vstoupila do vězení.

Zavede se s vámi výslech, abychom zvěděli, jak můj syn zemřel.

Tento výslech zajisté odkryje mnoho věcí!“

Při těchto posledních slovech Nini Guinonová zbledla. Vykřikla:

„Vy mě necháte zavřít! Ach, nezapomínejte, lorde Duncane, že

jednaje takto, odhalíte celému světu svůj sňatek!“

„Vím to,“ prohlásil vznešený člen parlamentu, „jsem odhodlán

snésti skandál. Dnes večer Jeho královský Majestát dostane mou

demisi.“

Nini Guinonová se zachvěla; pohlížela několik okamžiků na

muže před sebou, pokoušejíc se čísti v hloubi jeho duše. Podle

chování lorda Duncana pochopila, že rozhodnutí, které právě učinil,

bylo neodvolatelné. Tento člověk jí zřejmě šetřil až dosud jen

z ohledů k svému dítěti. Od nynějška je po všem! Jesliže lord

Duncan se nebál skandálu, jestliže Nini Guinonová nezadrží svého

muže ustavičnými hrozbami pro podvod, pak bude ztracena. Zatím

co lord Duncan přecházel sem tam, jsa kořistí nejtrapnějších úvah,

Nini Guinonová odstoupila až do pozadí salonu, sama jsouc kořistí

hrozných nepokojů. Vtom se zachvěla, dusíc výkřik.

Uslyšela právě nějaký hlas mručet za sebou: „Pitomá!“ A hlas

pokračoval: „Pitomá Nini, poslyš, ale neklopýtni!“

Snažíc se zachovati nehybnou tvář, ač byla vším úplně zhroucena,

Nini Guinonová přemohla své překvapení a propůjčila sluch radě,

která jí byla dána velitelsky.

„Pitomá!“ pokračoval hlas hrubý a rozzlobený, „nebylo třeba

říkat, že Jack je mrtev. Je-li Jack mrtev, ty jsi nevyhnutelně ztracena.

Ale ještě je čas to napraviti. Vymysli si, ať je to cokoliv. Přisahej, že

je živ, přisahej to, jestliže ti záleží na životě, Nini, neváhej!“

Nini Guinonová chvějíc se na všech údech neodpovídala ani

slovem, avšak naslouchala. Mimo to bděla pokradmu nad svým

mužem; obávala se, zda nezaslechl ono neobyčejné ultimatum. Na

štěstí pro tuto příšernou ženu lord Duncan se ponořil do svých

hořkých úvah, takže nic nezpozoroval. Po prvním vzrušení Nini

Guinonová rychle nabyla vlády nad sebou. Ještě ‚před několika

okamžiky strašná žena zdála se úplně přivedena z rovnováhy. Její

tváře se prohloubily, její pohled se podobal pohledu štvaného zvířete.

Nyní se její obličej rozjasnil:

„Lorde Duncane!“ zašeptala něžně.

„Co je?“

Nyní to nebyla táž žena, co právě mluvila. Nini Guinonová měla

chování skromné, pokorné, téměř kající, napolo poklekla na koberec,

ruce sepjala jako při modlitbě. Prosila snažně, oči sklopeny, hlasem

tak vzrušeným, že se zdálo, jako by do jejího hrdla vystupovaly

vzlyky.

„Lorde Duncane, odpusťte mi, obelhala jsem vás, oblehala před

chvílí! To moje srdce mateřské mi vnuklo tuto lež. Měla jsem strach,

když jsem se dověděla, že chcete mi vzíti mého Jacka, jedinou

bytost, která mi zbývá k milování, jedinou stopu mé šťastné

minulosti. A doufajíc tedy, že vás přiměji nemyslit na něho, umínila

jsem si říci vám, že je mrtev. Ale vidím, že vám to velice ublížilo a já

sama nechci pokračovati v podporování tak strašlivé věci. Zdá se mi

ostatně, že by mu to přineslo neštěstí. Lorde Duncane, odpusťte mi,

ale Jack je na živu, Jack žije!“

S počátku nedůvěřivě, pak udivené lord Duncan naslouchal

zvláštní řeči své tajemné ženy. Tázal se zprvu, zda tu neběží ještě

o nějakou komedii. Ale Nini Guinonová měla upřímná slova, aby

dojala srdce tohoto otce, který chtěl jen věřiti v život svého dítěte.

A pak bylo docela zřejmé, že za takové okolnosti Nini Guinonová

nemohla lháti. Ve chvíli, kdy prohlásila, že malý Jack je ještě na

tomto světě, naléhal Duncan úzkostlivě:

„Přisahejte mi, že můj Jack je živ!“

„Přisahám!“ odpověděla Nini Guinonová, z jejíchž očí unikly

těžké slzy.

Ušlechtilý lord přes svou vůli se nechal obměkčit vzrušením této

ženy, jinak velice zchátralé. Tenlo člověk tak přímé povahy, tak

poctivý, nemohl zabrániti, aby se nevracel do své minulosti, aby

neposlouchal svého svědomí, aby neuznával, že když jeho žena

uboze klesla na nejnižší stupeň společenského žebříku, že snad sám

byl toho příčinou. Přede dvěma lety což pak nebyl příčinou svého

pádu? A zatím co náhoda v životě ho povolala jistého dne

k nejvyšším úřadům, spravedlivou odplatou věcí tohoto světa,

nechtěl-liž pak osud, aby Nini Guinonová sestupovala, poněvadž on

stoupal vzhůru?

„Ubohá nešťastnice!“ zašeptal lord Duncan.

Mrknutím oka Nini Guinonová zpozorovala, že dojala svého

společníka. Tato zlá žena, hbitá a důvtipná, cítila, že má od té chvíle

svého manžela opět v moci.

„Ach, slibte mi,“ snažně prosila, „že mi nevezmete dítě, a já se

pokusím, abych se lépe chovala.“

„Bylo by to možné?“ vzdechl lord Duncan.

„Vynasnažím se, jak budu moci nejlíp.“

Tato slova zvláště uspokojila mladého muže až příliš naivního.

Nini si dodala odvahy, poukazujíc s jemnou narážkou.

„Bída, vidíte, je špatnou rádkyní. Musím živiti své dítě, živiti

samu sebe, nejsem bohatá.“

Lord Duncan pochopil. Vytáhl ze své tobolky svazek bankovek;

s hořkým úsměvem prohlásil: „Když jsem dostal dnes ráno psaní,

které mi ohlašovalo váš příchod, připravil jsem tyto peníze.

Vezměte,“ – Nina Guinonová přiblížila se rukou.

„Na okamžik,“ prohodil lord Duncan, a poněvadž se Nini zdála

úplně zmatenou, pokračoval: „Oh, není to trapná podmínka, kterou

vám dám výměnou za tuto štědrost. Ale chci vidět své dítě. Chci to

rozhodně. Nini, budete za čtyři dny přesně v devět hodin ráno

v jezdecké aleji v Hyde-Parku. Budete tam s Jackem. Ujednáno, že

ano?“

Mladá žena pohlížela na svého chotě s přímým obličejem,

s upřímnýma očima.

„Platí, platí,“ usmála se. „Nuže budiž, přijímám; obchod. Můžete

mi odevzdati tyto peníze, lorde Duncane. Na shledanou ve středu.“

Sotvaže Nini Guinonová opustila salon, těžká portiera spojující

tuto místnost s vedlejším pokojem je lehce zazmítala. Tom Bob se

objevil. Lord Duncan přistoupil ihned k němu. Mladý muž byl velni

vzrušen. Vzal za ruce detektiva, tiskl je ve svých a pak pohlížeje na

policistu s upřímným vzrušením, ptal se:

„Nuže, Tome Bobe, můj drahý příteli, slyšel ste naši rozmluvu?“

„Slyšel jsem vše.“

„Co o tom soudíte?“ pokračoval nešťastný manžel Nini

Guinonové, „čemu se může věřit? Ta žena lže tak dobře, že se mi zdá

nemožným rozeznat, je-li Jack, můj malý Jack, mrtev nebo živ. Dal

bych svůj život zato, abych to zvěděl.“

Tom Bob se záhadně usmál.

„To by bylo zhola zbytečné, lorde Duncane. Otázka, kterou tu

dáváte, je snadná k rozluštění, svláště pro toho, jehož zaměstnání tkví

v tom, že odkrývá pravdu, vyjasňuje záhady.“

„Tome Bobe,“ vzkřikl lord Duncan, „vy budete po tom pátrat?“

„Právě jsem vám to nabídl,“ prohlásil detektiv, „a přisahám vám,

že od této chvíle do osmačtyřiceti rodin budete vše vědět.“

„Kéž vás Bůh vyslyší,“ zašeptal mladý lord, jenž vzrušením sotva

viděl.

Tom Bob ho utěšoval: „Bůh vás vyslyší! Ostatně, abych

nepředbíhal, abych vám nedával naději, které byste se pak musil

zříci, musím vám přiznati, můj drahý Duncane, že jsem ve své duši

pevně přesvědčen, že vaše dítě žije.“

Detektiv jako by byl zachvácen náhlým spěchem, přerušil krátce

rozhovor a urychlil loučení. Na prahu dveří, tiskna horoucně ruku

lorda Duncana, opakoval ještě: „Spoléhejte na mne!“

II. JACK ŽIJE.

„P t á č k o v é ! P t á č k o v é !“ – Můj Bože! jak je pitomý tenhle

refrein, ale když se jim to líbí! Počkejme to končí s fis zrovna.

A ještě člověk musí si mít hlas, aby mohl zpívat tyhle pitominy.

Zpívat! Kdy budu zas zpívat? Moje engažmá vypršelo už včera večer

v „Empiru“, a on nechce, abych podepsala jiné před příští zimou. –

„P t á č k o v é ! P t á č k o v é !“

Rozkošná zpěvačka opět zanotovala pitomá slova populárního

popěvku, stále se doprovázejíc tlumeně na pianě. Tato zpěvačka byla

umělkyní Music Hallu, která požívala v Londýně jisté pověsti.

Jmenovala se Fany Lemercierová. Bydlila ve středu města v ulici

Jewin v příbytku skromně zařízeném; žila tu se svým dítětem,

rozkošným chlapečkem asi půl druhého roku starým.

Fany Lemercierová, Francouzka, před několika lety se vdala za

statečného Kanaďana, který tomu nemohl zvyknouti, že jeho žena se

věnovala umělecké kariéře. Z tohoto důvodu vznikla neshoda v této

domácnosti, a hlavně proto, že Fany, hezká žena, velice lehkovážná

a ještě mladá, se projevila příliš citlivou ke galantním poctám, jichž

byla středem. Zajisté, že mateřství umoudřilo umělkyni, ale

neuhasilo ani její lásky k prknům, ani kouzla, vzbuzeného flirtem,

kterým byla zahrnována. Byla koketní, lehkomyslná. Její muž

nemotora a surovec. Rozvod byl zprostředkován už před měsíci

a prohlášení rozluky by bývalo učiněno, kdyby se byla nevyskytla

otázka ochrany dítěte. Každý z manželů chtěl podržeti pro sebe to

rozkošné děťátko, zrozené z jejich nyní zašlé lásky, malého Daniela.

Fany Lemercierová právě teď neměla starostí, už dlouho

neslyšela o svém manželu a také Daniel byl stále s ní. Přesně

odpoledne v neděli, kdy umělkyně studovala u piana novou píseň,

její roztomilé dítě si hrálo na koberci salonu, obveselujíc svým

žvatláním samotu matčinu. Samotu relativní, neboť jestliže Fany

Lemercierová žila sama, měla ve svém srdci ženy zachováno přec

místo pro diskrétní lásku pravděpodobně trvalou k šlechetnému

a věrnému příteli, jehož návštěvy často přijímala, příteli, který však

z ohledu k jistým okolnostem nemohl se veřejně ukazovat ve

společnosti své milenky.

Zpěvačka se prudce zarazila ve zpěvu. Právě se podívala na

hodiny, které visely na stěně nad pianem.

„Za deset minut jedna!“ zvolala. „V jednu hodinu se krámy

zavírají a já nemám koupeno snídaní.“

Mladá žena přešla rychle do sousedního pokoje, vzala klobouk,

spěšně si jej upevnila na své bohaté, plavé vlasy s medovými tóny.

Hotova k odchodu, hubovala:

„Jak ohavný den ta anglická neděle! Ani za nic se nenajde služka,

která by pracovala. Ani jeden krám není otevřen, ani jeden hostinec,

do kterého by se člověk mohl vydat před šestou hodinou večer.“

Umělkyně přehlédla obsah své tobolky.

„To stačí,“ mluvila dále k sobě, když spočítala několik šilinků.

„Za tyto drobné vždycky něco sezenu, čím bych nakrmila malého

Daniela, a čím bych se sama nasytila.“

Chtěla vzíti dítě s sebou, ale to zesmutnělo pomyšlením, že by

mělo opustit své hračky.

Fany Lemercierová si zase uvědomila, že je třeba si pospíšit,

jestli má přijíti ke kupcům před uzavřením krámů. Po krátkém váhání

rozhodla:

„Daniel se ani nepohne, a já si pospíším, potřebuji k tomu jen

několik minut.“

Políbila něžně své dítě a řekla:

„Buď hodný, maminka se vrátí hned!“

Pak jediným pohledem se ujistila, že nic není v blízkosti, co by

mohlo dítě zranit; dveře, okno byly zavřeny.

„Buď hodný!“ opakovala, když odcházela. A ještě jednou se

podívala na malého Daniela, úplně zabraného do stavby zámku

z dřevěných kostek; pak odešla upokojena.

*

Asi půl hodiny po odchodu Fany Lemercierové jeden chodec

vnikl do ulice Jewin, úplně opuštěné. Byl to Jerome Fandor.

Žurnalista se pohyboval zvolna uprostřed ulice a prohlížel si domy

jako ten, kdo hledá stavení, jehož čísla nezná. Bylo tomu skutečně

tak. Žurnalista přicházel navštívit někoho, kdo bydlil v ulici Jewin;

ten někdo nebyl nikdo jiný, než Fany Lemercierová.

Po nějaké chvíli se Jeromu Fandorovi přece podařilo objeviti

příbytek zpěvaččin. Vstoupil do chodby a ptal se první osoby, nějaké

staré ženy, kterou potkal:

„Bydlí zde paní Lemercierová?“

Stará žena zdála se však rozrušenou; zakoktala nesrozumitelná

slova. Fandor se znovu otázal. Žena odpověděla:

„Ano, zde. Ach, ubohá paní! Víte něco, pane? Přinášíte zprávy?“

„Co?“ ptal se Fandor, „stala se jí nějaká nehoda?“

Žurnalista by byl přesněji vyjádřil svou otázku, ale osoba,

s kterou hovořil, mu neponechala čas a ptala se:

„Malý Daniel; víte, kde je malý Daniel?“

Fandor rozuměl čím dál tím méně, protože vůbec nevěděl, že

Fany Lemercierová měla dítě a že toto dítě se jmenovalo Daniel.

Znal umělkyni, protože ji potkal jednou nebo dvakrát ve francouzské

společnosti. Jestliže žurnalista přicházel k ní s nějakým úmyslem,

nebylo to zajisté proto, aby se vyptával na její dítě. Stará, vidouc, že

jí společník nerozumí, a uznávajíc, že by bylo záhodno, aby mu věc

vysvětlila, vzchopila se a mumlala slovy přerývanými vzrušením:

„Ano, pravda, pane, bezpochyby, že to nevíte. Skutečně,

nemůžete to věděti. Stalo se to tak náhle a v tak krátkém čase! Ach!

ubohá paní! Je jako šílená v této chvíli a přisahám vám, že má proč!“

„Prosím vás, paní,“ přerušil ji Fandor, „buďte jasnější. Co se

přihodilo paní Lemercierové?“

Fandor byl ještě nucen vyslechnouti nekonečné nářky, ale pak

konečně pochopil.

Fany Lemercierová, jak vypravovala ta dobrá žena, právě před

půl hodinou vyšla, aby si nakoupila; nechala v bytě své dítě, malého

Daniela, nechala ho úplně samotného v salonu si hrát. A hle, když se

vrátila domů za deset minut, našla příbytek prázdný. Milý Daniel

zmizel! Kudy? Jak? Nikdo nic nevěděl, nikdo nemohl nic vysvětlit.

Dítě se neschovalo, světnice, v které bylo při odchodu své matky,

nejevila žádný nepořádek. Kdo unesl dítě? Poněvadž se tak určitě

stalo.

„Jděte ji navštívit,“ prohlásila stará žena a utírala si slzy, které se

jí perlily v očích, „snad byste jí mohl pomoci?!“

Avšak Fandor váhal. Zajisté, že to nebyl vhodný okamžik, aby

dával zpěvačce delikátní otázky, o kterých přemýšlel. Přes to

neobyčejné zmizení, o němž se náhle dověděl, vznítilo svrchovaně

jeho zvědavost a snad, uznával žurnalista, ve spojitosti s určitými

věcmi vyslechnutí Fany Lemercierová by bylo velice zajímavé.

Jerome Fandor stoupal tedy do zpěvaččina bytu. Našel ji

pohrouženu do hrozné ochablosti, zoufalou na pohled. Nebylo

možno nic vyzvědět od nešťastnice. Žurnalista se u ní nezdržoval.

Fany Lemercierová byla k tomu obklopena sousedkami a kmotrami,

před kterými Fandor nechtěl vůbec mluvit. Odešel rychle, nabyv

jednoduše přesvědčení z toho, co viděl, že malý chlapec zpěvaččin

nadobro zmizel, aniž kdo mohl říci proč, nebo jak.

Jerome Fandor kráčel po ulici dlouhými kroky a zaujatě si

bezděčně opakoval:

„Dítě zpěvaččino zmizelo. Jak? Proč?“

Žurnalista se zastavil v chůzi a náhle záblesk radosti zasvitl

v jeho očích.

„Jak?“ mluvil sám k sobě, „j a k to dítě zmizelo? Nic o tom

nevím a je mi to fuk. Ale co mě zajímá mnohem víc, je dovědět se,

p r o č zmizelo a na toto p r o č snad budu moci odpovědět.“

„Ach, ano,“ pokračoval, „budu moci odpovědět kladně, neboť

tentokrát mám pevné přesvědčení, že jsem rozluštil tento problém.

Juve, můj příteli, co nevidět budete mít zprávu ode mne. Na váš

telegram, oznamující, že jste objevil lady Belthamovou, odpovím

depeší vám ohlašující, že já, já objevil –“

Fandor rychlými kroky dostihl středu City.

*

Večer a zvláště v neděli večer čtvrt Whitechapel je úplně

opuštěna. Obchody a kanceláře jsou zavřeny od sobotního

odpoledne, a všichni ti, kteří se mohli vzdáliti z týdenní bědy a práce,

učinili tak s největším zadostiučiněním. Tu neděli večer snášela se

mlhavá noc, těžká bouří, na Londýn a ve Whitechapel působilo

naprosté ticho tíživým dojmem.

Nini Guinonová, manželka lorda Duncana, bydlila ve

Whitechapel, v ohavné díře, ve starém domě špatné pověsti, na

Belmont Street. Všechna poschodí této boudy byla obydlena lidmi

právě tak ubohými jako špatnými a kdyby sousedé Nini Guiponové

mohli zvěděti, že mladá Francouzka je legitimní ženou člena

anglického parlamentu, byli by tím jistě překvapeni. Ale nikdo to

netušil, vyjma dva nebo tři apače, Francouze jako Nini, kteří už

odedávna uznali za nezbytné vložiti mezi sebe a policii pařížskou

zajišťující barieru kanálu La Manche a Severního moře. Mezí

nejvýznačnějšímí z těchto individuí byl Zvoník uprchlík

z Méniemantant, který znal Nini od dětství, pak Hezoun, dovedný

kapsář a několik jiných ještě.*) Všechna tato zchátralá individua

skládala podezřelou a obávanou bandu, jejíž královnou se ustavila

Nini Guinonová; bandu, uprostřed ní se mladé prostitutce tak líbilo,

že přes úsilí lorda od počátku jejich manželství se mu nepodařilo jí

z tohoto prostředí vyrvati. Nini Guinonová žila ze štědrosti lorda

Duncana, kterého držela neustálými hrozbami nejohavnějších

skandálů. Nini uměla využívati vysokého postavení, které zaujímal

její muž, ačkoliv mladý muž přese vše chtěl chrániti matku svého

dítěte nebo aspoň té malé bytosti, kterou pokládal za svého syna,

Nini měla neslýchanou smělost a nejnemožnější požadavky.

Ale nyní se jevila budoucnost velice chmurnou. Během několika

hodin se nejsvůdnější plány zhatily. Nini Guinonová ztratila

kouzelný talisman, který jí zajišťoval beztrestnost. Její syn, jejich

syn, malý Jack byl mrtev, skutečně mrtev! Nini nechtěla tom zprvu

uvěřit. Vrátila se jednoho večera, opilá, našla okno otevřeno

a v kolébce tělo svého dítěte zcela vychladlé. Nini ztrnula;

vzpomněla si, že malý Jack byl nemocen již toho rána. Opustila ho,

aby běhala po putykách a nechala ho vystavena nejhoršímu nečasu.

„Je ze špatného semene,“ řekla si, „celý po své matce. Hrubé

jádro, to se ničeho nebojí.“

Hrubé jádro však přece podlehlo, malé tělo během několika hodin

zvadlo, zašlo jako květina. Nini zůstala nad tím všecka zpitomělá.

*) Viz Král vězněm Fantomasovým, Policista apač a svazky I., II., III. a IV.

Oh! zajisté, že jí neznepokojil mateřský cit lásky, který každá žena

musí pociťovati pro plod svého těla. V oné noci, když objevila

neštěstí, tato hrozná žena si uvědomila, jakmile malý Jack bude

pohřben, že její muž nebude víc váhati za zažádání o rozvod,

a dosáhne ho, aby se jí zbavil. Úmrtí Jackovo přikvapilo zrovna

v době, kdy lord Duncan čím dál, tím více toužil uviděti svého syna;

proto rozkázal Nini Guinonové, aby mu ho přinesla ukázat. Nini,

šílená a zuřivá, přišla sama jediné proto navštívit lorda Duncana,

uvažujíc jen o hrozné útěše, že mu oznámí smrt bytosti, kterou

šlechetný lord tolik miloval. Nini si hned nato uvědomila nebezpečí

tohoto přiznání, pak byla překvapena tajemným hlasem, který jí

rozkázal, aby Duncanovi popřela Jackovu smrt. Odešla. Navštívila

svého muže v sobotu odpoledne. Nyní byla neděle večer. Nini čím

dál, tím bezradnější, čekala ve svém bytě uprostřed ticha. Všichni

apači, její sousedé dnes jistě odešli na pitku a nechali ji samu,

samotnu s dítětem. Myslili tak aspoň, neboť Nini, zchytralá

a nedůvěřivá, nezpravila nikoho o úmrtí malého Jacka, který zemřel

v sobotu. Nini mechanicky přecházejíc sem tam po jizbě, zachvěla se

při úderu deseti hodin!

„On by tu už měl být,“ zamručela.

Mladá žena ráno dostala poštou zvláštní lístek tohoto obsahu:

Budu s Jackem u tebe dnes večer před desátou hodinou!

Zvláštní lístek, pravda, neboť tekst, který se zdál napsán

inkoustem, po dvou hodinách zmizel a v rukou Nininých zůstal jen

jednoduchý list čistého papíru. Byl to snad nějaký nejapný a příšerný

žert nebo dokonce hrozba? Nini nevěděla. Ale na co nezapomněla,

neboť to bylo něco, nač nezapomínáme: záhadný lístek byl podepsán

Fantomas. Nini věděla, že Fantomas před dvěma lety byl

organisátorem její svatby, skutečně neobyčejné, s Angličanem

Ascottem, jenž se stal brzy lordem Duncanem, členem parlamentu

a majetníkem ohromného jmění. Nini právě o tom všem přemýšlela,

když lehké zašramocení se ozvalo za dveřmi jejího bytu. Srdce jí

zabušilo v hrudi. Kdo to byl? Koho to uvidí?

Od osm a čtyřiceti hodin Nini zakoušela hrozný neklid, cítila se

drcena úzkostí při myšlence, že nejnepatrnější indiskretnost,

nejmenší neobratnost mohla by prozradit jejímu okolí smrt dítěte,

úmrtí přirozené zajisté, ale které by se zdálo podezřelým policii,

kdyby se dověděla o této věci, zvláště když ji Nina zamlčela. Tak by

tomu bylo! Nini ovládla své nervy, přemohla své obavy a šla ke

dveřím svého bytu.

„Kdo je? Co chcete?“ ptala se.

Zvenčí zamumlal hlas:

„Fantomas, Nini Guinonová, otevřete!“

Uposlechla. Poběhlice nemohla zadržeti pohyb hrůzy. Byl to

Fantomas, který se zjevil před ní, ale Fantomas, jak ho ještě nikdy

neviděla. Fantomas legendy stal se od nynějška pro ni Fantomasem

skutečnosti!*)

Neobyčejná a záhadná osobnost, zahalená velkým černým

pláštěm, v klobouku téže barvy, měla na obličeji poddajnou masku,

která tlumila jeho tahy. Byl to nepochybně Fantomas. Ale kdo se

skrýval pod touto omylnou a záhadnou rouškou? Kdo vzal na sebe

dnes večer anonymní vzezření nepostižitelného bandity, aby navštívil

Nini Guinonovou? Snad ho znala podle jiného vzezření, ale takto ho

Nini nemohla poznatl.

Fantomas za sebou prudce zavřel dveře. Týmž hlasem, kterým

v paláci lorda Duncana vytýkal Nini Guinonové pitomost, Fantomas

nyní přímo oslovil mladou ženu.

„Hloupá,“ navázal na včerejší výtky, „přiznat, že Jack je mrtev!

Což pak to se dělá? Říci to Duncanovi, člověku, kterého držíš jediné

tím, že věří v povinnosti otcovské vůči tomuto dítěti. To je pitomé!

Na štěstí, že jsem tam byl! Jack je mrtev, tu je jiný. Ať žije Jack!“

Nini, němá úžasem, vyslechla úvod záhadného lupiče, viděla ho

vyndati zpod plášti velký balík, jehož obsah ihned rozpoznala.

Fantomas rozvinoval prostěradlo, z něhož vykukovalo hezké růžové

děťátko, silné a dobře rostlé, které se nevinně usmívalo na mladou

ženu a pohlíželo na ni velkýma tázavýma očima.

Nini byla přec jen matka. Slzy jí vstoupily do očí: náhle

pomyslila, vidouc toto dítě tak hezké, tak živé, tak plné zdraví, že

několik kroků odsud v sousední jizbě skryta pod pokrývkou na

kolébce odpočívala mrtvola dítěte, jejího malého Jacka!

*) Viz Fantomas I., II., III., IV. a V. Král vězněm Fantomasovým.

Ale Nini zadržela vzlyky, které jí stoupaly do hrdla. Zajisté

Fantomas by nikdy nepřipustil dojetí, a ke všemu ještě jí dával

příkazy; bylo nutno poslouchati.

„Nini“, rozkázal Fantomas stručným tonem, poručnicky se

utrhujícím, „od dnešního večera tento malý šibal, který se až dosud

jmenoval Daniel, se bude jmenovati Jack a bude tvým synem. Příští

středu ukážeš lordu Duncanovi bytost, která se zrodila z tvého těla.

Ukážeš mu Daniela, chci říci Jacka, protože od nynějška není

Daniela na světě! Slyšíš? Ujednáno?“

„Ujednáno!“ zamumlala Nini. „Ujednáno! Ale –“

Fantomas ji prudce přerušil.

„Neptej se na nic, hloupá, a poslouchej. Tu je nyní tvůj syn!

Pamatuj si jen to! Pomysli, že beze mne bys byla ztracena. Připomeň

si, že jen mnou jsi byla zachráněna. Kde je druhý?“

„Druhý?“ zakoktala Nini jako přimražena; tázala se v duchu co

ještě zamýšlí tento příšerný bandita.

Ale Fantomas naléhal:

„Ten druhý, povídám ti!“

Nini s pohyby automatu přešla do vedlejší světnice. Odkryla

kolébku, v níž odpočívala neživá schránka ubohého malého Jacka.

Při tomto smutném a hrozném pohledu srdce jí tlouklo prudčeji, oči

se jí vlhčily slzami. Bez něžnosti, ale bez prudkosti, Fantomas se

vzezřením odhodlaného člověka zmocnil se mrtvoly a zahalil ji do

téhož prostěradla, které mu posloužilo přinést před několika

okamžiky malého Daniela.

Záhadný bandita vložil pod paží dojemnou schránu lidskou,

avšak Nini poděšením téměř nehybná, to viděla.

„Nuže co?“ ptal se, „na co čekáš?“

Nini chtěla vyjádřit nějaké vysvětlení; vtom se zarazila. Fantomas

sám naslouchal. Z první jizby příbytku se ozývalo dětské žvatlání,

slabé a sladké; byl to malý Daniel, kterého nechali samotného ve

světnici. Smutně žvatlal: „Maminko!“

Fantomas volnou rukou uchopil náhle za šíji Nini Guinonovou,

jež stála nehybně, téměř sklesle u nohou prázdné kolébky:

„Nuže,“ zabručel, „na co čekáš?“

A připojil s pošklebným úsměškem:

„Což pak neslyšíš, že tě volá? Nini Guinonová, jdi se postarat

o svého syna, o svého syna Jacka!“

Mladá žena šílená, sotva se vzpamatovala ze svého překvapení,

ze svého vzrušení, zaslechla klapnutí dveří. Fantomas zmizel a s ním

zmizela navždy mrtvola malého Jacka!

Kdo byl tento zvláštní muž, který měl tak odvážné plány, že stěží

by se na ně mohlo pomyslit!

Nini přerušila však pokračování svých dohadů. To ještě jednou

malý Daniel opakoval naříkavě:

„Maminko! mami!“

III. RUKOJMÍ.

„Zatraceně! to si člověk rád sedne!“

Jerome Fandor rozsvítil svou lampu, kterou postavil na stůl,

přetvořený pro něj v psací stůl; zaujímal prostředek jeho pokoje

v hotelu. Pak se vrhl na své lůžko proměněné v jakýsi druh divanu.

Jerome Fandor se zdál schvácen únavou. Mluvil sám k sobě:

„Ztráviti noc, to nic není! ale ztráviti ji za podmínek jako já

minulou noc, odkrývaje zamotané věci, vyvozuje z nich

nejnemožnější výsledky, to zasluhuje odpočinku. Jsem polámán.

Konečně den, který jsem právě prožil, je také pro něco dobrý. Běhal

jsem, klusal, pátral na všech stranách. Pravda! Mám věru právo

zůstat ležet –“

Žurnalista nedokončil svou větu. Skočil se svého lůžka a počal se

procházeti dlouhými kroky po pokoji. Fandor si udělil dovolení

k odpočinku, ale ve skutečnosti odpočinek byl nemožný jeho činné,

bujné, horlivé povaze. Bylo mu zapotřebí se pohybovat. Otevřel

okno, opřel se lokty o zábradlí, pohlížel několik minut na mlhavou,

temnou ulici s domy stejných průčelí bez balkonů, na ulici

jednotvárnou, která se ztrácela a kterou brázdily všemi směry proudy

chodců a povozů. Brzy se však žurnalista pozvedl, uzavřel okno

a počal se znovu procházeti příbytkem. Ale tentokrát se zdál

veselým.

„Jak si bude lámat hlavu Juve,“ myslil si, „až dostane můj

telegram! Můj telegram není úplný! Napsal jsem mu jednoduše, že

jsem našel Fantomase, to jako odpověď na jeho vlastní depeši,

oznamující, že ví, kde je lady Belthamová. Mám proč ho pozlobit.“

Fandor zavřel napolo oči. Představoval si v duchu klidnou

kancelář Juvovu v malém bytě v ulici Bonaparte, kam sám tak často

přicházel; viděl policistu, jak přijímá od telegrafisty blanket, jak jej

roztrhává beze spěchu, poznává šifrovanou depeši a to šiframi

Fandorovými, překládá ji zprvu beze spěchu, pak nervosně a konečně

s šíleným chvatem.*) Ach! Juve jistě bude překvapen až dostane

stručný tekst, který mu poslal Fandor.

„Rychle mne vyhledá v Londýně,“ uvažoval ještě žurnalista. „To

je náš dobrý život zápasu a nebezpečí, který zas nastává; to je

prohlášení války, která bude zahájena po příměří příliš dlouhém.“

Ale Fandor přerušil své opojení.

„A pak to není vše,“ prohlásil sám k sobě. „Slíbil jsem Juvovi, že

mu pošlu vysvětlení; nesmím to déle odkládati. Celého dne jsem

využil, abych získal dostatečné pokyny. Jsem nyní jist, že jsem se

nemýlil. Mohu mu napsali se vší jistotou, že –“

Fandor, který před chvílí hovořil upřímně sám k sobě

o odpočinku, nezdál se vůbec unaveným. Nalezl opět svou obvyklou

čilost, posadil se k psacímu stolu, a svým bizarním písmem, téměř

nečitelným, počal toto psaní:

„Milý Juve!

Musil jste skákat radostí, když jste dostal mou depeši. Ale jak

Vás znám, po chvilce úvahy musil jste též pochybovati o mých

ujišťováních, pochybovati o pravdě, pochybovati o tom, že jsem se

skutečně setkal s Fantomasem. Nebudu Vás pro svou zábavu dlouho

napínat. Nebudu vůbec kupit fráze, abych vzbudil Vaši zvědavost. Za

prvé padám ospalostí a za druhé mám s Vámi slitování. Věci se mají

takto:“

Ale Fandor se přerušil, odhodil pero a zaklel nahlas: „K čertu

s vynálezoem límců! Řeže mi to do krku. Na mou věru, když jsem

sám doma, nemusím dbát na etiketu.“

Žurnalista šel k svému zrcadlu, rozepial si kabát, osvobodil svůj

krk z nepohodlného plátěného okruží. Pak se vrátil k pracovnímu

stolu, kam si ze zvyku položil k ruce svůj revolver.

„Milý Juve!“ znovu navázal Fandor své psaní, „objevil jsem

neobyčejnou síť událostí. Především jeden bohatý lord, lord Duncan,

není nikdo jiný než náš bývalý přítel sir Ascott. Tak se jmenoval

mladší syn lorda Duncana. Když lord Duncan, otec, zemřel, starší

*) Viz Král vězněm Fantomasovým a svazky I., II., III., IV. a V.

bratr Ascottův též – vzpomínáte za jakých tragických okolností – sir

Ascott se stal lordem Duncanem. Dověděv se to – jel jsem vlastně do

Anglie, abych se to dověděl – připoutal jsem se ke stopám řečeného

lorda Duncana. Byl-li stále ženat s hanebnou Nini Guinonovou? Byl-

li stále obětí neobyčejného podvodu, jehož se na něm dopustil

Fantomas pod vzezřením otce Moehe? Nemeškal jsem, abych se

o tom přesvědčil. Vynašel jsem Nini Guinonovou v díře, kde vede

žalostný život hýření, pitek a všeho, nač si pomyslíte. Našel jsem ji

s dítětem sira Ascotta, nyní lorda Duncana, s dítětem, které se

jmenuje Jack. Ale našel jsem Nini přesně ve chvíli, kdy malý Jack

zemřel. Neptejte se mě, zda-li zemřel přirozenou smrtí nebo zahynul

jako oběť zločinu; nevím nic o tom. Vše, co vím, je, že jeho smrt

mohla mít hrozné následky pro Nini a Fantomase. Jak si Nini vůbec

„držela“ – je to zasvěcený výraz – svého slavného manžela lorda

Duncana? Dítětem! Tak dlouho, dokud dítě žilo, lord Duncan

nezmohl nic proti Nini. Dítě zemřelo; tím je samozřejmě volný, aby

zrušil vše s nehodnou matkou. Dal-li si Fantomas tolik práce, aby

provdal Nini za toho, který se měl stát lordem Duncanem, nebylo to

jistě bez motivů. Myslím si, že musil být hrozně rozmrzen smrtí

malého Jacka. Dítěte mu bylo zapotřebí, aby přiměl otce tancovat

podle své noty. Ale co se stalo s Fantomasem?

Drahý Juve, s velkou námahou jsme přede dvěma lety

indentifikovali Fantomase v policistovi Tomy Bobovi.*) Byli jsme

jediní celkem s panem Havardem, snad ještě s několika agenty

bezpečnosti, kteří jsme věděli, že Tom Bob je Fantomas. Osobnost

Toma Boba nikdy nebyla oficielně zjištěna. Jaké však bylo mé

překvapení, můj podiv, jak pro genialnost, tak pro nádhernou drzost

tohoto ohavy, když jsem zpozoroval, že využívaje situace, Fantomas

zůstal Tomem Bobem. Rozumějte mi dobře: je v tomto okamžiku

jeden policista v Scottland-Yardu, známý policista, člen rady pěti, šéf

všech detektivů; je to Tom Bob, je to Fantomas. Viděl jsem ho,

poznal jsem ho!

Našed takto Fantomase, sira Ascotta, nyní lorda Duncana, a Nini

Guinonovou, chystal jsem se ihned Vám oznámiti tyto objevy, když

okolnosti na se vzaly znepokojivou orientaci.

*) Viz: Policista apač.

Sledujte mne dobře.“

Ale jak psal velice zahloubán, Fandor náhle zvedl hlavu

a instinktivně pohlížel na všechny strany pokoje.

„Nikdo?“ prohodil. „Dobře! To já jsem musil asi tohle shodit,

namáčeje pero.“

Údiv žurnalistův vznikl tím, že shodil na druhé straně stolu nůž-

dýku, která mu sloužila obyčejně na rozřezávání papíru. Fandor si

nemohl uvědomit, že by byl zavadil o ten předmět a nemohl se

ubránit zachvění, vida, že se pohybuje. Avšak nepřikládal významu

příhodě.

„Sledujte mne dobře,“ pokračoval. „Znaje své osobnosti,

zaměstnával jsem se sledováním jich a učinil jsem tento neobyčejný

objev: Fantomas ukradl osmnáctiměsíční dítě francouzské umělkyni

Fany Lemercierové, a toto dítě přinesl Nině, aby nahradilo v očích

lorda Duncana malého Jacka na neštěstí zesnulého. Je to podvod,

který se organisuje, snadný podvod, jehož zdar zdá se, opakuji ještě

jednou, je zajištěn tím, že Tom Bob je nade vše podezření z důvodu,

vyplývajícího z jeho postavení detektiva. Drahý Juve, pochopte

vážnost této hodiny! Toma Boba je obtížné přistihnout. A k tomu

nesmí předvídati žádnou léčku, musí se pokládati za jistého před

trestem. Fantomas se domnívá, že je zapomenut. To je skutečně stav

ducha, není-liž pravda, který nám může dáti více možností, více

naděje na zátce –“

Fandor se tentokrát přerušil. To přec nebyl sen! Co se to děje?

Jak si to vysvětlit? Aby se mu dopisní papír nevysypal z obálky,

Fandor před několika okamžiky jako těžítko opřel na hranici obálek

svoje těžké žurnalistické nůžky. A tyto nůžky, které právě

mechanicky hledal pohledem, nebyly více na místě, kam je byl

položil.

„Hrome!“ mluvil k sobě zuřivě, „co to znamená? Moje nůžky

byly zde! Jsem jist, že jsem je položil na dopisní papíry.“

Nebylo ve skutečnosti nic neobyčejného toto zmizení nůžek.

Obyčejný duch by tomu nepřikládal sebe menší důležitosti. Bez

pochyby se žurnalista mýlil. Fandor však zdál se ohromen. Horečnou

rukou přehraboval nyní na svém stole rozházené papíry, opakuje

tupým hlasem:

„Moje nůžky! moje nůžky! Kde jsou mé nůžky?“

A nenašel jich. Ale jak žurnalista přendal desky, spatřil svůj

revolver. Fandor se ho instinktivně chopil, ukazováčkem otevřel

hlaveň aby zjistil, že zbraň je nabita, učiniv to zbledl. „U Boha!“

zaklel.

Jediným mrknutím oka ihned zjistil, že žádné náboje nezůstaly ve

zbrani. Tentokrát ohromení Fandorovo, jeho vzrušení bylo strašné.

„Můj revolver byl nabit!“ počal. Pak zapuzuje myšlenku o této

okolnosti, Fandor prudce odstrčil svou židli. Chtěl vstáti, běžeti ke

své skříni, aby znovu nabil zbraň. Ale jak se žurnalista pokoušel vstát

zpozoroval, že mu byly připoutány nohy k nohám židle, na které

seděl. Při prudkém pohybu se zapletl a svalil se na zem. Sotva měl

čas vykřiknouti šílený zlostí: „U Boha!“ Do jeho úst byl vražen

roubík, pouta znehybněla jeho paže. Nebyl s to se pohnouti.

„Pane Fandore!“ poškliboval se ironický hlas, „nehledejte ani

svých nábojů, ani svých nůžek, ani svého nože na papír. To jsou

nebezpečné zbraně v rukou rozpustilého dítěte jako jste vy.“

Člověk, který mluvil, člověk, který se ho právě zmocnil

s rychlostí tak náhlou jako netušenou, ach, žurnalista ho poznával!

Byl to detektiv Tom Bob! Byl to děsný bandita Fantomas! V pokoji,

ve kterém se drama právě odehrálo, zavládlo mlčení těžké hrůzou.

Fandor leže na zemi a vida Toma Boba, odhadl zpříma situaci.

„Na mou věru!“ myslil, „mohu říci sbohem životu. Jestliže jsem

odhalil Fantomase v Tomu Bobovi, Tom Bob viděl, že jsem ho

poznal, padl jsem do jeho moci. To znamená smrt!“

Ale neměl téměř kdy na uvažování. Jeho tajemný uchvatitel, tento

neobyčejný Fantomas, král zločinu, ujal se slova:

„Pane Fandore, myslím, že není zapotřebí, abych se vám

představil. Jsem Fantomas a nechávám si říkat Tom Bob. My jsme,

vy a já, staří známí; je tomu deset let, co mne pronásledujete. Vy si

přejete mé smrti a já – a já vám nechci ublížit.“

Bandita se zamlčel, pak nedbale šel pro lenošku do jednoho rohu

pokoje, přitáhl ji k Fandorovi, posadil se a pokračoval:

„Nechci vám ublížit, a křivdil byste mi, kdybyste nu nevěřil. Již

jednou jsme se nalézali v situaci mající mnoho podobností s touto

chvílí. Vzpomínáte si? Bylo to na půdě otce Moche!“

Fandor nevěřil svým uším! Bandita mluvil k němu tonem tichým,

klidným, jako by přátelsky hovořil. Ach tak! Fantomas nechtěl jeho

život? Co zamýšlel?

Proč se ho zmocnil?

„Pane Fandore,“ pokračoval zas neobyčejný Tom Bob, „dovolte

mi především, abych vám přednesl svá blahopřání. Před chvílí, zatím

co jste psal Juvovi, mému starému odpůrci Juvovi, a zatím co já sám

jako eskamotér jsem vzal vaši dýku, vaše nůžky, kule z vašeho

revolveru, – jak jste byl zahloubán, pane Fandore! – dovolil jsem si

čisti vám přes rameno. Vaše psaní je arcidílo. Vysvětlujete Juvovi

spoustu výtečných věcí, které by ho zajisté velice zajímaly, kdyby je

směl kdy číst. Na neštěstí –“

Tom Bob – Fantomas se zvedl a vzav s Fandorova stolu psaní,

roztrhal je na tisíc kousíčků, které vstrčil do kapsy.

„Na neštěstí,“ pokračoval, „to psaní nedojde místa svého určení.

Pane Fandore, nemám vůbec v úmyslu vás rozzuřiti, vám jakkoliv

ublížiti. Jednoduše si přeji vám zabránit, abyste mi neprováděl zlé

kousky. Počkejte, chcete zástavu mých dobrých úmyslů? Vyjmu vám

roubík. Varuji vás předem; obezřele jsem najal všechny pokoje

tohoto domu a následkem toho, kdybyste měl chuť volat o pomoc,

nic vám to nepomůže.“

Tom Bob poklekl k žurnalistovi a jak byl oznámil, rozdělal uzel

roubíku.

„Tak,“ prohlásil. „Je vám lépe? Budete mi moci odpovídat?“

„Jen pár slov! Jsem ve vaší moci, Fantomasi. Co očekáváte ode

mne? Co chcete? Co zamýšlíte? Mou smrt bez pochyby? Nuže,

zabijte mne, ale dělejte rychle! Bylo by zbabělé mě trápit.“

Místo odpovědi Fantomas se spokojil úsměvem.

Potom promluvil: „Především udělejte mi tu radost a říkejte mi

Tom Bob. Jsem před vámi jako Tom Bob, a chci jím zůstati. A pak,

pane Fandore, kdo vám říká, že bych vás chtěl trýznit? Jak ohavného

slova to užíváte? Jděte mi! Zdá se mí, že tak špatně s vámi

nenakládám; vždyť jsem vás právě osvobodil od hedvábného šátku.“

Ironický úsměv stáhl Fandorovy rty.

„‚Ano, odňal jste mi roubík, ale nijak jste se nepokusil mě

vyprostit z pout, která mne znásilňují.“

Fantomas se zvedl a pospíšil si:

„Ach, pardon, můj drahý! promiňte mi! Nevidím naopak žádné

nepříležiťosti dát vám svobodu pohybu, o kterou žádáte. Jste beze

zbraně, a já, pohleďte, já mám malý bull-dog, bezpečnou zbraň, která

mě zajišťuje vaši moudrost.“

Takto hovoře, Tom Bob rozpoutal Fandora; pomohl mu vstát,

dokládaje:

„Přes to dávám přednost tomu, nedati vám úplnou svobodu

a proto nechám vaše ruce spoutány v těchto želízkách. Vy jste tak

šíleně zbrklý, že byste mohl dostat chuť vrhnout se na mne i beze

zbraně.“

Fandor, stále úplně klidný, odpověděl:

„Máte pravdu.“

„Jako vždy!“ odvětil Fantomas. „Tak vy se ptáte, co mám

v úmyslu udělat s vámi? Pane Fandore, vyslechněte mne klidně! Vy

jste rukojmí, nic více, nic méně. Od nynějška pro nějaký čas

pokládejte se za válečného vězně Toma Boba. Můj život se mění.

Mám zapotřebí klidu po nějakou dobu, a váš přítel Juve mohl by mě

velíce obtěžovat. Zdálo se mi, že nejlepší prostředek, jak si zajistit

klid od něho, by bylo držeti vás ve své moci! Když se Juve doví, že

napadne-li mne, vy byste první pocítil následky, bude mě musit

nechat v klidu, pravda?“

Fandor, potřásaje hlavou, prohodil:.

„Ne!“

„Ne?“ put se Fantomas.

„Ne!“ opakoval žurnalista. „Juve a já, Fantomasi, my vás

pronásledujeme bez příměří a bez milosti, protože jste nepřítel

společnosti, obávaný zločinec, který nemá nad ničím slitování.

Nepronásledujeme vás z osobní msty. My jsme mstitelé všech vašich

obětí. Juve se nezastaví před těmito pohnutkami, jak myslíte. Ví, že

jsem nikdy nepřikládal významu svému životu. I když jsem ve vašich

rukou, i když jsem vaším rukojmím, bude vás pronásledovat, zatkne

vás! Je to jeho povinnost!“

Ale Fantomas vstal. Stál vzpřímen uprostřed pokoje naproti

Fandorovi; upjatě pohlížeje na mladého muže, prohlásil stručně

a s jistou slavnostností:

„Pane, hodina, ve které žijeme, je zvláštní. Nemohu vám nic

svěřiti ze svých plánů. Avšak v okamžiku, kdy se stáváte mým

rukojmím, v okamžiku, kdy vám oznamuji, že mi budete sloužiti

k utišení Juva, v okamžiku, kdy mi ještě vzdorujete, pokládám si za

čest vám říci, že se podivuji vaši energii. Jste hoden být mým

nepřítelem!“

Fantomas mluvil takovým způsobem, se vzrušením tak

opravdovým, že přes svou vůli Fandor se cítil zmaten. Zajisté,

člověk, kterého měl před sebou, byl zločinec, ale tento zločinec byl

velký, jeho zločiny byly ověnčeny smělostí. A Fandor, ať tomu bylo

jakkoliv, nemohl jím pohrdat.

„Co chcete se mnou dělat?“ ptal se znovu.

Fantomas položil svou ruku na Fandorovo rameno, odpovídaje:

„Řekl jsem vám to, jste rukojmí. Vy mi budete sloužit k tomu, abych

postrašil Juva. Ne! neprotestujte! Neříkejte mi, že Juve se nezastaví

v takové situaci! Neříkejte mi, že vás odsoudí k smrti, aby poslouchal

své povinnosti! Taková oddanost ve věci dobra by se stala zločinnou.

Držím vás a tím držím také Juva! Vím to! nepopírejte to!“

Fandor tentokráte se zdržel odpovědi. Neohrožený mladík nechtěl

zajisté přisvědčiti přímo Fantomasovi, že Juve by se nikdy nezastavil

v plnění své povinnosti z bázně, že zničí svého přítele; ale v hloubi

duše přes to Fandor o tom pochyboval. Znal příliš dobře hluboký cit,

který Juve pro něho choval a věděl též příliš dobře jakého stupně

krutosti mohl se dopustit Fantomas.

Jsa nyní v lupičově moci, nemusil vůbec pochybovati, že by

Fantomas nenašel prostředek příměti Juva, aby ho nechal v klidu

vykonávati jeho hrozné zločiny.

Po tichu, které se lupič chránil přerušit, Fandor přece

poznamenal:

„Jsem váš rukojmí, budiž. Kam mě zamýšlíte dovésti: Mohl jste

najmouti tento dům, aby neslyšeli mé volání, ale konečně –“

Bohužel mávnutím ruky Fantomas dal žurnalistovi na

srozuměnou, že veškerý odpor by byl marný!

„Pojďte!“ prohodil jednoduše. „Mohl byste přec vědět, pane

Fandore, že nejsem z těch, kteří se zastavuji před obtížemi této

přírody.“

Tom Bob byl ve skutečnosti velice jist beztrestným zdarem svých

plánů, a tudíž neváhal více. Revolver držel v ruce, což bylo zbytečné,

protože Fandor maje řetízky, nemohl se pokusiti o žádný odpor,

nechal sestoupiti žurnalistu až do přízemí.

Opakoval: „Je zbytečné křičet. Myslíte nepochybně, že by vás

uslyšeli truhlářští dělníci ze sousedního krámu. Uvažte, že v tuto

hodinu nejsou v dílné. Ostatně, zde je vaše vězení. Učinil jsem je tak

pohodlným, jak jen možno. Vstupte!“

Žurnalista na vyzvání svého uchvatitele vstoupil do neobyčejně

malé světnice. Řeklo by se, že je to lodní kabina, dva metry široká,

tři dlouhá, tak vysoká, aby se v ní mohl člověk držet zpříma. Na

zdech byly zavěšeny příhrady naplněné knihami, několik rytin.

V koutě postel, spíš lůžko, v druhém umyvadlo.

„Tu jste doma,“ pokračoval Fantomas. „Tento pokoj není velký,

ale nezůstanete v něm déle jak měsíc. Chtěl bych, aby se vám líbil

jako byt, a připojuji, pane Fandore, že jsem hlavně chtěl, aby byl

dokonale vycpán, tak aby vaše nejpronikavější křiky zůstaly bez

účinku. Konečně, abych vás o tom lépe přesvědčil, pohleďte, dal

jsem položit na vaše lůžko housle; jste úplně svoboden vyluzovat

z tohoto nástroje nejostřejší tóny. Nikdo jich neuslyší.“

Tentokrát Fandor protestoval:

„Vy se posmíváte!“

„Pročpak?“

„Mám spoutané ruce! Jak chcete, abych hrál na housle?“

Fantomas pokrčil rameny: „Vždyť nemám vůbec v úmyslu nechat

vás celý měsíc se spoutanýma rukama. Hleďte, pane Fandore, do této

zdi dal jsem zatmelit malý pilník. Poněvadž za několik minut odejdu,

můžete se zaměstnat zničením kroužků svých pout. To bude dlouho

trvat, protože ocel vzdoruje. Ale vím, že jste vytrvalý. Vám se to

podaří.“

Fandor čím dál tím více překvapen, potřásl hlavou. „Dobře,“

odpověděl, „musím se podrobit. Ale na jak dlouho myslíte, že mě

donutíte žít v tomto omezeném prostoru? To je kabinka ten váš

pokoj! To znamená, že chcete, abych zešílel, když mě budete zde

držet!“

„Vás zaslíbit šílenství? Velice bych se chránil, pane Fandore! Tu

jsou konečně má poslední vysvětlení. Zůstanete v tomto pokoji tak

asi měsíc. Každého dne vás navštívím a vynasnažím se uspokojit

všechna vaše přání, knihy, tabák atd. Po dobu tohoto měsíce

samozřejmě nebudete smět odtud vyjít, ale po uplynutí těch třiceti

dnů slibuji vám, že váš osud se značně zlepší. V žádném případě se

ničím neznepokojujte! Nemůžete si pomyslit, jak je tato světnice

vzdušná, třeba se vám zdá hermeticky uzavřenou! To z důvodů

zvláštních opatření, pořízených proto, aby vás nebylo slyšet. Ale ve

skutečnosti je pokoj dokonale větrán. Co se týče potravy, budu se

řídit vašimi rozkazy; protože musím připustiti okolnosti, které mě

donutí k odjezdu, pro všechno dal jsem tu uložiti zdravé konservy,

hygienické, výživné, do tohoto bufetu zde vpravo. Jen se vůbec

nebojte smrti zdánlivě ani z vysílení. Chcete se ještě na něco zeptat?“

Fandor se prudce vzpřímil a odpověděl:

„Nemám, nač bych se ptal Fantomase!“

Ale lupič se tvářil, jako by vůbec nerozuměl této poslední

vzdorovitosti.

„Tedy,“ prohodil, „mohu vás opustiti, pane Fandore. Pochopil

jste dobře situaci, viďte? Skutečně, nechci vám ublížit, nemějte

žádného strachu, neznepokojujte se ničím. Jste v úplném bezpečí.

Budu sám o vás pečovati jak možno nejlíp, jak se musí pečovati

o rukojmí, neboť opakuji vám to, vy jste rukojmí. Váš osud závisí na

Juvovi.“

Fandor trochu zbledl, jeho rty se poněkud chvěly. Nepochybně

chtěl kousavě odpovědět tomu, jenž se právě tak odvážně zmocnil

jeho osoby, ale potlačil svou zlost vlivem silné vůle.

„Budiž,“ prohodil, „vy jste silnější! Stane se, jak chcete!“

Fantomas však se spokojil svým věčným úsměvem, prohlašuje:

„Myslím to dobře. Pane Fandore, nemáme si víc co říci! Zítra na

shledanou!“

Tom Bob se uklonil tak trochu ironicky a vyšel z pokoje. Fandor

uslyšel kombinovanou hru spousty závor.

*

Bylo tomu osmačtyřicet hodin, co Jerome Fandor byl vězněn

v záhadné cele, kterou pro něho zřídil Fantomas. Po náhlé chvíli

skleslosti, po hrozné krisi zoufalství, žurnalista se rychle vzchopil.

Fantomas nemohl být ještě daleko od vězení, když Fandor již

uvažoval a hotovil se k zápasu.

Žurnalista nabyv vědomí, podrobně prostudoval svůj úkryt. Brzy

se přesvědčil, že ho Fantomas nijak neklamal. Neobyčejný pokojík

byl pozoruhodně vycpán; skutečně nic by mu nepomohlo volat,

nijakým způsobem by ho nebylo slyšet, nemohl naprosto uniknouti.

Co to bylo vůbec za bizarní pokoj? Fandor si učinil špatnou

představu o věci. Hotel, v kterém bydlil, v kterém Fantomas měl tu

neslýchanou odvahu se zmocniti jeho osoby, pokládal spíše za

zařízený dům, než výlučně za hotel. Lupič mohl snadno, myslil

žurnalista, tu zařídit pokoj jako vězení, a sestrojit to tak, že najal

sousední světnice, aby nikdo nemohl objevit vězně nebo mu pomoci.

Buď jak buď, Fandor přes své vzrušení zpozoroval, že jeho úkryt byl

zřízen v přízemí budovy. Musil tedy sousedit s truhlářskou dílnou,

jak sám Fantomas poznamenal. Zajisté nebyl daleko od ulice! Ale co

na tom? Co mu pomohlo uvažovat o tom všem? Příbytek měl jen

jedny dveře, zavřené ohromnými, mohutnými zámky. Žádné okno

nevnikalo do zdi; pokoj byl elektricky osvětlen. Jestliže bylo třeba

uvažovat o situaci, nebylo to vůbec pro stránku hmotnou, ale spíše

pro její důležitost mravní! Být rukojmím Fantomasovým, nebylo

vůbec uspokojivé! Záchvěv hrůzy běžel po zádech žurnalistovi, když

si nešťastník vzpomněl, že je v rukou záhadného a krutého Mistra

Hrůzy. Ale zároveň ho upokojila naděje. Popíral ji před chvílí,

ujišťuje, že Juve by šel i přes jeho hodnost rukojmí. Fandor naproti

tomu nepochyboval, že by se policista neodvážil proti lupiči, kdyby

věděl, že on, Fandor, by musil trpěli za výsledky jeho činů.

A pozvolna Fandor přišel k tomuto uzávěru přísně logickému:

„Jsem rukojmí Fantomasův, budiž! Jestliže má Fantomas

zapotřebí rukojmí, to proto, že musí jednat s Juvem; jestliže musí

jednat s Juvem, to znamená, že Juve hrozí být silnějším než on.

Mějme důvěru, Juve mě zachrání.“

Víc než co jiného nehybnost, nečinnost byla krutá Fandorovi.

V této rozrušující situaci bylo zapotřebí, aby necítil, jak se hroutí

jeho rozum. Musil zasvětiti celou svou energii jakékoliv práci.

Fandor brzy se pokusil zničit svá pouta pilníkem upevněným ve zdi.

Nekonečné hodiny míjely a byly zasvěceny této osvobozující práci.

„Fantomas mi řekl, že mne přijde dnes navštívit. Copak to, že tu

již není?“

Běda! Tato otázka se vynořila žurnalistovi několikráte. Mnohé

dny se sledovaly. Nikdo ho nepřicházel navštívit.

„Opustil mne,“ uvažoval Fandor. „Kdybych neměl konserv,

pomyslil bych si, že mě chce odsoudit k smrti hladem. Ale zásoby,

jimiž nakládám, dostačují víc jak na měsíc. Co tedy znamená

nepřítomnost lupičova? Že by již Juve –?“

A pak náhle uprostřed monotónního dne, kdy Fandorovi se

podařilo osvobodit úplně své ruce z hrozného pouta želízek, nové

překvapení vylekalo mladého muže. Zdálo se mu, že celý jeho pokoj

se pohnul. Zdálo se mu to? Oh, to nebyl omyl jeho smyslů, to bylo

jisté. Měl pocit, že se pozvolna jeho pokoj zaviklal, klouzal, byl brzy

otřásán, brzy strkán nebo drcán. A Fandor pln údivu se ptal:

„Ale sapristi, sapristi, co to znamená? Jsem snad v bedně nebo

v nákladním automobilu? A pak, kam mne odvážejí? Co se mnou

udělají? Ach, Juve! Juve! Tak si myslím, jestliže vy nepřijdete!“

IV. PÁTRÁNÍ V PUTNEY.

Strážník v bezvadné čapce, vznešený ve své tmavé uniformě, bděl

v Elsted-Street Londýn IV. Dal znamení nebohému žebrákovi, který

se již několik minut opíral o nízkou mříž u jedné z malých vil,

vystavěných podél stromořadí. Byly to vily elegantní, přepychové,

které se sobě přesně podobaly, jak bylo vidět od počátku až na konec

přímé ulice, v tuto ranní hodinu ještě opuštěné.

Strážník přešel ulici a přiblížil se k žebrákovi:

„Copak tu děláte? Tady nesmíte spát! Odejděte!“

Ubožák pozoroval strážníka s velkou vážností a se vší úctou

k jeho hodnosti. Odpověděl, přeháněje titul, jak je zvykem ubohých

tuláků londýnských, aby dojali zástupce policie.

„Já nic nedělám, pane důstojníku, já nespal, já sem čekal –“

„Skutečně? Nač pak?“

Žebrák mávl rukou; zdálo se, že se mu úsměv kmitl na rtech.

„Pane důstojníku,“ konečně odpověděl, „čekal sem, že pude

někdo vokolo, koho znám. Ale ten zatracenej chlapík musel včera pít

whisky a tak si myslím, že se teda zpozdil. No tak, co dělat! Pudu.“

Člověk, který vstal při příchodu strážníkově – kdo by se vůbec

v Londýně odvážil zůstat sedět před jedním z těch podivuhodných

strážců veřejného pořádku – odcházel opravdu beze slova, bez

pozdravu, neboť pozdrav je způsob neobyčejně vzácný v hlavním

městě Anglie. A zatím, co se vzdaloval, strážník flegmaticky

sledoval očima nebohého tuláka.

„Nemám rád, když podobná individua odpočívají delší dobu

u domů. Jen ať jde!“

A stále důstojně, s přísnou tváří, s imposantními pohyby strážník

se zas procházel, kráčeje pečlivě středem ulice, kde povozy

s podivuhodnou přesností se držely přísně na levé straně z úcty

k bezvadnému pořádku.

Tato krátká scéna odehrála se v Putney, v jedné z nejluxusnějších

čtvrtí londýnských, ve čtvrti, kde jsou nejnádhernější malé soukromé

hotely, obydlené bohatými obchodníky z City, kteří každého večera

po skončené práci, po dojednaných obchodech se vracejí v četných

autech, povozích nebo i podzemní drahou, aby dosáhli tohoto tichého

místa. Tato čtvrt odpovídá pařížským okresům Passy a Auteuil.

Bylo to v pondělí ráno. Po chladném, pochmurném dni, zcela

prosáklém protestantským náboženstvím, po anglické neděli,

Londýn, který byl po čtyřiadvacet hodin opuštěn svými obyvateli,

jehož všechny obchody byly uzavřeny, Londýn, který měl přísný

vzhled dne odpočinku, nařízeného Pánem, počal se oživovati. Ulice –

předtím úplně ztichlá – znovu se oživila pospěchem zvláštního rázu,

rušným pospěchem lidí zaměstnaných, ale lidí mlčenlivých. Byl to

všude hřmot pohybujících se věcí, kočárových kol, která skákala po

dláždění, a kroků, které kovaly chodníky; ale žádného výkřiku,

žádného smíchu, ani slova nebylo slyšeti. Všichni ti, kteří procházeli

Elsted Street, se zřejmě někam ubírali a pokládali za přirozené vůbec

nemyslit – jako by vůbec nežili – až by byli došli na své místo. Je to

prazvláštní pohled na anglickou ulici! Pohled, který tak překvapuje

cizince, pohled na ulici, kterou každý prochází, ale kde nikdo

nezůstává, nezastavuje se pohled na ulici, která je omezena na svůj

přísný úkol komunikačního prostředku. Jedinou výjimkou bylo, že

toto ráno ozářilo jarní slunce.

Právě odbíjelo osm hodin. V každé vile se rozhrnovali za

okenicemi záclony, služebníci počali pracovati v domácnostech.

Malé, plavovlasé služky, velice čisťounké, v elegantních čepečcích

a v zástěrkách s náprsenkami, podobaly se nejkoketnějším

francouzským panským. Zrzaví sluhové, vážní, důstojní, chladní,

vykonávali s komickou obřadností nejobyčejnější práce; umývali na

př. okna se vzezřením, jako by dělali práci ze všech nejobtížnější.

A ke všemu ještě bylo to v každé z těch malých vil stejné. Pro tuto

uniformitu nejluxusnější londýnská čtvrt má speciální vzhled čtvrtí

dělnických, kde podniky vystaví na tisíce laciných domů a pořídí

obyčejná stromořadí. Přicházeli pekaři, mlékaři, přivážejíce své zboží

na všech možných kolech nebo na úzkých vozících podivných tvarů,

které nesly nahoře pestrobarevné nápisy, též s tlustě pozlacenými

písmeny. Putney se probouzela, Putney vstávala. Po nedělním klidu

se čtvrt stávala tím, čím byla obvykle, bohatým, zazobaným buržoou,

čtvrtí skutečně privilegovanou, kde se dávalo vysoké zpropitné, kde

bylo zvykem, že každý majetník vily dával sám jednou týdně několik

pencí malým sběračům koňského trusu, aby dláždění před průčelím

jeho domu zůstalo bezvadně čistým.

Strážník, jenž před chvílí svou autoritou zahnal žebráka, který si

dovolil odpočívati několik minut u mřížoví vily, pokračoval ve své

procházce křížem krážem, dohlížeje na vše se vzezřením velkého

pána.

Nohatí vojáci v zářících červených uniformách, v obrovských

čepicích, šli kolem, sledováni na chodníku několika důstojníky,

pískali svá „stick“ nestoudným způsobem. Pak nějaký kazatel, jak

bylo vidět podle šerpy, pokoušel se shromážditi několik zevlounů,

aby jim vytkl v důvěrnosti, že příliš nesvětili minulou neděli. Ale

zastrašen tím, že nesvolal dosti publika, pokračoval ve své cestě a šel

kázati jinam boží slovo. A konečně, bylo právě devět hodin,

vycházely služky, aby obstaraly nákupy. Prodavači si pospíšili

vyplnit jejich rozkazy.

Strážník opustil prostředek ulice. Stoje na kraji chodníku dohlížel

na proud služebných a vyměňoval s některými kuchařinkami

významné úsměvy.

„Dobrý den, miss Mary!“

„Dobrý den, pane!“

A nikdy ani on, ani ony nepřipojili o slovo víc!

Potom, jako by unaven svým nehybným postojem, strážník začal

zas odměřovat svých sto kroků. Náhle však se zbavil své apathie;

svraštiv obočí, pře šel rychle dláždění a směřoval k druhé straně

ulice.

„Hé, vy tam!“ zahartusil, „už jsem vám přec řekl, abyste šel svou

cestou! Co tady chcete?“

Otázka byla dána po druhé žebrákovi, kterého před chvílí žádal,

aby se vzdálil. Podívejme se, tenhle člověk že by ho chtěl donutit

k nejhoršímu? Strážník opakoval:

„Už jsem vás varoval, že tady není místo na spaní! Rozuměl

jste?“

Jako předtím žebrák se uklonil:

„Milosrdnej Bože, pane důstojníku, docela dobře sem vám

rozuměl. Ale čekám tu na toho zatrapenýho chlapce a nevím

vopravdu –“

Odpovídaje žebrák se usmíval a hrabal ve své kapse. Pak vsunul

strážníkovi tajně do ruky červený lístek a rychle dodal:

„Promiňte mi, strážníku, ale je nutno, abych tu stál a abyste mne

vůbec nepozoroval.“

Strážník tentokrát přemožen, prohodil: „Ach, pardon, pane,

nevěděl jsem. Nemohl jsem tušiti.“

A chtěl se vzdálit; vtom ho žebrák zavolal:

„Haló!“

„Pane?“

„To v čísle třiatřicátém bydlí Dr. Garrick?“

Strážník rozevřel ulekaně oči. „Ano, pane, zrovna tam; což –?“

Zamlčel se náhle, neboť žebrák – žebrák, kterému teď říkal uctivě

pane – svraštil obočí.

A zdálo se, že si strážník nepřeje pohněvati tohoto záhadného

ubožáka. Žebrák však pravil:

„Co jste chtěl říci, strážníku?“

„Pane,“ odpověděl strážník, „prosím za prominutí, neboť se vás

samozřejmě nemám vyptávat.“

„Vím to přec dobře, ale dovoluji vám, abyste mluvil.“

„Nuže, pane, chtěl jsem se vás zeptat, jestli jste v této čtvrti k vůli

Dru Garrickovi?“

„Tomu se divíte, strážníku?“

„Neřekl jsem, že –“

Žebrák mlčel několik vteřin; zdál se uvažovat, a pak se zeptal:

„Vy jste slyšel hovořit o obyvatelích z čísla 33?“

A ubožák, ukazuje prstem na nádhernou vilu, jejíž záclony

zůstávaly vytrvale shrnuty, pokračoval: „Cožpak tam nikdo není?“

Strážník nato s pohybem pochyby: „Nevím, pane, ale slyšel jsem

mnoho o Dru Garrickovi.“

„Vy ho znáte?“

„Často jsem ho viděl.“

„Popis jeho osoby?“

Strážník jal se usilovně přemýšleti; konečně odpověděl: „Je tomu,

pane, opravdu víc jak osm měsíců, co jsem pověřen dozorem v této

čtvrti, a znám následkem toho všechny obyvatele, jak je též mou

povinností.“

„Záleží mi jediné na Dru Garrickovi.“

„To je, pane, muž pětačtyřicetiletý až padesátiletý, hodně

tmavovlasý. Nosí kotletky a kníry. Jeho vlasy jsou dlouhé a vlnité.“

„Dobře! Bohatý?“

„Je zaměstnán jako zubní lékař, ostatně hleďte, pane, mramorová

tabulka nade dveřmi to označuje.“

„Mnoho pacientů?“

„Ne, pane, léčí, kdy se mu zlíbí, téměř jako amatér.“

„Dobře!“

Žebrák se zvedl a nyní on velice hluboce přemýšlel. Pak

prohodil: „Už jsme dosti hovořili. Jste na stráži až dokdy?“

„Až do poledne, pane.“

„V tom případě vás nepochybně uvidím. Znáte moje jméno? Ne?

Tu je, budu vás snad potřebovati, abyste donesl zprávu. Detektiv

Shepard.“

Tentokrát se strážník úplně vylekal. Jakže? Tento žebrák, to že

byl slavný detektiv Shepard? Detektiv, člen velké rady pěti! Dobrý

muž byl všecek zmaten tímto obratem. Chtěl započíti spoustu

uctivých omluv.

Detektiv mu v tom zabránil: „Skutečně, jsem to já, a jsem na

zajímavé stopě. Ale to se vás netýká. Řekněte mi, které hokynářství

je největší v této čtvrti?“

„Blízko, na rohu ulice.“

„Je dobře. Tak tedy přeji vám dobrý den.“

„Přeji vám dobrý den.“

Falešný žebrák, slavný detektiv Shepard, který před nekouká

minutami váhal odhaliti svou totožnost obyčejnému strážníkovi, pak

se rozhodl, pochopiv, že by jinak nikdy nemohl klidně zkoumati dům

Dra Garricka; vzdaloval se, přemýšleje:

„Dobře, dobře! Bohatý dům, doktor málo zaměstnaný, přesný

popis osoby. A něco se povídá ve čtvrti? Slyšme, co si povídají!“

Několik minut nato vstoupil neobyčejný žebrák do hokynářského

krámu, který mu byl ukázán. Vytáhl pence ze své kapsy, aby vzbudil

důvěru, neboť jeho vzezření by snadno odradilo prodavače. Poroučel

si řadu balíčků hrubě tlučeného koření, vyžadujících nějakého času

přípravy. Ve velkém hokynářství hovořily kuchařky a správcové

domů. V Anglii, právě tak jako všude jinde, sloužící s požitkem

tlachají.

„Jak se daří u vás, Johne?“ ptala se jedna brunetka.

„Ani špatně, ani dobře, miss Betsy. Včera na Temži se naše loď

převrhla, a tak dnes ráno jsem měl co čistit.“

„Ó, Johne, vy si pořád stěžujete!“

„Ne, miss Betsy, ale lituji, že moji mladí páni jsou tak vášniví

veslaři. Opravdu bych je raději viděl hrát football nebo kriket.“

Jedna tlustá kuchařka protestovala, vykřikujíc:

„Milosrdný Bože! Vy nevíte, co povídáte, Johne. Footballisté se

zraní každou neděli, a u nás na příklad se ustavičně dělají medicíny

a připravují náplasti.“

K tomu jiný sluha doložil:

„To je svatá pravda: všechna místa, kde jsou mladí páni, jsou

místa zatraceně nepříjemná.“

Vtom se sloužící svorně přerušili. Do krámu totiž vstoupila

kuchařka, jejíž příchod způsobil živé pohnutí zvědavosti.

„U Jova! Jste to vy, miss Editho?“

„Ano, já, Johne!“

„A co je nového?“

„Nic, Johne.“

Pak zavládlo ztrnulé ticho. Miss Mary se odvážila je přerušit. „To

je na bíledni, že „on“ ji zabil“

A sbor lidí v krámě opakoval: „Ano, ano; „on“ ji zabil.“

Žebrák, který až dosud se zdržoval v jednom koutě krámu,

zdánlivě neposlouchaje tlachání, přiblížil se a vmísil se do

všeobecného rozhovoru.

„Ale, ale, proč říkáte, že ji zabil?“

Tato prostá otázka však způsobila všeobecnou veselost.

John, řečník shromáždění, poznamenal: „Safra! můj dobrý

človíčku, vy jistě nejste odsud, že se ptáte na tyto věci? Proč Dr.

Garrick zabil paní Garrickovou? Ale, aby žil klidně se svou dobrou

přítelkyní.“

„Cožpak má milenku?“

Tentokráte všeobecný smích otřásal shromážděním. John se

poznovu vyptával: „Vy nejste odtud, příteli?“

„Ne, ne,“ odpověděl žebrák, „ale slyšel jsem hovořit o té věci.“

„Velice špatně, jak je vidět.“

„Hm! To je možné! Pak se mi zdá tak neobyčejným to, co se

povídá.“

Kolem detektiva se udělal kroužek. A jestliže se už nesmáli, tedy

se počali diviti zarputilé nedůvěře tohoto dobráka. Ach, ten trhán si

dovolil pochybovati o tom, co každý v Putney měl za pravdu! Co

paní Humphová sama vyprávěla své dobré přítelkyni lady

Darmstrogové! Miss Marry to přec slyšela! Chtěli ovšem přesvědčiti

pochybovače. Vtom velký hoch s usměvavou tváří vstoupil do krámu

John ho zavolal:

„Haló! Sammy! Pojďte sem na chvilku, chlapče! Je tu gentleman,

který není ze čtvrti, a který nevěří, že Dr. Garrick zabil svou paní.“

Nový příchozí se zastavil, plácl si dvakrát silně do stehen,

projevuje tak svůj hluboký údiv. „Skutečně?“ řekl, „a proč ten

gentleman nevěří, o čem všichni víme?“

Falešný žebrák, který se stále dobrácky usmíval, pokrčil rameny,

odpovídaje: „Nevěřím! Vy jste rychle hotovi! Vždyť neříkám, že

nevěřím. Říkám jen, že je to pochybné, a to je vše. Ostatně, o čem

jste všichni přesvědčeni?“

Pohybem ruky Sammy vyzval Johna, aby mlčel. Vysvětloval

sám: „O čem víme, brachu? Povím vám to: že Dr. Garrick je ohavný

pták, prchlivec, nepříjemný lakomec, který se vůbec doma nezdrží,

který má peníze a ni! ‚y jich nevydává. Nepracuje skorém, a nikdo

ani neví, odkud je.“

„To přec neznamená, že by zabil svoji ženu!“

„Ano, pravda! Miss Editha by vám mohla něco o tom povědět. Je

tomu tak, miss Editho?“

„Je to svatá pravda: Sammy.“

„Vidíte, člověče! A přece ten prchlivec je manželem nejkrásnější

ženy z celé Putney.“

„Paní Garricková je hezká?“

„Víc než hezká! Velká blondýna, veselá, vtipná, nóbl, dokonce

rozkošná. Skutečné manželství medvěda s holubičkou.“

A protože toto přirovnání rozesmálo celou společnost. Sammy,

nadšen svým úspěchem, pokračoval: „A tak není divu, že medvěd

jednoho dne zabil holubici. Ostatně vám to opravdu dosvědčíme.

Editha nám často říkala, že to nebyla svorná domácnost.“

„Zajisté!“ potvrdila miss Editha, „ta domácnost byla neobyčejně

smutná. Paní Garricková, ubohá paní Garricková! Nebyla vůbec

šťastna s pánem.“

Žebrák ještě vrtěl hlavou: „To vše, věřím rád, je čistá pravda; ale

tvrdím stále, že to vše nic nedokazuje, že by Dr. Garrick zabil svoji

ženu.“

Sammy odpověděl: „Ale ano. A konečně, co myslíte, že se stalo

s paní Garrickovou? Vždyť jsou tomu dvě neděle, co naprosto

zmizela.“

„Snad odcestovala!“

„Vůbec ne! miss Editha nepřipravovala zavazadla.“

„Mohla odnést jen jedno zavazadlo.“

„Ale kdyby se vydala na cesty, brachu, musila by dát sbohem

svým přátelům! Vždyť nikdo nebyl zpraven o jejím odjezdu!

Počkejte, právě druhý den na to, co zmizela, několik dám ze čtvrti

mělo přijíti na čaj k ní – a ona neposlala ani slovíčka k žádné z nich.

Všechny se tomu divily. To je přec nápadné?“

„Přes to, pane Sammy, dovedu si jasně představit!, že paní

Garricková mohla odjet nepředvídaně.“

„Všichni jsme si to též myslili, ale v tom případě by podala

zprávu, napsala by doktorovi.“

„A jste jisti, že nepsala?“

„Tím jsem jista,“ dosvědčila Editha, „čtu každý den psaní pána

a tak –“

Falešný žebrák, který tak dovedně rozhovořil sloužící z Putney,

aniž co tušili, zdál se váhati několik vteřin; pak prohodil: „Říkejte si,

co chcete, ale nic z toho není dohromady závažného. Vy obviňujete

doktora Garricka, že zabil svoji ženu jen proto, že jeho paní před

týdnem zmizela z domu. Kdyby byl Dr. Garrick zločincem, nezůstal

by v Putney, byl by utekl a –“

Ale Shepard se musil zamlčet, protože miss Editha mu skočila do

řeči: „Ba právě! Od zmizení natí paní, doktor není doma nebo téměř

ne! Po celý čas je venku! Celou dobu se prochází! Počkejte, pane,

neviděla jsem ho vůbec už tři dny! Je pravda, že je snad u své

milenky a u jejího dítěte. Ach, je to velice ohavný člověk! Jděte! dala

bych svou ruku do ohně a hlavu na to vsadila, že ten člověk musil

zabít svou ubohou, nešťastnou ženu.“

V krámě, kde již jiní kupující se nechávali obsluhovati, potřásli

všichni hlavou na dosvědčenou. Zajisté byli téhož mínění. Soud

čtvrti byl vynesen: jestliže paní Garricková zmizela, nikdo

nepochyboval o tom, že Dr. Garrick, její muž, ten ohavný člověk, ji

prostě zabil.

*

„Halo! strážníku!“

„Pane?“

„Co jste řekl před chvílí o Dr. Garrickovi? Znáte mínění čtvrti?“

„Ano, pane!“

„A vy tomu věříte?“

Strážník potřásl hlavou a pohlížel na falešného žebráka s bázlivou

tváří. To proto, že Shepard, člen rady pěti – jeden z nejslavnějších

detektivů Anglie – zdál se být ve špatné náladě. Babským řečem

z hokynářského krámu, opravdovým babským řečem, které se ve

skutečnosti nezakládaly na ničem závažném, musil přiznati stopu

jistoty. Všude obviňovali Dr. Garricka, že zabil svoji ženu. To bylo

nesporné. To nebyl planý povyk, to bylo mínění vážné, opravdové,

jímž se pozvolna rodilo veliké pohvoršení. Šéf detektivního oddělení

zdál se posledně popleten a zmaten, když se dověděl první

podrobnosti o této věci. Prosil, aby mu stále podávali zprávy. Proč?

A Shepard se tázal, zda by měl pokračovati ve tvém pátrání nebo je

zastaviti, neboť ve skutečnosti nepřivedlo ho ještě k žádnému

zajímavému objevu. A zase byl jist, že veřejné mínění bylo velmi

závažné, přesvědčující.

Strážník po zralé úvaze přece se rozhodl odpověděti: „Ano, pane,

nejsem dalek přesvědčení, že Dr. Garrick mohl… mohl –“. Chystaje

se pronésti obvinění, strážník ještě jednou zaváhal.

„Mohl zabít svoji ženu!“ doložil Shepard.

„Ano!“

„Hm! Hm!“

Shepard kašlal, aby získal čas. Konečně se zeptal: „Víte, že

Garrick měl milenku, strážníku?“

„Slyšel jsem o tom, pane.“

„Víte, kde bydlí ta žena?“

„Ne, nevím.“

„Dobře. Děkuji vám!“

Opouštěje poznovu strážníka, Shepard sestupoval velkými kroky

po Elsted Street. Kráčel pět minut, pak dostihl u chodníku

zchátralého fiakru, ale velice čistě upraveného. Nebyl to cab, ale

čtyřkolový kočár, úplně podobný fiakru čistě francouzskému.

Krátkým zahvízdnutím Shepard probudil kočího, bezvadného

gentlemana v černém redingotu, v oslnivě bílém límci a v jokeyské

čapce.

Kočí si zapálil dýmku a zvedl uzdu, očekávaje rozkazy.

„Zavezte mne k nejbližší poštovní výpravně.“

„Dobře, pane.“

Sotva vstoupil falešný žebrák do vozu, shrnul záclony v oknech.

Úplně klidně si sundal kabát a svlékl si kalhoty; pak nahradil své šaty

jinými, které vzal z malého balíčku. Přeměnily ho tak, že z ubohého

chuďasa se stal když ne snob, aspoň zazobaný Londýňan. Shepard

právě na se vzal svůj obvyklý vzhled, když fiakr se zastavil u dveří

výpravny. Byla to jedna z kanceláří, kde obyvatelé Putney mohli

nejsnadněji nalézti malé veřejné posluhy, kteří jsou každodenně

zaměstnáni za skrovný plat vykonáváním pochůzek, nošením psaní,

vypravováním zásilek. Shepard přešel kancelář a zašeptal dvě slova

do ucha jednomu úředníkovi; byl uveden do zvláštního kabinetu

ředitele agentury. Ředitel ho přijal lehkým pokynutím hlavy.

Detektiv se představil: „Shepard z rady pěti ze Scotland Yardu.

Mám čest mluviti s panem Woolandem juniorem?“

„Tak jest, pane.“

„Máte mezi svými klienty jistého Dra Garricka?“

„Ano, pane.“

„Můžete mi říci přesnou adresu jeho milenky, které často posílal,

jsem-li dobře zpraven, psaní a balíčky?“

Pan Wooland nakloniv hlavu, tázal se: „Jméno té osoby?“

„Fany Lemercierová.“

„Račte posečkat.“ Pan Wooland opustil svou pracovnu; vrátil se

po nějaké chvíli, a ověřiv vše ze svých knih, řekl: „Slečna Fany

Lemercierová bydlí Jewin Street číslo 7.“

„V bankovní čtvrti?“

„Správně.“

„Děkuji vám, pane.“

*

„Slečna Fany Lemercierová?“

Detektiv Shepard rozhodnut dokončiti svůj úkol, usmyslil si,

opouštěje strážníka z Putney, že navštíví milenku Dra Garricka.

Kdyby našel tuto ženu, zvěděl by od ní zajisté zajímavé věci. A vzav

si adresu této Fany Lemercierové v kanceláři výpravny, dal se

dovézti k bance, kde se vyptával na mladou ženu. Anglické domy

mají zřídka domovníky, jako je tomu v Paříži. Většinou dům bývá

často pod dohlídkou nějakého úředníka, který bydlí ve třetím, ve

čtvrtém poschodí, a jehož funkce záleží spíše ve zkoumání kvitancí,

než v posluze partají: posluze, kterou vykonávají skuteční

domovníci. Na takového strážce se obrátil Shepard. Vypátral ho po

krátkém slídéní u prodavačů v jednom pokoji šestého poschodí.

Vyptával se na milenku Dra Garricka. Ale dobrý správce zdál se

hluboce zaražen. „Přejete si?“ opakoval.

„Ptám se na Fany Lemercierovou.“ A boje se omylu ve změně

jména, Shepard blíže určoval: „Mladá žena, která má dítě jednoroční

nebo půldruhého roku staré, jménem Daniel.“

Správce potřásaje hlavou, pravil: „Ach, já vím! Já vím! Ale

přicházíte příliš pozdě, pane, ta mladá žena včera odjela.“

„Odjela, a kam?“

„To nevím. Odjela, aniž blíže označila nádraží, a to po dosti

zvláštním dobrodružství.“

Shepard náhle zbystřil sluch. Mluvilo se tu o dobrodružství; to

slibovalo být zajímavým. Ptal se: „Nač narážíte?“ A poněvadž se

správce nezdál ochoten odpovídati, dodal, ukazuje svou legitimaci.

„Mluvte, příteli, jsem od policie.“

Správce domu stal se ihned hovornějším; vysvětloval:

„Nuže, pane, slečna Fany Lemercierová, která je, jak jistě víte,

zpěvačkou, odjela náhle, aby pátrala po svém dítěti, jež jí bylo

uloupeno, jak tvrdila.“

„Malý Daniel?“

„Ano, pane, malý Daniel. Když se vrátila jednoho večera

z nákupu, nenašla ho doma.“

Shepard zůstal zaražen. Zmizení Fany Lemercierové ho již trochu

vzrušilo; neobyčejné dosvědčení správcovo, týkající se malého

Daniela dovršilo jeho vzrušení. Přesto po několika vteřinách tichého

uvažování Shepard se znovu ozval: „Řekněte mi, měla ta mladá žena

přítele? Ten pán, který ji zajisté často navštěvoval, objevil se tu od

jejího odjezdu?“

Správce měl zaručené zprávy: „Ano, ano, měla přítele, mezi námi

řečeno, žertovné stvoření, prchlivé a kvapné. Vystupoval vždy po

schodech, jako by se chtěl schovati. Měl klíče od jejího bytu. Přisel

skutečně po odjezdu slečny Lemercierové, vstoupil do bytu; pak

sestoupil po několika minutách a zuřivě se tvářil.“

„A vrátil se od té doby?“

„Od té doby? Ne, pane.“

Hodinu nato detektiv Shepard vystoupil z vozu ne už v Jewin

Street, ale v Elsted Streed před domem Dra Garricka, kde marně

zvonil, aniž dostal odpověď. Miss Editha asi odešla.

A udav adresu Scotland Yardu svému kočímu, Shepard se

zamyslil:

„Zatraceně! To se stává neobyčejným, vážným, ba

znepokojujícím! S jedné strany veřejné mínění obviňuje prostě

Garricka, že zabil svoji ženu – s druhé strany náhlý odjezd té Fany

Lemercierové, historie zmizelého dítěte, a všecko to, co souvisí

s nepřítomností Dra Garricka, kterého panská neviděla už pět dní!

Zatraceně! – Věc se jeví takto: ženatý člověk má milenku a chce žiti

s ní; tato milenka má dítě; dítě zmizelo, manželka zmizela též, oba

milenci jsou na útěku. Hm! Je třeba opravdu se vážně zamyslit nad

touto chmurnou příhodou. Ano, ale kde pátrat? K čertu! Když se

nějaký zločin stane, vždycky se musí v zapadlých dírách hledat jeho

ozvuky. V každém případě chci vědět, co tomu říká šéf.“

V. ODJEZD „VIKTORIE“.

Jak pro svou polohu zeměpisnou, tak pro svou polohu přírodní

Liverpool byl od nepamětných dob jeden z nejdůležitějších

a nejvyhledávanějších světových přístavů. Toto ohromné město,

položené při ústí Mersey, asi se čtyřmi sty tisíci obyvatel, mající za

protějšek jiné město, Birkenhead, rovněž tak zalidněné, je

významným středem, kde se sbíhají nejrůznější námořní cesty, odkud

vyjíždějí cestovatelé a zboží do nejvzdálenějších dílů světa. Řeka,

která teče podél jeho obrovských docků, je tak široká a tak hluboká,

že největší zámořské lodi nejen že se tu mohou obraceti po libosti,

ale dokonce dosáhnou snadno nábřeží jako prosté bárky, a to při

jakékoli výšce vody bez zřetele k přílivu nebo odlivu. Na patnáct

kilometrů v přímé linii se prostírají docky jedny za druhými, téměř

rozsáhlejší než docky newyorkské a mnohem přístupnější. Jsou

odděleny jedině širokými stavidly od ústí řeky. Podél těchto docků

sem a tam jezdí čile elektrická dráha, skutečná vzdušná linka, jejíž

oficielní název „Overhead Railway“ se překládá vlastně „železnice

nad hlavou“. Spojen s Londýnem třemi velkými tratěmi, které

navzájem soupeří, a po kterých ustavičně proudí expresní rychlíky

i nespočetné nákladní vlaky, Liverpool se může odvážit jako světové

středisko dělat vážnou konkurenci své starší sestře Londýnu,

hlavnímu městu Anglie.

Toho rána v pondělí dne 26. dubna, v době přílivu, těžká vrata

stavidel Princess docku se pozvolna otvírala, skřípajíce ve svých

obrovských stěžejích. Žlutavé vody zakypěly nálevkovitě víříce, pak

hladina nádrže trochu vyšší než povrch řeky se rychle vyrovnala

s hladinou říční. Otvor stavidel propustil malý vlečňák, který nesl na

svém černém komíně bílou hvězdu, odlišnou od hvězdy lodí,

náležejících americké White Star Company. Chrle kotouče temného

dýmu, vlečňák jel v plném tempu; lodní šroub otáčel se energicky

v neprůzračných vlnách a opisoval širokou křivku, vystoupiv

z nádrže. Od té chvíle kotevní lano vyčnívalo nad povrchem vody

a natahovalo se jako tuhý provaz mezi zádí vlečňáku a přídí lodní,

vztyčující se na vlnách obrovským trupem ještě skrytým za

konstrukcemi a hangáry nádrže. Toto majestátní a malebné divadlo

nevzbudilo vůbec pozornost nesčetných dělníků ani chodců, kteří

sem tam přecházeli uvnitř po naváženém štěrku a po otáčivých

mostech obrovského přístavu. Byla to jen veliká loď, která vyjížděla.

Toto divadlo bylo příliš časté, opakovalo se několikrát za den a tak

pozbývalo úplně zajímavosti. Jenom zástup světoběžníků

z Liverpoolu, povalečů a projíždějících cizinců přicházel dvakrát

i třikrát týdně pozdraviti odjezd nebo příjezd nejpověstnějších

„liners“, které dopravovaly zboží mezi New Yorkem a Anglií.

Loď, která vyjela z Prinoess docku, nenáležela do kategorie

velkých zámořských přepychových lodí. Ale přece to byla nádherná

loď, vysoká na svůj ponor, mající aspoň 100 m délky a jsouc

opatřena třemi mocnými stroji. Lidé z přístavu ji dobře znali. Byla již

stará, ale zaručeně pevná, ačkoliv ceny míst nebyly příliš levné, byla

často vyhledávána. Své doby byla dopravníkem velice cenným; tento

čas však uplynul. Námořní loď, která právě opouštěla Liverpool, se

jmenovala „Viktorie“. Po dlouhá léta vykonávala cesty mezi velkým

přístavem Irského moře a Kanadou; jezdila přímo bez zastávky

z Liverpoolu do Montrealu. „Viktorie“ potřebovala obyčejně devět

až jedenáct dní, aby dosáhla cíle. Brala nejen cestující za podmínek

velice výhodných pro délku plavby, ale též zboží zvané

„rychlozboží“, a to bylo pro společnost, které náležela,

nejvýnosnější.

Cestující do Montrealu, shromáždění všichni kolem mostu, dívali

se zvědavě na její pozvolné majestátní a mlčenlivé vyplutí. Obrovská

loď, jejíž stroje měly být spuštěny až při ústí řeky, zdála se

bezvládnou příšerou, kterou podle své vůle oživoval a hnal vlečňák,

k němuž byla připiata pevným kotevním lanem. Ticho kolkolem bylo

sotva přerušováno chvílemi několikerým pronikavým zahvízdnutím;

byly to daleko slyšitelné rozkazy, udílené vlečňáku. Cestující mohli

též slyšeti ze svých míst, z mezipalubí jako ze tříd, zvonění slabší,

ale častější, elektrických zvonků, které donášely rozkazy a nařízení

mechanikům u strojů, ovládajících kormidlo.

Několik kapesníků zavlálo na nábřeží, několik pozdravů na

rozloučenou bylo zavoláno diváky sedícími na pilířích stavidel,

okolo jejichž oblin se hnala obrovská spousta vln. Na tyto pozdravy

odpovídali s paluby. Příbuzní a přátelé přišli se naposledy na sebe

podívat, projeviti poslední poctu odjíždějícím, a to před rozhodným

odjezdem, dřív než obrovské moře rozprostře své vlny mezi těmi,

kteří odjížděli do Nového světa a těmi, kteří zůstali na staré pevnině.

Jedna mladá žena, opřená o zábradlí na palubě druhé třídy,

zůstala zamyšlena, zmatena a dívala se bezděčně jako bez ducha na

pohyb odjezdu. Byla oblečena dlouhým černým šatem, a nebýt

bílého péra, zdobícího její klobouk, mohla být pokládána za osobu ve

smutku. Mladá cestovatelka, nejvýš dvacetiletá, byla velice hezká,

velice pečlivě oděná. Její obličej zdál se vyjadřovati velký žal;

kdokoliv by ji pozoroval, mohl vyrozuměti ze záchvěvů, kterými se

otřásala její ramena, že byla pod vlivem mocného vzrušení. Toto

vzrušení však nebylo způsobeno srdcervoucím loučením, které by

bylo vyměněno s někým na pevnině, neboť pohled mladé ženy

bloudil sem tam, aniž se upial na malý hlouček lidí, shromážděných

na kraji nábřeží; chtěli vidět loď, opouštějící dock. Zajisté že to byli

pro ni jen neznámí, cizí lidé. A když loď víc a více vnikala do řeky,

oči cestovatelčiny se pozvedly k šedému nebi, pozorujíce mlhavý

mrak; pak svou bílou, jemnou rukou přejela si víčka s dlouhými

řasami, na jejichž konci se třpytily těžké slzy.

Když „Viktorie“ již ztrácela nadobro všechen styk se zemí

a přístavem, mladá cestovatelka, náhle zhroucena bolestí, prudce

vykřikla. Její náruč se rozevřela, její oči se nesmírně rozšířily, pak

jako by byla překvapena zjevem nerušeným nebo strašlivým,

instinktivně se zapotácela vzad a klesla nehybně napolo omdlela na

jednu z pohodlných lenošek, umístěných podél kabin. Vzrušení

a ochablost mladé ženy nebyly vůbec pozorovány cestujícími, kteří ji

obklopovali, neboť pocítili totéž překvapení.

Všichni, nedbajíce o omdlelou cestovatelku, se tísnili k zábradlí

nebo běželi na záď, aby jim nic neušlo z podivuhodného výjevu.

Jakýsi muž, rozhrnuv náhle hromadu nakupeného štěrku, zjednal si

tak průchod až k oblině vrat stavidel. Nedbaje poznámek, ba ani ran,

jimiž ho podělovali sousedé, blížil se v šíleném chvatu.

Přes šířku stavidel boky „Viktorie“ byly tak mocné, že

dosahovaly téměř až k vratům nádrže. Jako obvykle připravili podél

roubení veliké balony, připevněné lany k vrchní konstrukci paluby,

aby se zamezilo pohmoždění lodního kýlu.

Muž využil úžasu, vzbuzeného jeho rychlým během, a dříve než

kdo pomyslil ho zadržeti nebo mu zabrániti podniknouti tak

nebezpečné dobrodružství, přiblížil se k lodnímu boku a posloužil si

balonem jako podstavcem. Pak s neslýchanou hbitostí šplhaje po

lanoví, připevněném k horní palubě, dosáhl až nejvyššího zábradlí.

Z lodi jen cestující přihlíželi vyděšeni této akrobatice. Byl to člověk

asi čtyřicetiletý, velice svalnatý, energického obličeje, zasazeného do

rámce dlouhých černých vlasů, na šíji zvlněných. Měl silný, černý

knír a velice husté licousy zdobily jeho tváře.

Když svůj krkolomný kousek dokončil, vybuchl nepřetržitý

spontánní potlesk na nábřeží i na lodi. Anglosaský lid tak jako

americký miluje a oceňuje lidi, kteří jsou odvážní a obratní. Zajisté tu

běželo o cestujícího, který něčím opožděn, neváhal skočit na okraj

„Viktorie“, jako se naskakuje do rozjeté tramvaje. Ale měl to štěstí!

O několik vteřin později vlny Mersey, vzbouřené vírem, byly by

vytvořily mezi ním a lodí nepřekonatelnou barieru!

Na zámořské lodi pohlíželi se zvědavosti na nového příchozího,

který měl být jejich společníkem po deset dní. Ale pasažér, jak se

zdálo, nezajímal se vůbec o pozornost, jíž předmětem se stal. Jako

cestovatel, sběhlý v jízdách po moři, rychle se orientoval; spatřiv

schodiště, vrhl se prudce k němu. Schody vedly ke kabinám druhé

třídy. Záhadný muž po několika rychlých krocích na palubě náhle

vykřikl; na jeho výkřik zaznělo radostné zajásání. Stanul právě tváří

v tvář mladé hezké cestovatelce, kterou jeho útočný vstup na loď tak

silně dojal.

„Fany!“

„Garricku!“

Oba se ihned poznali a vrhli se jeden druhému do náručí. Zatím

co na rtech muže, jenž nebyl nikdo jiný než skutečně Dr. Garrick, se

tísnilo množství otázek, mladá žena, podléhajíc vzrušení, šťastna, že

nenadále našla tohoto společníka, kterého jistě neočekávala, položila

svou hlavu na jeho rameno, nechávajíc svobodně téci své slzy.

Garrick se zeptal: „Františko, má drahá přítelkyně, vysvětlíš mi,

co tu vlastně děláš?“

Mladá žena se vzchopila. Usilujíc uvésti do pořádku své

myšlenky, omlouvala se; vzala jeho čelo do svých bílých, vzácných

rukou a šeptala: „Jsem jako šílená, šílená od včerejška. To je hrozné,

to je strašné! Ty víš, pravda, Garricku?“

Muž, který právě dokázal, jak vroucně a něžně zbožňoval svou

přítelkyni, nemohl se ubránit bolestnému zachvění.

„Doslal jsem tvé psaní, má drahá, nesrozumitelné psaní! Běžel

jsem ihned k tobě, ale tys už byla pryč. Ještě že jsi mi oznámila svůj

cíl! Jeden vlak právě odjížděl, na štěstí mě dovezl ještě včas

z Londýna do Liverpoolu, abych tě mohl vyhledat Tak jsem se

dověděl –“

„Daniel! Daniel!“ přerušila ho mladá žena, která poznovu se

zabrala do své nesmírné bolesti, „můj ubohý, malý Daniel, co se

s ním stalo?“

Garrick při těchto slovech sevřel pěsti: „Kdo se odvažuje nás

znepokojovali – v takovém štěstí!“

Pak hroze neviditelnému nepříteli, neznámému protivníku,

milenec Fany Lemercierové pokračoval:

„Ach! Kdybych aspoň tušil! – Ano, to musí býti on, který chtěl

uchvátit své dítě a tvé též. – Ale pověz, Fany, jak se stalo, že jsi na

palubě tohoto parníku? Proč chceš odjet do Ameriky?“

Mladá žena se tentokráte vzpřímila plna odvahy a vůle. Šťastna

oporou svého milence, upokojena, že ho vidí po svém boku, cítila, že

se pozvolna zbavuje své ochablosti. Odvaha se v ní znovu rodila; její

oči zářily, když pravila: „Odjíždím hledat Daniela, neustanu, dokud

Daniel nebude nalezen.“

„Fany, máš pravdu. Chci ti pomáhat hledat dítě,“ živě prohodil

Garrick. Ale se vzezřením opět náhle skleslým, zahloubaným,

připojil: „To mně však stále nic nenaznačuje, proč odjíždíš do

Kanady?“

„Proč?“ vzkřikla Fany, která se zdála překvapenou touto otázkou;

byla přesvědčena, že není jiného rozluštění pro nalezení synáčka než

odjezd do Montrealu. Mladá žena měla své důvody, které považovala

za rozhodné. Chtěla je vykládati. Garrick jí poručil, aby mlčela,

zašeptal jí do ucha:

„Sestoupíme do tvé kabiny, ano? Budeme hovořiti volněji,

dohodneme se rychleji o tom, čeho by bylo třeba, neboť čas spěchá.

Za těchto okolností vteřiny se rovnají hodinám.“ A ukazuje na zástup

cestujících, kteří se pozvolna kupili kolem nich, pokračoval: „A pak

se vyhneme zvědavosti všech těch dotěravců.“

Tento zubní lékař, jak zjistil již detektiv Shepard, byl ženat.

Netěšil se vůbec sympatii svého sousedství. Všichni ho měli za

člověka záhadného, zvláštního, který je stále na cestách, jejichž účel

se nedal snadno zjistiti. V obolí své milenky mnohému méně znám,

méně pozorován, nebyl předmětem velkého zájmu. Sjednotili se

všichni na tom, že tento člověk, který navštěvoval potají svoji

milenku, který dbal velice obezřele, aby se skryl, když vcházel nebo

vycházel od Fany Lemercierové, musil něco tajiti. Kromě toho byl

stále zamyšlený, málomluvný, nikdy se na nic nezeptal.

Fany Lemercierová byla sympatičtější než Garrick obyvatelům

v Jewin Street. Mladá žena byla skromná, zdrželivá, přívětivá

a úslužná. Avšak „Francouzka“, jak jí říkali, nebyla hovorná, a ač

mluvila dosti správně anglicky – bydlíc v Londýně jen několik

měsíců – byla němá ke všemu, co se týkalo její vlastní osoby, jejího

soukromého života Přisuzovali to ostychu, snad hanbě, kterou

pociťovala, že udržuje poměr s ženatým člověkem.

V neděli 25. t. m. před náhlým odjezdem do Kanady, stala se

Fany Lemercierová obětí hrozného neštěstí. Vrátivši se domů

z nákupu, našla byt prázdný. Její malý Daniel zmizel! Když zoufale

prohledávala všecky kouty svého bytu, nešťastnice nalezla cizí

noviny, které byly pohozeny na stole v saloně. Mechanicky četla

jejich titul „Předchůdce.“ Vtom nešťastná matka se zhroutila na

podlahu, jako oběť nového vzrušení, avšak zakoušejíc přec záblesk

naděje.

Objev tohoto časopisu jí právě rozevřel nové možnosti.

P ř e d c h ů d c e byl vlastně kanadský list, vycházející v Montrealu.

Fany si ho nepředplatila, nikdy ho nedostávala. Tento časopis musil

být k ní donesen sotva před několika okamžiky, v době její osudné

nepřítomnosti, as před deseti minutami, které stačily záhadnému

uchvatiteli, aby unesl její dítě. Nebyl to únosce sám, jenž tu nechal

bezděčně tento dokument jej prozrazující? Fany si ovšem utvořila

domněnku, ale počala doufati. Spojila tak logicky vše v tyto úvahy:

Kdo mohl mít zájem uloupit jí syna, malého Daniela? Nikdo jiný

ovšem, než její muž, otec dítěte! Fanin muž byl Kanaďan

a přítomnost časopisu zapomenutého vysvětlovala vše!

Ovšemže Fany zakoušela hroznou bolest při myšlence, že malý

Daniel zmizel. Ale utěšovala se též myšlenkou, že únoscem dítěte byl

jistě jeho otec a že tudíž svému synu neublíží. Fany od té chvíle se

snažila chladně pohlížeti na situaci, hleděla uvažovati, pokoušela se

lépe pochopiti věc a uhodnouti hlavně, co by měla dělat!

Především se Fany vyptávala přiběhlých sousedek a doufala, že

snad některá z těchto žen by jí mohla dáti užitečný pokyn, přesné

označení. Bohužel nikdo nic nevěděl, nikdo nic neslyšel, nic neviděl.

Fany však neřekla sousedkám nic o domněnce, kterou si utvořila;

instinktivně pociťovala jakýsi ostych vypravovat podrobně

o vnitřních rozporech své domácnosti.

Bylo zbytečné, myslila si, aby všechny ty cizí ženy byly zpraveny

o její dávné roztržce s mužem a o zuřivém zápase, který byl veden

oběma manžely již po dlouhé měsíce.

Jakmile byla sama, nešťastná matka malého Daniela se pevně

rozhodla. Odjede do Kanady první lodí, pojede do Montrealu; udělá

vše možné, aby našla své dítě a ona je najde!

Fany se podívala do jízdního řádu, a odjela téhož večera do

Liverpoolu. Protože nemohla vyhledati svého milence Garricka,

napsala mu zmatený a nespořádaný dopis, v kterém mu vysvětlovala,

jak mohla nejlépe, strašlivou příhodu a svůj plán, plán nesmyslný!

Fany vysvětlovala s podrobnostmi, které nebyly ve psaní, nyní ve

své kabině Dr. Garrickovi, proč je na palubě této lodi, plující do

Ameriky.

„A to je vše?“ ptal se Garrick. Záhadný muž z Putney vyjel: „To

je šílenství! to je čiré šílenství, můj ubohý drahoušku, odjet tak bez

jiného důvodu, bez jiných domněnek; ale tys neuvažovala, Fany! Už

to, že byl nechán v tvém bytě ten žurnál úmyslně, aby tvoje mysl

byla orientována směrem do Kanady, může jen povtrdit léčku,

hrubou, směšnou, léčku, do které jsi se nechala chytit. Přemýšlej

o tom jen okamžik. Naopak, tvůj syn Daniel vůbec nebyl zavezen do

Ameriky, musí být podle mne uschován v Anglii, snad dokonce

v Londýně, snad několik metrů od tvého domu. Chtěli tě odstraniti

a podařilo se jim to, jak se patří!“

Fany Lemercierová čím déle mluvil její milenec, tím se stávala

sinalejší; nervosní chvění pohybovalo jejími rty, pak zachvátilo celé

tělo. Nešťastné ženě se zdálo, jako by se závoj trhal před jejíma

očima, zjevilo se jí světlo-pravda!

Ano, zajisté, Garrick měl pravdu! Jak jen se mohla chytit do tak

hrubé léčky! Ach! musila být tehdy hrozně rozrušena! musila být

šílená po několik hodin! Běda! Fany si uvědomovala, že je to

neodčinitelné. Ano, ztratila veškeru schopnost uvažování, veškeru

inteligenci, byla úplně zhlouplá od chvíle, kdy zpozorovala, že jí

ukradli Daniela, její dítě! Po ochabnutí mladé ženy následovala náhle

naléhavá prudkost. Fany se vrhla svému milenci kolem krku a snažně

ho prosila: „Ano, neměla jsem pravdu. Rozumím nyní, mýlila jsem

se. Daniel, můj ubohý Daniel musí být ještě v Anglii, zatím co my

jsme na této ohavné lodi. A každý prchající okamžik, zajisté že činí

naše hledání marnějším, obtížnějším. Nemůžeme zastavit?

vystoupit?“

Garrick zamyšlen se kousal do rtů. Pak se prudce vytrhl z objetí

své milenky a vyběhl z kabiny. Dvěma skoky záhadný milenec hezké

Francouzky dostal se k můstku:

„Vlečňák?“ ptal se jednoho z námořníků. Byla to skutečně jediná

naděje, která zbývala. Dosáhnouti tímto prostředkem pevniny! Ale

sotva vrhl pohled na šedivé vlny, které ho obklopovaly, Garrickovi

uklouzlo zaklení: „Příliš pozdě!“

Na obzoru směrem k břehu, který se již ponořoval daleko do

mlhy, mizela čím dále tím více silhoueta vlečňáku. Už před dobrou

čtvrt hodinou opustil loď. Od té chvíle stroje „Viktorie“ se daly do

práce, plovoucí město mělo mys na jihozápadě, zakrátko sotva budou

vidět břehy Irska a pak poplují po obrovském Oceáně po celý týden,

až přistanou na březích Nového světa.

Nic se nedá dělat, nic, naprosto nic! Tento odjezd byl

nevyhnutelný! Fany a její milenec byli přinuceni přijmouti svůj osud!

Garrick s rameny schýlenými pod tíhou osudu, sestupoval zvolna

do kabiny, na jejímž prahu čekala úzkostlivě Fany. Když spatřila

svého vracejícího se milence, když zpozorovala jeho skleslost, mladá

žena pochopila, že všechna naděje opustiti loď byla ztracena.

Zakolísala, zamávala rukama ve vzduchu a klesla omdlévajíc.

VI. V KRČMĚ MEZI DOCKY.

„Ralfe, člověče, napiješ se se mnou ginu?“

„Whisky, Bobe, jesli je ti to jedno, můj žaludek, unavenej hladem

by nesnes delikatesy. Jestli to táhneš, Bobe, tak mně dej nalejt

whisky!“

„Tak teda whisky, drahej Ralfe; jen kdybysme našli klidnej dům,

na kerej by stačily naše kapsy a kde by sklenice nebyly jako

náprstky.“

„Zatracená mlha, vopravdu!“

„Ty si nikdy nezvykneš v Londýně!“

„Neříkám, že jo. Moc kouře, moc černejch domů! Ví Pánbů! to se

žije lehčejc a příjemnějc v Madridu.“

„Měls tam zůstat, Ralfe.“

„A kde, fízlové a já sme měli spolu pořád potíže.“

„Ty se máš líp s anglickou policií?“

„Až doteď –“.

Chodci, kteří takto hovořili, šli zalidněnými a křilakými ulicemi

nejchmurnější čtvrti londýnských docků. Kolem nich byl shluk

žalostných ubožáků v hadrech; neustálé sem tam přecházení ubohých

lidí, kráčejících rychle pod přísným a chladným dohledem strážníků,

vyznajících se ve vyhledávání tuláků, stále hotových k rychlým

zatčením, která v těchto ulicích špatně pověstných obyčejně

nevzbuzovala vzrušení.

„Tak teda kam dem?“

„Vím vo místě ne zrovna špatným.“

„S dvojím vchodem?“

„’se ví!“

„Je to daleko?“

„Ne moc, v Bell Street.“

„To neznám.“

„Ty neznáš nic v Londýně.“

„To máš pravdu.“

Oba chodci ještě kráčeli, pak ten, který se jmenoval Bob, strkal

svého společníka kolem nároží ulice, ještě užší a temnější než

sousední.

„Tudy, starej, uvidíš, že je to skvělej dům. Teplá whisky, co tam

nalejvaj je pálená na slunci.“

„Na slunci? tady? U Boha! to sem nikdy neviděl.“

„Jo, čas vod času –“

Oba ubozí chuďasové, neboť Ralf ani Bob nezdáli se zazobaní,

ale spíše nezaměstnaní, kteří bují v Londýně a žijí bůh ví z jakých

příležitostných prací totiž z příležitostných krádeží. Šli ještě několik

metrů. Bob prstem ukazoval na průčelí, zcela zakryté záclonami

a okenicemi, které zadržovaly všechny pohledy a zabraňovaly, aby

zvenčí z ulice nebylo vidět, co se děje uvnitř.

„Tady je to, Ralfe.“

„Tak teda vstoupíme?“

„Vstoupíme.“

A ještě na prahu dveří, Bob zadržel svého přítele, hotového

vniknouti dovnitř: „Ach! počkej, člověče! Tak krátko tě znám. Víš,

tehda, jak sme se spolu vopírali u zábradlí na břehu Temže. Tenkrát

si se jen tak koukal na špinavou vodu. Bylo by dobře, abych tě

varoval. Tam uvnitř nesmíš nic říct. Poslouchej, dyž chceš, to jo, ale

neštvi se s nikým a konečně – však ty mi rozumíš?“

Ralf stručným pohybem zaluskl prsty: gesto „bez starosti!“, je

mezinárodní.

„Policie?“ zeptal se.

„Nikdy se neví!“ poučoval Bob. „Ty si cestoval všude, podle

toho, cos mi řek. Ty si za 3 pfeniky Němec, za 4 sous Francouz, za

několik pencí Angličan, za několik piastrů Brasilčan, za několik

pesetas Španěl a za několik lir Ital. Zkrátka, ty si se dost našmejdil,

abys poznal tak trošku policii celýho světa; teda snad víš, že anglická

policie je nejstrašnější ze všech, hlavně nejzručnější. Ralfe, můj

hochu, není chvíle na důvěrnosti, ale konečně jestli máš nějakej

škraloup, bylo by lepší vůbec vo tom uvnitř nemluvit. A tak teda

poď!“

Bob, znající místo, otevřel dveře krčmy a vpustil napřed svého

společníka.

Ralf, který vešel do krčmy ve white Chapel, zářivě osvětlené

nesčetnými plynovými plameny, byl zvláštní typ. Zjevil se v ostrém

světle v malé jockeyské čapce, jejíž roztržený štítek zacláněl

s poloviny jeho obličej; kolem krku neměl nic. Byl napolo pohlcen

jakýmsi obrovským pláštěm, kdysi kaštanového zbarvení, nyní však

byl zelenavý, žlutavý, obroušený, vytažený, zkrátka ubohý! Jeho

kalhoty se třepily na jemné botky, jistě někde shrábnuté, botky

knoflíčkové, jejichž knoflíčky opadaly, botky lakové, jejichž lak byl

oprýskán, a které nožíkem mistrovsky rozříznuty, byly zvětšeny

a přizpůsobeny tulákově noze. Jestliže Ralf nebyl bohatým, Bob,

jeho průvodce, jeho nahodilý přítel, jak sám řekl, nehonosil se taktéž

ničím.

Ačkoliv bylo půl deváté večer a ledová mlha, zvířená prudkými

nárazy větru, tížila ulici, Bob měl místo všeho jen krátký kabát, pod

nímž očividně nebyla žádná vesta. Knoflíky scházely a byly

nahrazeny zapinacími špendlíky. Také se nezdál mít prádlo, což se

pokoušel skrýt, vytahuje až k uším límec svého kabátu.

Spravedlivým vyrovnáním kalhoty Ralfovy byly zřejmě příliš

dlouhé, kalhoty Bobovy byly příliš krátké. Vlály v záhybech nad

kotníky; na jeho pravé noze bylo vidět šněrovací botku, na levé

perko. Jako klobouk konečně měl Bob jakýsi měkký plsťák bez

stuhy, který si narazil do čela a jehož okraj, změklý nečasem, spálený

sluncem, zlámaný noclehy pod širým nebem, visel dolů se zvláštními

puky.

„Pro Boha!“ křičel Bob, který nápadně zdůraznil zaklení, „to dělá

dobře přijít do tepla! Co myslíš, Ralfe, kamaráde?“

„Neříkám, že ne!“

Otevřevše dveře do krčmy, při pohledu na klidný vnitřek oba

zakoušeli pocit náhlého, rychlého blaha. Místo však nebylo vábné.

Záclony zastírající okna, neskrývaly vůbec pohostiného vnitřku.

Krčma „Old Fellow“, s nízkým stropem začernalým kouřem,

obsahovala vlastně jednu malou místnost, proťatou po celé šířce

obrovským stolem z černého dřeva v podobě podkovy, pobitým

nízkou plechovou obrubou; na něm byly postaveny četné sklenice

oddělené kupami vajec na tvrdo i hromadami banánů a též měděnými

poháry s kostkami, zcela připravenými pro nekonečné partie, které

každodenní hosté podnikali, aby zvěděli, kdo zaplatí útraty.

V pozadí místnosti právě proti obrovskému nálevnímu stolu

vedly malé úzké dveře do temné chodbičky, která ústila, jak se spíš

uhodlo než vidělo, do druhé místnosti. Od vchodu se jevila druhá

místnost jen nezřetelně a neurčitě v modravé atmosféře zcela

prosycené kouřem. Vůně tabáku, teplé whisky, rozlitého ginu

a portského byla téměř nesnesitelná. Kdokoliv přišel z ulice a vnikl

do krčmy, div že se nedusil těmito peprnými pachy.

Avšak zatím co Ralf hrozně kašlal, nabrav si do hrdla

nedychatelného kouře, zdálo se, že Bobovi je tu docela dobře.

Přiblížil se k pultu; loktem odstrčil sklenice, udělal si malé místo

a podle zvyku hodiv napřed své drobné, zavolal na krčmáře:

„Ismaeli! Dvě teplý whisky! a tentokrát dělat, aby vaše sklenice

byly větší než náprstky!“

V ohradě pultu tučný muž, obrovské postavy, dravého a zároveň

nafouklého obličeje, sebral čerstva několik pencí, které tam Bob

právě položil, a zabručel: „Sklenice Ismaelovy sou zrovna takový

jako každý jiný, můj milej. A ty, kerý je nemaj rádi, nebo kerým se

zdaj moc malý, můžou táhnout jinam!“

Toto oslovení vůbec neodstrašilo Boba; otočil se k svému příteli

Ralfovi a pokrčuje rameny, odpověděl: „Pořád roztomilej, ten hodnej

Ismael! Pro něj platěj jen kšefty: vytáhnout ze svejch zákazníků

všechny prachy, kerý maj v kapse a když už nemaj ani vorla vyhodit

je ze dveří. Holá! Ralfe! vopravdu si nikdy neviděl tuhle krčmu?“

„Nikdy, Bobe!“

„Dobře! Uvidíš ji zas, protože si můžu pomyslit, jak vogustýruješ

svobodu, kerá je tady. Dovopravdy, tady si každej dělá, co chce od tý

chvíle, kdy tu má přátele.“

Ralf přisvědčil kývaje hlavou. A skutečně v této díře, jak se

zdálo, každý mohl jednat s úplnou nezávislostí. Nikdo se nezajímal,

co dělá jeho soused. Nikdo se nestaral o příchozí, ani o odcházející.

V tomto veřejném místě se každý osamotnil se svými přáteli,

nejčastěji nahodilými. Byli tu četní hosté; majitel závodu Ismael, tak

se totiž jmenoval, musil mít jistě bohatý příjem. Před pultem se tísnil

zástup ubohých chuďasů, kteří, držíce v ruce číšky ginu nebo

whisky, popíjeli malými doušky; zadržovali zálibně v ústech tekutinu

pernou a opojnou, znovu popíjejíce v pravidelných intervalech,

neúnavně, jak se zdálo, až úplně vyčerpali několik sous, které mohli

sehnat za dne.

Ještě jiná bědná individua se opírala o zeď místnosti stále stojíce

– neboť po anglickém způsobu žádný stůl nebyl v sednici a několik

taburetů na vysokých nohách kolem pultu bylo už dávno obsazeno.

Namáčeli jakýsi chléb neurčité formy rohlíku do šálku s čajem, silně

smíchaným s alkoholem. Ti tam obědvali.

„Vopravdu, Ralfe, myslím, že zdejší whisky je nejlepší z celýho

království!“

Bob prázdnil pomalu svou sklenici jako amatér, zatím co Ralf,

zajisté větší piják, spěšně a též žíznivě upíjel znovu a znovu, věda

dobře, že jeho náhodný přítel je schopen zaplatit víc než jednu

dávku, protože viděl počítat Boba peníze.

„To si myslím!“ odpověděl Ralf. „Bobe, můj drahej, sou tomu

čtyři hodiny, co tě znám, a ty mi nabízíš takovej líbeznej pocuc.

Voplatím ti to!“

Bob s bezstarostným gestem pokrčil rameny a zaplativ svůj dluh,

navrhoval: „A nyní, Ralfe, protože sem dnes už utahanej, to pro ten

zlořečenej sud – hrom do výpravčího, co ho naložil na svou bárku! –

pomáhal sem ho sundávat. Teda protože sem zmoženej, Ralfe, co bys

říkal klobáse? Jídlo není žádná mizerná věc, a pak se lepší pije.

Zatáhnu to na tvou poctu?“

Pokynem hlavy souhlasil Ralf s výtečnou myšlenkou, kterou

právě projevil jeho přítel.

„Hrome!“ prohlásil, „jedna klobása nikdy neuškodí ubohýmu

hladovci, jako sem já.“

Pak zvýšil Bob hlas; rozkázal přemáhaje hřmot narážejících

sklenic, které Ismael rychle strkal do vody: „Dvě teplý klobásy

a dlouhý, Ismaeli! Dejte je přinést dozadu.“

Ale jak dokončil tato slova, pán krčmy protestoval: „Dozadu? né,

mám společnost.“

„Že máte společnost, Ismaeli? co na tom?“

„To na tom, Bobe,“ ujišťoval krčmář, „že jen jedinej stůl je tam

volnej, a že by to koštovalo štyry sous, myslím, jesli ho chcete.“

Ale Bob rozhodnut, ušlechtile a vznešeně hodil na pult dvě pence,

které požadoval krčmář.

„Tady sou čtyry sous,“ prohodil, „a čtyry sous za klobásy vám

dám, až mi je přinesete, starej zloději, nebo byste hned přísahal, že

sem vám nezaplatil svou outratu.“

A Bob položiv obě ruce familiérně na ramena Ralfova, odtáhl

svého společníka: „Tudy, hochu. Říkám ti, že dům je docela

pohodlnéj. Vopravdu, za vosumnáct sous outraty budeme se mít dnes

večír líp než londýnskej starosta.“

Za vedení Boba, který už odedávna musil navštěvován krčmu

„Old Fellow“, vnikli do úzké chodbičky, vedoucí k malé vyhrazené

místnosti. Tam zasedali jen přátelé krčmy, známí majitele, který

věděl, že se v domě vyznají a že chtějí povečeřet o samotě. Nejdříve

Bob a Ralf musili asi deseti kroky projít temnou chodbičkou, jejíž

strop byl tak nízký, že musili sklonití hlavy, aby nenarazili. Pak

vnikli do malé místnosti, zakouřenější než krčma, její podlaha byla

dlážděna červenými dlaždicemi, nikdy nemytými, strop byl uzavřen

jakýmsi zaskleným stanem. Místnost byla zřejmě udělána ze dvorku,

který majetník krčmy nechal pokrýt. Jakmile Ralf a Bob sem vnikli,

hosté tu sedící se náhle zamlčeli, aby si prohlédli příchozí. Bylo to

chladné přivítání, dokonce podezíravé, pro něž Bob svraštil obočí

a které téměř znepokojilo Ralfa.

„Dobrou noc!“ pozdravil přes to Bob, který stoje na prahu,

vybíral stůl pro sebe a svého kamaráda, aniž se podíval na někoho

z těch, co byli v jizbě.

„Dobrou noc!“ opakoval Ralf, napodobuje jako cizinec ve všem

ton a chování svého společníka, laskavého vůdce a hlavně laskavého

hostitele, protože od té chvíle, co se seznámili, Bob sám z vlastní

vůle platil gin a whisky za oba.

Na pozdrav obou mužů bylo váhavě odpověděno: „Dobrej večír!“

Ale ani Ralf ani Bob si toho nevšímali. V jizbičce byly jen tři

stoly. Jeden byl obsazen muži a ženami, dva druhé byly volné. Ralf

a Bob se za jedním usadili. Vtom přicházel Ismael, nesa na dvou

kouscích mastného papíru objednané klobásy. „A co k tomu budete

pít?“ ptal se.

Bob pohodil rameny svým oblíbeným gestem; „Ach, třebas si

uděláme melanž, tak něco jako medicínu, ale kerou znám jenom já.

Ismaeli, dejte nám dvě ze svejch velkejch sklenic, pak gengerbeer,

gin a porto; vod každýho pintu.“

„Dobře, pane.“

Když byly nápoje přineseny, Ralf a Bob zvolna ochutnávali

strašnou směs, kterou Bob uchystal. Dělali to tak dlouho, až za

nějakou chvíli Ralf mechanickým pohybem sundal svou čapku a oba

lokty na stole, hlavu mezi oběma rukama, pevně usnul. Bob

pokuřoval z krátké dýmky a kouřil malými tahy, sedě napříč na židli;

opíraje hlavu o zeď, pohlížel upřeně před sebe s očima rozšířenýma,

se zamyšlenou tváří.

Od sousedního stolu však nespouštěli s očí oba přátele. Byla tam

značná společnost za hranicemi misek, za řadami sklenic a za

úctyhodným množstvím vypitých lahví. Byl tu především černoch

opravdu černý. Měl nataženou paži na stole, rukáv košile vyhrnut až

k rameni; zůstával naprosto nehybným.

„Moje malý chovanky,“ říkal občas, „nezemřít dnes hlady.

Kdepak! Je škoda, že všechny chcípat nemocí.“

Malé chovanky černochovy byly prostě blechy, které právě

posadil na svou paži; uspořádal jim svou krví šťavnatou hostinu.

„Jobe, brachu,“ protestovalo v nejčistším nářečí francouzském

bledé chlapisko pochybného věku, „tvoje blechy chcípají, protože

jim dáváš moc chlastat. Koukej se, my, my utahujem každej den

pásek vob dírku, a sme přece na živu. Ty moc krmíš ty svý

chovanky! To že sou soudruzi? Dyť s nima děláš jako

s buržoustama!“

Kolem stolu se smáli. Nad paží černochovou se zvědavě naklonil

velký chlapík s ošklivou tváří: „Kolik ti jich zbylo? Ukaž, Jobe!“

„Sedum!“ dosvědčil černoch.

„Ty že máš eště sedum vochočenejch blech? Dobře, ty střevo!

Jako že sme tu štyry, ty, já, Hezoun a Nini, nač čekat na večeři? Dej

je sem, ty svý schovanky! Zapísknem na otce Ismaela a poručíme

mu, aby je hodil na rožeň! Myslíš, esli to pude! Honem, sem

s nima!“

A rychlým pohybem muž předstíral, že shrábne svou rukou sedm

blech, které se napájely svědomitě krví z černochovy paže. Ale

černoch skočil nazad.

„Ne, ne!“ vykřikoval s komickou zlostí, „já nechtít, aby se kdo

dotknul mejch chovanek! Dyť sou to holky, který mi vydělávají

chleba. Já nechtít, aby kdo na ně šáhnout!“

A vytáhnuv ze své rozhalené košile škatulku od sirek, vzal

pečlivě jednu blechu za druhou a zavřel je do jejich vězení. To

učiniv, klidněji přistoupil ke stolu; věděl, že jeho „chovanky“ jsou

v bezpečí. Nalil si novou, vrchovatou sklenici ginu a poznamenal:

„Ty ale, pane Kostelník, si nemusel dělat voloviny, neumíš ani

počítat.“

„Ze neumím počítat? Eště jednou, Jobe, a přestaneš kejchat. Proč

neumím počítat?“

„Ale ty, pane Kostelník, říkat, že sme štyry, a dyť je nás pět!“

„A kdepak je ten pátej, ty umouněnce?“

„Pátej? To by byl syn Nini!“

„A, pravda! Počkej, Nini! Ukaž ho, toho svýho kluka.“

Hezoun se zvedl. Zvláštní shromáždění v této londýnské díře!

Darebáci a pařížští apači!*)

Byl to skutečně Hezoun, bývalý trestanec, Bedeau, strašný

„kostelník“, Nini, dcera statečné paní Guinonové, nyní žijící

v nejohavnější bídě, ti všichni byli shromážděni s černochem Jobem

ve vyhrazené místnosti „Old Fellow“.

Následkem jakých to neobyčejných dobrodružství, nebo hrůzné

obavy před francouzskou policií, Hezoun a Kostelník přeplavili se

přes úžinu a přišli se ztratit mezi hemživou chátrou Whitechapelu?

Ani sama Nini by nebyla schopna přesně vypovědět. Byly to zajisté

historie chmurné a komplikované minulých stíhání, vykonaných

a vyzrazených, obrovských krádeží. Už tomu byl nějaký čas, co

Kostelník a Hezoun přišli do Londýna a co náhoda je svedla na

Strandu s Ninou, bývalou známou z Chapelle, která před třemi měsíci

náhle zmizela z ulice Goutte-d’Or.

*) Viz Tajemný agent. Král vězněm Dantomasovým a svazky I.. II., III., IV.,

V. a VI.

Oba darebové, zmírající hlady, neumějící ani jednoho slova

anglického, ptali se vážně, co se s nimi stane; neváhali osloviti

bývalou kamarádku. Hodná holka, Nini, neprojevila žádné nechuti ze

setkání, ba naopak, vidouc je na suchu, zavedla je přímo do „Old

Fellow“ a zaplatila za ně oběd.

Nini byla velice známa ve čtvrti; velice milována v krčmě, jejíž

byla nejpravidelnějším hostem. Představila Kostelníka a Hezouna

jako své společníky a pro její doporučení byli oba rychle přijati se

zvláštní výsadou, že mohli disponovati každého večera s jedním

stolem vyhrazené místnosti. A tam každý večeř, nebo téměř každý

večer Hezoun, Kostelník a Nini se scházeli na sklenici brandy, kterou

svědomitě prázdnili.

Job, černoch, byl přítel něčí, a časem se k nim připojoval. Byl

hloupý, říkala Nini, ale nebyl zlý; a pak, což znamenalo mnoho, měl

výtečné pěsti na umlčení všech hádek, zrovna tak jako několik pencí,

aby aspoň třikrát týdně zaplatil brandy, pencí, které vydělal svým

bizarním zaměstnáním jako krotitel cvičených blech.

„Ukaž svýho kluka!“ žádal Kostelník.

Ale Hezoun se pozvedl. Zajisté že nebylo zvykem mladého

člověka vyrušovat se, byl-li u stolu a ještě méně, aby posloužil ženě.

Hezoun, hrdý, vědomý své ceny, opovrhoval opravdu „každou

zástěrkou“, jak sám v podobné záležitosti říkal. Pokládal ženy jen

natolik za dobré, aby ho obsluhovaly a živily, když některá z nich,

svedena neobyčejnou škaredostí ohavného zakrslíka, svolila stati se

jeho „hospodyní“.

A přece se zvedl. Vstal a řekl Nině:

„Nehni se, du sám pro to čuně!“

Hezoun, věc zvláštní a neslýchaná, byl skutečně po uši zamilován

do Nini; hnědé vlasy děvčete, a hlavně její výstřední chování,

nezávislé a ještě k tomu pohrdání, které mu stále projevovala, ho

silně pomátlo.

Hezoun se vytrvale dvořil Nině, neúnavně, avšak až dosud marně.

Nyní tento chlapec, který vždy našel prostředek, aby mu ženy

sloužily, stal se rytířem sloužícím krásce a to krásce nedosažitelné!

Nini opovrhovala Hezounem!

Byla to věc známá, nesporná, která často obveselovala

Kostelníka, Joba i druhé darebáky, na účet této holky. A proto se

Kostelník posmíval i nyní:

„Á, ty si teda kojná?“

Ale Hezoun nezaslechl už této poznámky. Byl v jednom koutě

sednice a obezřetně rozvinoval velký plášť – svůj vlastní plášť –

položený na zemi. V plášti bylo zahaleno dítě, které spalo se

sevřenými pěstmi, s otevřenými ústy, se vší důkladností pouchlete

nejvýš půldruhého roku starého. Hezoun docela obratně a dosti

opatrně, neboť Nini ho sledovala po očku, vzal děťátko a položil je

na stůl doprostřed sklenic:

„Tu je, Kostelníku! Tu je dědic mý holky!“

Ale Nini rychle uchopila svého syna a mateřským pohybem ho

hýčkala.

„Hm, mužský, řekněte aspoň, není krásnej? To bude kluk,

povídám, ten můj Jack!“

„A čí je?“ ptal se zvědavě Kostelník.

Nini mu skočila do řeči s rozhodným výkřikem:

„Ty tlamo! Můj syn! A to stačí!“

Kostelník se smál:

„To bych neřek! Ukaž, jesli je ti podobnej?“

Nini pozvedla šos kožichu, který zahaloval tvář dítěte.

„Se ví, že je mi podobnej!“ prohlásila; „nemysli si, že bych ho

udělala podle tebe, hé, ty vohavo?“

Ale Kostelník, skloněn nad dítětem, se laskavě projevil:

„Nezlob se, Nini, nepochybuju, žes měla modely lepší než sem

já.“

A dívaje se na bobka, připojil:

„A pak, je to pravda, není zlej ten kluk, že jo, Jobe?“

Černoch, který ustavičně pil a počal být dokonale opilý, potřásl

přisvědčivě hlavou:

„A to je hezký děťátko, ale to nebejt to samý!“

Nini prudce – bezpochyby neměla ráda, když neobdivovali nade

vše jejího syna – protestovala:

„Tenkrát, ty dítě Afriky, si se zpilo, viď? Co chceš říct ve svý

hatlanině? Ty nepoznáváš mýho syna?“

Černoch kýval stále hlavou, ale s vytrvalostí opilce opakoval:

„Jo, jo, to hezkej hoch, ale nebejt to tvůj syn.“

Nato Nini zasáhla černého zuřivým pohledem.

„Ze to není můj syn?“ prohodila, „snad tys ho pro mne porodil?

Říkám ti, že se jmenuje Jack.“

Ale Kostelník shledával nekonečné zalíbení v Jobově žertu. Na

svůj vrub naléhal, aby vyvedl navrch svou kamarádku.

„Pravda, Nini,“ řekl, „to není blaf, jak víš. Ale jistý je, že tvůj syn

se ti nepodobá; ty si se musela zmejlit sama ten den, cos ho měla.“

Ale Nini se hněvala; nepřijala nijak žertování.

Kdyby jí nadávali, pravda, posmívala by se tomu, měla by hubu

jako meč, a dokonce nůž ve své kapse, jen nesměli napadnout jejího

syna! To ne! nebo by jiskra zapálila.

„Počkej, sakra,“ křičela, „ty se vyznáš v klukách; že se mi

nepodobá? Možný! protože je to chlapec.“

Ale útok děvčete neučinil vůbec dojem v posluchačstvu; Job,

který stále pil, ještě přisvědčoval:

„Dyť sem ho už viděl a přece sem ho nepoznal.“

K čemuž Kostelník uznal za vhodné připojit:

„Tys mu asi vyměnila kojnou, řekni, Nini?“

Nini zavinujíc dítě, odpověděla zlostně:

„Je dobře, už je dost o mém čuněti, ne? Řekla sem vám, že je to

Jack a že je to můj kluk; nezblázním se, jesli se vám nelíbí; já, pro

mně je roztomilej a jistě pozdějc, až zhltne hodně polívky, zatím co

ty, Kostelníku, budeš viset, bude z něj statnej chlapík; bude po

matce.“

Kostelník, vida, že žert se špatně obrací, že mladá žena je

rozběsněna, snažil se ji utišit:

„No, to se ví!“ prohlásil, „řek sem ti to, abych tě dopálil! Copak

chceš, aby se na klukovi v tomdle věku poznalo, co v ňom vězí?

Snad z něj bude herkules, z toho tvýho ošklivce! Nevidím v tom nic

neslušnýho! A vostatně, napijem se přec na jeho zdraví!“

Všeobecný přípitek zcelil usmíření bandy. Malý Jack, zavinut

znovu do svrchníku Hezounova, byl položen do kouta, aniž se

probudil. Mladý apač ujal se slova:

„Kdo četl dnešní noviny?“ ptal se.

„Já,“ odpověděla Nini; „proč?“

„Je něco novýho o tý věci z Putney?“

„No, jaký věci z Putney?“

Hezoun praštil vztekle pěstí na stůl:

„Nedělej ze sebe, Nini! Ty víš, co chci říct, že ně? Tu pálenost

toho zubaře? Toho, co podřezal svou ženu, jak se povídá? Včera

večír jsem slyšel, že to je věc, z kerý bude hodnej kravál.“

Nini se zachmuřeně zeptala:

„Co tě nemá?“

A Kostelník sám protestoval:

„Počkej,“ ušklíbl se, „to bude fajn! Ty víš, že když se něco

takovýho semele, že policije padne nejdřív na tuláky, jako sme my.

A nechtěl bych, aby mě tady chytili na lep. Při nejmenším dva roky

nucené práce; skákat v kleci jako veverka; to by nebylo nic pro mou

vobuv.“

Načež Nini podezřívavě se zeptala:

„Ale co ti sejde na tý aféře z Putney?“

Kostelník potřásl hlavou a odpověděl hluboce filosoficky:

„Nic, já v tom nejsem, a Hezoun taky né, se ví, jenom jesli je při

tom šťára, dycky je člověk v nebezpečí, že ho skřípnou a proto se tě

Hezoun ptá na zprávy!“

Nini se tentokrát spokojila pokrčením ramenou; mezi dvěma

doušky ze sklenice ginu se ušlíbala:

„Utište svoje strachy! děte! to vůbec nebude šťára v Londýně,

protože, jak se zdá, voba ptáčkové sou teď na cestě do Kanady.“

Hezoun rozevřel vyděšeně oči:

„Jak to víš, Nini?“

„To je toho,“ protestovalo děvče; „sem jako vy; tahle historie se

mě taky tejká. Vyptala sem se, rozpovídala sem sousedky, je to

pohádka čtvrti. Zdá milenka Garricka je přesvědčena, že jejího syna

ukrad její bejvalej muž, co bydlí v Kanadě, tak teda míří v tu stranu.“

„A její milej?“

„Doktor? No, doktor, říká se jako ve čtvrti, že se z toho zbláznil;

zkrátka a dobře, že musel vod tíhnout s ní.“

Ale náhle zadržená opilost černochova vybuchla. Job se zvedl,

a aniž kdo mohl rušit jeho úmysl, skočil na stůl a tančil hrozný cake-

walk!

Ovšem že se smáli. Při nastalém hřmotu přiběhli hosté z přední

místnosti; byl to na okamžik veselý rámus, který po několika

minutách stěží ovládl krčmář Ismael, jenž divoce svíraje pěsti na

bocích, vykřikoval svým londýnským nářečím.

„No tak, je to pro dnešek, nebo pro zejtřek, pane? Půlnoc zrovna

bije. Všichni ven!“

Neboť Ismael nezapomínal, že policie pečlivě dohlíží ve čtvrti

docků jako vždy, aby všechny krčmy a hlavně podezřelé bary byly

zavřeny o půlnoci.

Vyšed z temných uliček docků poblíž banky, Bob zavolal na

povoz stojící tu už dobrou hodinu. Vstoupil do něho, probouzeje

zahvízdnutím kočího:

„Do Scotland Yardu!“ prohodil stručně.

Neboť Bob – Bob, ubohý tulák, který odpoledne vyšťáral

náhodou na temžském nábřeží nezaměstnaného Ralfa, Bob, který za

něho platil četné sklenice, Bob, který ho konečně zavedl, a úplně

spil, do krčmy „Old Fellow“ – nebyl nikdo jiný, než policista

Shepard, dobře znám pro svá šetření neobyčejně odvážná a dovedná

v londýnských děrách.

A detektiv Shepard si liboval, že nepromarnil svůj večer.

VIL ZATČENÍ NA ŠIRÉM MOŘI.

„Tak, kapitáne Hille, vy ale sloužíte zájmům White Star

Company!“

„Co tím chcete říci, master Higgins?“

„Ale jenom tolik, že když zasedáme za stůl, kormidelník určitě

zatočí kormidlem.“

„Master Higgins, přiznávám se, že jsem hloupější, než vypadám,

neboť opravdu nerozumím vůbec, co chcete říci. Vezmete si řízek

z tohoto slanečka? Ne? A vy, lady Puffy? Ano! tak tedy! Vidím, že

se vám vrací apetit. Ale, master Higgins, vy nyní mlčíte? Víte-li, že

čekám stále na vysvětlení vaší řeči?“

Tlustý muž, kterého kapitán Hill, vůdce nádherné „Viktorie“,

jmenoval „master Higgins“, ukázal prstem na mladou ženu, jež

zakousnuvši se bázlivě do připraveného hours-d’oeuvre, utíkala

rychle z jídelny z důvodů, které její zelenavá pleť přímo

prozrazovala.

„Smysl mých slov, kapitáne Hille? U boha! Ale ta mladá lady,

jejíhož jména neznám, vám jej právě vysvětluje! U čerta! Připusťte

přece, kapitáne, že, abyste uspořil jídla White Star Company, jejímž

jste nejstarším kapitánem a nejrytířštějším obráncem, máte ve zvyku

svou loď vyvést až navrch příboje v hodinu oběda.“

Kapitán Hill pozvedl paže k nebi na znamení protestu:

„Jaká pomluva, master Higgins!“

„Ó ne, kapitáne! Už je to tři dny, co jsme vypluli z Liverpoolu, tři

dny, co „Viktorie“ pod vaším obratným vedením nás unáší napříč

modrými vlnami Oceánu k svobodné Americe. To znamená, že

přesně šestkrát jsme měli tu čest se shledati u vašeho stolu, kapitáne

Hille, a po každé jsem pozoroval, že přesně v okamžiku, kdy číšníci

nahrazují hors-d’oeuvre prvním chodem, naše statečná „Viktorie“

začíná skákati na vlnách jako věchet; domnívám se, že se tak děje

úmyslně, kapitáne Hille, abyste zahnal nadobro chuť svých

cestujících a provedl tak značné úspory zásob.“

Kolem velkého stolu, prostřeného v jednom salonu na „Viktorii“,

kde kapitán Hill přijímal nejvýznačnější ze svých cestujících, aby je

pohostil, zahlaholil smích.

Náhoda tomu chtěla, že skutečně a snad i z odůvodněných

rozkazů kapitánových – „Viktorie“ již několik okamžiků kolísala

a kymácela se mnohem více než ráno!

Master Higgins připomněl neloyální manévr, známý pod jménem

„vyfouknouti jídlo před nosem“, jejž skutečně provozují mnozí

kapitáni po celou plavbu; není to jen čirá pomluva. Ale kapitán Hill

ještě protestoval:

„Ohavná smyšlenka! Master Higgins, jestliže budete ještě urážeti

mou čest, budu se vidět nucena připomenouti si, že jsem pánem na

své palubě a prese vše rozkázati, aby vám dali pouta a uvrhli vás na

dno lodi, kde budete rozmlouvat s krysami, jichž, mezi námi řečeno,

jsem nemohl „Viktorie“ zbavit.“

Master Higgins se smál upřímně, bezstarostně:

„Jděte, kapitáne, řekl jsem to spíš na obhájení dám než sebe,

neboť u čerta, můžete si třebas „Viktorii“ převrátit a nepodaří se vám

mě znepokojit; mám pevný žaludek a hlad jako vlk po

desetihodinovém neustálém houpání!“

Kapitán Hill potřásl uznale hlavou.

„Skutečně,“ připouštěl, „zpozoroval jsem, master Higgins, že

lady Puffy a vy jste opravdoví vlci mořští, naprosto nepřístupní

strašné mořské nemoci.“

Paní Puffy, malá, baculatá žena, s vlasy obarvenými na blond,

s vyvstalými zuby, se stále smála, když nejedla – neboť trávila svůj

čas pojídáním – protestovala též mezi dvěma sousty:

„Skutečně, kapitáne Hille, ještě nám vyčítejte, že vzdorujeme

strašnému houpaní; „Viktorie“ tančí dnes už od rána!“

„Od dnešního rána, lady Puffy! Ano!“ přisvědčil kapitán Hill,

„máte pravdu, tancujeme hodně už od rána! Ale ještě jednou vás

ujišťuji, že to není vůbec mou vinou! Mohu vám nabídnouti křídlo

z tohoto kuřete, paní Puffy?“

„Ano, kapitáne Hille. A čí vinou by to bylo, když ne vaší?

Nepozorovala jsem, že by se počasí zhoršilo, nebo že by se moře

rozbouřilo?“

„Netvrdím tak ani já, paní Puffy, ale to neznamená, že by master

Higgins měl pravdu. Skáčeme-li víc, to znamená, že jedeme menší

rychlostí; od našeho odjezdu z Liverpoolu jeli jsme zvýšenou

rychlostí, takže teď stroje „Viktorie“ pracují zrovna poloviční silou.“

Vtom pan Higgins odložil svou vidličku.

„Viktorie“ se zastavuje,“ řekl. „Haló! Kapitáne Hille, máte

v úmyslu bloumat cestou? Čím to, že rychlost vaší lodi se

zmenšuje?“

Kapitán Hill učinil nejdříve neurčitý pohyb a nalévaje své

sousedce zvolna vrchovatou sklínku Mercurey, jímž by nepohrdl ani

znalec, prohlásil:

„Nemohu vám to říci, je to tajemství!“

„Tajemství?“ řekl pan Higgins, „jaké nabubřelé slovo! Ale

nemusíte mít tajemství, kapitáne Hille, před lidmi, kteří vás nemohou

prozradit. A protože jsme obklopeni vodou, jste, jak myslím,

dokonale pojištěn naší diskrétností! Nemůžeme přece zvěděti

skutečnou příčinu, proč „Viktorie“ zvolňuje tempo? To přec není

z lakomství, pro úsporu strojů, hádám!“

„Je to něco vážnějšího, master Higgins.“

„Jsme snad na nebezpečném místě?“ ptala se lady Puffy.

„Jistě něco hroznějšího.“

„Hroznějšího!“ znovu se ozval master Higgins, „máte snad strach

z lupičů, nebo zcela prosaicky zpozoroval jste snad, že chybí uhlí ve

vašem podpalubí?“

Kapitán zakýval pomalu hlavou.

„Děje se něco strašného na palubě!“ řekl zvolna, a protože jeho

soused i jeho sousedka náhle ustali v jídle, úplně vyděšeni těmito

slovy, výtečný vůdce položil prst na rty, nakazuje tak obezřelost.

„Pst!“ pravil, „je to věc, kterou vám nemohu svěřit, protože nikdo

na palubě nesmi nic tušit.“

Ale master Higgins zrovna tak jako lady Puffy přestali jíst. S tváří

hluboce zaraženou a tajuplnou kapitán Hill pokračoval:

„Budu vám vyprávět tu historii, protože vím, že vy to nepovíte

nikomu, ale –“

Kapitán Hill vrhl kolem sebe opatrný pohled. Hosté u velkého

stolu, na němž bylo prostřeno nyní k obědu, se živě bavili.

Po určité době chladu, kterým každý z cestujících na „Viktorii“

předstíral od odjezdu z Liverpoolu, že nechce navazovat známosti,

přátelství byla uzavřena a hovořilo se nyní horlivě. Jediný kapitán

Hill, sedící na nejvyšším místě stolu, maje po pravici paní Puffy, po

své levici pana Higginse, zachovával vážnou tvář.

„Mohli by nás slyšet,“ pokračoval, „a to bych nechtěl. Neřeknu

vám nic v tomto okamžiku, ale za chvíli vystupte na můstek, povím

vám tu neobyčejnou historii.“

Kapitán Hill, odpíraje mluvit u stolu, projevil tak diskrétnost

naprosto cizí svému charakteru. Starý námořník, zvyklý nekonečným

cestám a prázdným chvílím za dlouhých dnů na moři, zakoušel

ustavičně nutkání k tlachu a pletichám; v tu chvíli, co se něco sběhlo,

čeho si přáli zvědět oba jeho pasažéři, pan Higgins – obchodník,

který jel do Montrealu, aby tam vyjednal důležité obchody – lady

Puffy, žena jednoho z největších vývozců kožišin z Quebeku –

nevydržel dlouho mlčet.

Když druhý chod byl přinesen, hovor hostů se stal všeobecnějším

a hlučnějším. Kapitán Hill přesvědčen, že nikdo nemohl slyšet jeho

slova, rozhodl se, že už nebude mlčet.

„To je, master Higgins,“ začal, „lady Puffy, ohavná historie,

kterou vám povím; dozvěděl jsem se jí dnes ráno anténou!“

Pan Higgins se zachvěl.

„Jak?“ prohodil, „vy jste dostal depeši bezdrátovou telegrafií?“

„Ano, master Higgins.“

„Od koho?“

Kapitán Hill vážně odpověděl:

„Ze Scotland Yardu.“

„Policejní prefekturou?“ vykřikla lady Puffy. „Milosrdný Bože!

Je to možné? A co vám telegrafovali?“

„To je zvláštní věc, lady Puffy, že zrovna na naší palubě, ano, na

naší „Viktorii“ je zločinec se svou spojenkyní!“

Němý údivem, pan Higgins kroutil vyděšeně očima, zatím co

zbledlá lady Puffy opakovala:

„Milosrdný Bože! Milosrdný Bože!“

„Takhle se přesně sběhla celá věc,“ pokračoval kapitán Hill;

„dnes ráno jsem dostal telegram s dotazem, zdali nemám na své

palubě cestujícího a cestovatelku, kteří se jmenují pán a paní

Normandovi!“

Lady Puffy ho přerušila:

„To budou asi oni! Ten velký pán a ta hezká mladá žena?“

„Ano, lady, jsou to oni! Ovšem, odpověděl jsem, že ano. Pak mně

obratem telegrafovali, že ti lidé, ti Normandovi, jsou prý hrozní

zločinci, a že stůj co stůj musí býti zatčeni.“

„Ale vždyť jsou ještě na svobodě!“ protestovala lady Puffy.

„Kapitáne Hille, jak to, že jste hned neporučil spoutat ty lidi?“

„Protože, lady Puffy, Scotland Yard mi nařídil, abych o tom

zachoval nejhlubší tajemství. Master Higgins, to je jednoduché,

hlavní detektiv mi kabeloval nejpřesnější nařízení: mám snížiti na

polovic rychlost „Viktorie“ a čekat tak na příchod detektivův.“

Lady Puffy se ještě zeptala:

„Kapitáne Hille! Nechápu nic z toho, co nám tu povídáte! Jsme

na širém moři, jak by nás mohl dohonit nějaký detektiv?“

„Nejjednodušším způsobem, lady Puffy, jsou tomu tři dny, jak

víte, co jsme odjeli z Liverpoolu; včera ráno rovněž vyplul ze

Southanptonu veliký parník „Majestik“, týmž směrem, co my. Na

jeho palubě musí být detektiv a nyní, ruzumíte, předpokládám, lady

Puffy, že když „Viktorie“ jede poloviční rychlostí, to znamená, že

čeká na „Majestik“, který ji dohoní v několika hodinách; zítra večer

bezpochyby vstoupí detektiv na naši palubu, aby zatkl oba zločince,

kteří jistě netuší v tomto okamžiku, že jsou pronásledováni. Ale vy

nejíte, lady Puffy! Tento cake vám nechutná?“

„Kapitáne Hille, jsem tak rozechvěna, že nemám už hlad!“

„Ach, ubohá lady!“

Oběd končil. Kapitán Hill odvedl pana Higginse a lady Puffy na

velitelský můstek; pouštěje k modrému nebi husté kotouče

z výtečného havana, ukazoval prstem svým společníkům párek, který

opřen o zábradlí zamilovaně hovořil a pohlížel do nekonečného

prostoru.

„Pan Normand,“ řekl, „a paní Normandova. Vidíte, že nic

netuší.“

Skutečně, oba cestující, které kapitán Hill právě označil, nezdáli

se nijak vzrušenými, ani znepokojenými; jestli to byli, jak říkal

poctivý kapitán, dva zločinci, pokládali se určitě za zachráněné

a neměli ponětí, že na širém oceánu plnou parou plul za nimi

„Majestik“, maje na své palubě jednoho z nejobratnějších detektivů

anglické policie, aby je zatkl a přivezl zpět do Anglie.

Neobyčejné drama pokračovalo. Nejdříve kapitán Hill, pak pan

Higgins s lady Puffy, potom všichni pasažéři, neboť kapitánův tlach

se ihned roznesl po palubě „Viktorie“, mohli sledovati tragedii

oznámenou depeší, která byla vyslána bezdrátovou telegrafií. Od

toho večera – třetího dne plavby – „Majestik“ byl skutečně ve

spojení s „Viktorií“. A jedna zpráva stíhala druhou.

Kapitán Hill telegrafoval:

„Pluji sníženou rychlostí, přidejte, ať nás rychleji dohoníte. Vše

je v pořádku na mé palubě. Pán a paní Normandovi nic netuší.“

A „Majestik“ odpovídal každou hodinu:

„Jedeme plnou rychlostí, moře klidné, vítr za námi. Dohoníme

vás zítra v poledne. Pozor, ať nic neprozradíte, aby se oba podezřelí

ze zoufalství nezabili.“

A tato obava z možné sebevraždy způsobila, že úzkost cestujících

rostla tou měrou, jak hodiny ubíhaly. Báli se, aby pán a paní

Normandovi nepozorovali, že jsou pod dohlídkou. Rozčilení

pasažérů na „Viktorii“ se stávalo přímo nesnesitelným.

Jaký byl asi důvod neobyčejného pronásledování, že policista ze

Scotland Yardu byl vyslán napříč oceánem, a které mělo skončiti

podle vší naděje na širém moři?

„Připravte člun! dobře! spusťte balony! hop! dohromady, chlapci!

obraťte kormidlem muž k zábradlí! zastavit stroje! hop! vzhůru,

chlapci, dobrý! táhněte řadou! de to! dost! pryč! teď! hej rup! už je

to!“

K bokům nádherného „Majestiku“, stojícího na několik stop od

„Viktorie“, která taktéž zastavila stroje v širém Atlantickém oceánu,

jehož obzor nebyl ničím rušen, spouštěl se člun po lanoví a hned nato

vyplul.

Velící námořník dokončil manévr; zahvízdnutím upozornil lidi

zůstavší na palubě lodi:

„Pozor! pryč od kraje!“

Pak, obraceje se k námořníkům:

„Vy druzí, všichni vpřed! zabrat!“

Osm vesel rytmicky se zvedalo a ponořovalo; člun, který

„Majestik“ vyslal k „Viktorii“, byl jako ořechová skořápka, a zdál se

ještě menším v sousedství obou velikánů; vzdaloval se údery vesel.

Na palubě „Majestiku“ všichni cestující, hromadně opření

o zábradlí, volali: „Dobré pořízení!“ vykřikovali hurá! na počest staré

Anglie. Na palubě „Viktorie“ podobně všichni cestující čekali

svrchovaně rozechvěni. A snad ze všech těch, co prožívali tyto

chvíle, jediný muž zůstal klidným, stoje uprostřed člunu, muž, který

byl oděn zcela černě velice korektně – detektiv Shepard!

Shepard vyšed z krčmy „Old Fellow“ uhodl mnoho věcí.

Rychlým pátráním vyzvěděl též mnoho, a když jeho člun dosahoval

schodiště lodi „Viktorie“, úsměv mu pohrával na rtech. Detektiv

myslil, že dosáhl svého cíle.

Dovedným řízením velící námořník dostihl lodi a zapískal.

Námořníci „Viktorie“ vzdali čest. Háky zachytily člun. Shepard

pružně skočil na palubu „Viktorie“.

Sotva však detektiv vložil nohu na loď, kterou pomocí bystrého

„Majestiku“ stihl na širém oceánu, pokynul jednomu z důstojníků

a pozdravuje ho korektně, ptal se:

„Mohu ihned mluvit s kapitánem Hillem?“

„Jsem k vašim službám!“ odvětil důstojník, „kapitán Hill vás

očekává ve své kajutě.“

U schodiště Shepard, sledující svého vůdce, nalezl zástup

cestujících přiběhlých ze svých míst; prohlíželi si ho zvědavě.

„Škoda!“ zabručel detektiv, „všichni zřejmě vědí, kdo jsem a proč

přicházím na palubu! Ten kapitán Hill musí být žvanil.“

Pokračoval ve svých nepříjemných myšlenkách, když náhle cítil,

že někdo mu poklepal na rameno. Shepard se instinktivně obrátil,

zatím co přítomní užasle vydechli „ach!“.

Shepard ihned poznal muže, který ho tak familiérně oslovil.

„Pro boha!“ řekl naprosto udiveným hlasem, „vy, Tome Bobe?

Tady na „Viktorii“? Sním snad?“

Tom Bob, tak se jmenoval muž, zdál se též udiven.

„Hrome,“ řekl, „jste to skutečně vy, Sheparde? Opravdu, příteli,

myslil jsem, že mě klame zrak, k čertu, co to znamená? A proč –“

„Vy to nevíte?“

„Vůbec ne!“

„Cožpak vy tu nejste proto, abyste zatkl –?“

„Zatkl? A koho?“

„Ale Garricka!“

„Vy říkáte, zatknouti Garricka, Sheparde!“

„Tak jest, Garricka, Tome Bobe!“

„Garricka, Dra Garricka, podívejme se!“

Gentleman, odpovídající na jméno Tom Bob, zapotácel se vzad.

„Ach tak!“ pravil hlasem, prozrazujícím jeho úplné zděšení, „vy

zamýšlíte zatknouti Garricka! Víte vůbec, kdo to je ten Garrick?“

Shepard pokynul přisvědčivě hlavou. „Ovšemže to vím, je to

jeden z cestujících této lodi. Nechává se jmenovat master Normand,

aniž vím proč. Je doprovázen svou milenkou, paní Normandovou,

jak si nyní říká.“

Shepard chtěl pokračovat ve vysvětlování, když nepředvídaným

pohybem Tom Bob mu položil ruce na ramena. Odtáhl ho rychle od

cestujících, kteří nic nechápajíce, zůstali mlčky stati.

„Božská dobroto!“ vzkřikl Tom Bob. „Zdá se mi, jako bych byl

hříčkou hrozného snu! Sheparde, co se pro Boha děje! Ale vy

nechápete, že Dr. Garrick, master Normand, je –“

„Kdopak?“ vydechl Shepard.

„Ech, že jsem to já!“

„Vy?!“

„Ale ano, já!“

Shepard si položil ruku na čelo úplně zmaten. Zůstal několik

okamžiků beze slov jakoby zachvácen závratí; pak opakoval, nemoha

zřejmě uvěřit svému sluchu:

„Vy, Tome Bobe?! Vy, můj drahý příteli! Vy, nejslavnější ze

všech detektivů Anglie, vy, můj kolega z rady pěti, můj šéf, vy se

odvažujete mi říci, že jste Dr. Garrick? Ze jste master Normand? Já

se z toho zblázním! Já se zblázním!“

Zdál-li se však detektiv vzrušeným, pobouření Toma Boba

nebylo menší.

„Ale co tohle všechno znamená?“ prohodil, „co se to děje?“

Tom Bob náhle se rozhodnuv, uchopil Sheparda podpaždí

a odváděl jej: „Nezůstávejme tu; jsme oba obětí něčeho zvláštního,

nepochopitelného. Sheparde, pojďte do mé kabiny, musíme se

dohovořit.“

Oba muži zmizeli na schodišti vedoucím ke kabinám prvé třídy.

Vzrušení detektiva Sheparda bylo zajisté pochopitelné. Pátral

celou řadu dní po osobnosti Dra Garricka a nabyl, když ne jistoty,

aspoň přesvědčení, že tento Dr. Garrick zabil svou vlastní ženu, paní

Garrickovou, aby mohl klidně žít se svou milenkou, Fany

Lemercierovou. Později se dozvěděl, že Dr. Garrick, nyní master

Normand, doprovázen svou milenkou, je na „Viktorii“, plující do

Kanady.

Shepardovi se podařilo vzácnou pomocí bezdrátové telegrafie, že

se zázračnou rychlostí spojil na širém moři s „Viktorií“, aby tam

zatkl master Normanda, a kdyby bylo zapotřebí i paní Normandovou,

kterou obviňoval z možné spoluviny.

A hle, když vstoupil na palubu „Viktorie“ a stál tváří v tvář

uprchlíkovi, koho to v něm poznal? Muže nade vše podezření!

Jednoho ze svých vlastních kolegů! svého šéfa – detektiva Toma

Boba! Jeho, člena rady pěti! člena nejvyššího ředitelství anglické

policie a samozřejmě nevinného!

Ale proč Tom Bob byl Drem Garrickem? Proč si dal jméno

master Normand? Co se stalo s paní Garrickovou? Proč uprchl po

zmizení této ženy?

Shepard zamotával se sám v otázkách, které chtěl dáti svému

příteli Tomu Bobovi, když byl s ním sám uzavřen v jeho kabině.

Popletl se tak, že klidnější Tom Bob, ač též překvapený, musil vnésti

trochu pořádku do rozhovoru.

„Hle!“ počal, „buďme rozvážní, Sheparde! Je to skutečně Dr.

Garrick, uprchlý pod jménem master Normand, kterého přicházíte

zatknout?“

„Tak jest, Tome Bobe! A jste to skutečně vy, který jste byl Dr.

Garrickem, bydlícím v Putney a kde jedoucím pod jménem master

Normand?“

„Ano, Sheparde, jsem to skutečně já! Ale především, proč mne

chcete zatknout?“

Shepard se zpovídal, jako by se přiznával k šílenství:

„Jste obviněn, Tome Bobe, že jako Dr. Garrick jste zabil svoji

ženu!“

„Ze jsem zabil svoji ženu?“

„Ano.“

„Ale proč, můj Bože?“

„Zmizela, Tome Bobe!“

„Ach, o tom vím, ale to nedokazuje, že jsem ji zabil.“

„Zajisté ne, můj drahý Tome, ale přec! Hleďte, proč jste uprchl?“

„Uprchl? Ale já jsem neuprchl! Nevěděl jsem ani, že takové

obvinění je vzneseno proti mně!“

A nabyv své zázračné chladnokrevnosti, kterou dosáhl tolik

úspěchu ve svém zaměstnání, detektiv Bob vyprávěl svému kolegovi

Shepardovi o svém privátním životě.

„Drahý příteli, je třeba, abych vám především pověděl, kdo

vlastně jsem a tím rozmotal tuto zápletku. Vy mě znáte, Sheparde,

pod jménem Toma Boba! Dobře! Tom Bob je moje skutečné jméno,

ale je to jméno oficielní, jméno detektiva, policisty. V privátním

životě se jmenuji Dr. Garrick, kteréžto jméno je domnělé! Jsem

ženat; mám ženu, paní Garrickovou.“

„Ano, tu, kterou jste prý zavraždil.“

„Ne tak rychle, Sheparde. Pro milosrdenství boží, vyslechněte

mne! Jsem tedy ženat s paní Garrickovou. Mám milenku, Fany

Lemercierovou, kterou hned nechám zavolat; doprovází mne nyní.

Miluji ji tím vášnivěji, čím méně citu mám pro paní Garrickovou.“

„Ale tedy –“ odvážil se Shepard poznamenat.

Tom Bob přerušil pohybem svého soudruha: „Ne, ne! poslyšte! Je

tomu téměř čtrnáct dní, řeknu vám přesné datum, jen co se podívám

do svého zápisníku, co moje vlastní žena, paní Garricková, opustila

můj příbytek. Můj Bože, přisahám vám, že jej opustila ze své vlastní

vůle. Je pravda, že byla žárlivá na mou milenku, o které se dověděla.

Kam odešla má žena? Nevím! Až dosud jsem po ní nepátral. Co by

mi to pomohlo? Řekl jsem vám, že mi byla docela lhostejnou. Avšak

běda! Před několika dny, přesně před čtyřmi od odjezdu své ženy

jsem šel jako obyčejně ke své milence Fany Lemercierové. Ale

nenašel jsem ji doma. Dověděl jsem se o jejím odjezdu. Zanechala

mi psaní, v kterém mi oznamovala velice hrozné neštěstí. Sheparde,

dobrý Sheparde, Fany Lemercierová je provdaná, dobrovolně již

dávno se rozvedla se svým mužem, který žije v Kanadě. Příteli,

poslyšte a posuďte její šílenství: se svým mužem měla Fany syna,

malého Daniela, nejhezčí děťátko z celého světa; miloval jsem je

a Fany je zbožňovala. Nuže, Sheparde, toto dítě jí bylo právě

ukradeno, ukradeno jejím mužem.“

„Jak jste se to dověděl?“

„Můj drahý, Fany mi ve psaní oznámila, že když se navrátila

z nákupu, nenašla svého synka. Šílená bolestí odjela do Liverpoolu,

aby vstoupila na „Viktorii“ a tak co nejrychleji dosáhla Kanady a tam

chtěla nasadit všecky páky, aby nalezla svého synka, jenž jí byl

ukraden jejím mužem.“

„A tedy –?“ vydechl Shepard.

„Tedy,“ pokračoval Tom Bob, „zajisté uhodnete, že jsem pospíšil

po jejích stopách do Liverpoolu. Chtěl jsem ji požádat, aby si vybrala

mezi mnou a svým synem. Chtěl jsem ji poprosit, aby počkala, až

dostanu pravidelnou dovolenou; chtěl jsem jí slíbiti, že odjedu s ní

hledat Daniela hned, jak mi to bude možno! Zatím co jsem hovořil

s paní Lemercierovou na palubě „Viktorie“, loď opustila přístav.

Pomýšlel jsem na návrat vlečňákem. Ztratil jsem vhodnou chvíli.

Když jsem se chtěl od paní Lemercierové odloučiti, bylo příliš

pozdě. „Viktorie“ plula na širém moři; byl jsem tak donucen jeti do

Kanady na této lodi, kde jste mne nyní zatkl.“

Shepard zůstal němým, zaraženým hroznou mýlkou, které se

dopustil, když pátral po svém kolegovi Tomu Bobovi.

„Můj Bože,“ konečně promluvil, „ale v tomto případě, Tome

Bobe, když se věci takto sběhly, proč, u čerta, jste předstíral, že

prcháte na palubě této lodi pod cizím jménem, pod jménem

Normand?“

„Abych nevaroval lupiče děcka, Sheparde. Co pak jsem mohl

vyplnit listinu záznamní, že detektiv Tom Bob, nebo Dr. Garrick je

na palubě „Viktorie“?

Tentokrát detektiv Shepard sklonil hlavu. Zůstal po dlouhou dobu

zamyšleným, pak konečně řekl: „Nejhorší je, Tome Bobe, že znáte

mou přísnou povinnost. Nyní je právě vydán rozkaz k zatčení Dr.

Garricka, obviněného z vraždy své ženy.“

Tom Bob pokývl hlavou: „I když jste poznal, že Dr. Garrick je

váš kolega Tom Bob, musíte provést zatčení. Ano, je to vaší

povinností, Sheparde, nepopírám to.“

Oba detektivové, neobyčejně vzrušení, si tiskli dlouze ruce.

„Můj ubohý hochu!“ řekl Shepard.

„To je osud!“ odpověděl Tom Bob. „Ach, svůj život, svou krev,

svou duši bych dal za to, kdyby mě tohle dobrodružství nestihlo!“

Ale Shepard se vzchopil: „Nestrachujte se ničeho, Tome Bobe!

K čertu! když vaše žena je na živu, snadno se nalezne a nejvýš za

čtrnáct dní jste volný!…“

„Zajisté!“ odvětil Tom Bob, „to mě neleká! Ale kdo za tím

vyhledá Daniela, dítě mé milenky, místo mne?“

Poznovu Shepard sklonil hlavu hluboce dojat hroznou úzkostí,

která prozrazovala vzrušení jeho kolegy Toma Boba.

„Poslyšte, mám zatykač na vás, Tome Bobe, a zatknu vás, budiž.

Uznáváte, že je to moje povinnost, nemohu jednat jinak. Ale nařízení

mi ponechává volnost vinit nebo ne z účasti vaši milenku.

Nepochybujete, pravda, že mám ve vás důvěru. Nechám na svobodě

vaši přítelkyni, která může uskutečnit potřebné pátrání, zatím co my

dva, Tome Bobe, dostihneme Anglie prvním parníkem, který

potkáme.“

Oba muži ještě hovořili, když jeden námořník zaklepal na dveře

kabiny.

„Master Shepard?“ ptal se dívaje se zvědavě na oba muže, neboť

na palubě po dobu dlouhého rozhovoru obou detektivů neutuchal

živý neklid mezi cestujícími, kteří neměli ani tušení, kdo vlastně je

master Normand. „Master Shepard, kapitán Hill by si přál mluviti

s vámi.“

„Již jdu!“

Shepard se zvedl a pokynuv Tomu Bobovi, žádal: „Pojďte,

prosím vás o to. Především jste v radě pěti, můj představený

a nemohu rozhodovali o ničem, dokud vám nepodám zprávu. A pak

musíme kapitánovi vše vysvětlit o vaší skutečné osobnosti.“

Bohužel, za několik okamžiků v kabině kapitána Hilla oba

policisté pohlíželi na sebe užasle. Kapitán Hill dřív, než Shepard

mohl pronésti jedniné slovo, podal policistovi poslední depeši, kterou

právě dostal. Depeše zněla takto:

„Prosíme kapitána Hilla, aby oznámil detektivu Sheardovi,

jakmile dostihne „Viktorie“, že zbytky lidského masa a zlomky kostí

z mrtvoly ženy nebo dítěte byly nalezeny během pátrání ve sklepě

Dr. Garricka v Putney. Následkem toho vydáváme rozkaz detektivu

Shepardovi, aby definitivně zatkl Dr. Garricka, obviněného z vraždy

paní Garrickové, a milenku řečeného Dr. Garricka, obviněnou

z vraždy svého zmizelého dítěte Daniela. Zdá se, že opravdu Dr.

Garrick zabil svou ženu, aby mohl žít se svou milenkou a že tato

milenka zabila své dítě, aby byla volnější.“

Když telegram přečetl, Shepard svěsil hlavu a pravil:

„Budu musiti, Tome Bobe, vás zatknouti oba.“

Tom Bob nešťasten, mohl jen odpovědět: „Je to vaše povinnost.“

VIII. ZÁHADNÁ CIZINKA.

Nastala noc. V okolí Bonnières na březích Seiny, kde řeka teče

široce a klidně, ticho se snášelo se šerem; lehká a vlhká mlha

následovala po deštivém dni, přinášejícím první projevy jara.

Radostnou živost přírody nahradil klid při západu slunce; zdálo

se, že celá krajina si usmyslila odpočinouti si na zítřek.

Po silnici, vinoucí se krajem, kráčel zvolna nějaký muž. Pod jeho

těžkými, důkladnými kroky vrzal písek na cestě. Byl to starý sedlák,

který nesl na svých ramenou nůši plnou zeleniny. Postupoval podél

řeky as pět set metrů. Před vesnicí Rolleboise, která leží na úpatí

pahorku při Seině a je od řeky oddělena jediné širokou silnicí, stařec

se zastavil před skromným domkem, ale přes to koketním. Tři

kamenné schody vedly do zahrádky, vyvýšené asi metr nad úroveň

cesty. Stařec oklepal špičky svých střevíců o první schod, aby zbavil

své podrážky jílu naneseného z polí a sadů. Otevřel malou dřevěnou

branku. Sotva vstoupil za plot, pozdravil ho mladý svěží hlas:

„Dobrý večer, dědečku!“

„Dobrý večer,“ zabručel stařec, „dobrý večer, Bertičko, jak jsi

ztrávila den?“ Nečekaje na odpověď, starý sedlák pokračoval:

„Mizerné počasí, zelený hrášek byl vzácným dnes odpoledne.“

Společnice starcova vzkřikla: „Vy se opovažujete říci mizerné

počasí, děde! Skutečně jste vy podivný! Nikdy od zimy jsme neměli

ještě tak krásný den! Teplo, slunce, ptáci zpívali, nebe celé modré!“

„Ta, ta, ta,“ přerušil ji stařec, „jdi mi; mládí jako ty nepomýšlí

podívat se kolem sebe a vidí v kraji jen zábavu. Já říkám, že je to

mizerný čas, protože když je krásně, země se příliš vysuší a hrách

nevzejde.“

Stařec hodil s opovržením na trávník před domkem svou hubenou

žeň. Pokrčil resignovaně rameny: „Ba, každý den má svou bědu! Vítr

vane od západu dnes večer; zítra bude pršet.“

Děd se něžně sklonil nad čelo mladé ženy a políbil ji vroucně na

plavé vlasy: „Je ti lépe opravdu, dceruško?“

Místo odpovědi mladá žena objala svého dědečka.

Několik set metrů od vesnice Rolleboise v tomto domku,

obklopeném hezkou zahrádkou, žili dva staří výborní lidé, otec Yxier

se svou ženou, matkou Kateřinou. Měli skromné živobytí; patřil jim

zcela malý kousek země, na němž byl postaven jejich domek. Po celý

svůj život pracovali, šetřili. Své poslední dny budou trávit aspoň

v klidu a míru, bez starostí o zítřek. Už po tři nebo čtyři léta měli

u sebe vnučku, mladou, hezkou ženu, as pětadvacetiletou, slečnu

Bertu; jak jí v kraji říkali.

Po smrti jejích rodičů již od dětství ji vychovávali s největší

něžností, a dali jí pečlivé vzdělání. Pak mladá žena odjela do Paříže,

kde byla různě zaměstnána. Její dědeček a babička ji viděli jen

málokdy; zdálo se jim, že se pozvolna od nich odpoutává. Jednoho

dne právě před čtyřmi lety Berta se vrátila, postižena, jak se zdálo,

těžkou nemocí, jíž byla vážně ohrožena. Mladé dívce byl doporučen

klid, odpočinek na venkově. Dobří staří lidé, ač nebyli bohatí,

připravili velice rádi svému drahému vnoučeti pohodlné, pohostiné

místo u svého krbu. Děvče se pozvolna uzdravovalo.

Vtom drsný hlas zazněl z hloubi domu: „K obědu, k obědu! Už je

sedm pryč!“

Matka Kateřina, žena otce Yxiera, vyšla z kuchyně a objevila se

všecka rozpálená od teplé pece. Dobrá žena zdála se pohněvanou, že

chtěli zmeškat její jídlo; nepřipustila, aby se kdo opozdil.

Berta se rychle zvedla s rozložené židle, na níž ležela, a vstoupila

do domu. Její dědeček však oškraboval své hrubé střevíoe, zamazané

blátem; zul se na prahu, a pak vstoupil dovnitř, maje na nohou jen

vlněné ponožky, aby ušetřil navoskovaných parket.

„Udělala jsem polévku z mléka zvlášť pro tebe,“ hlásila matka

Kateřina vnučce, „protože tvůj žaludek nesnese praženku.“

Oběd se skončil. Noc nastávala. Tři osoby zůstávaly mlčky sedět

v malé sednici, která s kuchyní skládala přízemní byt.

Náhle do večerního ticha zalehlo hluché zahřmění. Otec Yxier

přestal zapalovat svou dýmku a rozhodně usoudil: „To automobil!“

Matka Kateřina mínila: „Je vidět, že začíná už krásná sezona.

Silnice z Paříže do Rouenu zase se oživuje těmi stroji. To je při

nejmenším už desátý, co dnes slyším.“

„Na mou věru, babičko, tím lépe, oživí aspoň naše okolí,“ usmála

se Berta.

„Možná,“ zabručel otec Yxier, „ale zapráší to moc ovoce.

A potom člověk je ohlušen rámusem těch strojů.“

„Poslouchejte!“ přerušila jej Berta.

Zdáli bylo slyšet malý výbuch.

„To jim jistě praskla pneumatika,“ poznamenala matka Kateřina,

„jsou tomu dvě neděle, co u matky Denisky jsem slyšela podobný

výbuch. Byl to ohromný vůz; měl kaučuk asi pořádně nafouklý,

praskl jako měchýř.“

Ale pohybem ruky Berta nakázala ticho starouškům.

„Poslouchejte ještě. Řekla bych, že někdo kráčí po cestě, slyšela jsem

hlasy.“

Staří mechanicky přiložili ruce k uším, naslouchajíce. V této

osamělé končině nejmenší hřmot, nejnepatrnější nehoda byla

záminkou k dohadům, přitahovala pozornost. Dobří lidé, kteří bydlili

v tomto skrovném příbytku, nebyli jistě hříšní, protože se nijak

nebáli návštěv nevčasných zločinců. Za celých dvacet let, co tu

bydlili, bylo jim ukradeno jen několik slepic a ještě přesně nevěděli,

zda-li lupičem byl člověk nebo prostě lišák, který v tu dobu loupil

v kraji.

Po výbuchu následovalo hluboké ticho. Chtěli hovořit, vtom

Berta položila zas prst na své rty, naznačujíc tak, aby poslouchali.

Tentokrát se ozvaly spěšné kroky, které praštěly na písku cesty.

Blížily se, vzdalovaly se a zas se blížily. Zdálo se, že to někdo

zbloudil v temné bezměsíční noci a nevěděl, kudy se má brát. Otec

Yxier prudce povstal. Připadalo mu, jako by malá branka u zahrady

se náhle rozevřela. V tu chvíli, co to postřehl, matka Kateřina všecka

zbledlá, zašeptala: „Někdo jde kolem zdi, slyšela jsem zašustění

glycinového listí!“

Yxier zamířil ke dveřím, pootevřel, naslouchal vteřinu; šustot se

zas ozval.

„Kdo to je?“ ptal se stařec.

Berta, která se k němu těsně přiblížila, zaslechla lehký výkřik.

Dlouhá černá postava se rýsovala v okruhu světla, které petrolejová

lampa vrhala zvnitřku jizby na zahrádku. Silueta ženy se vynořila

před nimi. Byla to velká štíhlá osoba. Sotva uviděla, že se dveře

rozevřely, vykřikla prosebným hlasem: „Pane, paní, prosím vás,

pomozte mi!“

Otec Yxier bezděčně ustoupil, aby vpustil návštěvnici, která se

právě dožadovala tak pozdního pohostinství. Bylo skutečně hodně

pozdě na venkov, půl deváté, téměř devět hodin. Neznámá jako

ulekaná uprchlice vnikla dovnitř jizby. Vrhla se na první blízkou

židli, neschopna, jak se zdálo, pronésti slova, udýchaná, uštvaná.

Berta se na ni zvědavě dívala. Byla to velká blondýnka se

světlýma očima, živýma a zářivýma. Zajisté, že byla hezká, což bylo

vidět i přes závoj pokrývající její obličej. Byla elegantně oblečena v

tmavé šaty; přes ně měla dlouhý prachový plášť. Neznámá držela

v ruce silné brejle automobilové; nic než tato podrobnost dokazovala,

že její příchod je ve spojitosti s výbuchem, který Yxierovi před chvíli

rozpoznali. Když návštěvnice nabrala dechu, vysvětlovala rychlými

trhanými slovy, jako by byla ještě pod vlivem mocného vzrušení:

„Promiňte mi, paní, že jsem k vám takto přispěchala, měla jsem

strach. Zaklepala jsem na první dveře, které jsem našla. Byla jsem na

cestě do Havru automobilem; tam jsem chtěla vstoupiti na loď.

Musím vám říci, že jsem cizinka, Američanka; jmenuji se – jmenuji

se Maud, prostě. Ten řidič jel jako blázen. Jel až příliš rychle, mohlo

se stát neštěstí. Po dvacet minut jsem téměř umírala úzkostí. Vtom na

svahu praskla pneumatika. Málem bychom se byli zřítili! To už bylo

příliš! Měla jsem velký strach, zaplatila jsem tomu člověku a odešla

jsem. Ani za nic bych nevstoupila do jeho vozu.“

„Ba právě, nemusí tak rychle jezdit, je to nebezpečné,“ přisvědčil

otec Yxier. Avšak Berta a matka Kateřina pohlížely mlčky na

návštěvnici.

Ta pokračovala: „Ale snad vás vyrušuji, omluvte mne. Prosím,

není nějaký hotel v okolí, kde bych mohla přespat?“

Matka Kateřina se dala do smíchu: „Hotel? Milá paničko, ten

nenajdete až v Bonnières.“

„Bonnières! Je to daleko?“ ptala se Američanka.

„Tak asi šest nebo sedm kilometrů,“ vysvětloval otec Yxier.

„Můj Bože!“ zaúpěla cizinka, „nikdy to pěšky neujdu. Mohla

bych nalézt vůz, ovšem s koněm. Nechci už automobil.“

Otec Yxier potřásl záporně hlavou: „Není tu ani vozů, ani hotelů.

Snad řezník z Rellebois by mohl! Ale ne, jeho kůň je jistě unaven,

protože šel až za Pacy na Euře dnes odpoledne; ne, nenajdete nic do

rána.“

„Co počít? Můj Bože, co počít!“ šeptala elegantní cizinka, která

náhle odhalila svůj krásný obličej, pozvedajíc hustý závoj, jímž

dosud byla zastřena. Berta nalezla nejlepší rozhodnutí.

„Zůstaňte zde, paní, zůstaňte u nás,“ a obracejíc se k své babičce,

navrhovala: „Dám svůj pokoj dámě a já se už někde vyspím!“

Staří uznali milosrdnou nabídku své vnučky. Dědeček slavnostně

prohlásil: „Jste, paní, u poctivých lidí. V kraji znají dobře otce

a matku Yxierovy. Ta mladice před vámi je naše vnučka Berta,

slečna Berta, jak jí říkali v Paříži, protože je Pařížanka.“

Američanka, která neočekávala tak srdečného přijetí, povstala.

S ušlechtilostí, s vroucím půvabem, který ji činil rozkošnou a který

prozrazoval, že byla nejen ženou z lepší společnosti, ale skutečnou

dámou, přistoupila ke svým hostitelům, stiskla ruku Bertě, staré

Kateřině a děkovala pohledem otci Yxierovi.

„Jste laskaví, jste velice hodní. Nemůžete si představit, jak

důležitou službu mi prokazujete. Projevili jste tolik prostoty, tolik

ušlechtilosti, nabídnuvše mi pohostinství, že já nebudu dělat okolky.

Děkuji vám prostě, ale z té duše!“

Tyto věci se sběhly asi deset dní před počátkem toho příběhu,

který oznamoval smrt dítěte Nini Guinonové. Bylo to právě v tu

dobu, co byly vyměněny depeše mezi Fandorem a Juvem.

Pohostinost dobrých vesničanů z osamoceného domku na břehu

Seiny měla jistě své výhody a přišla asi velmi vhod Američance;

neboť ještě po dvou týdnech od svého příchodu byla hostem

u Yxierových. Avšak dáma neměla vůbec vzhled vetřelé

dobrodružky, která by chtěla využiti laskavosti lidí, aby ji hostili.

Naopak, hned za svítání po svém příchodu projevila přání odjeti, ale

zdála se tak unavenou, že Berta to nechtěla připustit. Měli ji u sebe

do odpoledne, pak do večera a až do rána. Ovšemže příbuzní Bertini

nebyli z těch, kterým by se mohly nabídnouti peníze za pohostinství

a podobné úsluhy.

Ale nebyli též bohatí. Cizinčina přítomnost způsobila jim zvýšení

výloh. Američanka však s dokonalým taktem a s vybranou jemností,

rozřešila situaci. Využívala toho, že doprovázela Bertu do vesnice,

aby nakoupily zásob; rozkázala připravit na svůj účet různé pokrmy,

které byly dopraveny do skromného domku na břehu Seiny;

neobyčejně zlepšily menu a pomohly matce Kateřině v přípravě

obědů, aniž tím trpěly její výdaje, naopak.

Obě mladé ženy, cizinka a Berta, již od počátku cítily se

navzájem upoutávány. Líbily se sobě, sympatisovaly spolu, aniž se

znaly. Zdálo se, že se budou milovat, jen jak se lépe poznají. Mladá

Berta, pobývající na venkově, byla úplně zbavena vší zábavy; kdyby

cizinka, její přítelkyně Maud, jak jí říkala, odjela, byla by cítila

skutečný zármutek. Američanka však vůbec nezdála se pomýšlet na

cestu do Havru. Instinktivně se nechala získat klidnou tichostí tohoto

života mírného na širém, opravdovém venkově. Zdálo se, že také má

pro Bertu srdečnou náklonnost. Obě ženy přec nebyly ani téhož

původu, ani z téhož prostředí. Na první pohled a poslech se poznalo,

že cizinka je vznešená dáma. Měla zvláštní ráz ve svých způsobech,

ve svých pohybech a chůzi, stále elegantní, vznešená, měla chování

skutečně královské. Tato žena podle zjevu asi třicetiletá často

kolísala mezi veselostí a smutkem, který s počátku neprojevovala.

Avšak Berta, prozíravá jako všechny ženy, si určitě uvědomila, že

musí být v cizinčině životě nějaká záhada, nebo snad neštěstí. Čím

déle žila v důvěrnosti s touto ženou, tím více se Berta k ní bezděky

připoutávala. Ráda jí vše svěřovala. Zdálo se jí, že se neobrací na

neznámou, ale že mluví k někomu, koho již dobře zná, ač měla

jistotu, že Maud nikdy před tím neviděla. Předtuchy jsou někdy

velice zvláštní.

Jednou odpoledne procházely se obě, Berta i Maud, podél Seiny.

Američanka se ptala vnučky otce Yxiera: „Ale z čeho vznikla ta

dlouhá nemoc, pro kterou musíte být u svých příbuzných a z které se

nyní pozdravujete?“

Berta se začervenala, zůstala na okamžik beze slov; pak opírajíc

se něžně o rámě své přítelkyně, odpověděla: „Chtěla jsem zemřít,

otrávila jsem se!“

Cizinka se zachvěla a zároveň hluboký vzdech jí unikl z hrudi.

Zdálo se, že toto odhalení utvořilo právě v jejím duchu jisté

předpoklady. V každém případě přiznání mladé Berty vzbudilo

neobyčejně zvědavost cizinčinu; vyptávala se podrobně a se zájmem.

Berta neváhala jí svěřiti podrobnosti ze svého života: „Je tomu

dlouho, aspoň šest nebo sedm let, co jsem přijela po prvé do Paříže

jako ošetřovatelka nemocných v sanatoriu.“

„Vy jste byla v blázinci!“ přerušila ji Maud.

„Ano,“ prohlásilo děvče, „studovala jsem předtím v nemocnicích.

V tomto sanatoriu jsem poznala jistou ženu, nemocnou, jež byla

příčinou, ovšem bezděčnou, dramatu, které zatemnilo první dobu mé

mladosti.“

„Jak se jmenovala?“ tázala se Američanka.

„Na tom nesejde,“ odvětila Berta, „a není toho zapotřebí. Stačí

jen, že byla matkou jednoho žurnalisty, který byl zapleten do všech

druhů komplikovaných a záhadných věcí. Je znám pod jménem

Jerome Fandor.“

Zdálo se, že Američanka čím dál tím více se zajímá o vyprávění

své přítelkyně.

„Mluvte, mluvte, jaké styky jste měla s tím žurnalistou?“

„Žádné,“ pokračovala Berta, „nebo aspoň –. Ale je to

nejhroznější historie z mého života a trpím, když si na ni

vzpomínám. Jsou jména a činy, jejichž připomínka mne umrtvuje

hrůzou a trápí výčitkami svědomí. Maud, nemohu vám to skrývati,

protože vás ctím a miluji. Něžná dívka, kterou nyní znáte, která tu

stojí před vámi, svedena špatnými příklady, uchvácena vírem,

dopustila se kdysi málem neodpustitelného zločinu. Mou vinou

zemřel jeden člověk. Už jsou tomu čtyři léta. Byl to důstojník,

budoucí kapitán Brocq, jehož jsem byla milenkou.“

Američanka hrozně zbledla. „Berto,“ zašeptala zmateně, „nebyla

jste to vy, které říkali Bobeta?“

Dívka se zachvěla, její rty se zatřásly, její čelo se pokrylo

chladným potem: ano, byla to ona, slečna Berta, kterou znali pod

jménem Bobeta. Nepokoušela se skryti to před cizinkou, zcela

naopak, poctivě, přímo opakujíc nyní, jaké chyby se mohla dopustiti,

chtěla přiznati celou pravdu od té chvíle, co jí mladá Američanka

věnovala své přátelství. Avšak Berta si zoufala při myšlence, že její

minulost, o které se domnívala, že je zapomenuta, neznáma, byla

ještě tak čerstvá v paměti veřejnosti; stačilo vzbuditi z ní jen

nepatrný detail, aby ihned byla poznána. Berta myslila zcela nahlas:

myslila na barona Naarbovecka, totiž na příšerného banditu

Fantomase, který pod tímto úctyhodným jménem skrýval svou

ohavnou osobnost; myslila na roztomilou Terezu Auvernoisovou,

jejíž byla společnicí a intimní družkou.

Američanka ji náhle přerušila. Zatím co Berta vyslovovala jméno

Terezy Auvernoisové, cizinka mechanicky připojila: „Tereza

Auvernoisová, manželka důstojníka Jindřicha de Loubersac,

kyrysníka.“

Berta se nyní zamlčela zaraženě, nedůvěřivě, téměř podezřívavě.

Ach, s kým tu má co dělat? Kdo byla ta záhadná osoba, která, jak se

zdálo, dobře znala podrobnosti z jejího života, zvláště fakta, týkající

se dramatu, do něhož byla zapletena? A náhlá myšlenka se vynořila

v její duši:

Bobeta věděla jako všichni, že v historii nedopadeného

Fantomase hrála jednu z nejdůležitějších úloh záhadná žena, právě

tak svůdná, jako osudná, která vždy byla děj se co děj buď

nejodvážnější protivnicí lupičovou, nebo jeho nejoddanější

spolupracovnicí. Tato žena, jejíž skutečná existence byla neznáma,

zjevila se několikrát jako matná a prchavá silueta v duši mladé Berty.

Po dlouhou dobu uvykla si dívat se na tuto ženu, známou pod

jménem lady Belthamová, jako by byla skutečnou světicí, neustále

pečující o nešťastné, stále pomáhající potřebným a užívající svého

jména jen na vykonání dobrých skutků.

Takový byl portrét, který jí kdysi vylíčila malá Tereza

Auvernoisová; několikrát Berta šla se svou družkou pomodlit se na

hřbitov ke hrobu této vznešené dámy: neboť ta, jak se tvrdilo,

zemřela; byla záhadně zavražděna Fantomasem a odpočívala

v nádherném hrobě na hřbitově Montmartre v Paříži.

Dlouho Berta neměla žádné příčiny o tom pochybovat, ale vtom

se drama, do něhož byla zapletena, náhle urychlilo. Bobeta

usvědčena z hanebného jednání, že chtěla zrazovat svou zemi,

pokusila se o otravu, aby unikla přísné spravedlnosti. Jeden muž ji

tehdy zachránil a dvojnásob zachránil. Nejen že ji přivolal zas

k životu, ale ještě ji prohlásil za nevinnou, osvobodil ji ode všeho.

Tento muž byl Juve, slavný policista, jehož existence čím dál tím víc

byla zasvěcena pronásledování hrozného Fantomase.

Od Juva se Berta dozvěděla, že lady Belthamová nebyla světicí,

jak věřila, že nebyla mrtva, že doposud žila. Čím více Berta

probouzela své vzpomínky, tím více Američanka byla vzrušenější.

Chvílemi cizinka zakoktala několik trhaných slov, jejichž smysl

Berta nemohla rozpoznat; ustavičně se ptala na věci, místa a lidi,

kteří byli známi bývalé ošetřovatelce.

Obě ženy přišly do stinného shluku stromů. Zamlčely se, pak se

dívaly jedna na druhou pevně oko v oko. Berta náhle hlasitě vykřikla.

Zdálo se jí, že závoj se roztrhl, že její oči, až dosud slepé, prohlédly

a viděly, jak měly vidět. Vznešená dáma se zlatými vlasy,

s podivným a jasným pohledem, s tahy zázračné krásnými, s chůzí

tak majestátní jako královna; tato cizinka, která stála před ní, s kterou

žila už víc jak dvě neděle – vždyť Berta ji znala, mnohokrát jí byla

popsána, dlouho pozorovala její portréty. Její jméno jí stoupalo na

rty. Vznešená dáma nenechala Bertě pokdy, aby promluvila. Kladouc

důvěrně své ruce na ramena děvčete, přiznávala harmonickým

hlasem, protože porozuměla němé otázce: „Ano, jsem lady

Belthamová.“

Bobeta ztrnulá, užaslá, zůstala bez pohybu, bez odpovědi. Co si

má myslit? čemu věřit? Nebylo jistě pochyby, že před ní stála lady

Belthamová, a snad ještě byla milenkou Fantomasovou! Ale Berta se

ptala přísně, zda má pohlížet na tuto ženu ae sympatií nebo se záštím.

Byla to světice nebo příšera, která tu s ní žila? Vinnice nebo oběť?

Říkalo se o lady Belthamové tolik věcí si odporujících! Avšak Berta

se rozhodla uposlechnouti svých instinktivních citů, byla hotova

souditi shovívavě svou neobyčejnou společnici. Tato zdála se

pozorovati vnitřní zápas, který se odehrával v mozku mladé

ošetřovatelky Lady Belthamová prohlásila hlasem zcela plačtivým.

„Berto, Berto, neodsuzujte mne, když mě neznáte! Nepokoušejte

se pochopit věci, o nichž ani já nemám ponětí. My jsme jedni jako

druzí tu na světě ubohými tuláky, již plují, jak se nepřemožitelnému

proudu zachce. Neházejte kamenem, aniž jste slyšela zpověď

hříšnice, nevynášejte dříve rozsudku!“

Berta se vrhla do náručí lady Belthamové. Učinila tak

instinktivně, spontánně. Tato vznešená dáma, ať upřímná nebo

falešná, uměla sváděti a okouzlovati do takové míry, že nikdo nebyl

schopen se z kouzla vymaniti. Berta všecka otřesena vzrušením,

které v ní vznítila vzpomínka na hroznou minulost, vzlykala nyní,

opírajíc se něžně o rámě lady Belthamové. Vtom se lady prudce

vyrvala z jejího objetí. Běžela ke kraji lesíka.

„Berto!“ zvolala nepokojně.

„Co je, lady Belthamová?“

Vznešená dáma ukázala na nějaké muže, kteří se zjevili na

obzoru. „Kdo jsou ti dva muži na silnici?“ ptala se.

Berta za jiných okolností by byla nedbala o tyto chodce, ale toho

dne byla nervosní a třásla se: „Neznám jich, zdají se mi cizí.“

Avšak osoby se skryly v záhybu cesty. Lady Belthamová zjevně

upokojena usedla si na mechový koberec a Berta se posadila vedle ní.

Obě ženy vyměňovaly hořké úvahy.

„Ano,“ soudila lady Belthamová, které se Berta ptala na

Fantomase, posílena její sympatií, „ano, může se… Ale nechrne

minulost; je mi ohavná, chtěla bych ji zničit. Ach! kdybychom mohli

jednoduše začít znovu žít, popřít…“

Svým sladkým hlasem zeptala se Berta: „Kým jste nyní, lady?

Jak si říkáte?“

Lady Belthamová pozvedla své obdivuhodné oči k nebi. Její

pohled se zasmušil. „Jsem ženou muže, jehož nenávidím a jenž mne

klame. Utekla jsem a ještě mu utíkám jak z opovržení, tak z touhy po

pomstě.“

Berta naléhala: „Zůstaňte zde, zůstaňte s námi! Odpočiňte si

v míru a klidu tohoto venkova, miluji vás již tolik, myslím, že vám

nejsem nepříjemnou! Budeme dobrými přítelkyněmi!“

Lady Belthamová váhala, ale svedena nabídkou děvčete,

pohleděla na ni vroucím pohledem. Vtom se znovu zachvěla, a úplné

se vzpřímila. „Berto, mám strach z těch mužů! Stopují nás!“

Ale Berta, jež se ihned zvedla a pátrala po okolí, neviděla nic.

Lady Belthamová se mýlila, nebo se ti muži schovali.

„Vraťme se,“ navrhla vznešená paní, „vraťme se domů, jsem

znepokojena!“

Obě ženy rychle dostihly skrovného domku, kde matka Kateřina

kutila v domácnosti, zatím co otec Yxier opravoval své polní nářadí.

Tito dobří, staří lidé vůbec netušili, kdo je žena, kterou hostili, ba

nevěděli ani, jaké drama vzbouřilo život jejich vnučky.

Když obě ženy vstoupily, lady Belthamová dokončila vyprávění

o svých neštěstích a řekla Bertě: „Slyšela jste snad o záhadné

události, o nepochopitelném zločinu, který vzrušuje a pobuřuje

veřejné mínění, zvláště v Anglii. Běží o, jednoho zubního lékaře

anglického, jistého pana Garricka, jehož žena náhle zmizela. Tohoto

člověka, jenž má milenku, obviňují, že zavraždil svou ženu. Brání se,

ale jeho žena zůstává nenalezena.“

„Slyšela jsem o tom, četla jsem tu chmurnou historii v novinách,“

odpověděla Berta.

Lady Belthamová se záhadnou tváří ji nyní pozorovala.

Berta pokračovala: „Víte snad něco, lady, o tom dramatu, o tom

zločinu?“

„Snad,“ zašeptala lady Belthamová.

Berta dokládala: „Žena toho Dra Garricka, která zmizela, že by

byla –“

„Nuže?“

„Ze by byla –?“ opakovala Berta.

Lady Belthamová chtěla odpověděti; náhle se její výraz tváře

rozechvěl. Prudce zatáhla za rámě svou společnici:

„Vraťme se rychle, tamhle jsou ještě ti muži. Můj Bože, co mi

mohou chtít?“

IX. NEVINNOST FANY LEMERCIEROVÉ.

Kdo ho viděl jeti pohodlně usazeného v hloubi přepychové

limusiny, které se četní chodci na londýnských ulicích podivovali,

záviděl jistě šťastnému majetníku automobilu. Ale netušili, že byl

úzkostlivý, zamyšlený, a že měl duši naplněnu starostmi. Bohatec,

který se takto vezl pružně a bezpečně ve svém voze o čtyřiceti HP.,

nebyl nikdo jiný, než lord Duncan, bonboniér anglické královny

a chráněnec králův. Člověk tak významný ovšem mohl a musil

přitahovat pozornost davu, musil vzbuzovat žárlivost, být předmětem

všeobecné závisti. Četní chodci se za ním dívali a přáli si vroucně

vyměnit! své postavení s jeho; vznešený lord, když nebyl příliš

ponořen do svých úvah, roztržitě se díval okny svého vozu a záviděl

rovněž nejprostším pěším, které viděl, jak se tísní na vlhkém asfaltu

chodníků.

Toho rána se Londýn mrzutě probouzel. Velké město bylo celé

zamlžené, úplně zahalené neprůzračnou a žlutavou mlhou, která

způsobuje, že v pravé poledne se musí rozsvěcovat plyn a vysílat

elektrickými lampami co nejprudší světlo, aby se mohlo rozeznávat

okolí.

Necitelný, lhostejný k této chmurné malátnosti, lord Duncan

opustil spěšně svůj domov, aby se vydal do Parlamentu, jehož

slavnostní zasedání zahájí panovník; lord nemyslil tak na trůnní řeč,

kterou pronese král Jiří V., jako na své vlastní věci, na své osobní

starosti, které ho zajímaly mnohem více. V životě lorda Duncana

byla opravdu nepěkná vzpomínka, skvrna; byla to jeho směšná

a ponižující svatba s Nini Guinonovou, nevěstkou.*)

Bylo to ustavičné vyhrožování, které vyplývalo jen z toho

hrozného svazku, jímž byla prokázána existence jeho ženy,

oddávající se nejhorším pitkám. V tomto chmurném životě jediná

stopa naděje a radosti byla působena malou bytostí; příliš naivní lord

byl přesvědčen, že je otcem tohoto dítěte, protože věřil tehdy v lásku

*) Viz Fantomas: Policista apač.

Nini Guinonové. Toto dítě bylo jeho. Lord Duncan ctil velice

rodinné tradice; zachovával nehynoucí zásady, podle nichž v Anglii

pouta rodinná jsou pokládána za výjimečně úctyhodná a nezrušitelná.

Tak zapřisáhl se přenésti všechen cit, jehož srdce bylo schopno, na

dědice své rasy, na plod své krve.

Lord Duncan málo dbal, aby přišel včas do Parlamentu. Na jeho

rozkaz, řidič vybočil z pravidelného směru a zahnul směrem k Hyde-

parku. Lord zastavil svůj vůz u mřížových vrat, rozkázal řidiči, aby

na něho počkal. Pak kráčel sám pod stromy k jezdecké aleji.

Lordu Duncanovi bušilo srdce. Byla právě středa, den, který určil

minulou sobotu Nini Guinonové, že chce uvidět své dítě. Lord byl

silně dojat prohlášením své neřestné ženy o smrti dítěte, které hned

nato vyvrátila. Nemohl se ani dohádat, proč Nini tvrdila v rozpětí

několika okamžiků dvě věci naprosto si odporující. Kdyby byl věděl,

co se opravdu stalo, kdyby byl mohl jen tušit, kdo byl ve skutečnosti

detektiv Tom Bob, jemuž věnoval celou svou důvěru, věci by se pak

jistě jevily jinak z nového a zvláště jasného hlediska. Ale lord

Duncan, podváděn na všech stranách, byl neschopen vytušiti pravdu.

Jak určil, kráčel jezdeckou alejí, kde bylo málo chodců. Prošel tak

asi dvě stě metrů a nikoho nezpozoroval. Již se obával, že byl zas

jako jindy podveden svou hroznou ženou, když ji spatřil náhle

v záhybu cesty.

Nini Guinonová seděla na lávce; mladá žena, skromně oděná

v jednoduchou toilettu, nemající zdání pochybnosti nebo křiklavosti,

zdála se zcela úctyhodnou a slušnou. Lord Duncan se mimovolné

zastavil, aby potají pozoroval Nini Guinonovou. Potlačil prudké

pohnutí.

„Ach!“ myslil si, „kdyby byla jen poctivá, kdyby Nini zůstala

čistou, jak bych ji miloval! Měli bychom milou domácnost. Volni,

neznámi, skryti, ale jeden k druhému připoután svatým svazkem

lásky.“

Byl to sen, sen neuskutečnitelný. A lord Duncan byl nucen si

přiznati, že i kdyby Nini zůstala čestnou, jak si ji původně

představoval, život, o kterém rozjímal, by nikdy nenastal. Od smrti

svých příbuzných mu přinášelo postavení lorda nevyhnutelné

závazky.

Duncan byl vyrušen ze svých snů. Po boku Ninině se právě

zjevila graciesní a rozkošná silueta děťátka, chlapečka, kterého lord

až dosud nezpozoroval, protože dítě bylo schováno za sukněmi Nini

Guinonové. Byl to jistě jeho syn, malý Jack! Duncan se nemohl déle

udržeti a zrychleným krokem přistoupil ke skupině. Nini ho

postřehla, vstala, lehká červeň jí zbarvila tváře a spánky, oči jí zářily

pod těžkými víčky s dlouhými řasami. Lord Duncan byl uchvácen

nepopiratelným půvabem Nininým. Soudě, že jeho výčitky působily

na mladou ženu, usmál se na ni. Nini prostě přistrčila k němu dítě

lichotivým pohybem: „Malý Jack!“

Duncan, svrchovaně vzrušen, nenašel ani slova k odpovědi: jeho

pohled zvlhlý dojetím spěl od matky k dítěti a instinktivně hledal

v tazích hošíkových tahy matčiny. Pak se prudce vymanil ze svého

britského flegmatismu, sklonil svou vysokou postavu, vzal dítě na

ruku a přitiskl ho něžně na svou hruď.

„Jacku,“ zašeptal, „můj malý Jacku!“

Dítě udiveně a překvapeně pohlíželo na tohoto neznámého muže

svýma velkýma, tázavýma očima. Neusmálo se. Když ho lord

postavil na zem, naříkavě zašeptalo: „Mama!“

Nini Guinonová, až dosud nehybná, přispíšila k hošíkovi. „Buď

hodný!“

Lord Duncan kráčel nyní s Nini a malým Jackem. Opustili stinné

stromořadí a vydali se na cestu, v roubící ohromný trávník Hyde-

parku. Nebe se pozvolna jasnilo, mlha zmizela. Dítě podalo svou

ruku matce a intistinktivně podávalo druhou lordu Duncanovi. Lord

vyhověl přání děťátka; zakoušel zvláštní vzrušení a radost otcovskou,

když tiskl ve svých prstech buclatou ručku, jemně zavlhlou. V duši

lorda Duncana klíčil též jiný pocit a to zcela přirozený:

Procházejících stále přibývalo a mladý člen parlamentu se ptal

s úzkostí, zda mezi chodci, které potkával, není někdo známý, nebo

hůře ještě, někdo kdo jen jeho znal.

Londýn jako všechna velká města sbíral klevety. Hyde park mezi

jedenáctou hodinou a polednem je místo schůzek. Byla to zřejmá

neobratnost, kterou provedl bohatý lord, když si určil schůzku se

svou ženou. Lord Duncan počal se znepokojovat. Přes to, že si přál,

aby ještě dlouho mohl zůstat se svým synkem, uvědomoval si, že je

jižná čase, aby se od něho odloučil.

Nini Guinonová pokorně a pokrytecky se tvářila, když žádala

svého muže: „Vidíte, že jsem uposlechla; a tak nepokoušejte se už

vzíti mi mé dítě. Lépe se mnou vyjdete, když budete ke mně laskav,

než když mi budete vyhrožovat.“

„Ach, Nini!“ zvolal lord Duncan, „kdybyste jenom vy chtěla být

jinou, kdybyste jen tehdy –“

Ale mladá žena přerušila svého muže, svrašťujíc obočí: „Jděte!

Nedá se nic dělat! Nejsem stvořena pro sebe. Vše, co na vás chci, je,

abyste mne nechal na pokoji a abyste mi nekradl mé dítě!“

Lord Duncan neodpověděl. Byl to skutečně vážný problém, který

ho zaměstnával. Měl znovu vzíti dítě a vytrhnout je stůj co stůj

z příšerného prostředí, v kterém žilo? Ano, zajisté! byla to jeho

povinnost. Ale mohl to učinit tak, aby se nedotkl vlastní existence,

aby nebyl nucen odhaliti svou neobyčejnou situaci, svůj směšný

sňatek? To byl problém, který lord Duncan nemohl rozluštiti. Avšak

toho rána, uchvácen pohledem na svého syna, slíbil si, že vysoudí co

nejdříve rozhodné rozřešení.

Lord Duncan urychlil loučení z bázně, aby nebyl spatřen

a poznán, že se prochází v Hyde parku se ženou skromného

zevnějšku a že drží za ruku dítě. Byl ostatně svrchovaný čas, aby člen

Parlamentu odešel za svými vlastními věcmi. Lord Duncan vstoupil

do auta a rozjímal; přebíral ve své paměti nejnepatrněji slova a gesta,

jež řekl a učinil malý Jack v krátké rozmluvě. Avšak to nepůsobilo

na bohatého Angličana, jen jeden bod ho zaměstnával, jedna věc ho

znepokojovala. Mladý lord si musil přiznati, že ho až schvacuje

hrůzou: Tato schůzka, toto shledání, od něhož očekával mocné

vzrušení, prese všechno úsilí a vůli ho zanechalo velice klidným

a velice chladným.

To že byl ten podivuhodný hlas krve, který, jak ujišťují,

rozechvívá každé otcovské srdce? Duncan ho vůbec neslyšel, jeho

srdce zůstalo uzavřeno, hlucho k volání, která mohlo vyjádřit. A to se

mu právě zdálo tak strašným, tak nehodným poctivého člověka,

jakým byl, že si sotva odvážil přiznati.

Zatím co lord Duncan se vzdaloval a přecházel trávník, aby

dostihl mřížoví parku, Nini Guinonová zamyšlena a pohněvána

zůstala v stromořadí, pohlížejíc za svým mužem. Doprovázela ho

ohavným úsměvem, téměř hrozbou.

„Nemehlo!“, zahřměla, „Kdo by to řek, že mně nedá ani fuka,

abych ušila malýmu šaty.“

Ale zlá vzpomínka rozjasnila její hezký obličej: „Na příklad, ta

historie s fakanem se povedla! Výtečný otec viděl v něm přec

nebožtíka –! No tak, vymáznem,“ rozhodla se a táhla malého Jacka

za ruku.

Nini Guinonová však nepokračovala ve svém plánu. Spatřila

právě na křižovatce skupinu hudebníků, kteří se hotovili hrát.

Zvědavá, oči na stopkách jako pravá Pařížanka, Nini se vmíchala do

zástupu a s otevřenými ústy zevlovala s velkou zábavou na kočující

orchestr. Byla to skupina velice veselá, složená aspoň z dvaceti

hudebníků, opatřených pozouny a flétnami; jeden z nich, velký,

hubený chlapík nesl na svém zvadlém břiše obrovský buben

s cymbálem. Všichni hudebníci byli oblečeni do tmavých uniforem

a měli čapky Ozdobeny širokým Červeným prýmkem. Kolem nich

poletoval zástup žen, vyšňořených tak neelegantně, jak jen si možno

pomyslit. Většinou byly staré a ošklivé; rozdávaly programy,

shromažďovaly posluchače, dělaly hroznou reklamu. Nini

Guinonová nevěděla proč. Ale nadarmo nebydlila rok v Londýně.

Hezká Francouzka spatřila v tom korouhev, která se rozpoutala ve

větru. Poznala ihned lidi, kteří byli před ní!

„K čertu!“ zašeptala, „dyť je to Armáda spásy! Hurá, budou se

radovat!“

Nini viděla už několik z těch ceremonií pod širým nebem, při

kterých zpívaly žalmy nejnověji obrácené na víru, poslední rekrutky

nábožného vojska; potom stoupaly na lavice, na židličky, třebas i na

žebřík, aby vypověděly obecenstvu svůj příběh obrácení s velkou

zásobou gest a citu.

Nini Guinonová vklouzla do první řady zástupu. Jedna žena

z Armády spásy jí podávala list, který Nini s počátku odmítala,

protože myslila, že bude musit platit. Žena vtom se prudce zastavila

a sklonila se k malému Jackovi. Pohlížela na dítě s takovou

setrvačností, že Nini stále jsouc na číhané, počala se zmepokojovati.

Náhle žena lorda Duncana cítila, jak zesiná! Zdálo se jí, že

rozdavačka prospektů právě zašeptala téměř neslyšitelně jméno,

křestní jméno a to Daniel! Pohyb zástupu oddělil Nini od ženy

z Armády spásy. Nepravá matka dítěte toho použila a zmizela tak

rychle, jak jen mohla.

Nini Guinonová pozvedla Daniela na ruku, pokynula jednomu

kočáru, vrhla se do něho, dávajíc a dresu kočímu.

„Bože, to sem měla nahnáno!“ hučela Nini, zatím co povoz

vyrazil.

„Pane coronere!“

Muž, který byl takto osloven, obrátil se jediným pohybem. Před

ním stála jedna důstojnice z Armády spásy; se sklopenýma očima

očekávala, jak se zdálo, jeho odpověď.

Pan coroner neměl rád, když ho někdo volal tímto způsobem,

neboť jeho obličej cihlové barvy se fialově zbarvil. Pan coroner byl

člověk sanguinický, velice přístupný náhlé prchlivosti; zřejmě byl

předurčen k tomu, že jednoho krásného dne, ho raní mrtvice.

Drtil svým pohledem důstojnici, ale ta se ještě k němu přiblížila

a opakovala klidným hlasem: „Pane coronere, musím s vámi

mluvit!“

A v tu chvíli poznal úředník osobu, která stála před ním.

„Paní Davisová! Vy a v tomto kostýmu?“

„Všechny kostýmy jsou dobré pro detektivy, pane. Musím vám

něco naléhavého říci. Jsou tomu sotva dvě vteřiny, co jsem uviděla

v zástupu –“

„Paní,“ přerušil ji coroner. „Park není vhodné místo, abyste mi tu

oznamovala své raporty.“

„Pane,“ naléhala paní Davisová, „ujišťuji vás, že čas spěchá.

Tento zástup roste, dítě může zmizeti.“

„Paní Davisová, ztratila jste rozum? Co to znamená?“

Důstojnice učinila posunek nelibosti. „Příliš pozdě!“ Vzrušeným

pohybem ukázala na povoz, do něhož právě vstoupila Nini

Guinonová s dítětem.

Coroner předstíral odměřené chování; netušil zájem své

společnice. Pokračoval v kazatelském tonu: „Paní Davisová, jest-li

musíte se mnou mluvit, najdete mne doma dnes odpoledne od dvou

hodin.“

Paní Davisová stěží slyšela tato slova; s námahou rozrážela dav.

Snažila se dohoniti povoz, který v dáli ujížděl; marně! Ani číslo

povozu nemohla rozeznati, byl již příliš daleko.

*

Pan Tilping, úředník, vykonávající vysokou funkci coronera,

která se rovná hodnosti našich vyšetřujících soudců, bydlel u nádraží

Paddington v Londýně v koketní vilce, obklopené zahradou. Byl to

muž padesátiletý, bohatý jako všichni jeho kolegové, pozoruhodný

a vážený. Měl četnou rodinu, děvčata a hochy, kteří by stačili založit

celou kolonii.

Letošního roku po několik měsíců byl pan Tilping sám ve svém

prostorném a přepychovém příbytku. Jeho žena cestovala po Egyptě

se svou nejstarší dcerou, tři chlapci byli v Indii, dva se plavili

v hodnosti lodních praporčíků, a čtyři nejmladší slečny Tilpingovy

byly na letním bytě v New Yorku.

Čekaje na paní Davisovou, jak bylo v parku smluveno, pan

Tilping kouřil blaženě svou dýmku na verandě, která spojovala jeho

dům se zahradou. Vtom se objevila služka a ohlašovala mu

„návštěvnici, která usoudila, že je zbytečné, udávat své jméno“.

Pan Tilpeng rozuměl, co to znamenalo; rozkázal služce, aby

osobu uvedla na verandu. Po několika okamžicích paní Davisová

stála před ním.

Byla to žena asi čtyřicetiletá, která nepochybně bývala velice

hezká, neboť ještě nyní nesla stopy své krásy. Lehká zavalitost,

charakteristická v jejím stáří, zahalovala její postavu, která byla jistě

graciesní a elegantní. Byla to žena, která ještě mohla sváděti,

upoutati a udržeti pozornost mužů.

Paní Davisová byla provdána deset let za námořního dohazovače

ze Southamtonu. Tento výtečný muž zemřel a zanechal své vdově

malé jmění, které však nepostačilo, aby mohla žiti jen z jeho úroků.

Paní Davisová se tehdy vrhla velice odvážně do práce a vybrala si

zaměstnání pro ženu dosti podivné. Vstoupila k policii, stala se

detektivkou. Ovšemže vdova po námořním dohazovači měla

skutečné disposice k tomuto zaměstnání, neboť zakrátko na sebe

upozornila a postupovala rychle. Za půl roku se již zdálo, že paní

Davisová přichází na vrchol své kariéry. Po posledních volbách

v Scotland Yardu byla dokonce promována za člena rady pěti, rady

složené, jak bylo známo, z pěti nejbystřejších detektivů, majících

největší zkušenosti, které se mohou nastřádat ve Spojeném

království. Paní Davisová měla výtečné vlastnosti: takt, delikátnost

a intuici, které z ní činily detektivku prvního řádu.

Když vstoupila paní Davisová ke coronerovi, nezdržovala se

úvody, vědouc, že čas jsou peníze; ihned se dotkla věci, která ji

přiměla požádali úředníka o schůzku.

„Pane coronere, vy jste zpraven o věci Garricka a Fany

Lemercierové, pravda?“

„Správněji řečeno,“ vysvětloval pan Tilping, „jsem dokonce

pověřen vyšetřováním této zločinné aféry. Čeho je vám zapotřebí?“

„Pane coronare! Garrick je obviněn z vraždy své ženy a Fany

Lemercierová ze zavraždění svého synka, malého Daniela.“

„Docela správně, paní.“

„Pane coronere, Fany Lemercierová je nevinna na vraždě dítěte.“

„Skutečně, paní?“ ptal se coroner a ihned připojil: „Doufám, že

mi podáte důkaz pro to, co tvrdíte?“

„Zajisté, pane!“

Paní Davisová vytáhla ze své kabelky fotografii, kterou položila

před úředníka.

„Tu je portrét dítěte Fany Lemercierové, malého Daniela. Tato

fotografie byla vyhotovena v atelieru Sigissimonsově, tři dny po

odjezdu Fany Lemercierové, když prchala na palubě „Viktorie“,

Mám důkaz, že otisk nese pozdější datum výrobku než její odjezd.“

„To je veliký důkaz, paní, který mi přinášíte ve věci Fany

Lemercierové. Byl jsem i dříve dosti nakloněn pokládat tu ženu za

nevinnou a přijmouti její obranný systém. Různá svědectví, která mi

byla učiněna během vyšetřování, mě přesvědčují, že s dobrým

svědomím mohu věřiti, že malý Daniel nebyl vůbec zavražděn svou

matkou, ale prostě uloupen jisté neděle odpoledne, když Fany

Lemercierová odešla nakoupit. Jediná věc, která by se jí mohla

vytknout a která zjevně se staví proti ní – ač my nesoudíme podle

zdání – je fakt, že nechala své dítě samotné, zatím co se vzdálila.“

Paní Davisová znala mnohomluvnost coronerovu Zdržovala se

důsledně ho přerušit; věděla ze zkušenosti, že kdyby přerušila jeho

řečnickou periodu, že by začal zas od počátku. Když dokončil, paní

Davisová vítězně oznámila: „Mám ještě něco lepšího, než to, co jsem

vám ohlásila, pane coronere: Viděla jsem dítě živé.“

Coroner vyskočil se svého křesla: „Vy jste je viděla, kdypak?“

„Dnes ráno.“

„Kde pak?“

„V Hyde-parku, pane!“

„Sapristi, paní Davisová!“ vytýkal jí úředník, „proč jste to hned

neřekla! Byli bychom je ihned sebrali a snad bychom dostali

i chlapíky, kteří je bezpochyby uloupili.“

Paní Davisová se usmála: „Ovšem, pane, nebyla bych si přála nic

lepšího, ale byla jsem v zástupu. Nemohla jsem mluvit příliš hlasitě

ze strachu před prozrazením, a mimo to jste mi naznačil, abych

mlčela.“

„Já jsem vám naznačil – já že vám naznačil –!“ huboval coroner,

který ustavičně zapaloval svou vyhaslou dýmku, přecházeje

dlouhými kroky po verandě. „Ostatně nechme toho; o to už neběží.

Ale musíme nalézti rozhodně toto dítě. Víte, kde je?“

Paní Davisová zavrtěla záporně hlavou. „Nevím, pane, ale budu

to vědět brzy; je to otázka několika dní, snad hodin: Hlavní je podle

mého skromného náhledu, že nevinnost Fany Lemercierové je

dokázána.“

Coroner připojil: „To je naprosto i mé mínění, paní, bylo již dříve

mým míněním, když jsem obracel zřetel na četná svědectví, která

jsem vyšetřil. Hotovím se propustiti už zítra Fany Lemercierovou na

svobodu.“

Paní Davisová, vidouc úředníka v tak dobré náladě, neváhala se

ho poznovu zeptati: „Pane Coronere?“

„Co pak, paní?“

„Pane coronere, kdy propustíte na svobodu jiného nevinného?

Našeho přítele, kolegu, detektiva Toma Boba?“

Úředník svraštil obočí: „Nerozumím vám, paní!“

„Pane coronere,“ naléhala paní Davisová, „vy víte dobře, že

Garrick a Tom Bob je jedna a táž osoba, a že je nemožno věřit

v provinění Toma Boba!“

Úředník se vážně zatvářil, zamlčel se na chvíli a pak slavnostně

prohlásil pln povýšenosti: „Jsem dalek usuzovat jako vy. Mám

dokonce úplně opačné mínění, než vy. Garrick, zubní lékař, je velice

přesně obviněn ze zavraždění své ženy a dokud nebude zproštěn

tohoto obvinění, podržím ho ve vazbě. Věřím rád, jako vy, že

Garrick a Tom Bob je jedna a táž osoba. Ale Tom Bob nebo Garrick

na mne působí dojmem odvážného lupiče a předpokládám, že je

velice schopen zkusiti, zda převaha jeho hodnosti detektiva uvede

v pochybnost provinění člověka soukromého. Byli policisté zločinci

a jsou jimi ještě.“

Paní Davisová neuctivě pokrčila rameny: „Možná, pane, ale ne

takoví jako je Tom Bob. Pomyslete přec, šéf rady pěti, náš šéf!“

„Paní“, poznamenal soudce, „vy víte líp, než kdo jiný, že v našem

zaměstnání musíme jít prese vše. Detektivové, členové rady pěti jako

Tom Bob, jako vy, Shepard, těší se takové svobodě, a takové důvěře

se strany svých šéfů, že je jim dokonale možno páchati dlouho zlo,

aniž jejich nejintimnější známí o tom něco tuší, neskládají účtů

nikomu, následkem… –“

„Pane coronere,“ prosila paní Davisová, „ujišťuji vás, že Garrick

– Tom Bob je nevinen. Osvoboďte ho, prosím!“

Coroner přerušil rozhovor významným gestem a zakončil těmito

rozhodnými slovy: „Paní Davisová, já tvrdím, jako coroner,

pověřený vyšetřováním věci, o níž hovoříme, že Garrick – Tom Bob

je vinen a pokládám Garricka – Toma Boba až do formálního důkazu

opaku, že je vrahem své ženy. – Paní Davisová, má úcta!“

X. RADA PĚTI.

„Zatraceně! to je zrovna tak jako by někdo chtěl, aby sloup

z Trafalgaru se sám přenesl na londýnskou věž! Nikdy se tenhle

zámek nebude třpytit, a to proto, že by bylo zapotřebí sucha, aby se

uchoval. Ale když ne déšť, tak padá mlha! Eh! buďme filosofy,

máme dělat to nebo něco jiného. A především si zapalme dobrou

fajfku. Je to jedno. Kdyby mi poddůstojník svěřil jiný úkol, nehněval

bych se. Škrábat tenhle zlořečený zámek starým nožem, třít jej pak

skelným papírem, dřít jej tak silně jako dobyvatel Derby po vítězství

a docela bezvýsledně, to je opravdu znechucující. Ostatně jsou ještě

větší nešťastníci než jsem já!“

Starý Teddy, jeden ze strážců vězení Old Baily, nejslavnějšího

žaláře, kde jsou drženy ve vazbě osoby pro přečiny nebo zločiny,

promlouval takto jednoho odpoledne, zabývaje se vytrvale avšak bez

chuti čištěním objemného zámku nízkých dveří, právě tak

červotočivých, jako jejich zámek byl prožrán řezem. Starý Teddy

měl proč si naříkat na špatné počasí.

Bylo to v prvních dnech měsíce máje a přes sliby kalendáře, jaro

se ještě neohlásilo v Londýně jasným a veselým dnem. Bylo stále

pochmurné počasí, plné žlutých mlh a lezavá vlhkost podporovala

chlad i revmatické bolesti.

Prostor, v kterém se pohyboval starý Teddy, neměl nic, co by

mohlo zmírnit nepříjemnost dne. Byl to prostraný dvůr, obklopený

černými budovami, jejichž okna byla pevně zamřížována. Jen málo

chodců tu přecházelo; všichni, kteří náleželi k personálu věznice,

nosili tmavou uniformu dohližitelů nad vězni. Ticho bylo kolkolem;

zdálo se, jako by tu byl člověk vzdálen na tisíc mil od všech

obydlených míst, a nikdo by byl netušil, kdyby to předem nevěděl, že

tento chrám ticha a klidu byl docela blízko Strandu, nejrušnější

a nejživější tepny londýnské City.

Když si Teddy zapálil pečlivě svou dýmku, napřed zhluboka,

několikráte s rozkoší zabafal a pak se znovu chopil své práce; třel

s resignací starý zámek, který se vůbec nechtěl zbavit svého rezavého

krunýře. Neobyčejný hřmot vyrušil dohližitele z práce; Teddy se

obrátil.

Těžká vrata vězení, která příbytkem vrátného souvisela s ulicí,

právě se pootevřela a propustila několik osob; dohližitel jich zprvu

nepoznal.

Zahuboval, důkladně si odplivuje na vlhké dlaždice dvora:

„Zatraceně, zas několik dotěravců! Ale vždyť není přece sezona

cizinců a pak je příliš pozdě na návštěvu místností a galerií, které se

ukazují veřejnosti. – Co sem čert nese ty lidi! Hele! vždyť je jich celý

regiment!“

Starý Teddy ve špatné, zuřivé náladě, přeháněl. Osoby, které se

k němu blížily, přecházejíce zvolna dvůr, tvořily ve skutečnosti

skupinu, malou skupinu, skládající se jen ze tří členů: dvou pánů

a jedné dámy.

Teddy se bezděčně blížil k přicházejícím. Sotva učinil několik

kroků k nim, vzkřikl: „Pane Sheparde? jak se máte?“

Teddy se opravdu setkal s detektivem, kterého tak Často

příležitostné potkával v chodbách Old Bailey při svém zaměstnání.

Shepard s přívětivým úsměvem podal svou robustní ruku

dohlížiteli, ale poněvadž Teddy mu chtěl dáti plno otázek, přerušil ho

gestem: Shepard vytáhl ze své kapsy složený papír, jehož oficielní

vzhled neušel důvtipu žvanivého a hovorného strážce.

Byl to rozkaz přicházející z kancléřství. Shepard jej mlčky podal

Teddymu; starý dohližitel četl.

„Nechte předvésti obžalovaného Garricka detektivu Shepardovi

a dvěma osobám, které ho doprovázejí. Výslech nechť se děje

v hovorně beze svědků. Avšak dva strážníci nechť se postaví na stráž

venku přede dveřmi.“

Povolení takto formulované bylo podepsáno coronerem t. j.

úředníkem, který zastává v Anglii funkci vyšetřujícího soudce, když

běží o provedení postupu, týkajícího se přečinu nebo zločinu.

Starý Teddy mechanicky pohlížel na listinu, pak na své

společníky, kteří nehybně stáli, čekajíce, až se starý dohližitel

rozhodne je uvésti na udané místo.

Teddy vložil zdvořile svou dýmku do kapsy, utřel si své ruce celé

žluté od rezu, pak dotýkaje se své čapky, oznámil Shepardovi svůj

úmysl: „Odcházím, abych dal podepsati vaše povolení v kanceláři

ředitelství. Pak hned půjdeme do spisovny, kde pošlu pro vězně. Vy

ho budete očekávat v hovorně, tak jak je rozkázáno v listině

coronerem. Doufám, že nebudete dlouho čekat.“

Stále mlče Shepard sklonil hlavu na znamení souhlasu, a Teddy,

který pronesl svou řeč v naději, že detektiv mu podá vysvětlení jak

o osobách, které ho provázely, tak i o vězni, kterého navštívil,

poznav, že jeho pokusy byly marné, rozhodl se vyplnit nezbytné

formality.

Za nějakou chvíli Shepard a jeho společníci byli uvedeni do

hovorny, prostorného sálu s klenutým stropem, s vysokými okny,

opatřenými závorami; v sále byly přichystány jediné čtyři židle.

Vstupovalo se do něho jen malými nízkými dveřmi. Návštěvníci

čekali ještě dvě nebo tři minuty a pak dveře, kterými přišli a které

byly za nimi pečlivě uzavřeny, se poznovu rozevřely, propouštějíce

jednoho muže: Muž rychlými kroky, s živým pohledem

a usměvavým obličejem přicházel k návštěvníkům podávaje jim obě

ruce.

Dveře se po třetí zavřely za ním. Čtyři osoby zbyly samy

v hovorně. Mohly hovořit beze svědků.

Vězeň, kterého sem uvedli, nebyl nikdo jiný než Garrick, nebo

lépe řečeno Tom Bob, slavný detektiv, který až do nedávná předsedal

radě pěti, byv vybrán svými kolegy, protože byl nesporně

nejdovednější a nejváženější. Tom Bob, o němž nikdo netušil, že je

to Fantomas!

*

Anglická policie není-li lépe organisována než policie jiných

civilisovaných národů, je aspoň v mnohem větší vážnosti a je též

mnohem lépe placena. Skládá se ze dvou kategorií policistů velice

rozdílných.

Jsou to především strážcové bezpečnosti t. j. policisté, jejichž

hlavní funkce je bdíti nad veřejným pořádkem, zatýkati osoby

dopadené při činu, propůjčovali podporu a pomoc občanům, kteří se

utíkají pod jejich ochranu, a zkrátka prováděti dohlídku. Policisté,

všichni oblečeni do uniformy, jsou rozděleni na pluky a jako

u vojska mají své důstojníky, kteří postupují od nejnižších až

k nejvyšším hodnostem. Mimo to skládají též sbor hasičů, nejlépe

organisovaný ze všech států.

Druhá část anglické policie, delikátnější, ale důležitější, se skládá

ze skupiny mužů, jež bychom mohli přirovnati k inspektorům

bezpečnosti. Jsou to detektivové nebo civilní agenti, kteří ustavičně

pátrají, studují, zkoušejí, vyhledávají a prokazují tím větší služby

společnosti, protože těží z incognita, jsouce stále oblečeni v civilu.

I ve třídě detektivů je též opravdové důstojnictvo, ale ustavuje se ne

tak přímo jako důstojnictvo policistů. Hodnost detektiva plyne spíše

ze skutků než z právního postupu; soukromá iniciativa, získané

úspěchy jsou jediné elementy postupu a tím i zvýšení služného. Nad

sborem detektivů je nejvyšší policejní rada, mající pět až sedm členů

a skládající se z nejlepších detektivů, z nichž každý je zvláště

vynikajícím specialistou ve svém oboru.

Když běží o proniknutí záhadné, delikátní nebo komplikované

věci, o vyhledání neznámého nebo obratného zločince, tato rada se

shromáždí, detektivové debatují o věci a podle okolností označí

jednoho nebo několik ze sebe, aby se ujali sami řízení pátrání. Výběr

se děje naprosto svobodně, řídí se schopnostmi jednotlivců.

Diskrétní svým povoláním, nedůvěřiví z nezbytnosti, detektivové

a členové rady pěti se navzájem málo znají. Často některý z nich

v obyčejném životě vystupuje jako osobnost, kterou jeho kolegové

naprosto neznají.

Toho roku vrchní rada detektivů se skládala z těchto pěti členů.

Byl to detektiv Shepard, muž asi čtyřicetiletý, bývalý voják, který

započal svou kariéru v Egyptě; jeho specialitou bylo vyhledávání

zločinců, vpády do putiky a dohlídka nad anarchisty.

Pak Irčan, jménem French, mladý muž pln nadšení, ještě ne

třicetiletý, jenž byl teprv nedávno u policie. Rada pěti ho ocenila

nejen pro jeho důvtip, ale rovněž proto, že mluvil několika jazyky

a měl neobyčejnou schopnost v maskování.

Třetí člen rady byla nečekaná osobnost, byl to kněz, náležející

k oficielní církvi francouzské, duchovní Wiliam Hoppe. Velice

přesný a především velice poctivý, reverend Wiliam Hope nikdy

nevyužíval své hodnosti zpovědníka vězení, aby zužitkoval zpovědi,

které mu byly svěřovány jako zástupci Boha. Když navštěvoval

vězně, nikdy jim neopominul říci, že je též detektivem, tak aby se

rozhodli buď mluvit nebo ne, buď dáti přednost návštěvě jiného

kněze, nevykonávajícího jiné funkce.

Jedna žena rovněž náležela do rady pěti: byla to paní Davisová.

Konečně pátý detektiv z nejvyšší rady nebyl nikdo jiný, než

slavný Tom Bob, známý po celé Anglii; jeho obor byl důležitý úkol

tajné, všeobecné dohlídky nad policií mezinárodní a politickou. Byla

to úloha nejobtížnější, byla též nejdůležitější a nejváženější. Tom

Bob byl ceněn nejen svými šéfy, ale i svými kolegy. Měl vlastnost

absolutně podivuhodnou, diskrétnost. Nikdy ani jeho nejintimnější

přátelé nemohli se nic dověděti o jeho privátním životě; nevěděli

o jeho stycích, nevěděli, co dělá. Byl to agent mlčenlivý, přímo

ideální.

A bylo zapotřebí neobyčejného sběhu událostí, které Shepardovi

pomohly odkryti na palubě „Viktorie“, že Dr. Garrick nebyl nikdo

jiný, než jeho kolega, které dovolily tomuto detektivovi pozvednouti

cíp závoje, zakrývajícího očím všech privátní život Boba, o němž se

jeho čtyři spolupracovníci shodli v názoru, že je ve svém zaměstnání

nejlepším z nich, a byli by ho rádi přijali za šéfa, kdyby se byla

nezbytnost toho dostavila. Ve shodě s přáním samého Toma Boba

a též i coronera, zatčeni slavného detektiva pod jménem Dra

Garricka bylo drženo přísně v tajnosti jen proto, aby nebylo

veřejnosti odhaleno, že obě osobnosti vlastně byly jedna a táž. Tom

Bob zažádal o tuto milost spíše v zájmu obecném než vlastním, jak

myslili.

„Obviňují mne,“ řekl, „ze zločinu, který se vlastně týká jen dra

Garricka, a nemá žádného vztahu s činností Toma Boba. Moje

zatčení musí být jen provisorní a mé osvobození musí nastati, až se

najde paní Garricková. Myslím, že je zbytečné prozraditi se četným

osobnostem, před nimiž mám zapotřebí býti neznám, abych mohl

prováděli svá pátrání.“

Tato úvaha byla oceněna vyššími úřady a tak povolili Tomu

Bobovi, že se nebudou odvolávat na jeho hodnost detektiva, aby

projevili zvláštní přízeň. Jednaje takto, Tom Bob dokázal, že je

výtečný psycholog, a zároveň že ctí zákony své země, které vyžadují,

aby každá osobnost, podezřelá z těžkého přečinu, byla uvězněna

a souzena nato způsobem nejnestrannějším a nejpřísnějším.

Shepard a Tom Bob, kteří se cestou dosti úzce spřátelili, shodli se

na tom, aby nezávisle na ředitelích spravedlnosti a úřadu povolaného

vyšetřit věc, jediné členové rady pěti se dověděli o dvojité osobnosti

vězňově.

Od prvních veřejných výslechů, když se Garrick dostavil k soudu,

nebylo vůbec mluveno o Tomu Bobovi; s obou stran byla zachována

konvence. Bylo skutečně zapotřebí, aby nebylo žádných pochyb

v budoucnosti, aby Garrick vyšel z vězení s hlavou vztyčenou, úplně

zproštěn všeho obvinění, aby Anglie mohla zcela věnovati Tomu

Bobovi svou důvěru a svou úctu.

Několik dní po odvedení svého vězně a kolegy do žaláře v Old

Bailey, Shepard požádal ooronera o povolení, aby směl vězně

navštíviti s druhými členy rady pěti. Nebylo to proto, že by měl s

Tomém Bobem lecjaký rozhovor, ale aby s ním pohovořil o zločinné

aféře, která nejvíce zaměstnávala v tomto okamžiku veřejné mínění,

totiž o jeho vlastní věci.

Avšak zvláštní věc, tento Tom Bob, se zabýval zkrátka

vyšetřováním, které se ho týkalo; řídil sám tato pátrání, používaje

svých svobodných kolegů jako pomocníků. Ach, byla to neobyčejná

situace, která byla jako stvořena jen pro Fantomase!

*

První slovo, kterým se Tom Bob, vstupuje do hovorny, obrátil na

Sheparda, bylo: „A Fany Lemercierová?“

„Propuštěna – osvobozena!“ odpověděl detektiv.

Tom Bob hluboce vzdechl potěšen. Shepard mu několika

rychlými slovy vysvětlil, že obvinění z vraždy dítěte bylo

odstraněno. Objev paní Davisové o existenci malého Daniela po

odjezdu jeho matky do Kanady, úplně prokázal její nevinnost na

ohavném zločinu, který jí byl přisuzován.

Uspokojen osudem své milenky, Tom Bob se nyní úzkostlivě

vyptával svých kolegů po Danielovi. Spěšně se tázal paní Davisové:

„Máte nějaké stopy, drahá přítelkyně? Doufáte, že brzy najdete to

dítě?“ Připojil, stíraje si slzy: „Ach! snášel bych bez reptání

nejstrašlivější obvinění, kdybych věděl, že malý Daniel je vrácen své

ubohé matce, která ho zbožňuje nejvíc ze všeho na světě, víc,

bohužel, než mne samého!“

Šlechetnost nešťastného milence zdála se tak upřímnou, že

detektivové, jeho kolegové, přec zvyklí lidským bolestem, nemohli

se ubrániti dojetí.

Ale zatím co paní Davisová přisahala Tomu Bobovi, že udělá vše

možné, aby našla dítě, a co French rovněž sliboval, že se pustí též do

hledání Daniela, Shepard změnil prudce předmět hovoru.

„Tome Bobe,“ prohlásil, klada přátelsky svou ruku na rameno

vězně, který se zdál zničen svou bolestí otcovskou a vůbec

nepomýšlel na vlastní situaci. „Tome Bobe, je třeba, abychom vás

zachránili, my vás chceme zachránit.“

Slavný detektiv pohlížel na svého kolegu s tváři pomatenou, ale

vděčnou. Po chvíli ticha Shepard pokračoval velice klidně: „Je tu jen

jediný prostředek, drahý Tome, to jest najít vaši ženu. I kdyby odjela

k severní točně, my ji najdeme!“

Tom Bob po těchto povzbuzujících slovech potřásl hlavou.

Zamlčel se na chvíli, ponořen do hlubokých úvah, pak zvolna

vysvětloval: „Paní Garrickovou, drazí přátelé, bude obtížněji nalézti,

než si myslíte. A to jen z toho důvodu, protože odjela s úmyslem,

aby způsobila domnění, že já jsem původcem jejího zmizení.“

„Proč?“ ptal se French.

„Jste mlád,“ pokračoval Tom Bob, pohlížeje na Irčana s útrpností,

„a je tak líp pro vás. Ale vaše otázka mi dokazuje, že je třeba vám

vysvětliti něco z našeho soukromého života. Paní Garricková byla

žárlivá, velice žárlivá na mne. Jestli nevěděla a ještě neví o mé

hodnosti detektiva, ví však, že jsem měl milenku, kterou jsem

zbožňoval. Mnohokráte se paní Garricková pokusila mne znovu

uchvátit a přimět mě k rozchodu s Fany Lemercierovou. Ubohá žena!

nehněvám se na ni proto, byla to její povinnost a pak také zákon

jejího srdce. Ale nemůžeme rozkazovat lásce. Nemiloval jsem více

paní Garrickovou, miloval jsem Fany a miluji ji ještě s nesmyslnou

vášní. Na žádosti paní Garricková jsem odpovídal pohrdáním,

přiznám se, opovržením! Paní Garricková velice se mnou trpěla,

přiznávám to. Přisahala, že se pomstí; mstí se a odvažuji se říci, že je

velice bystrá a velice obratná, poněvadž jen pouhým zmizením se jí

podařilo uvrhnouti do vězení a obviniti z vraždy muže, detektiva

Toma Boba, s kterým by si nejméně měla zahrávat!“

„To je velice správné,“ podotkl Shepard, „a myslím, že paní

Garricková vůbec není neobratnou.“

Paní Davisová připojila: „Zeny mají strašnou vynalézavost, když

běží o jejich vášně. “*)

„Běda!“ zamumlal Tom Bob.

French, Irčan, poslouchal, aniž pronesl slova, rozmluvě svých

kolegů, na které pohlížel jako na své představené. Ale ačkoliv litoval

paní Garrickovou, že byla tak nešťastně opuštěna, jeho přímá duše se

bouřila při myšlence, že žena, i když byla okla mána, mohla muže

vehnati do tak strašlivé situace, v jaké byl nyní Tom Bob!

V přítomnosti Toma Boba, tři detektivové zvyklí jeho vedení,

nebo aspoň vyšší autoritě svého kolegy, neodvážili se vysloviti

myšlenku, navrhnouti plán k pátrání. A přece musilo se včas jednat.

Již tři neděle uplynuly, kdy paní Garricková nijak nevyrušována

měla čas odjeti hodně daleko. Zajisté se dozvěděla z novin o zatčení

svého muže. Kdyby byla litovala svého činu, želela svého útěku,

obávala se trestu, který hrozil jejímu manželu, byla by se přec

objevila, ukázala, třebas jen napsala, a všecko obvinění by se tím

zrušilo. Jestliže tak paní Garricková neučinila, stalo se jediné proto,

že nechtěla.

To neobyčejně komplikovalo úlohu detektivů. Běželo o to, nejen

najít osobu, o jejímž pobytu nevěděli, ale ještě vyhledat osobu, která

se úmyslně skrývala.

„My ji najdeme! my ji najdeme!“ mumlal French se sevřenými

zuby. Avšak mladý Irčan vůbec neuvažoval, jak by se to provedlo.

Shepard metodicky a přesně se chtěl vyptávat: „Hleďme, do

kterých zemí mohla paní Garricková pravděpodobně odjet?“

Tom Bob ho ihned přerušil: „Neztrácejte čas takovými otázkami.

Svět je veliký a s této strany nedá se nic v problému dělat. Věřte mi,

Sheparde, znám paní Garrickovou a dám vám radu, které se snad

podivíte. A přece jen touto radou se musíte říditi, chcete-li nalézti

mou ženu, jste-li žádostiv, jak jste přisahal, vidět mě co nejdříve

zbavena viny.“

*) Viz Fantomas: Juve centra Fantomas.

Shepard beze slova, bez pohybu, visel na rtech Tomu Bobovi,

který pokračoval: „My, detektivové angličtí, jsme policisté velice

schopní, velice obratní a všeobecně vážení za své velké zásluhy.

Avšak musíme si přiznati, neboť to není chvíle, kdy bychom si

navzájem dělali poklony, že naše schopnosti nevystupují z hranic

dobré prostřednosti; plníme své úlohy s inteligencí a oddaností, jsme

dobrými ba výtečnými úředníky, ale nejsme genii.“

„Co tím chcete říci?“ zeptal se Shepard, který nechtěl přerušiti

tento zvláštní úvod.

„Toto,“ odvětil Tom Bob: „Z důvodů, které vám nemohu

vysvětlit, ale které pokládám za výtečné a důkladné, jsem

přesvědčen, že jen jediný muž na světě vzhledem k své obratnosti,

svému nadání, své ceně je schopen, aby našel paní Garrickovou,

jestliže k tomu svolí. Tento muž je naším druhem; policista, jenž

zvolna po dlouhá léta svou obratností, svou odvahou, svou logikou,

svou inteligencí si zjednal místo největší důležitosti. Je to člověk,

který nedbaje profesionálních malicherností, boře tradice, postupuje

i proti svým nadřízeným, dokonce i proti soudu, prohlásil válku

nejobávanějšímu zločinci naší doby; vy uhodnete, koho chci

jmenovat! Jde tu o jednoho Francouze, inspektora bezpečnosti Juva!“

„Juve!“ vzkřikl Shepard, „je možno, že máte v takové úctě toho

člověka –“

„Ano,“ přerušil ho Tom Bob tónem, který nepřipouštěl námitek.

French, Irčan, zvolal spontánně: „Ale, Juve, to je přec protivník

Fantomasův!“

Hořký a záhadný úsměv bloudil na rtech Toma Boba; zdálo se, že

naváže, doplní větu mladého detektiva, ale spokojil se, že prostě

zašeptal:

„Tak jest, Frenchi, tak jest.“

Avšak Shepard, který celkem přijímal bez reptání rady svého

kolegy a přítele, nadhodil tuto poznámku:

„Jak by Juve mohl věděti, kde je paní Garricková? Jaké vztahy by

mohl mít tento francouzský policista k ženě –“

Tom Bob přerušil zas svého kolegu, hroze mu prstem: „Sheparde,

příteli,“ usmíval se, „zdá se mi, že vzrušení mate vašeho ducha tak,

že není schopen uvažování. Neběží tu o odhalení skutečného vztahu

mezi Juvem a paní Garrickovou, běží o to požádati Juva, aby vlastně

vytvořil tento vztah, tak aby vám dopomohl najiti mou ženu.“

„To je pravda,“ přiznal detektiv zmaten, že si vysloužil tuto

výtku. Ale jeho obličej se vyjasnil: náhlá myšlenka mu šlehla hlavou:

„Tome Bobe,“ vzkřikl.

„Poslouchám vás, Sheparde!“

„Tome Bobe,“ pokračoval oživeně, „je tomu čtrnáct dní, co

začaly ony záhadné pověsti, kdy jste právě odjel za Fany

Lemercierovou; tehdy jsem byl v jedné díře ve čtvrti docků. Měl

jsem příležitost dohlížeti na několik Francouzů špatné pověsti. Mezi

nimi – tam jsem se vlastně dozvěděl o útěku vaší milenky na

„Viktorii“ – bylo individuum, které nám pařížská policie označila

jako obávaného apače. Odpovídá na přezdívku Kostelník. Zdá se mi,

že právě toho večera jsem viděl osobnost sledující tohoto apače;

osobnost, jejíž totožnost jsem nemohl zjistit. Jeden z mých

podřízených mi řekl, kdo to byl: Byl to Juve!“

Nyní byl Tom Bob překvapen: „Skutečně, Sheparde,“ ptal se, „vy

jste potkal Juva v Londýně v poslední době?“

Shepard, jehož vzpomínka se stále vyjasňovala, odpověděl: „Jsem

o tom pevně přesvědčen.“

Lehká červeň vstoupila Tomu Bobovi do tváří. Tento detektiv byl

tedy překvapen, cožpak mohl vůbec být něčím překvapen ten, který

znal tolik věcí? V každém případě bylo dosti neobyčejné se náhle

dověděti, právě když radil svým kolegům, aby požádali Juva

o obratnou pomoc v pátrání po paní Garricková, že zrovna tento

Juve, o němž hovořili, byl v Londýně ve chvíli, kdy uražená žena

lékaře z Putney utekla, zanechavši za sebou scénu upravenu tak, aby

se všichni domnívali, že byla zavražděna svým mužem.

Tom Bob se ponořil do svých myšlenek. Uvězněný detektiv se

stával čím dál tím záhadnějším. Zajisté měl ve své historii tajemství,

která chtěl zamlčeti, tajemství, která pokládal za dosti vážná, dosti

důležitá, že jich neoznamoval ani svým kolegům, na jejichž

diskrétnost a oddanost se mohl spolehnouti.

Vyhýbaje se vyrušiti Toma Boba z úvah, Shepard vykládal

Frenchovi, že on bude poslán téhož večera do Francie, aby vyhledal

Juva a aby usiloval dostati od něho nejpřesnější pokyny, které by jen

mohl získat. French hltavě naslouchal pokynům svého kolegy.

Podnik se dokonale hodil temperamentu prudkého Irčana. Byl nadšen

dvojí stránkou věci: nejenže tu běželo o vítězství poctivého práva

a o dokázání pravdy, ale též o zachránění kolegy, přítele, mistra!

Ano, French půjde se srdcem plným nadšení na pevninu; rozvine

všechen svůj důmysl, využije všech svých schopností, aby vymohl na

Juvovi nejupřímnější pomoc a jeho naprostou podporu.

„Sheparde! Sheparde!“ vzkřikl French, jehož obličej se rozjasnil,

jehož srdce přetékalo nadšením, „přisahám vám, že s pomocí boží

najdu paní Garrickovou, tvrdím vám, že chtěj nechtěj přijde

dosvědčiti před soud nevinu našeho přítele.“

„Kéž vás Bůh vyslyší!“ zašeptal Tom Bob, jenž přemáhaje

vzrušení, se lehce usmíval vroucímu prohlášení Benjamina ze členů

rady pěti. Avšak melodický hlas paní Davisové se pozvedl pod

ozvučnou klenbou hovorny, v níž měly tyto čtyři osobnosti

dramatický rozhovor, trvající již hodinu. „Není vám nápadné, drazí

přátelé, záhadné pouto, jako by sjednocující tuto aféru s jinými, které

se na první pohled zdály naprosto si nepodobnými?“

Naslouchali uctivě paní Davisové, která v protivě k svému

pohlaví, mluvila zřídka, ale když mluvila, bylo to jen tehdy, aby něco

závažného vyslovila.

Paní Davisová, odvažujíc každé ze svých slov, takto osvětlila

situaci: „Tu je Dr. Garrick, o b ž a l o v á n , že odstranil svoji ženu,

a skutečně ve sklepě jeho domu jsou nalezeny lidské pozůstatky;

a tak především vzniká podezření prokázaného zločinu. A rovněž je

tu slečna Fany Lemercierová, která si naříká, že jí bylo ukradeno

dítě. Její počínání v této aféře s počátku vzbuzuje podezření, že

zavraždila toto dítě, jehož zmizení předstírala. Musím však říci, že

přitěžující důkazy proti ní se obrátily v její prospěch od toho

okamžiku, co jsem objevila, že malý Daniel existuje, a to že existuje

po útěku své matky. To není vše!

V jedné putyce londýnské jsme se zajímali o ženu, jménem Nini

Guinonovou, která, byvši v podezření, že odstranila své dítě – mám

o tom věrohodné zprávy – přichází ihned nato, aby nás ujistila

o opaku a vše nasvědčuje, že má pravdu, neboť ona toto dítě zrodila

a ukazuje je. Zdá se, že je ukazuje s jistou okázalostí.

To není ještě vše. Právě při odjezdu paní Garrickové se dovídáme

o přítomnosti inspektora bezpečnosti pana Juva v Londýně, kterýžto

pan Juve, zdá se, jako by se velice zajímal o chování jednoho

chlapiska, známého pod jménem Kostelník; Juve navštěvuje vytrvale

podezřelou bandu, jejíž nejkrásnější ozdobou je nesporně holka Nini

Guinonová, kterou provází ustavičně její milenec nebo její budoucí

milenec, ohavný chlap jménem Hezoun.

Tu je série faktů, které můžeme spojití navzájem –“

„– abychom učinili jaký uzávěr, paní?“ zeptal se náhle Tom Bob,

nápadně zbledlý a který s největší pozorností naslouchal výkladu

paní Davisové o situaci.

Detektivka, chladnější, rozvážnější než kdy jindy, odpověděla:

„Nečiním žádného uzávěru z toho, drahý příteli, aspoň ne pro tuto

chvíli. Mám pocit, že jsme diváci, přicházející do divadla na konci

prvního jednání komedie, řekněme spíše dramatu. Tito diváci vidí

nyní na scéně osoby, jsou svědky určitých dějů, slyší určitá slova,

rozumějí jen částí situace. Avšak tyto prvky jsou nedostatečné, aby

mohli pochopiti intriku. Až teprve na konci druhého jednání jsou

více obeznámeni s osobami, takže mohou na př. uvažováním, logikou

a indukcí po svém si sestavit, co se musilo strhnout, dřív než byli do

divadla přišli.“

Shepard přikyvuje, souhlasil s přirovnáním paní Davisové:

„Myslím, že je velice správné, co říkáte, paní. Přicházíme skutečně

na konec prvního jednání. Starejme se, abychom nezmeškali začátek

druhého.“

Tom Bob se pozvolna uklidňoval. Zaháněje ze své duše

komplikované myšlenky, které zdály se ji tísniti, připojil ne bez

určité veselosti:

„A pomýšlejme hlavně, aby ve třetím jednání pravda zazářila,

neřest byla potrestána a ctnost odměněna!“

Se spontánním zápalem upřímné sympatie oba detektivové i paní

Davisová, jindy tak reservovaná, tak chladná, se pozvedli

a upřímným gestem tiskli ruce svého kolegy, jehož veškeru úzkost

chápali i utrpení morální.

„Ano,“ přisahal Shepard emfatickým tónem, který byl tak cizí

jeho zvykům a jeho charakteru, „ano, přisaháme vám, Tome Bobe, že

zakrátko vše se vyjasní a že obklopen úctou veřejnosti, vyjdete

vítězně z tohoto strašlivého vězení!“

„Naleznu paní Garrickovou!“ vzkřikl French s upřímností své

mladé horoucí duše.

Avšak paní Davisová uzavřela tím, čím myslila, že nejvíce dojme

srdce Toma Boba: „A já nebudu mít klid, dokud malý Daniel nebude

vrácen své mamince.“

*

Několik okamžiků nato rada pěti, z níž byli přítomni čtyři

nejhlavnější členové, se rozloučila slavnostně, bez marných slov. Už

si neměli co nevyhnutelného říci, tudíž nehovořili.

A zatím co Tom Bob se vracel ke svým dohlížitelům, kráčel

znovu do své úzké cely, jeho dva kolegové a paní Davisová

přecházeli zamyšleně velký dvůr Old Bailey, na němž vzadu starý

Teddy, kouře svou dýmkou, stále ještě dřel zrezavělý zámek, který se

mu nepodařilo vyleštili.

X. ZKOUŠKA V SCOTLAND YARDU.

Juve uvažoval.

Ačkoliv byly teprve tři hodiny odpoledne, uzavřel pečlivě

okenice svých oken, shrnul záclony, takže se rozprostřela úplná tma

v jeho příbytku v ulici Bonaparte, kde bydlil už dlouhá léta.

Uzavřev svůj příbytek, opatřil se tak proti všemu vyrušování

zvenčí, jak jen mohl. Juve si ještě vytvořil atmosféru příznivou snění

tím, že rozsvítil lampu, kterou zahalil do hustého stinidla, pak ji

postavil na zem do kouta své pracovny. A tak v jeho kabinetu

prostíral se neurčitý přísvit tiché lucerny, který mu dovoloval po

libosti sledovati modravé kotouče dýmu jeho cigarety – jeho věčné

cigarety. Leže na divane s rukama skříženýma za hlavou, s lokty

zabořenými do podušky, ponořil se do svého snění; snění ošklivého,

nervosního trochu a též neklidného.

„Buďto je blázen,“ mluvil Juve ráno k sobě, „nebo se mu něco

stalo! Už skorem půl čtvrté! Nemohl bych více čekat než posla

o osmé! Ale zatraceně! Už jsou tomu dvě neděle, co jsem beze

zpráv! To je nevysvětlitelné –“

Juve vtáhl hluboce dým svého tabáku, obrátil se na divanu,

odhodil cigaretu, zapálil si jinou a zase ji odhodil. Pak trápen stále

neklidem posadil se na divanu, opřel se o ruce a naklonil se vpřed,

pohlížeje neurčitě, aniž sám věděl, na vzorec svého koberce.

Promluvil ještě jednou hlasitě: „Dvě neděle beze zpráv! ne, to je

neuvěřitelné! to je nemožné! Oznámil mi dopis; jestliže mi ještě

nenapsal, je to proto – Ach! k čertu!“

Juve se konečně vzchopil, jako by ho náhle něco napadlo, přešel

pokoj a silným nárazem pěstí rozezvučel gong zavěšený na stěně.

Řeklo by se, že tu šlo o docela řádnou scénu, jakoby za záhadnou

kulisou čekala na tento signál nějaká osoba, aby vstoupila na jeviště:

bronz ještě slabě dozníval, když dveře pracovny se otevřely a Jean,

starý a věrný sluha Juvův, se bez hluku objevil.

„Pán si přeje?“

„Jeane! žádné psaní nedošlo pro mne dnes ráno?“

„Pán ví dobře, že ne; to je už po desáté, co se mě dnes na to pán

ptá!“

„To nic není, Jeane. A dnes ráno jste si zcela jist, že jste bezpečně

odevzdal na poště nový telegram, který jsem vám dal pro Londýn?“

„Ano, pane. Pán se mne rovněž ptal na to častokrát.“

„Jeane! to proto, že onen telegram byl pro Fandora! a já nemám

odpověď!“

Sluha, uvyklý způsobům svého pána, potřásl hlavou vážně, ale

neodpovídal. Poněvadž Juve se zamlčel a jako by znovu se ponořoval

do svých úvah, Jean přece se odvážil: „Mám opustiti pána? Pán chce,

abych šel –“

„K čertu, Jeane, k čertu!“

To byl obvyklý pokyn, kterým Juve naznačoval svému sluhovi,

že nemá již zapotřebí jeho služeb. Pán i sluha se znali již léta; jestliže

Juve měl k svému sluhovi srdečnou sympatii, Jean lnul k Juvovi

hlubokým citem; vůbec se neurážel prudkostí výrazu zdánlivou

ovšem, kterou se Juve někdy vyjadřoval.

„Je dobře, pane!“ odpověděl Jean střízlivě, „odcházím. Ale lampa

čadí.“

Juve shledal zbytečným protestovati proti této poslední

poznámce. Lampa vůbec nečadila, ale Jean nemohl vystát

neobyčejný způsob, jakým Juve trávil svá odpoledne. Rozsvěcovat

lampu za bílého dne zdálo se starému sluhovi rouháním. A tak

využívaje Juvova mlčení, Jean co nejdůstojněji šel vytáhnout

záclony, rozevřít okenice, pak zhasil lampu a tak podle své mysli

znovu uvedl zdravý řád věcí, jaký měly mít; hotovil se opustiti

zamyšleného Juva.

Ale sotva starý Jean ruku na klice dveří chtěl jiti z pracovny,

policista jej zavolal: „Jeane! nechoď k čertu!“

„Dobře, pane!“

„Jdi připravit mé zavazadlo!“

„Které, pane?“

Juve vteřinu váhal, pak odpověděl prostě: „Číslo šest.“

„Číslo šest! Pán odjíždí na dlouhou dobu?“

„Odjíždím za prací! pospěš si! Za hodinu musí být připraveno.“

Mlčky s tváří trochu zarmoucenou starý Jean se vzdálil. Ach!

nemohl se téměř mýliti o rozkazu, který mu právě dal jeho pán!

Připraviti zavazadlo číslo šest, to bylo přec jasné, to bylo zřejmé, to

znamenalo, že Juve má v úmyslu podniknouti jednu z těch

nebezpečných výprav, jak měl ve zvyku!

Už dávno policista uspořádal sérii svých zavazadel pod různými

čísly, aby ulehčil svoje rozkazy. Když Jean připravoval zavazadlo č.

1, věděl, že tu běželo jen o nějaké nutné aféry, vyžadující krátké

nepřítomnosti. Komplikovanější bylo již zavazadlo č. 2, ale jakmile

Juve žádal zavazadlo č. 6, musil do oddělení malého, zvláštního

tlumoku vtěsnati celou sérii líčidel, paruk, falešných vousů,

nejnemožnějších a nejprapodivnějších kostýmů, zkrátka stupnici

dokonalých přestrojení, jichž Juve, zázračný umělec v převlékání,

používal s obratností uvádějící ve zmatek při jeho pátráních.

Zatím co starý sluha se snažil mu vyhovět, Juve nezůstal

nečinným. S úsměvem přihlížel úskoku svého sluhy, zhasínajícího

lampu, otevírajícího okenice; teď se z toho radoval.

„To zvíře mě donutí, abych se k něčemu rozhodl!“ pomyslil si.

„Eh, konečně, co riskuji? Nemohu zůstaň déle v nejistotě! A pak,

„malý“ mě má snad zapotřebí.“

„Malý“ to byl Fandor.

Juve přede dvěma nedělemi myslil, že omdlí ohromením, když

dostal Fandorův telegram:

Našel jsem Fantomase v Tomu Bobovi! Fantomas je v Londýně!

psaní následuje. S pozdravem Fandor.

Tuto telegrafickou formuli, záhadnou ve svém přesném pojetí,

Juve trpělivě přeložil, neboť samo sebou Fandor mu netelegrafoval

tuto nepravděpodobnou zprávu jasně. Od té doby byla stále před

očima policisty, žil v této posedlosti, v této ustavičné myšlence:

Fantomas je v Londýně jako Tom Bob! Fandor ho poznal! pošle mi

podrobnosti!

Ach! zajisté kdyby byl Juve volným, byl by ihned sbalil svá

zavazadla a pospíšil do Londýna. Na neštěstí policista byl nucen

zůstati v Paříži, aby vyřídil četná vyšetřování policejní, jimiž byl

pověřen. A pak, než žádati o dovolenou, nebylo lépe čekati Fandorův

dopis? ohlášený dopis? Běda! dny míjely, žádná zpráva nepřišla

Juvovi. Fandor vůbec nepsal a brzy nepokoj policistův stal se

krutým.

„Co dělá? Nač myslí? Proč mi ohlašuje dopis, který neposílá?

Může přec tušit vzrušení, které jeho telegram mi musil způsobiti!

V okamžiku, kdy nalézám lady Belthamovou, on objevuje

Fantomase! Přes to je nevysvětlitelné, že nepíše a nepíše, protože mu

něco brání, něco nebo někdo, někdo nebo Fantomas!“

Juve po desáté toho dne, jak již starý Jean poznamenal, se

úzkostně ptal, zda žádné psaní z Londýna naň nepřišlo. Téhož rána

poslal ještě spěšný telegram Fandorovi. Mlčení žurnalistovo se

stávalo významným, policista nemohl váhat. Jeho nepokoj stále

vzrůstal.

„Malý“ poznal Fantomase, jak sám prohlásil; proč by Fantomas

jeho nepoznal! Nepíše, snad je v nebezpečí? snad mne má zapotřebí?

U Boha, zítra ráno budu v Londýně!“

Od té chvíle v šatně starý Jean shromáždil do tlumoku vše, co

skládalo komplikované vypravení, které Juve označil pod

zavazadlem „č. 6“; v kanceláři Juve se zaměstnával s nemenší

horlivostí napsati celou sérii dopisů na papíře úředního vzhledu

s odpornými hlavičkami: „Prefektura policejní“, Stráž bezpečnosti“,

„Brigáda pátrání“, „Oddělení anarchistů“.

*

Juve nebyl plavec. Nemiloval přepiatě plavbu po rozbouřeném

moři. Ačkoliv byl v bezpečí před nepříjemnými účinky kolísání

a kymácení, Juve upřímně přiznával, že dává přednost pevné a jisté

půdě silnice nebo jenom poli před pohyblivou půdou lodní paluby.

Přes to, ač „Dieppe“ byl uprostřed úžiny, pluje plnou parou

k anglickým břehům, Juve, svou věčnou cigaretu v ústech, chodil od

kraje ke kraji, zpředu nazad a zdál se v živé náladě.

Plavba, je pravda, byla nádherná. Moře klidné jako jezero, mělo

reflexy měnivého, náhlého světélkování; náčistem nebi, posetém

hvězdami, kouř parníku roztáčel dlouhý, černý chochol, který nebyl

porouchán žádným větrem, a jen se nakláněl následkem rychlé jízdy,

unášející loď daleko od Francie.

Juve byl ve výtečné náladě, protože se cítil volným zas jednou, že

jedná tak, jak se slušelo. Než nasedl do vlaku, měl čas, vycházeje

z ulice Bonaparte, navštíviti pana Havarda. Šéf bezpečnosti mu

potvrdil, že jeho přítomnost v Paříži nebyla nijak nutná, zvěděl rád,

že započaté procesy, jimiž se Juve měl oficielně zaměstnávat,

nevyžadují vůbec jeho činnosti, takže dostal pravidelnou dovolenou

delší než měsíc.

A Juve stále se procházeje na palubě parníku, slídě čas od času,

po prvních světlech označujících břehy anglické, přemýšlel: „Ještě

malý kousek cesty, ještě trocha času a budu v Londýně! Ach!

kdybych byl jen jist, že se tam setkám s Fandorem! ubohý hoch! Co

se mu jen u čerta mohlo stát? Fandor v Londýně, ano, zatraceně, ale

Fantomas je tam též! Ach! jednoho dne se mi přec jen podaří, že

strhnu masku tomuto obávanému lupiči!“

Duše Juvova byla ve skutečnosti tak zvláštní, že v okamžiku, kdy

se dověděl, že pochmurná silueta Fantomasova se tyčí ještě na

obzoru a poznovu začíná zápas se vším nebezpečím, možným

riskováním, blahopřál si a radoval se. Ještě jednou tedy nasadí svůj

život pro věc, která mu byla drahá, pro věc povinnosti, pro věc

dobra. A v tom se Juve přesně shodoval s Fandorem.

*

„Odevzdal jste všechny své papíry? ano? Vyplnil jste oběžník?

Vaše doklady, vaše doporučení a přípisy? nuže dobře, tak tedy do

tělocvičny! Musíte se oholit, chlapče, tyhle vousy vám dělají

prapodivnou tvář! Nuže, jděte, pánové!“

Člověk, který takto hovořil suchým, slabým, ostrým hlasem až

nepříjemné dokonalosti, ztělesňoval výtečně přesný typ úředníka.

Byl to skutečně vzorný úředník, příkladný byrokrat. Jestliže jeho

iniciativní duch stále toužil, měl hluboký respekt před tradicí a ten

stačil, aby on sám byl ctěn svými šéfy, aby dosáhl důvěry svých

kolegů a vysokého úřadu, který zaujímal v Scotland Yardu jako

president jury se závažným hlasem pro rekrutování a přijetí policistů,

pověřených udržovati pořádek v anglické City.

Říkali mu mistr Chatham; klaněli se hluboce před ním, ač často

se v pokloně tajilo mnoho arogance.

Scotland Yard podobá se věru málo policejní prefektuře

francouzské. Neběží tu o takovou administraci, která obsahuje

a komplikuje francouzského ducha, administraci podléhající

množství úřadů, majících šéfa, podšéfa, prvního výpravčího atd. ale

naopak o administrativní kolo přesné, jednoduché, kde každý muž

má funkci naprosto určitou, postačující využiti vší jeho činnosti

a využívající ho pro obecné dobro, ve prospěch všech.

A tak na př. policisté – obdobně jako naši obyčejní strážníci –

jsou pečlivě vybíráni v Londýně, po zkouškách veliké přísnosti, jež

usnadňují zjištění jejich skutečné schopnosti před jmenováním.

Toho rána pan Chatham, provázen dvěma svými kolegy měl

přesně postupovati při zkoušce čtyř individuí, žádajících o hodnost

policisty, jak touženou, tak záviděníhodnou.

Právě pečlivě zkoumal tituly kandidátů, ověřil jejich civilní stav,

jejich vysvědčení zachovalosti a nyní je odváděl se svými kolegy do

tělocvičny, kde měli býti zkoušeni prakticky.

Pan Chatham sestoupiv do podzemí Scotland Yardu, vpustil čtyři

budoucí policisty do velkého sklepení, zařízeného zvláštním

způsobem. Na stěnách tělocvičny v pozadí sálu bradla, žebřík, hladký

provaz, napravo můstek s příkopem, naplněným štěpinami korku,

u zdi terč.

Pan Chatham ohlašoval: „Tělocvična, pánové!“ A ihned připojil:

„Vy víte, pravda, proč před chvílí ve svém kabinetu, jsem vám dal

rozdati želízka? Prosím, během těchto praktických cvičení,

navlékněte je znenadání jeden druhému na rozkaz. Protože jsou tu

volná jen dvě místa a vy jste čtyři, myslím, že jen dvěma z vás se

podaří navléknout želízka svým druhům. To bude první výběr.“

Čtyři kandidáti sklonili hlavu, usmívajíce se, protože shledávali

zkoušku originální.

„Hleďme,“ pokračoval pan Chatham, který vše řídil sám a zdál se

jen pro formu raditi se občas rychlým pohledem se svými kolegy;

„hleďme, přistupmež ke zkoušce s revolvery. Víte, že se sluší být

střelcem a to dobrým střelcem u nás? Tu jsou zbraně, vzorné podle

předpisu, vezměte je a jeden po druhém, jděte k terči. Vy první, vy

jste Belgičan?“

Jeden z kandidátů se přiblížil a přikývl na souhlas hlavou.

„Ano, už, pane, víš.“

Muž se zastavil na prkně, označujícím místo, odkud střelci měli

střílet a sebevědomě vystřílel na terč šest kulí své zbraně. Trefil

dvakrát do středu, tři rány byly na černo, jedna kule letěla mimo terč.

„To není tak „zlé!“ poznamenal pan Chatham shovívavě. A vzav

jiný revolver, podal jej druhému kandidátu:

„Vy jste Francouz, příteli?“

„Ano, pane.“

„Dobře! jděte!“

Ale kandidát, místo aby střílel, přecházel sál a mířil k terči:

„Nuže?“ ptal se překvapen šéf jury, „co děláte?“

„Zakrývám střed!“ odpověděl tázaný. Kandidát šel skutečně

obrátiti na plechové desce terčový karton. Opět zaujal posici v pozadí

a tam klidně téměř bez míření, pozvedaje šestkrát paži pravidelným

pohybem střílel. Všech šest kulí provrtalo karton přesně v jeho

středu, kryjíce jedna druhou, drobíce střed, sotva se dotýkajíce

černého okruží!

Bouře potlesku pozdravila tuto střelbu. Pan Chatham, sám dobrý

střelec, nevěřil skorém svým očím.

„Milosrdný Bože!“ mumlal, „chápu nyní cenu doporučení vašich

bývalých šéfů, příteli! neviděl jsem nikdy takového střelce jako jste

vy! Opakujte ještě jednou tuto zkoušku obratnosti?“

„Zopakuji ji, pane.“

„Pro zvláštnost, pokuste se tedy!“

Kandidát vzal z ruky samého pana Chathama druhý revolver,

stiskl kohoutek – suché cvaknutí – střela nevyšla!

„Ale,“ prohodil pan Chatham, „co pak to je?“

Kandidát se usmíval. – „Promiňte, pane,“ vysvětloval klidně,

otvíraje svou levou ruku, kde se třpytilo šest měděných kulí, „bavil

jsem se prostě vyprázdněním tohoto revolveru, zatím co jste mi jej

podával, abych vám dokázal svou zručnost.“

Ale pan Chatham tentokrát otevíral oči zděšením: „Jak? vy jste

měl čas, aniž jsem co postřehl, vyjmout kule?“

„Jak se zdá!“

Snad by šéf jury byl chtěl, aby se zkouška opakovala, kdyby

v tom okamžiku jeden z jeho kolegů náhle inspirován, nezvolal podle

smluveného signálu: „Želízka!“

A v tu chvíli se odehrála zvláštní scéna.

Pan Chatham neměl ani pokdy vyřknouti též rozkaz, když ve

vteřině, kandidát, který právě postupně se vyznamenal svou

obratností jako střelec, svou zručností jako eskamotér, přiblížil se

k němu, uchopil mu pravou ruku, spoutal ji do želízek, avšak do

druhých kroužků spoutal ruce obou ostatních členů jury. Druzí

kandidáti ještě ani nedokončili spoutání jednoho ze svých druhů,

když Francouz sám znenadání spoutal tři členy jury!

A nyní klobouk dole, v klidném postoji žádal: „Promiňte mi,

pánové, že jsem takto s vámi jednal. Ale měl jsem zrovna želízka

u sebe a bavilo mé ukázati vám, že umím zacházeli s těmi

instrumenty dost rychle?“

Zajisté žádný člen z jury neprotestoval. Na pana Chathama jako

na jeho oba kolegy v tomto okamžiku bylo žalostné podívání, jak tu

seděli s rukama spoutanýma, s tváří podvedenou.

„Vy jste neobyčejný!“ počal pan Chatham.

„Úžasný!“ přisvědčil jeden z jeho kolegů.

„Ohromující!“ mínil třetí.

Kandidát pohybem ruky osvobodil své zajaté oběti. S lehkým

pokrčením ramenem dovolil si skromně poznamenati: „Je někdy

užitečné umět rychle jednati.“ Pak tónem ještě pokornějším dodal:

„Pánové, jestli jako policista mohu tvrdit, že znám své řemeslo,

a dokonce se vynášet jistou zručností, dosvědčuji, že co se týče cviků

tělesných, cviků hasičských budu musiti snažně prosit o vaši

shovívavost, protože jsem neměl nikdy příležitost se zapracovat –“

Pan Chatham rozhodně přerušil skromného kandidáta:

„Stačí! nijak se tím neznepokojujte, příteli. Od této chvíle jury

připouští vaše přijetí. Ostatně my vás nepodrobíme cvikům, které vás

znepokojují a odevzdám vám ihned váš přijímací list.“

Pan Chatham se hrabal v aktovce naplněné obálkami, kterou nosil

pod paždí a zatím co jeho kolegové pokračovali ve zkoušce druhých

policejních kandidátů, obrátil se k neznámému, který právě tak

brilatním způsobem dokázal své nadání: „Vaše vysvědčení vám

dávají jméno francouzské Durand. Nemůžeme připustiti, jak víte,

abyste vykonával službu pod skutečným svým jménem, vyberete si

tedy pseudonym. Za druhé: ve své žádosti prosíte, jak vidím, abyste

byl výlučně zaměstnán v Londýně. Nepochybně jste ženat?“

„Ne.“

„Tedy máte důkazy, proč si přejete zůstati v hlavním městě?“

„Ano, pane.“

„Dobře. Poněvadž vám nemohu nic odepříti po výtečném

způsobu, jímž jste právě vykonal zkoušku, chcete mi sám označiti

čtvrt, kde byste si přál být činným?

Ten, který byl jmenován Durand, zdál se váhat několik minut:

„Mohl bych být přivtělen k brigádě letecké, pane?“

„Zajisté. Ale víte, že tam se dostávají hlavně špatné rány?“

„Nebojím se!“

„Ze služba tam je trapná?“

„Nezáleží mi na tom!“

„Že plat není vyšší?“

„To je mi jedno.“

Pan Chatham tentokráte se zdál hluboce překvapeným. „Vy mě

zavádíte,“ pronesl konečně, „a já vám nerozumím! Vaše vysvědčení

pocházejí od nejvyšších autorit francouzských, vy jste skutečně

velice obratný a přece hledáte místo málo žádané! Jaké jsou vlastně

vaše požadavky?“

Neobyčejný Durand odpověděl co nejchladněji: „Přeji si, pane,

abych byl přidělen k brigádě letců, protože si představuji, že tam

dříve než jinde budu mít příležitost se vyznamenati. Kdybych mohl

vzbuditi pozornost jednoho člena rady pěti, na příklad pana Toma

Boba –“

Pan Chatham ho rychle přerušil: „Tom Bob má jiné věci na

starosti než se zaměstnávat policisty, příteli! Avšak, to je evidentní,

můžete se vyznamenati v brigádě letců a rychle postupovati.“ Po

malé pause připojil: „Podle zvyku nastoupíte službu za týden.“

*

Na lodi „Sussex“ opouštějící Anglii a plující do Francie, byl Juve

v tentýž den, kdy Durand byl právě přijat mezi policisty londýnské.

Ale Juve nebyl v tak dobré náladě jako při prvé plavbě. Juve

přemýšlel: „Co to vše znamená? Našel jsem Nini Guinonovou, viděl

jsem záhadného malého Jacka, jejího syna. Dobře jsem zpozoroval,

že lord Duncan je náš přítel Ascott, všechno, co pravděpodobně

Fandor též objevil. A dokonce v tomto okamžiku sleduji toho

zkaženého zhýralce, který se jmenuje Kostelník a který se vrací do

Francie, nevím proč; ale zkrátka úplně jsem prohrál ve svých

pátráních. Tom Bob? ano, souhlasí! Nabyl jsem jistoty, že je nějaký

Tom Bob, člen rady pěti, ale nemohl jsem se mu přiblížit! ani jsem

ho nemohl vidět! Příkaz Scotland Yardu zdá se skrývati Toma Boba!

proč? co znamená tato neviditelnost detektiva? Tom Bob – což pak

mi utekl? a pak Fandor? co se stalo s Fandorem?“

Ach! Juve by byl jindy velice šťasten, kdyby se mu bylo podařilo

v několika hodinách nalézti v londýnských putykách individua tak

zajímavá, jako ta, s kterými se setkal, děkuje své dovednosti; byl by

si blahopřál, že vynašel Kostelníka, že ho sleduje. Ale v tomto

okamžiku měl jiné zájmy vážně znepokojivé.

„Fandor!“ myslil Juve. „Fandor zmizel. V jeho hotelu mi řekli, že

odjel, aniž zaplatil svůj účet. Ani jsem nemohl nalézti jeho stopu.

Můj Bože! Můj Bože! co to vše jen znamená? Kde je „malý“? co se

mu stalo?“

A jestliže byl policista na palubě „Sussexu“, jestliže sledoval

Kostelníka, bývalého pomocníka Fantomasova, nebylo to jen proto,

aby pokračoval ve svých relativních pátráních po lupiči, jako v naději

se dověděti při sledování apače nějaké podrobnosti, které by mu

mohly naznačiti strašlivou záhadu, udržující ho v šíleném napětí:

náhlé zmizení Jeroma Fandora.

XII. DETEKTIV.

Kdyby cestující, kteří se toho dne vydávali z Anglie do Francie

nebyli zakoušeli téměř všichni strašlivou mořskou nemoc, byli by

snad zpozorovali, že v Dieppu sestoupil ze „Sussexu“ jeden pasažér,

který vůbec nenastoupil v Newhavenu!

Zjev zajisté zvláštní, neboť je dosti neobvyklé, aby mezi

odjezdem a příjezdem loď přijímala cestující! Můžeme jen říci, že

vystoupil v Dieppu robustní chlapík oblečen do modré hazuky

dosahující mu na paty, obličeje zarostlého silným černým vousem;

měl vzezření řezníka z jatek. Nevystupoval tu však však jemný

mladík as třicetiletý, s úplně vyholeným obličejem, jenž nebyl nikdo

jiný než detektiv French.

Dovedný v převlékání, které je z jisté části jednou

z nevyhnutelných nutností řemesla detektivního, French se nalodil na

palubu „Sussex“ ve svém obvyklém vzezření, ale sestoupil do

spodiny lodní, se svlékl ze svých obyčejných šatů a ač měl lístek

první třídy, vydal se na příď ke třetí, kde pak viděli po celou dobu

plavby neelegantní siluetu, v kterou se odborně přeměnil svým

výstrojem. A tak v Dieppu opravdu nevystoupil z lodi jeden

z cestujících, ale docela nový cestující. Zatím co cestující se tísnili

buď k poštovnímu úřadu umístěnému na námořním nádraží

v Dieppu, buď k buffetu, kde se kouřilo ze šálků čaje a čokolády,

připravených po jejich libosti, řezník, vyhýbaje se pohledům,

směřoval k vlaku, čekajícímu u nástupiště kde zřízenci spěšně

hromadili s naprostou bezohledností nejkřehčí zavazadla cestujících.

French si vybral oddělení druhé třídy – odpolední vlaky nemají

třetí třídy – a usadil se tam.

Anglický detektiv, ač mlád, dosáhl záviděníhodného a touženého

postavení jako člen rady pěti; především měl hloubavého ducha.

Sotva se dostal do svého vagonu, uvelebil se pohodlně a počal

přemýšleti. French byl též dojat. Po prvé za své detektivní existence

se měl zaměstnávat aférou, která se ho částečně přímo dotýkala, na

níž měl zájem spíš citovější, než zájem profesionelní. Běželo mu

o to, aby zachránil svého kolegu, svého soudruha Toma Boba,

a dokonce tak trochu svého ochránce, neboť kdysi Tom Bob ho

protěžoval, hlasoval pro něho v okamžiku, kdy byl volen za člena do

rady pěti.

Aby zachránil Toma Boba musil nalézti paní Garrickovou

a dokázati tak, že Tom Bob nebyl zločincem. French uznával, že jeho

poslání je jednoduché ve svém výkladu, ale komplikované ve svých

podrobnostech. Neboť, kde mohla být paní Garricková? do kterého

zapadlého koutu Francie – předpokládáme-li, že byla skutečně ve

Francii – se byla utekla? French. nevěděl a nemohl ani vědět. Tom

Bob, je pravda, ho ujistil, že ve Francii je muž, kterému se určitě

podaří nalézti rychle paní Garrickovou.

„Navštivte Juva,“ radil uvězněný detektiv, „řekněte tomuto

policistovi, že mne trochu zná, že jste poslán Tomem Bobem, a že

lady Garricková je ve skutečnosti ženou Toma Boba. Jsem

přesvědčen, že potom vám bude ihned k službám a učiní vše možné,

aby vám pomohl vyhledat mou ženu.“

Na neštěstí, ačkoliv Tom Bob načrtal takto plán věcného jednání,

aby se podařilo najiti jeho uprchlou ženu, byl neskonale zarmoucen,

že nemůže přesně ukázati Frenchovi místo, kde by mohl Juva potkati.

Juve hrome! French to dobře věděl, nebyl obyčejným policistou.

Nemohl ho hledati na prefektuře. Juve byl jakýmsi inspektorem

mimo kádr, který po dlouhá léta neměl jiného poslání než jediný cíl,

kterému zasvětil celý svůj život: pronásledoval zločince a tento

zločinec byl Fantomas, génij zločinu. Fantomas, nedopadený lupič,

jehož existence byla některými skeptiky pokládána za pochybnou.

Kde nalézti policistu, který si obral za povinnost pronásledovati tak

fantastického vinníka? French se bál, aby Juve, stále pronásledující

příšerného banditu, nedělal obtíže s interviewem. Vždyť měl sotva

neurčitě naznačený návod!

Dověděl se v Scotland Yardu, že jeden francouzský apač jménem

Kostelník nedávno přišel do Londýna, pak se rozhodl znovu odjeti do

Francie. Ze Scotland Yardu zpráva byla poslána do Paříže, aby

oznámila návrat Kostelníkův, kterého hledala francouzská policie.

Byl Juve na jeho stopě? French věděl, že Kostelník byl kdysi

pomocníkem Fantomasovým a detektiv tedy mohl doufati, že se

shledá s Juvem, ale bylo to opravdu neurčité a velice problematické.

A French takto zakončil svoje úvahy: „Musím pronásledovali tři

osoby: Kostelníka, který mě svede s Juvem, Juva, který mě dovede

k lady Garrickové, a konečně lady Garrickovou.“

Vlak uháněl po trati, už dávno projel Rouenem, a blížil se plnou

parou k Paříži, bera výhybky podle nařízení plnou rychlostí, řítě se

s velkým rachotem malými stanicemi, dosahuje s hromovým

hřmotem železných mostů, vržených přes zatáčky Seiny; a French

stále ještě přemýšlel. Nejdůležitějším bylo rozhodnouti se pro něco.

V několika minutách nyní rychlík dorazí na nádraží Saint-Lazar, bylo

osm hodin večer, musí si navrhnouti plán, podle kterého bude

jednati.

„Dobře!“ uvažoval French, „nejpohodlnější ze všech tří osob, tu,

kterou mohu nejspíše najiti, je samozřejmě Kostelník.“ Ale kde

hledat strašného banditu? French neváhal. Kdo vlastně byl ten

Kostelník?

Ovšemže policie anglická, tak podivuhodně zpravena o všech

cizincích, kteří pobývají na britském pozemku, to věděla, a French,

než opustil Londýn, poradil se o tomto předměte s archivy ve

Scotland Yardu.

Kostelník, jak se dověděl French, byl bývalý řezník jatek

v Montroug. V době, kdy ještě nezanechal své práce a nestal se

postrachem vykonává] strašlivé řemeslo na jatkách, které záleželo

v tom, že páral vepře čerstvě poražené. Byl to jeden z těch chlapíků,

kteří žijí ustavičně v krvavé atmosféře řeznictví, a kteří od rána do

večera v obleku zakrváceném pobývají uprostřed křiku zvířat, která

uškrcují, dokonce i trápí, pro nic za nic, jen aby rozesmáli své

kamarády. V duchu Frenchově bývalé zaměstnání Kostelníkovo

mělo zvláštní význam, vykazovalo nejkrajnější důležitost. Od té

chvíle, co Kostelník před nějakým časem pocítil potřebu odjeti do

Anglie, bylo zřejmé, že jako apač musil býti prozrazen ve čtvrti

Chapelle, která, jak detektivové ze Scotland Yardu vypátrali, byla

jeho hlavní čtvrtí. Poněvadž byl v Chapelle prozrazen, byla naděje,

že Kostelník, vrátiv se do Francie, neodváží se tam ihned ubytovat.

Kam tedy půjde?

French věděl velice dobře, že individua Kostelníkova druhu tráví

polovinu svého života v krčmách, které se otvírají tak četně

v podezřelých a výstředních čtvrtích pařížských. A French se prostě

ptal, v které podezřelé krčmě by měl naději setkati se s Kostelníkem,

popis jehož osoby měl.

Ze Chapelle do Halles mnozí přicházejí a odcházejí. Je to jakási

série apačů, které potkáváme v těchto dvou čtvrtích, ale je to rovněž

tatáž brigáda policistů, která je pověřena bdíti nad těmito dvěma

středy doupat. A tudíž Fiench uvážil, že Kostelník se neodváží vrátit

se do Chapelle, ani vydat se do Halles. Tím se zvláště omezila místa,

kde by s úspěchem mohl Kostelníka pronásledovati. A French,

poněvadž vlak dostihl konečně nádraží Saint-Lazare, se rozhodl

začíti svá pátrání ve čtvrti Vaugirard.

„Na mou věru,“ myslil si detektiv, „je velká možnost, že je tam.

Bývalý dělník z jatek v ulici Morillons má kamarády; to znamená, že

v putykách ve Vaugirard musí pít dnes večer sklenici za sklenicí.“

French, jak označovala jeho detektivní přezdívka, bydlil dlouho

ve Francii a mluvil francouzsky s čistým předměstským dialektem,

za který by se nestyděl ani ten nejprohnanější darmošlap hlavního

města. Mohl se snadno vydávat za Francouze, za Pařížana. French

vyskočil na nástupiště nádraží a rozhodl se, že počne prolézati

putyky ještě téže noci, aby vyhledal Kostelníka. Vmíchav se do

zástupu cestujících, French vyšel z nádraží Saint-Lazare do ulice

Consterdam, a nestaraje se o svá zavazadla, ostatně velice skrovná,

která čekala na clo, odcházel s rukama v kapsách, se vzezřením

zevlouna, procházejícího se, až došel k malé jídelně skromného

vzhledu, kde rychle poobědval.

French nebyl ani hodinu v Paříži a již rozkázal sám sobě,

opouštěje hostinec, kde pojedl: „Na lov!“

„Nejhloupější věci,“ uvažoval French, „jsou především ty, které

se daří. Právě teď je půl desáté; putyky jsou zajímavé až od jedenácté

hodiny, kdy přicházejí hosté. Mám tedy čas. Počněme ulicí

Bonaparte, legálním domovem Juvovým, abych si jednou nevyčítal,

že jsem tam nešel.“

French správně uvažoval, když přikládal málo ceny návštěvě,

o kterou se takto pokoušel. V ulici Bonaparte domovnice, které se

ptal na pana Juva, se mu smála pod nos: „Pan Juve je na cestách už

pět měsíců; nemáme žádných zpráv a nikdo neví, kdy se vrátí.

Zaplatil činži napřed.“.

„Dobře!“ myslil French, vzdaluje se, „to nic nevadí! Nyní vzhůru

do Vaugirard!“

Kdo by nebyl ze čtvrti, kdo by neznal dům, byl by jistě šel kolem

úzkého vchodu, netuše, že vede do nejpopulárnějšího baru. Byly to

nízké dveře, napolo skryté vyčnívajícím domem sousedním, nemající

vůbec návěsního štítu. Byly udělány z těžkých výplní dřevěných,

vyzdobených od zdola nahoru nápisy vyřezanými nožíkem

a představující tak pitoreskní změť hesel, jmen, znakových výkresů,

srdcí protknutých šípy, ptáků podoby vlaštovek a pak ještě nožů,

kudel.

Tyto dveře vedly do úzké chodby, která byla přerušena několika

stupni, téměř vyšlapanými, zcela lepkavými a zelenajícími se

vyrážejícím mechem. Po několika krocích znovu narazíme na nové

dveře, ještě silnější, než první, u nichž se musila ve tmě hledat klika.

Tyto druhé dveře tentokrát definitivně tvořily vstup do velké

místnosti krčmy „U vraha“. Sotva nastala noc, shromažďovali se tam

stále proudící hosté, kteří žili z pohledávek, z krádeží, kolem jatek ve

Vaugirard; popíjeli neustále až do bílého rána.

Krčma „U vraha“ – jejíž název jako by označoval, že její hosté

jsou robustní chlapíci, kteří poráželi dobytek potřebný k výživě

Paříže – nebyla ve skutečnosti vůbec navštěvována těmi, kteří byli

pravidelně zaměstnáni v obecních jatkách. Sloužila naopak za

schůzky všech apačů ze čtvrti, až běda četných, kteří jisti pověstí

závodu, kde policie se ostatně zřídka kdy odvážila o pokus šťáry,

docela svobodně vyjednávali tu své účty z prostituce, z krádeží nebo

dokonce ze zločinů.

V prostorné místnosti stoly se řadily ve velkém počtu, taburety je

obklopovaly a uprostřed na jakémsi podstavci místní bůh, obrovský

fonograf, bučel ustavičně nejapné pouliční popěvky.

Krčma „U vraha“!

V době, kdy French vykonával ve Francii dohlídku nad

anarchisty, byl jejím nejvěrnějším hostem. Jakmile šlo o to, aby

navštívil podezřelé podniky ve Vaugirard, vydal se tam. A nyní ještě

oblečen do dlouhé modré haleny, ale s nabitým revolverem v kapse,

byl tu, slídě, prohlížeje, pátraje, aniž kdo co tušil. French si

podivuhodně vybral místo svého pozorování.

Otevíraje nízké dveře, které vedly do místnosti, pronesl tónem

naprosto přirozeným dobrý večer do středu tak řečených řezníků, a to

tradicionelním způsobem: „Pánbu zdraví, páni a dámy!“

Načež mu bylo taktéž tradicionelně odpověděno: „Amen!“

A nikdo se víc o něj nestaral. French zcela klidně se pohupuje

v bocích, bafal krátce ze své hliněné dýmky, kterou držel mezi svými

zuby; došel k jednomu koutu krčmy, nejvzdálenějšímu koutu ode

dveří, odkud mohl snadno bdíti nad přicházejícími a odcházejícími

hosty. French uhodil svou pěstí na stůl: „Číšníku! sem! hrom do

toho! dvě jemný… jednu kávu a jednou zelí. Hop!“

A pak pil, jedl, dal si přinést jiné sklenice alkoholu, které pečlivě

prázdnil na podlahu, jsa stále střízliv, protože nemohl pohltit

smradlavé tekutiny tohoto hrozného závodu. A vše to dělal French

tak přirozeně, že nikdo z jeho sousedů ani trochu nepozoroval jeho

pohyby. French asi za dobrou čtvrt hodiny předstíral, že spí. Sedě

stranou na své židli, jednu nohu opřel o stůl, druhou o překocený

taburet a jako by se chránil před únavným světlem plynových

hořáků, položil si na obličej svou jockeyskou čapku. Kdokoliv by

v tom okamžiku spatřil Frenche, byl by určitě usoudil, že tento

poctivý řezník spí se sevřenými pěstmi.

Ale nebylo tomu tak. French ve skutečnosti měl něco lepšího na

práci než spaní. Oči široce rozevřeny pod čapkou prohlížel hosty

sedící v místnosti skrze dno své čepice, do kterého pečlivě provrtal

vhodnou díru, dříve než vstoupil. Prohlížel je velice úzkostlivě.

Vtom u vchodu zpozoroval Kostelníka; ale ani záchvěv nevzrušil

Frenchův obličej. Ach! nebylo pochyby!

French ucítil ve své kapse tři malé karty, které mnohokrát

zkoumal od svého odjezdu z Anglie, a na kterých byly přilepeny tři

fotografie Kostelníkovy, jež měla policie anglická. Byly to tytéž oči,

týž nos, táž ústa, a jestliže chlapík nyní nosil vousy, ač dříve měl jen

kotletky, nijak tím nepřivedl do rozpaků důvtipného detektiva.

Rozhovor Kostelníkův ostatně byl významný; French slyšel

z něho úryvky, když rámus se trochu ztišil. Chlapík pil ve středu

společnosti velice vybrané, skládající se ze tří prostitutek a z půl

tuctu lajdáků příšerného vzhledu, bezuzdného, uličnického chování.

Vyprávěl zevrubně: „Ach jo, lidičky! Jesli se tam kdy vrátím ze svý

vlastní vůle, do tý země Albionů, to proto že budu mít žalářníky na

krku ve Francii! U Boha! jaká prohnaná bída! ani chleba v kapse,

„broad“ tomu říkají. Musit se tlouct pro jediné j kousek! A holky sou

tam všechny šilhavýho typu, ani jedna nestojí za moc, ani jedna,

z kerý by koukaly kšeftíčky! A pak ty policajti! Ach, můj člověče, ty

by zhltli našich agentů! Přisahám ti, že se s nima nesmíš pobavovat!

Ne! Ne! když pomyslím na ty pálený lidi, kerý si platěj zábavný

cesty tam v těch koloniích, pravda, to mě bavilo! moc potěšení taky

pro ně! Já dávám přednost „Pantruche“, svinský místo! udělal sem si

tam škraloupek a proto sem se vrátil. Škoda, kdybych se musil znovu

vobrátit –“

V hloučku přisvědčovali. Zajisté, že Kostelník požíval značné

důležitosti v očích svých přátel, jedině proto, že byl skutečně daleko

na cestách. Nebylo ani jediného z jeho posluchačů, který by nebyl

přesvědčen jako on, že jen v „Pantruche“ se může šťastně žít, bez

přílišného zhloupnutí, od té chvíle, co se člověk stane doopravdy

„kamarádem nápravy.“ Šovinistický cit, ostatně velice častý u apačů,

u nichž bychom ho nehledali, vzniká, bohužel z toho důvodu, jak

musíme přiznati, že lupiči jsou šťastnější ve Francii než v kterékoli

jiné zemi!

Jedna holka se přec zvědavě ptala Kostelníka:

„A ty jsi tam byl sám? di mi, ty sloupe! Hezoun tě neprovázelř

konečně přiznávám, že toho lituju, já sem měla zájem pro toho

člověka.“

Co odpověděl Kostelník, to se ztratilo ve vřavě. Majetník závodu

právě natáhl fonograf a hosté zanotovali sborem refrain z jednoho

pověku, který byl tehdy v modě: „Ztratil jsem svou sestru, která byla

dělnicí.“

Co na tom, co říkal Kostelník! Stále skryt pod svou čapkou

French nyní děkoval inspiraci, která ho dovedla do krčmy „U vraha“;

nyní si zvědavě prohlížel cizího hosta, vzdáleného ob dva stoly

a kterého až dosud nezpozoroval.

Byl to velký muž, oblečen velice přesně jako řezník v krátké

haleně z jasně modrého plátna, v širokých kalhotách; měl zástěru

s náprsenkou celou pokrvácenou, mastnou, špinavou, smradlavou.

Muž měl skřížené paže na stole, za kterým seděl, čelo opřené o stůl;

zdálo se, že též, jak to předstíral French, hluboce spí. Ale – Vtom se

zvedla pochybnost ve Frenchovi. Spí tento člověk? Ne! Ne! nespí;

ach, French by na to přisahal. Ještě líp: hlídal, hlídal někoho nebo

něco, slídil. French náhle postřehl lest neobyčejně použitou tímto tak

řečeným řezníkem, neboť zřejmě nebyl to řezník.

Muž, který položil své čelo na okraj stolu a skryl svůj obličej

mezi své paže, měl oči široce otevřeny, jak poznal French, skláněje

se, aby nahmatal svou dýmku na zemi. Pohlížel se svraštěným

obočím, ale na koho, na co ř Ach, hrome, bylo to přec prosté! díval

se na plášť obrovských hodinek, které se mu klátily na břiše. A to

bylo pro Frencha znamením světla. Tyto hodinky, vlastně jejich

plášť, který zpovzdálí se zdál stříbrný, byl ve skutečnosti zrcátkem,

a na co se muž díval do zrcátka, bylo nesporně to, co se v něm

obráželo, a to, co se v něm obráželo, mohl být jen stůl, kde byl

Kostelník, stůl umístěný právě proti muži.

„Milosrdný Bože!“ pomyslil si French, „jestli já hlídám

Kostelníka, ten člověk ho hlídá též. Ale tak tedy –“

A French se náhle ptal, zda náhoda – náhoda příznivá – mu

neprokázala výtečnou službu tím, že ho svedla přímo s Juvem. Jak se

to dovědět? French neváhal.

Spíš prudkého charakteru než rozvážného, přikládal obzvláštní

důležitost zdaru pátrání, které prováděl; Frenchovi chyběla chladná

krev. Zvednuv se rychle, hodil několik drobných číšníku, aby zaplatil

svou útratu a došed ke stolu, u kterého byl záhadný řezník, položil

mu ruku na rameno zcela přirozeně:

„Hé! brachu,“ zvolal French tonem co možná předměstským,

zatím co oslovený řezník na něho pohlížel. „Copak ty tu máš co

hnípat? Koukej, chci ti něco nabídnout, chceš se mnou jít na dvě

minuty?“ Pak rychle s pištivým hlasem French připojil, pále za sebou

všechny mosty, neboť byl přesvědčen, že poznal Juva: „Rychle!

vyjděte! Jsem detektiv French z anglické policie; poznal jsem vás,

pane Juve, potřebuji vás, ale ani slova tady!“

Pak French pokračoval svým předměstským dialektem: „No tak!

ty eště spíš, dube? Ty vypadáš vopravdu jako kráva, když vidí

aeroplán! hé! starej brachu!“

Skutečně obličej řezníka, kterého takto oslovil anglický detektiv,

aniž kdo to pozoroval kolem nich, upřímně vyjadřoval hluboké

udivení. Muž, zdálo se, že ničemu nerozumí z toho, co mu říkal

French.

„Mně něco nabízet?“ prohodil konečně. „Co pak mi tady

bulikujete? nemluvit vo tom tady? proč? A pak proč ste mě zbudil?

dyť já vás neznám! Hele! to sou ňáký manýry! Co mně to tady

foukáš? věci se vyřizujou se sklenicí v ruce! víme? Budeme mluvit,

když chcete, ale především; jak pak se menujete?“

A tentokrát French měl z údivu řezníkova na vteřinu opravdovou

úzkost. Ach! jestli se tak zmýlil? Co pak nemluvil s Juvem? Dopustil

se ohavné pitomosti, že se obrátil na skutečného člena putyky? Musil

se snad bát, aby nevypukl skandál a aby nebyl označen jako policista

hostům krčmy „U vraha“?

Nebude co nevidět musit bránit svou kůži proti dvaceti apačům,

tu shromážděným, kteří by jistě chtěli z instinktivní nenávisti k jeho

povolání, aby zaplatil draze špionáž, kterou tu prováděl?

French vteřinu upjatě pohlížel na muže. Ne! Ne, nemýlil se; jeho

zkušené oko detektiva nebylo obětí podobnosti. Byl to Juve! byl to

opravdu Juve!

A přes to muž znovu opakoval neúnavně: „Nu tak! říkám vám,

jak se menujete? Co pak ste v tu chvíli oněměl? hé! vy ste vopravdu

zvláštní zábava!“

Musil zřejmě se nějak rozhodnout. Když řekl „Jsem od policie“ –

řezníkem to nehnulo, nijak to na něho neúčinkovalo. Byl to tedy

přece Juve?

Ale přec! Ještě vteřinu French zakoušel krutou nerozhodnost. Co

dělat?

„Buďme prozíraví!“ myslil. „Odložená partie není partie

prohrána!“

A znovu vpadnuv do předměstkého tonu, odpověděl. „Ach, nač

pak! nezlob se, ty sloupe, když ti nevodpovím, protože mám toho

plný břicho! Myslel sem, že tě poznávám! Ale teď vidím, že sem se

mejlil. Ty nejsi ten chlap, kerýho hledám: Pardon! promiň!“

Řezník se rozvalil na svém stole a huboval: „Koukejme na

vobejdu! jak je vožranej dokonce!“

A opřev se lokty o stůl, muž předstíral, že znovu usíná.

French si v duchu opakoval: „Juve! Je to Juve! jsem tím jist! Ale

snad nechce být poznán? Ach! hrome! byl bych to měl za sebou!“

Tahaje nohy naprosto dokonale French se vzdaloval k východu

krčmy.

„Uvidíme!“ myslil si, „brzy uvidíme!“

Anglický detektiv právě odhalil lest, která mu prozradila přesnou

identitu řezníka, toho řezníka, který se protivil být pokládán za Juva.

XIII. PŘÍŠERNÝ ZÁMĚR.

„Pro Boha! Je to ale děvka! Nevěděl bych, nač si řezat břicho na

šňůry! Ať visím, že by mě fízl, šel hned po noze! Byl by to zázrak,

aby nedělala cavyky! Ženský! ženský! vopravdu, zbytečně se člověk

hmoždí! eště člověku naplivaj na hlavu! Ale co znamená tahle

kecanice?“

Hezoun se procházel na opuštěném břehu Temže, zcela blízko

londýnské Bridge; byl ve špatné náladě. Přiblížil se k plynovému

hořáku, jehož blikavé světlo špatně pronikalo atmosféru kouře

a mlhy, četl, zastavuje se za každým slovem, aby přemýšlel o jeho

smyslu; téhož dne ráno, když přišel na rum, aby zabil svou ubohost

v kréme „Old Fellow“, majetník závodu mu odevzdal psaní. Dopis

obsahoval toto:

„Přiď dnes večír v 8 hodin na břeh Temže u londýnský Bridge,

musím ti říct vážný věci. Nini.“

„Vážný věci a mně!“ opakoval apač, který se stával netrpělivým,

očekávaje Nini už hodinu, „co by to mohlo bejt za vážný věci? Není

eště „zralá,“ že mi píše! A dokud nejsme „zralí“, není nic vážnýho!

všechno se zaranžuje! To nic nedělá! hrome! Rád bych věděl, voč de!

Nini je šikovná, ale je jako větrník! nikdy se neví, vodkud u ní vítr

fouká! Dnes je zadobrý a zejtra ti vynadá. Špinavá ženská! Ať de

k čertu!“

Ale v hloubi duše Hezoun řval takto svou zlost a nadával Nině,

protože se zlobil na neobyčejného manžela lorda Ascotta za její

hluboký odpor, ustavičné odmítání, kterým ho zahrnovala přes jeho

stálé prosby. Hezoun byl zamilován, „štípnutej“, jak sám říkal.

A Nini nechtěla o tom nic vědět – ach, vůbec nic!

Jakmile se k ní blížil, Nini křičela: „Dolů pracky, nebo se

zlobím!“ – A tak Hezoun se neodvážil rozhněvati Ninu.

Když přečetl dopis, zase se začal procházet. Stmívalo se čím dál,

tím víc, nebylo nic vidět na břehu. Hezoun přecházel dlouhými kroky

sem tam u malého schodiště, které vedlo s mostu na nábřeží.

„Vona nepříde! k sakru, jesli tu nebude v pěti minutách, tak se

zdejchnu. Mám toho po krk a pak ženský! Známe to! Jesli je chcem

dostat, tak musí bejt člověk na ně ras.“

Ale Hezoun nadarmo psychologisoval, nadarmo rozhodoval

u sebe, že nebude déle čekat, že neposhoví už nevysvětlitelným

rozmarům Nininým! Kdo by se však nepozdržel!

Hezoun měl ostatně obavu: Ta vážná věc, o které s ním Nini

chtěla mluvit, a kterou neuhádl vůbec, ho trochu znepokojila. Člověk

nikdy neví, pravda! Svět se tak mění, a policie mnohdy bývá tak

blbá!

„Eště jednou se vobrátím,“ uvažoval Hezoun, „pak vodejdu;

jenom kdo to vodnese? já anebo holka? ach, tím hůř pro ní; kdo chce

kam, ať tam leze sám.“

Když Hezoun takto uvažoval, poklepal mu někdo na rameno.

Skokem se apač obrátil, ruku v kapse, kde jeho rozevřený nůž byl

přichystán k obraně. Ale vtom se usmál: „Koukejme se, ty tedy? si to

ty? máš štígro!“

Byla to skutečně Nini, která ho právě našla: „Ano, tu sem

Hezoune,“ pronesla jednoduše, „co je s tebou? Vypadáš jako

zběsilec?“

Hezoun skutečně si odplivoval, známka to trvalé zlosti. „Nerad

čekám, Nini. No tak, co chceš vode mne? Pověz, Nini, sem celej

naruby už vod rána.“

Ale Nini nebyla žena, která by hovořila na rozkaz. A pak dala-li

si schůzku s Hezounem, bylo to zřejmě podle plánu dobře

promyšleného, aby něco od něho získala. – V každém případě

zdržela se promluviti o důležitém předmětu, až by se jí to zdálo

vhodným. A odpověděla, tváříc se přívětivě: „Ach, co, co chceš? Ach

tak! já ti trpím, Hezoune, už šest měsíců, abys mi pořád kecal, že sem

tvá holka, že se ti líbím, že tě šatím, že mě máš v srdci, v játrech,

v krku a když se rozhodnu dát si s tebou rande, bác, najdu tě, jak

pliváš vztekle na nápravu a vytahuješ drápy- - -“

„Nini, já ti nerozumím!“ protestoval Hezoun.

Na to Nini se tvářila, že chce odejíti.

„Dobře! Dobře!“ prohlásila, „netrvám na tom. Mužskejch nikdy

neschází, je jich až moc na dláždění!“

Vzdalovala se, předstírajíc, že chce přerušiti setkání a byl to

ovšem Hezoun, který ji zadržel.

„Co? co? nemusíš si přec foukat? Co tě bere? je to přece samo

sebou, že se tě ptám! Ty si mě vzkázala abych přišel; předpokládám,

že pro něco?“

„Abych tě viděla, Hezoune!“

Ale to se zdálo Hezounovi přec jen neobyčejným. Zajisté, nebyl

by se divil v pyšném uspokojení nad sebou samým, kdyby se Nini do

něho šíleně zamilovala, ale opravdu ta mladá žena až dosud mu

dávala důkazy opaku, aby trochu neváhal – „Tak ty si teda přišla jen

pro mý potěšení? Víš, že bys padla u mě v ceně teďka?“

Ale Nini pokrčila rameny: „U tebe v ceně? nevěděla bych. Musila

bych vidět –“

A stavši se náhle výmluvnou Nini jediným dechem pokračovala:

„Počkej, Hezoune, já sem zpitomělá, jako houska na krámě. Tenhle

chodník není vůbec pro holku jako já a pak nenajde se pořádnej

mužskej tam venku – člověk se cejtí sám a nadarmo se nafukuje

a taky vyráží. Člověk by chtěl mít někoho, kdo by ho miloval. Tak je

to zrovna!“

Náhle se Hezoun ujistil. Ach! ovšemže znal tento smutek zcela

zvláštní, kterým trpívají často prostitutky a který je donucuje platit si

často v přesných obdobích milence. Konečně obrácení Nini, která se

mu nyní nabízela, mohlo se zcela dobře vysvětlit nějakým

zklamáním v lásce. Snad byla mladá žena nechána na holičkách

svým ochráncem? neboť někoho určitě měla!

Hezoun promluvil jímavým hlasem: „Tak teda tobě se zachtělo

trošku milování? Dobrá, holka! A mě sis vybrala? Co pak sem

mišpule nebo vošlapek? U Boha! Nini, kdybys chtěla! Když ti říkám,

že tě miluju? Ty to víš, tak teda! přece sem k něčemu, no né, mezi

náma?“

Ale Nini usoudila, že Hezoun je dostatečně rozehřát; vyznala se

v umění flirtu, aby se stala ještě žádoucnější. Vyhnula se určité

odpovědi: „Oh! ty, ty seš jako ty druhý! prachy na dlaň a žádnej

benzin! jo, takhle se tahat s ženskou, to jo! ale nic jinýho!“

„Co jinýho, Nini?“

„Tak si myslím, jako bysem něco na tobě chtěla.“

„No tak! Nini, tobě to udělám!“

„Ano, jen jesli! Nevěřím ani slovo, Hezoune.“

Ale Hezoun nebyl rovněž hloupý a jediným rázem zakročil:

„Pude to dobře a dost těch cavyků už! Vyklop to a nechoď pořád

jako kolem horký kaše! Co teda chceš?“

„Nechci nic!“

„Poslouchej, Nini, řek sem ti, že už je toho dost!“ opakoval

Hezoun, „není nač dělat fraky! Víme, co to je řádný slovo! Chceš

nebo né bejt mou holkou?“

Hovoříce, šli podél břehu Temže; pak se Nini podepřela

o hromadu dříví, o velké stavební trámy a Hezoun stoje před ní,

pohlížel na ni tázavě.

„Nemám rád kecy,“ pokračoval, „sem čistej, říznej, správnej

a přesnej jako hodiny! – Sem s penězi! dobrej večír, pane, to stačí! –

Řekni, co máš! Vyplivni to, a jestli se to maže, vono se to vodlepí!

To je řeč, no né?“

Nini vstala, odkopla do řeky rozbitý starý košík, který se válel na

zemi, pak vzala Hezouna pod paždí a náhle zlobivým hlasem řekla:

„Provedla sem blbost.“

„Ach!“ pronesl Hezoun velice prostě, nijak se nedivě. Když se

Nini zamlčela, promluvil: „Blbosti, jaký pak? vymáčkni to! tak co?“

„Vážný blbosti.“

„Myslel sem si to!“

„Blbosti, Hezoune, kerý bys moh urovnat!“

„Jen dál!“

„Udělal bys něco pro mě?“

„A ty, Nini? potom?“

Nini bez váhání odpověděla: „Jesli mi to srovnáš, Hezoune, my

dva, se ví, to by šlo na život a na smrt!“

Ale Hezoun si třikrát zapískal pouliční popěvek a pak usoudil:

„Zkrátka – mám někoho voddělat?“

„Hm?“ ptala se Nini.

„Zatraceně!“ zaklel mladý ohava, „je to něco takovýho, ta tvá

kombinace. Tys řekla: Provedla sem blbost, vytáhni mě z toho a to se

slepí. My dva – potom budem spolu vařit, co?“

Nini neodpověděla. Zkrátka, Hezoun měl pravdu, byl to opravdu

obchod, který mu nabízela.

Hezoun ostatně hrdý, že věci uvedl do pravých kolejí, nijak

neokolkoval: „Dobrá, teď dál. Není to zrovna často, co bych byl

„voddělával.“ Připočteš mi můj přebytek?“

Nini odpověděla, ujišťujíc: „Tady nejde o přebytek, není se nač

těšit, ujišťuju tě. Řekni, Hezoune, znáš zdejší policisty?“

„Jo, někerý; mám přátele mezi nima, tykají mně a někdy mě

i k sobě zvou čas vod času!“

„Znáš Frenche?“

„Frenche? člena rady pěti?“

„Ano!“

„Ach, se ví, že ho znám! Fizule ze starýho vydání, ten mě jednou

načapal v Derby! hele! sedům portmoné sem měl! a pak eště jindy.

To je ten velkej Irčan? ach! to čuně! Tak na toho máš spadýno,

Nini?“

Nini sklonila přisvědčujíc hlavou: „Na toho!“ A střízlivě

neztrácejíc se v podrobnostech, připojila: „To je ten mezek, rozumíš,

Hezoune, co mě překáží!“

Hezoun rozuměl velice dobře. Pochopil vše jen z polovičních

slov: „Ty chceš, abych ho vodkrouhnul?“

Ale Nini mlčela. Její mlčení bylo ovšem zbytečné, přisvědčovalo

vlastně.

„Ach, ty chceš, abych ho vodkrouhnul!“ opakoval Hezoun.

„K sakru! to bude tvrdej kus! budu se musit napít, než ho zhltnu!“

Nini opovržlivě se ozvala: „Máš z toho vítr?“

Hezoun protestoval: „Žádný strachy! ne! a pak nejdřív si

vypořádám oučty já s Frenchem, rozumíš?“

Nini opovržlivě opakovala: „Rozumím, rozumím! Játra ti

nabíhají, viď?“

Hezoun se rozvzteklil: „Ne, pravda! nepomejšlel na takovýhle

kafe! a Nini ho řádně zavařila! Takhle naráz, mezi jídlem, když

člověk se chystá zamilovaně mrkat a klidně trávit, řekne vám,

vodkrouhni toho mezka! A pak se diví, že je člověk překvapeněji To

nejsou jen tak „rány“! Přece má člověk právo si rozvážit kotrmelec,

než vodpoví! Vodfláknout nějakýho mezka, hrome, to nic není!

každej by to moh udělat, ale možná, když Nini zrovna jeho

vyhledala, že se bojí trestu? a pak, a pak, dyť nic neřekla! Musí vědět

detaily. K čertu! se ví, že nevodmítne vodfláknout jejího mezka; pro

podobný zvíře si nedá nohu za krk. Jenom by chtěl správně vědět,

kde nebo jak by se to dalo dělat?“

A Hezoun vyžvaniv tak svou špatnou náladu, zvykl si myšlence,

která mu připadala předtím téměř nemožnou, že má totiž zavraždit

Frenche. „No tak?“ ptal se, „proč chceš, abych ho vodflák?“ Ale Nini

váhala s odpovědí: „Hm, když ti má člověk držet celý kázání –“

A chystala se zase odejít.

Hezoun na štěstí pro ni, nikdy nechtěl se zdát v jejích očích

zbabělcem: „Zůstaň,“ vzkřikl, chytnuv ji za ruku, „na mou duši, si

napilá? Je to přece samo sebou, že se ptám, musím přece vědět –?“

Nini se hotovila k výkladu. Ale chtěla být před tím ujištěna

o pomoci Hezounově. „Vykecám ti tedy všecko, ale deš sebou?

Přísaháš mi to?“

„Přísahám.“

„Tak teda! Víš, kde je teď French?“

„Nemám tušení. Šmejdí zas někde ten fízl, ne?“

„Ano. Je ve Francii.“

„Hele! jako Kostelník?“

Nini vážně přikývla: „Správně! jako Kostelník a to zrovna k vůli

němu, jak vím!“

„Von ti psal?“

„Ano, dostala sem jeho žvast dnes ráno.“

„Dobře, dobře, teda?“

„Teda, French šmejdí ve Francii, jak říkáš, zajímá se tam

o spoustu věcí, do kerejch mu nic není.“

„A co sou to za věci?“

„Do těch ti taky nic není. Co je jistý, je to, že to zvíře se co

nejdřív vrátí. A to se mi nelíbí, že se French vrátí do Anglie, rozumíš,

Hezoune?“

Hezoun neurčitě mrknul okem, pak pohněvaně prohodil: „Ne,

nerozumím, čekám na pokračování.“

Ale Nini pokrčila rameny: „Pokračování? žádný není! To sou

moje věci, kerý ti nemůžu říct a pak je docela jistý, že se toho bojíš!

teda, nechci, aby se Ftench vrátil, to je vše, co máš vědět; rozumíš

tomu, si myslím!“

Ano, tentokrát Hezoun rozuměl: „Tak teda, příkaz by byl

voddělat Frenche dřív, než přitáhne.“

„Ano, člověče!“

„A víš, kdy se vrátí?“

„Zejtra večír.“

„Ach! zejtra večír!“

Když se Hezoun dověděl, že návrat policistův byl tak blízký a že

následkem toho bylo zapotřebí ho rychle „vodfláknout,“ měl přes to

trochu bolení. Po chvíli ticha promluvil: „Tak bude zrovna dva dny

na živu?“

„Dva dny na živu, ano,“ opakovala Nini hluchým hlasem.

„Musíš, Hezoune za ty dva dny mě zbavit toho šupáka, chceš?“

Hezoun pokrčil rameny: „Víš, cos mi slíbila?“

Místo odpovědi Nini podle obvyklé výplaty podala své rty

Hezounovi: „Di, chlapče, copak bych ti mohla něco vodepřít potom?

a pak, víš, nemysli, že by mně to bylo jen tak nepříjemný. Jesli sem

té až dosud vodstrkovala, dělala sem to jen proto, že sem nevěděla,

jesli si dokonalej chlap. Ale když mě to dokážeš –“

Hezoun nebyl naprosto spokojen, že se takhle mluvilo. A pak

věděl dobře, co znamená takovéhle mluvení.

„To pude! pude to!“ přerušil Nini, „to víš, že se nezastavím.

Nemusíš mi přísahat věčnou lásku, budem vidět –“

Přešel hned k otázce věci a vyzvídal: „Frenche teda musím

vodfláknout pozejtří. Víš aspoň, kudy se přihrabe?“

„Lodí z Dieppe.“

„Dobrá! Nevíš, jesli bude sám?“

„Bude sám.“

„Tím líp. Pojede v noci nebo ve dne?“

„V noci!“

Hezounův obličej se vyjasnil: „Ale to je jako houska na krámě.

To je připravený jako pro dítě, jesli pojede v noci.“ Ale náhle se

zeptal: „Vše je v pořádku, holubičko, jenom chloupek tomu schází.“

„Chloupek – jakej?“

„To je řeč! dyť nemám ani floka. Zdá se, že přece musím ject až

do Dieppu.“

Obličej Ninin se stal starostlivým. „Prachy, prachy! nemám víc

než ty v kapse.“

„A tvoji milenci?“

„Všechny niklový.“

Oba se na okamžik zamlčeli. Pak dělal Hezoun šlechetného: „No

tak, ptáčkové je zavopatřej! Když scházej jen peníze, a když člověk

nebydlí na Sahaře, dycky se dá všecko urovnat. Když nejsou, vemou

se!“

A tentokrát pohlížela Nini na Hezouna s obdivem.

„Víš, to nejsou kecy, co ti povím; jestli mě z toho vytáhneš –“

Ale od té chvíle, co se rozhodl, Hezoun nechtěl těžit ze situace.

„To pude, žábo,“ ujišťoval, „já ti vodkrouhnu toho tvýho mezka.“

A připojil přesvědčivě: „To by bylo hezký, abych já, když sem tě

šest měsíců rozpaloval, abych ti nevypomoh malou službou.“

Hezoun v tu chvíli nepochyboval, že by mu nebylo příliš snadné

„odkrouhnout“ toho mezka, detektiva Frenche.

XIV. NÁVRAT PANÍ GARRICKOVÉ.

Na zabláceném chodníku, který se táhl podél vchodu krčmy

„U vraha“, zastavil se French, sotva opustil putyku, a vytrvale se tu

počal procházet.

Neobyčejné chování chlapiska, v kterém myslil, že poznává Juva,

ho svrchovaně překvapilo.

„Proč ten policista mi vůbec nechtěl odpovědět? Proč se tak

rozezlil, když jsem vyslovil jeho jméno?“

Ve skutečnosti French poznával, že se choval trochu neobratně.

Oslovit Juva uvnitř podezřelé krčmy a volat ho jeho jménem, to

nebylo zřejmě obratné. Ale ovšem Juve zas dokázal, jak je velice

nedůtklivý, protože ani nepozdravil svého kolegu a nehotovil se mu

pomoci, když ho French o to prosil.

A French usuzoval takto:

„Buď je to Juve a pak nechápu, proč nechtěl mi prokázat svou

totožnost, nebo to není Juve, a pak chápu ještě míň podivné chování

tohoto hosta, který se nedivil mému zakročení, který ani

neprotestoval, když mě slyšel mluvit o policii.“

Noc ubíhala. Blikavé světlo plynových hořáků se stávalo žlutším,

špinavějším, úsvit nastával; bylo deštivo, chladno, pochmurno.

Frenchovi nebylo nijak teplo na procházce, v které svéhlavě

pokračoval; konečně, aby se trochu ochránil proti nárazům severáku,

postavil se do výklenku zdi, odkud bylo možno přehlédnout všechny,

kteří opouštěli krčmu „U vraha“.

Sotva za několik okamžiků nato, co anglický detektiv našel místo

na číhanou, uviděl konečně s velikou radostí toho, kterého měl za

Juva. První hnutí Frenchovo bylo pospíšit si za ním! Ale potlačil

rychle svou netrpělivost. Hrome! Jestliže neznámý mu nechtěl

odpovídati v krčmě „U vraha“, dalo se předpokládat, že nebude

výmluvnější několik metrů od putyky! Líp by bylo, sledovat ho

nějaký čas a nezavádět s ním rozhovor až v určité vzdálenosti od

Vaugirard.

French byl snad dosti neobratným pro svou instinktivní zbrklost,

pro svůj prudký charakter, ale nebyl proto méně schopným

policistou. Vyznal se ve všech užitečných uskocích v pátrání toho

druhu, které nyní prováděl. Tentokrát s naprostou chladnokrevností

nechal neznámého trochu předejiti, pak mu šel v patách. Sledování

bylo ostatně snadné. Muž nijak nepozoroval, že French kráčí po jeho

stopách, šel vpřed se skloněnou hlavou uprostřed jízdní dráhy, obě

ruce v kapsách, se vzezřením zevlouna, který se vrací domů a vůbec

ne muže, který hledí zahladit své stopy. Ale toto chování nijak

neuspokojovalo Frenche.

„Kam může ten proklatý chlap jít?“ myslil si: „Jestli je to

opravdu Juve, zdá se mi, že by v tuto hodinu směřoval do středu

Paříže, ale my jsme na širé ulici Morillons a jestli jsem neztratil

smysl pro orientaci hlavního města francouzského, přijdeme

v několika minutách doprostřed pustých pozemků, které sousedí

s opevněním.“

Detektiv se nemýlil. Stále stopuje neznámého, poznal brzy na

rohu ulice neblahého zjevu travnaté svahy, které obklopují Paříž.

A pravé zděšení zachvátilo Frenche, když po několika

okamžicích viděl, že muž, kterého sledoval, se prudce k němu obrátil

a křičel klidným hlasem: „Stát! Co mi chcete? Kdo jste?“

French na rozkaz zastavil se na místě. Nemohl si nijak zahrávat,

neboť muž, který mu tak poručnicky rozkázal, aby se zastavil, držel

v ruce revolver, a zdál se hotov určitě si jím posloužit

v nevyhnutelném případě.

Ale byl-li French zděšen, zděšen prudkým uskokem záhadného

neznámého, který ho tak pěkně vytáhl až na toto opuštěné místo,

předstíraje, že naprosto nepozoruje, jak je sledován, nebyl postrašen.

French byl statečný. Pevným hlasem odpověděl: „Kdo jsem? Rekl

jsem vám to před chvílí: anglický detektiv French. Co chci?

Přicházím k vám od Toma Boba, abych s vámi pohovořil o paní

Garrickové.“

Zdálo se, že detektiv skutečně pronesl nejvhodnější slova, aby

vzrušil svého společníka. Muž, kterého stopoval anglický detektiv,

uslyšev tato slova, zdál se velice vzrušeným.

„Ach tak! Jsem obětí hrozného snu? Vy jste detektiv? A že Tom

Bob vás posílá ke mně?“

French pochopil, že nějaké dorozumění nenadále nastalo mezi

prchajícím a jím. Závazně navrhoval: „Pane Juve, ujišťuji vás, že

vám říkám pravdu a že nechápu vůbec, čemu se divíte. Hleďte, jsem

váš kolega a přicházím vás žádat o službu. Chcete si se mnou

pohovořit? Chcete schovati svůj revolver a připustiti, abych se k vám

přiblížil?“

Neznámý zdál se ještě váhati; pak hlasem velice klidným konečně

přisvědčil: „Na mou věru, pane Frenchi, máte snad pravdu. Faktem

je, že jestli jste skutečně detektivem a skutečně poslán Tomem

Bobem, pak jsem vám připravil přijetí trochu groteskní.“

Schoval svůj revolver a blížil se k Frenchovi, podávaje mu ruku:

„Poznal jste mne správně, jsem Juve opravdu. Ale přiznávám se, že

bych rád měl důkaz vaší totožnosti.“

„Tu je pověřující legitimace!“ prohodil anglický detektiv, hledaje

ve své tašce.

Juve – neboť to byl opravdu Juve – překvapen, ji mžikem

přehlédl. Znal příliš dobře anglickou policii a její bázlivou opatrnost,

s kterou vydává diplomy detektivní; a tak nemohl pochybovat více

o hodnosti svého společníka.

„Vy jste tedy French!“ usoudil. „Dobře! vy jste skutečně French.

Ale to mi ještě, nic nenaznačuje. Co chcete ode mne?“

French slyšel tak často o originelních způsobech Juvových –

obveselovaly policii celého světa – že se málo znepokojoval nyní

neobyčejným chováním, jímž postupoval francouzský detektiv vůči

němu. Oba muži se počali sem tam procházet. French rychle zpravil

Juva o posledních událostech. Ale když vyprávěl zcela neobyčejné

a tragické dobrodružství, které tak krutě zasáhlo privátní existenci

Garricka, tak řečeného Toma Boba, obličej Juvův vyjadřoval živý

zájem, smíšený s děsným údivem.

„Tedy,“ zajíkal se král policistů, „tedy nyní Tom Bob mě prosí,

abych vyhledal jeho ženu? paní Garrickovou? A poněvadž neví, kde

ji hledat, posílá vás ke mně, předpokládaje, že mohu mít, co se toho

týče, užitečné poukazy?“

„Tak tomu je!“ ujišťoval French.

Juve zůstal na několik okamžiků bez odpovědi. Ach, jak

nesmírné bylo zděšení policistovo! To proto, že French mu právě

učinil překvapující odhalení. Tom Bob, kterého French pokládal

zajisté upřímně za poctivého detektiva, vždyť to byl Fantomas! Juve

to věděl! Následkem toho, žena Garricková, tato žena, která nedávala

vůbec známky života, ač jistě věděla z novin, že její zmizení vydá na

smrt jejího muže, mohla být jediné lady Belthamová! A ve vteřině

Juve pochopil celou dramatickou historii. Lady Belthamová, šíleně

zamilovaná do Fantomase, jistě věděla, že lupič jako Garrick má

milenku, Františku Lemercierovu. Žárlivá a zuřivá tedy uprchla.

Skrývala se ze své vůle a schválně podporovala víru, že byla

zavražděna svým manželem! Juve však se sotva ubránil chvění,

pomýšleje na možné následky neobyčejné intriky, jejíž záhadě počal

rozuměli.

„Jestliže Tom Bob mi poslal Frenche,“ uvažoval, „to znamená

toto. Tom Bob uhodl určitě, že vím, že je Fantomas. Ví, že ve chvíli,

kdy French mě požádá o pomoc v pátrání po paní Garrickové,

uhodnu, že je to ve skutečnosti lady Belthamová, kterou budu hledat.

Ale to je téměř služba, co žádá Fantomas! Jak si může představovat,

že mu ji prokáži, jak to, že se nebojí, že naopak se mi zachce, aby byl

odsouzen? Ach! je jen jediný možný výklad! Jest-li přivedu lady

Belthamovou do Anglie, jest-li osvobodím Fantomase od zločinu,

kterého se ostatně nedopustil, je jen jediný prostředek, jak mi zaplatí

tuto službu a tento prostředek není nic jiného, než že mi vydá

Fandora. Neboť je to on, už nepochybuji! Je to on, který zavinil

nevysvětlitelné, strašně znepokojující zmizení mého nešťastného

přítele.“

Juve brzy odpověděl Frenchovi, maskuje klidným hlasem svou

šílenou úzkost: „Na mou věru, váš šéf měl dobré vnuknutí. Vím

opravdu, kde je paní Garricková, nebo aspoň myslím, že to vím.“

*

Ve vlaku, který je unášel po trati k Havru, hovořili Juve a French.

„Co mě znepokojuje,“ přiznával anglický detektiv, „je obava, že

paní Garricková odepře vrátit se do Anglie se mnou –“

Ale Juve familiérně přerušil svého kolegu: „Ach! tím se

neznepokojujte! Mám několik důvodů opačného mínění a vy je

snadno pochopíte. Paní Garricková bydlí blízko Bonnières v malém

tichém domku: který vám ukáži. Vy se jí představíte, řeknete jí, že

její muž je obviněn, že ji zavraždil, což nebude pro ni nic nového.

Zkrátka vy ji roztomile požádáte, aby se vrátila do Anglie s vámi

a tak ho osvobodila. A pak možná, jest-li odepře – jest-li odepře, já

zakročím –“

„Vy zakročíte, pane Juve? Ale vy tedy nejdete se mnou ji

vyhledat?“

„Naprosto ne.“

„Proč pak?“

„Protože –“

French se neodvážil vyzvídat. Nechápal vůbec, co by mohlo Juva

zdržovat, ale bylo zřejmé, že francouzský policista nijak netoužil po

setkání s ženou Toma Boba. A tak ptal se velice krotce: „Mohu

aspoň o vás promluvit? Říci jí, že vy radíte, aby se vrátila?“

Juve trochu zakašlal: „Hm! hm! Ne! nemluvte o mně! Musí vám

stačit vědomí, že jsem v kulisách, zcela vám nablízku, za vámi.

Kdyby bylo mého zakročení zapotřebí, nebudu meškat. Ale byl bych

rád, kdybyste se obesel bez toho. Tak tedy, pane Frenchi, musíte

udělat toto: navštívíte paní Garrickovou, přimějete ji k návratu do

Anglie a odjedete s ní vlakem ve čtrvt na ‚dvanáct dopoledne. Týž

večer odjedete lodí z Dieppu, budete zítra v Londýně, a tak na mou

věru věc je vyřízena. Ach! ještě slovíčko! U paní Garrickové

naleznete mladé děvče, které vás pravděpodobně doprovodí až do

Dieppu; toto děvče, upozorňuji vás předem, se bude vůči vám

nepřátelsky tvářit, zrovna jako paní Garricková, a pravděpodobně

bude hledět vám kazit společnou cestu. Nedbejte toho. Ručím vám

naopak, že budete mít v ní spojenkyni; Vy uvidíte, pane Frenchi, že

jsem se nemýlil. Vše půjde co nejlépe.“

Juve počal vyndavati ze sítě své zavazadlo – zavazadlo č. 6 –

které vzal z domova, když doprovázel Frenche na nádraží Saint

Lazare. – „Připravme se,“ řekl, „už jsme v Bonnières.“

*

„Milosrdný Bože, je to ona! je to skutečně ona! Tom Bob je

zachráněn! Jen aby se rozhodla mě doprovázet! Je pravda, že Juve –!

Ach! jak to udělat?“

Již dvacet minut byl French odloučen od francouzského detektiva

a nyní byl na číhané v křoví před domem, který mu zdáli ukázal

Juve. V jednom okně právě překvapen postřehl paní Garrickovou,

kterou poznal podle popisu. French cítě blízké vítězství, vítězství

rozhodné, stále si opakoval: Přimět tu ženu k návratu do Anglie.

Svede to?

French si byl dokonale vědom, že nemá žádného argumentu, aby

donutil paní Garrickovou k návratu. A čím dál tím míň French myslil

na možnost pomoci Juvovy. Detektiv stále skryt v křoví uvažoval

dlouho, pohlížeje na paní Garrickovou, která zřejmě vůbec netušila

jeho přítomnost a klidně vdechovala čistý ranní vzduch.

Klak! Klak! Frenche uchvátilo náhlé vnuknutí. Vyndav svůj

fotografický aparát zachytil dvě momentky paní Garrickové a myslil

si: „Ať jde, nebo ne, mám tak pro všechno důkaz o její existenci! Ale

musí jít!“

A vyšed z křoví, French se přiblížil a zvolal: „Paní Garricková!

Paní Garricková!“

Mladá žena snící u okna se prudce vzpřímila.

Kdo by na tomto zapadlém venkově mohl na ni volat jménem, tak

úplně neznámým? Kdo? Tento muž? Nešťastná žena zesinala

a pohlížela nyní plaše na policistu; chvějícím hlasem pronesla:

„S kým si přejete hovořit, pane?“

Ale French se tvářil, že vůbec nerozuměl naznačenému zapření

a znovu ji žádal: „Paní Garricková, mám jen několik slov vám říci.

Dovolíte mi laskavě, abych s vámi pohovořil?“

Mladá žena ještě jednou se zeptala: „Přejete si, pane?“

A French stále chladně ji ujišťoval: „Paní Garricková, prosím vás

o to. Nemáme času nazbyt. Musím s vámi mruvit. Musíte mne

přijmout, rozumějte mi dobře, paní. Musíte –“

A French zdůraznil tak slovo „musíte“, že paní Garricková stále

bledší a bledší, se podrobila, odpovídajíc: „Dobře, pane! račte sečkat

vteřinu. Sejdu vám otevřít.“

*

Zatím co French, poučen Juvem, přisel navštívili záhadnou

manželku Dr. Garricka, jiná událost se stala, která nebyla bez

významu.

V devět hodin ráno jako každý den Berta, která byla velice ranní,

vyšla z domu svých příbuzných, aby se vydala do vesnice, a tam

vyřídila různé pochůzky. Tak ulehčovala své babičce práci. Když

mladá žena vyšla na stezku, jíž si přes pole nadcházela, byla nemálo

překvapena, když slyšela halekání: „Slečno Bobeto!“

Berta obrátivši se, spatřila starého žebráka, který na ni zdáli

přátelsky kýval, stále volaje: „Slečno Bobeto!“

Ale když stařec s bílými vousy stanul před ní, Berta spráskla

rukama svrchovaně polekána: „Vy?“

„Ale ano! já, Bobeto. Jak se máte?“

Berta stále nehybná opakovala ještě jednou: „Vy, vy zde?“

„Proč se divíte?“

Berta byla skutečně zděšena. „Co chcete?“ ptala se nervosně, „co

tu děláte? Pane Juve! pane Juve, mám strach, mám strach!“

Byl to opravdu Juve. Měl ve svých kapsách celou výzbroj, která

ho nikdy neopouštěla; za několik minut po odchodu Frenchově dodal

si vzhledu starého žebráka. Juve se usmíval: „Strach? a proč pak? Vy

jste bláhová, mé ubohé dítě! A ostatně nechápu, že jste tak

překvapena mou přítomností, když lady Belthamová je odsud na dva

kroky.“

„Lady Belthamová, což pak vy víte?“

Juve pokrčil rameny: „Ovšem, zcela určitě.“

A donutiv mladou ženu, aby si usedla vedle něho, Juve několika

slovy jí rychle vysvětlil, jak znaleckým pátráním, našel stopu lady

Belthamové: „Drahá Bobeto!“ končil, „v tomto okamžiku zatím co se

tu bavíme, French přemlouvá lady Belthamovou, nyní paní

Garrickovou, aby se vrátila do Anglie! Lady Belthamová jistě svolí,

neboť jsem přesvědčen, že uhodne, že já, Juve, k ní poslal Frenche.

Ale dokud lady Belthamová nebude na palubě lodi, to jest na půdě

anglické, jako Frenchova zajatá, pokusí se o útěk. To se nesmí stát,

Bobeto, ona musí odejet do Anglie. A k tomu ji přimějeme takto:

Bobeto, vy to zařídíte tak, že ji doprovodíte až „do Dieppu. Stala jste

se její přítelkyní; bude přesvědčena, že jí pomůžete k útěku. Ve

skutečnosti ji v tom zabráníte a –“

Bobeta potřásla hlavou: „Pane Juve, mám zajisté těžké výčitky

svědomí a kaji se z velkých vin, ale nemohu přijmouti úlohu, kterou

mi chcete svěřit. Nemohu zradit lady Belthamovou, jež se stala mou

přítelkyní! nemohu pomáhat při jejím zatčení!“

Juve pokrčil rameny a mírně prohlásil: „Slibuji vám, Bobeto, že

se nic zlého nestane lady Belthamové. Nic! A běží o to, aby

Fantomas nebyl zničen! To není zrada, co na vás žádám, to je

jednoduše vaše povinnost.“ A policista připojil: „Vy se přímo vraťte

domů. Odjedete s lady Belthamovou až do Dieppu. Rozumíte,

Bobeto? Zabráníte jí v útěku a dnes večer v Dieppu mě vyhledáte po

odjezdu parníku, tam vám důkladně vysvětlím věci, kterým

nerozumíte.“

Juve se zvedl a zdál se nyní velice vzrušen, tak vzrušen jako

Bobeta: „Jděte,“ opakoval, „jděte, Bobeto! věřte mi, je to vaše

povinnost, nežádám na vás nic, co by mohlo zranit váš cit. A pak

musíte se kát!“

Bobeta sklonivši hlavu, vydala se na cestu k domovu.

*

„Opravdu, pane, myslím, že si zatancujou. To to dnes nějak

fouká!“

„Ano, psí počasí!“

„Tak, tak, pane! pravý severozápadní vítr, a vlna je krátká! Ach!

není jich moc na palubě!“

„To přec není sezona přeplavby, pravda, brachu.“

„Toť víte, pane, a pak mnoho cestujících zůstalo v Dieppu pro

nečas.“

„Ach! myslíte?“

„Bez pochyby! A počkejme, pane, podívejte se: tamhle se to už

„vobrací“ v přístave. Tam! Tam! vidíte tu velkou paničku vzadu?“

„Ano, ano!“

„Je celá bílá.“

„Skutečně.“

„Ta paní jistě nemá ráda moře.“

„To je docela možné!“

„Já, kdybych byl bohatej, pane, a kdybych se toho tak bál, já bych

tudy nejel, vopravdu!“

„Na shledanou, příteli! promiňte! ale tu je někdo, koho jsem

čekal.“

Juve, který se už několik minut bavil s celníkem u přístavu

v Dieppu blízko nákladiště lodí anglických, se prudce vzdaloval. Ve

skutečnosti neviděl nikoho, ale náhle rozsvítili velké elektrické

lampy, aby se ulehčilo v práci mužům, kteří nakládali na palubu

zavazadla cestujících a policista nechtěl zůstati v plném světle!

„Zatracené světlo!“ proklínal Juve, „aby mě tak spatřila?“

Mínil lady Belthamovou. Od rána Juve s úžasnou obratností měně

stokrát vzezření, přestrojuje se každou hodinu, sledoval trio

skládající se z Frenche, Bobety a neobyčejné paní Garrickové.

A nyní číhal na definitivní odjezd do Anglie. Spatřil Bobetu, opřenu

o jeden silný řetěz, ohraničující nábřeží, jak vyměňuje poslední

sbohem s paní Garrickovou. Juve v této chvíli se cítil stále

nervosnějším, čím více pokračovaly přípravy k odjezdu parníku.

Nevynoří se nic, co by zkazilo jeho plány? Lady Belthamová – paní

Garricková – odjížděla definitivně do Anglie? Garrick, Tom Bob,

Fantomas, bude-li osvobozen jejím příjezdem? Ano.

Hle kotvy byly zdviženy, parník se majestátně vzdaloval od

nábřeží, projel stavidly a vyplul na širé moře.

Juve si mnul ruce uspokojen, když náhle opustil temný kout,

v kterém se ukryl a pospíšil k štěrku:

„Jsem blázen! Jsem blázen! ten darebák, zdálo se mi to snad?“

Ale loď zrychlovala tempo. Nadarmo „juve běžel až ztratil dech.

Brzy viděl jen nezřetelné cestující, které už nemohl rozeznat. Juve

přesvědčiv se, že neuvidí „darebáka“, kterého se domníval poznávati,

zvolna se vracel.

„Slečno Bobeto!“

Mladá žena zůstala opřena na místě, kde vyměnila poslední

pozdravy s lady Belthamovou. Juve jí položil ruku na rameno.

Zachvěla se, jako by byla vytržena ze sna: „Ach, vy zde?“

„Tu jsem!“ odpověděl Juve, bavě se zděšením, s kterým si ho

Bobeta prohlížela; pro poslední část svého stopování udělal si

skvostnou hlavu tlustého břicháče, přetékajícího sádlem, což mu

dodávalo zvláštního vzhledu.

„Nuže, žádná nehoda?“

„Ne, žádná, pane Juve. Odjela.“

„Odjela – snadno?“

Bobeta zavrtěla hlavou: „Ach, ne! A to mě trápí! A pak nechápu

–! Lady Belthamová učinila vše hned dnes ráno v Rolleboise, aby

nemusila sledovat Frenche. A cestou, ač byla rozhodnuta odjeti,

pokusila se po dvakrát nám utéci –“

Juve se usmíval: „No ovšem!“

Ale Bobeta ho chytila za slovo: „Proč „ovšem“? Proč se lady

Belthamová nechtěla vrátit do Anglie? Přeje si tedy smrti

Garrickovy?“

Juve odváděl mladou ženu opuštěnými ulicemi dieppskými.

„Situace lady Belthamové,“ řekl, „je hrozná v této chvíli.

Nechtěla se vrátit do Anglie, protože její návrat osvobodí Garricka,

na kterého šíleně žárlí. Garrick-Fantomas, Bobeto, má milenku,

hrome! vždyť to víte dobře z novin, Fany Lemercierovou. Ostatně

není jen žárlivá na něho, má z něho strach! Zítra Garrick bude

volným – poněvadž dokáže, že nezabil svou ženu – a vidíte, Bobeto,

myslím, že lady Belthamová –“

Bobeta sklonila hlavu zaraženě. Pak se ptala: „Ale proč, Juve, jste

se neukázal? Proč necháváte osvobodit Garricka-Fantomase? Měl

byste se spojit s lady Belthamovou. Měl byste dokázat, že Garrick je

Fantomas!“

Ale Juve se ušklíbal. „Ne“, odpověděl konečně, „nemohl jsem

takto jednat. Kdybych se ukázal, Bobeto, byl bych nucen dokázat, že

paní Garricková je lady Belthamová a dokázat, že Garrick je

Fantomas, ale já nemám důkazů! Pamatujte si jednu věc, Bobeto, jen

jediná žena na světě by mohla odhaliti Fantomase, a tato žena je lady

Belthamová! A lady Belthamovou nemohu přinutit, aby svědčila

proti Fantomasovi!“

„Proč pak?“

„Protože, má ubohá Bobeto, lady Belthamová je úředně

prohlášena za mrtvou. Abych mohl ji jmenovat jako svědka, bylo by

třeba vést strašlivý proces, který by trval léta, prooes, který by

ponechal Fantomasovi svobodu, aby unikl ještě jednou. Proto jsem

nechtěl –“

Bobeta se ještě ptala: „Ale co zamýšlíte dělat?“

Juve se smíchem odpověděl: „Zítra se paní Garricková objeví

opět v Anglii, dobrá! Paní Garricková na živu, Garrick bude

osvobozen, velmi dobře! Ale Garrick je zároveň Tom Bob. A tak,

Bobeto, pochopte, musím číhati na něho, připoutati se k němu, sbírati

řadu důkazů; což je snadné, poněvadž je bez nedůvěry. Jestliže jako

Garrick je nepřemožitelný, jako Tom Bob-Fantomas, usurpátor, je

v mé moci. Já ho chytím, kdy se mi zachce!“.

Bobeta sklonila hlavu a ptala se ještě třesoucím se hlasem: „Proč

tedy neodjedete ihned do Londýna? Mám strach o lady

Belthamovou.“

„Ne,“ odpověděl Juve, „nemějte strach! Lady Belthamová – paní

Garricková – je pro nějakou dobu aspoň nedotknutelná i pro

Fantomase. Vydal by se ve veliké nebezpečí, kdyby se jí zmocnil. On

se neodváží. A pak Kostelník je v Paříži, Bobeto, chci zvědět, jest-li

ten člověk nemá něco ohavného za luhem, a to pro Fantomase, je to

jeden z jeho bývalých pomocníků. Zkrátka –“

Juve připojil velice tiše: „Myslil jsem jeden okamžik, že French,

French, vyslanec Toma Boba, byl ve Francii, aby sloužil

Fantomasovi.“

Neboť jestliže Juve se vymkl v krčmě „U vraha“ anglickému

detektivovi, jestli se dal jím stopovat, jest-li váhal mu prozradit svou

totožnost, bylo to proto, že věděl o stycích Frenche s Tomem Bobem;

ptal se tedy ovšem, zda slouží French Tomu Bobovi, nebo

Fantomasovi!

XV. NEJVYŠŠÍ ROZSUDEK.

„Hé, pane, drahý pane, neutíkejte tak! Pane Kidney, dopřejte mi

několik vteřin rozhovoru!“

Ve vyšetřujícím sále Old Bailey mladý muž podle vzhledu

Francouz pospíchal a věšel se na paty pana Kidneye, který spěšně

přecházel prostornou síň. Tento Francouz, pan Mirat, byl zvláštním

zpravodajem pařížského žurnálu La Capitale*). Tento reportér přišel

do Londýna, aby byl přítomen sensačnímu přelíčení v porotním

soudu, při němž budou soudit pověstného Dr. Garricka, jehož

dobrodružství a zatčení vyvrcholilo vzrušení značného zájmu po

celém světě. Francouzský žurnalista, na doporučení jednoho přítele,

navázal styky s jedním z hlavních advokátů procesu, s panem

Kidneyem, který v přelíčení promluví, aby podepřel obžalobu. Jako

jeho známý, zpravodaj dostal vstupenku, takže mohl sledovat aféru.

Hodinu před začátkem přelíčení Mirat se vydal úzkými uličkami

Strandu k budově Old Bailey, stavení architektonicky velice

střízlivému, kde se drží soudní zasedání v Londýně. Skrytý v úzké

uličoe, tento palác nebyl každému přístupný. Kdo chtěl vstoupiti,

musil se vykázati písemným povolením nebo aspoň prokázati

zvláštní důvody.

Policisté, střežící vchod, byli toho dne zvláště neúprosní a přísní,

vidouce příliv obecenstva, které žádalo za vstup k přelíčení Dr.

Garricka.

Když se Mirat vydrápal po několika schodištích nahoru, octl se

v sále vězeňském a veden nápadným návěštím, šel do ústředního

soudního dvora. Vtom zpozoroval svého ochránce, který se vynořil

ze sousedního sálu, nesa pod páždí obrovskou tašku nacpanou

rozličnými dokumenty; podle nařízení byl jako žalobce oblečen do

černého šatu nabraného na ramenou a měl bílou paruku

s nakadeřenými vlnami.

*) Viz Fantomas I., II., III., IV., V., VI., VII.

Pan Kidney, ještě mladý muž, s očima zářícíma inteligencí, se

zastavil, poznav svého chráněnce. Podal mu srdečně ruku. Mirat

nechtěje ztráceti zbytečně čas, velice horlivě ptal se svého společníka

na některé pokyny „technické“ o událostech, které se sběhly od

zatčení Garricková až do dne, kdy se měl objevit před soudem. Ve

skutečnosti sotva sedm neděl uběhlo od té doby.

„Váš soud je rychlý?“ vyptával se.

Pan Kidney mu odpovídal se shovívavým úsměvem: „Je rychlý,

ano; ač je zároveň velice komplikovaný a ve svých prohlášeních

trochu bizarní pro vás, Francouze.“

„Skutečně,“ přisvědčil Mirat. Vytáhl svůj zápisník, aby si

znamenal. „Vypravujte, pane, prosím!“

Advokát rád svolil: „Řeknu vám, pane drahý, ve dvou slovech,

jak se věci sběhly od zatčení Garricková. Především jury z 24 členů

s předsedajícím coronerem rozhodlo vynesením neodůvodněným,

zdali jde o zločin nebo ne ve věci Garrickové. Vynesly rozsudek

přisvědčující a obvinili Garricka, že zabil svou ženu. Od té doby byl

Garrick uvězněn, řízení započalo, vedeno jedním soudcem. Zvěděl

jste ze zpráv svých kolegů, že se našly ve sklepě Garrickové

v Putney zbytky lidského masa, pocházející pravděpodobně z těla,

které bylo spáleno.“

„Ano,“ prohlásil Mirat, „znám tento detail. Je, pravda,

neobyčejně vážný a velice přitěžující? Co o tom soudíte?“

Pan Kidney záhadně odpověděl: „Nesoudím o tom nic, aspoň ne

pro tuto chvíli. Nezapomínejte, že jsem státní návladní a že před

projednáním věci nemohu mít mínění –“

Mirat pochopil, že jeho otázka byla nevhodná. Sklonil hlavu,

zatím co pan Kidney pokračoval velice laskavě ve vysvětlování

komplikované a pečlivé procedury, která se dělá takto:

„Věc Garricková přišla hned nato k velké Jury, u vás by to byl

vyšetřující soud. Tato Jury, která osmkrát řeší věc, smí jediné

prohlásiti, zda existuje dost důvodů, aby oprávnily nebo ne

předvedení obžalovaného před porotu. Jest-li že k tomu svolí,

president velké jury napíše na obžalovací spis tato slova: Tine Bill,

což znamená „spis pravý“, spis platný. To pak rozhodne, aby

obžalovaný byl přímo poslán před ústřední soud vyšetřovací. Tak se

stalo i s Garrickem. Dnes budete přítomen poslední etapě jeho

procesu!“

Zatím co advokát se vzdaloval, Mirat dokončoval co nejpečlivěji

detaily této procedury starobylé a komplikované, ale určitě rychlé

podle výkladu, o níž však se obával, že se mýlí.

„Musím,“ myslil Mirat, „to zatelegrafovat do Paříže v několika

řádcích.“ Ale vtom se žurnalista vyrušil ze své redakční práce.

Několik osob, které s ním byly v sále, pospíchaly ke vchodu do

audienční síně, protože orloj právě odbíjel jednu. Mirat sledoval

zástup. Na svou vstupenku byl umístěn do první řady, vedle svých

druhů anglického tisku.

Francouzský žurnalista byl především překvapen nepatrností sálu

a jeho klidem. Nikdo by nepomyslil, že je v dramatické porotní síni,

kde se právě bude rozhodovat o život člověka, nýbrž naopak

v nejjednodušším a nejskromnějším soudě smírčím nějakého malého

venkovského tribunálu. Nábytek velice jednoduchý byl z jasného

dubu, místnost byla čistá, nijak nezdobená.

Proti Miratovi na stupni dosti vysokém byl předsedající soudce,

jediný soudce věci a podle zákona vyslaný zvláštním mandátem

panovníka, který vybíral úředníky trestního soudu ze členů

nejvyššího soudního dvora. Pohlížeje na tohoto presidenta, lorda

Pilgrima, francouzský žurnalista se domníval, že je přenesen do let

svého dětství, kdy jeho rodiče ho vodili do divadla na pohádky.

Lord Pilgrim měl skutečně vzhled jednoho z těch dobrotivých

a veselých králů, které vídáme jen v operetě. Měl tlustý, kulatý

obličej, vyholený, uprostřed něhož se tísnil tupý nos nad masitými

rty. Tato osobnost, málo slavnostní, byla oblečena do dlouhé černé

roby, která jí přes to dodávala majestátního vzhledu. Majestátnost

byla tím zdůrazněna, že lord Pilgrim měl na hlavě ohromnou bílou

paruku upravenou à la Ludvík XIV., ale její vznešená linie přestávala

na neštěstí působit v té chvíli, kdy pozorovatel postřehl, na jejím

vršku malou záklopku, kterou majetník paruky podle své libosti mohl

otvírat nebo zavírat pomocí nitky, aby vzduch měl přístup k hlavě.

Před lordem Pilgrimem byla v prázdné váze malá kytice umělých

květin, zavinuta do bílého papíru, na způsob oněch oficielních kytic,

které podávají třesoucí se malá děvčátka ministrům, když přijdou do

jejich okresu.

„Kdo je ten pán celý v modrém?“ ptal se Miret nakláněje se

k svému sousedu a ukazuje prstem na osobnost, která se usadila po

levici soudcově.

Soused žurnalistův ihned laskavě, zdvořile a úslužně odpověděl

jako každý Angličan: „To je veřejný attorney.“

Po několik okamžiků Mirat pohlížel se zvědavostí na tohoto

úředníka v dlouhé modré robě, ozdobené temnou kožišinou. Před

ním byla rovněž malá kytice umělých květin, která zajisté byla

privilegií nepopiratelnou nejvyššího anglického úřadu soudcovského.

Žurnalista několik dní předem studoval tuto věc; věděl, že

veřejný attorney je jakýmsi ředitelem soudního stíhání, který musí

úředně být přítomen procesu, ale nikdy se ho neúčastní a nemá vůbec

práva na slovo: osobnost čistě figurální. Veřejný attorney procesu

Garricková sliboval, že dobře sehraje svou roli. Veliký, hubený,

suchý, všecek zkřivený ve svém křesle, zdál se hotov k zdřímnutí.

V tom pozornost Miratova byla zaujata stupňovitými lavicemi,

vyhrazenými pro advokáty. Půl tuctu advokátů v černých robách

a bílých parukách se tam usazovalo. Ač neměli co dělat při tomto

přelíčení, přáli si zřejmě býti přítomni tomuto procesu, který

sensačním zatčením obžalovaného způsobil v Anglii jisté hnutí

zvědavosti. V první řadě těchto lavic, přehrabujíce své listiny, byli

pan Kidney, pověřen veřejným attorneyem zdůvodniti obžalobu

a pan Isbingford, advokát, určen k tomu, aby se ujal slova a obhájil

obžalovaného. Nic neodlišovalo oba advokáty, kteří byli navzájem

protivníky. Byli stejně oblečeni a seděli na téže lavici, jeden po

druhém budou povstávat a diskutovat bez vzrušení, bez živosti, aby

své důvody uplatnili. Advokáti v Anglii, kde není veřejného

ministerstva, jsou právě tak pro obžalobu jako pro obranu.

To bylo trochu překvapující pro francouzského žurnalistu, který

byl zvyklý slavnostnímu aparátu trestního soudnictví francouzského.

Ale nebylo kdy ponořovat se do těchto úvah, jestliže chtěl vše

pozorovat, vše si zapamatovat od počátku přelíčení. Rychle si

v duchu poznamenal vyvýšené podium proti lavicím advokátským,

kde byla místa pro svědky. Pak uprostřed sálu byla ohrada se dvěma

židlemi; neseděl tu ještě nikdo v okamžiku, kdy Mirat vstoupil do

sálu. Ale právě když je pozoroval, ozval se lehký šramot; dveře

skryté v dřevěné výplni se rozevřely.

Doprovázen jedním policistou, přicházel vězeň; poklonil se

uctivě předsedovi soudu, pak usedl na jednu židli v ohradě. Byl to

obžalovaný. Byl to Garrick!

Obviněný nezdál se nijak vzrušen, byl jen trochu bledý. Bez

přehnané lhostejnosti, jako bez jakékoliv ješitnosti přehlédl rychle

obecenstvo, které bylo shromážděno v sále. Pak svou pozornost

soustředil na předsedu.

Lord Pilgrim, vytrhnuv se ze své zjevné malátnosti, započal ihned

s výslechem totožnosti obžalovaného. Lord Pilgrim činil to hlasem

tak přirozeným, tak prostým, že by nikdo nevěřil, že má před sebou

úředníka a obžalovaného, ale dva muže téže hodnosti, v nichž jeden

se vyptával druhého ve společném zájmu.

„To je chlapík!“ myslil Mirat, míně lorda Pilgrima. „Ten se nijak

nedrží veřejného mínění a při výslechu neplýtvá zbytečnými slovy,

aby si zajistil osobní reklamu.“

Lord Pilgrim vyslýchal: ‚Jak se jmenujete?“

„Walther Garrick.“

„Váš věk?“

„Devětatřicet let.“

„Čím jste?“

„Zubním lékařem.“

„Vy máte diplom vydaný americkou akademií, ač jste občanem

australským. Usadil jste se přede dvěma lety v Londýně; je tomu

tak?“

„Ano, pane.“

Lord Pilgrim si při výslechu něco znamenal, neboť podle

anglického zákona jediné soudce musí být svým vlastním

zapisovatelem; prohlédl spisy.

Pak dále vyslýchal: „Vaše papíry jsou v naprostém pořádku.“

Připojil pak hlasem úmyslné trochu nesrozumitelným: „Měl jste

v Anglii ještě jiné zaměstnání, ale je zbytečné, pravda, zde o tom

hovořit?“

Garrick, přikyvuje hlavou, přisvědčoval mínění předsedovu: „Je

to skutečně zbytečné.“

Mirat, poslouchaje tato slova, si řekl: „Co tím jen chtěli říci?“

Pak očekával protesty obecenstva, spoléhal na zakročení

advokáta Garricková, nebo aspoň jeho protivníka.

K jeho velkému překvapení nikdo se neozval: zaměstnání, které

měl Garrick mimo zubní lékařství, vůbec se netýkalo procesu;

nemělo tedy smyslu se o to zajímat. Podobně nebyla jmenována Fany

Lemercierová jako svědek. Byla prohlášena za „nevinnou“ na vraždě

dítěte, která jí byla přičítána, nebyla obžalována z účasti při

zavraždění paní Garrickové, které bylo přičteno pouze Garrickovi,

a tak tedy nebyla předvolána.

„Hrome,“ mumlal si pro sebe francouzský žurnalista, „jest-li soud

v Anglii je rychlý, tak se mi zdá, že zato jeho předpisy jsou

vypracovány směšným způsobem.“ A bezděky se vracel

v myšlenkách k zamlčenému, které ho pletlo. „K čertu, co to jen

mohlo být za zaměstnání, o němž se shodli, že nebudou vůbec

mluvit?“

Žurnalista se nadarmo vyptával svých sousedů; nevěděli nic

a ostatně nepřikládali žádného významu této okolnosti. Snad přes

malou zvědavost by Angličany přec jen zajímalo, kdyby se dověděli,

že zubní lékař z Putney byl v privátním životě slavný policista Tom

Bob! Ale bylo rozhodnuto v radě pěti, aby v zájmu nacionálním

nebylo učiněno toto odhalení; následkem toho jen nejvyšší úředníci

a detektivové, kolegové Toma Boba, věděli, oč jde.

Pozornost Miratova byla zaujata zakročením starého muže se

zlatými brejlemi; vstal a mektavým hlasem četl jeden dokument.

Tento úředník rovnal se asi našemu zapisovateli trestního soudu,

osobnosti, jež měla za úkol přečisti obžalovací spis. Spis byl velice

stručný proti spisům, které vyplňují byrokraté francouzští, obsahoval

výpočet, taktéž co možná stručný, všech činů, přičítaných

obžalovanému. Obsahoval toto:

Ve středu 17. dubna inspektoři policejní v okrese londýnském

povšimli si ve čtvrti Putney neurčitých a podivných pověstí, které

blíže určili, vyptávajíce se u dodavatelů, služebných a sousedů.

Z těchto zpráv vysvitlo, že jistá paní Garricková, manželka pana

Garricka, zubního lékaře, náhle zmizela z domova, aniž koho

zpravila. Toto zmizení způsobilo ve čtvrti překvapení a též značné

vzrušení, neboť paní Garricková byla velice oblíbena ve svém okolí.

Nebylo tomu tak s panem Garrickem, mužem drsného zjevu,

záhadným a surovým.

Pátráním detektivů rychle se zjistilo, že pan Garrick udržoval ve

středu Londýna nedovolený poměr s jednou umělkyní musichallu,

Francouzkou, rozvedenou ženou jednoho Kanaďana. Když šetření

o Dru Garrickovi bylo skončeno a detektivové k tomu určení se

vydali do jeho domova, shledali, že Dr. Garrick odjel. Tento odjezd

se shodoval časově s odjezdem jeho milenky. Byl tím spíše

podezřelý, že působil dojmem spěšného útěku, aby se mohl vyhnouti

policejnímu pátrání a úřednímu výslechu.

Detektivům se však podařilo zvědět, kde se provisorně ukryl Dr.

Garrick. Vstoupil totiž téhož dne co jeho milenka na parník

„Viktorie“, který plul do Kanady. Kdyby doktor byl přistál

v Americe, vzhledem k dobrým stykům, které spojují spojené

království Velké Britanie s republikou kanadskou, zatčení

obžalovaného bylo by způsobilo mnoho komplikací. Ale

bezdrátovou telegrafií jsme se dověděli, že Dr. Garrick je na palubě

„Viktorie“ a rychlostí zámořského „Majestiku“, obžalovaný mohl být

vyhledán policejním inspektorem, kterému bylo uloženo, aby ho

zatkl.

V tentýž čas‚ během pátrání v domově Dra Garricka, byly v jeho

sklepě nalezeny zbytky lidského těla. To dokázalo způsobem

nesporným, že doktor obviněný ze zavraždění své ženy, paní

Garrickové, zničil hned na to tělo své oběti chemickými cestami

jemu známými, a které rozpoznali i soudní znalci.

Dr. Garrick zatčený na palubě „Viktorie“ prohlásil detektivu, že

nic nechápe ze skutků, které mu byly přičítány.

Tento obžalovací spis, jak byl právě čten, byl prohlášen za platný

velkou jury.

Po ověření byl Garrick postaven před trestní soud, aby byl

souzen.

S nábožnou pozorností všichni naslouchali čtení tohoto spisu,

který ve skutečnosti jen shrnoval věci všem známé; jeho suché

vypočítávání kontrastovalo podivně s vedlejšími a dramatickými

přídavky, které v té době uveřejňovaly žurnály o sensačním

dobrodružství uprchlíkově.

Uprostřed ticha lord Pilgrim se obrátil ke Garrickovi s otázkou

podle zákona: „Co prohlašujete, Garricku, jste vinen nebo ne?“

Kdyby byl obžalovaný odpověděl „vinen“, výslech by byl ihned

ustal, byli by ihned stanovili porotu a soudce by hned na to, soudě

úplně sám, vynesl trest, který by považoval za přiměřený.

Ale Garrick odpověděl: „Prohlašuji, že jsem nevinen.“

Všichni to očekávali. Nikdo neprojevil překvapení.

Vtom se ozval hřmot v sále, neboť právě uváděli dvanáct porotců,

kteří se měli prohlásiti o osudu obžalovaného. Jeden za druhým

zaujímali svá místa, když předtím složili přísahu, kterou jim

předříkával stoudní zřízenec. Jakmile se usadili tito úředníci, kteří

jediné měli zhodnotiti věc, pan Kidney povstal a ujal se slova:

Doplňuje obžalovací spis a podpíraje jej prokázanými důvody,

představil tak věc ve velmi nepříznivém světle pro obžalovaného.

Vždyť přece pan Kidney měl za úkol podporovati obžalobu!

V argumentaci velice hutné snažil se poukázat! na

nepravděpodobnost ospravedlnění, kterým Garrick vykládal svůj

odjezd.

„Doktor tvrdil, že byl na palubě „Viktorie“, ne aby unikl

nespravedlnosti, ale jedině proto, aby zastihl svou milenku, která

zrovna odjížděla do Kanady, aby tam vyhledala své dítě, jež jí bylo

ukradeno. Garrick tvrdil, že naprosto neuznává zmizení své ženy,

které shledává zcela přirozeným. Paní Garricková, jak obžalovaný

tvrdí, může odjíždět, jak za dobré uzná. To vše je zvláštní

a především upozorňuji porotu, že Garrickovi bylo naprosto

nemožno označiti spravedlnosti místo, kde by se mohla paní

Garricková zdržovat.“

Tato obžalovací řeč byla přednesena bez přehánění, bez vzrušení.

Zdálo se, jako by žalobce tu vykládal o věci naprosto nepatrné,

o otázkách bezvýznamných. Zdržel se nejmenšího gesta

nevyhledával elegantních formulí; nebyl to ani řečník, a byli by ho

velice rozmrzeli, kdyby mu přisoudili tuto vlastnost, které se brání

většina anglických advokátů. Pan Kidney jako by chtěl spěšně

ukončit svůj výklad, ihned ohlašoval: „Vyslechněte ostatně svědky.“

Soudní zřízenec zavolal: „Shepard.“

Po několika okamžicích sympatický detektiv vystoupil rychle po

stupních, které vedly k míitům svědků. A pak prostý rozhovor, téměř

srdečný, se rozvinul mezi ním a oběma advokáty. Detektiv suše,

drsně a věcně vyprávěl, co se sběhlo ode dne, kdy se zaměstnával

věcí, až po chvíli, kdy odváděl Garricka do Old Bailey. Na otázku

obhájcovu Shepard odpověděl: „Jeden z našich kolegů, detektiv

French odjel před několika dny do Francie, kde je, jak se

domníváme, paní Garricková. Nemáme zpráv od Frenche již téměř

týden; přesto poslal včera depeši panu soudnímu předsedovi, jejíž

duplikát nám poslal do Scotland Yardu.“

„Žádám o povolení, aby tato depeše byla přečtena porotě,“

požádal pan Islingford, nakláněje se k svému kolegovi.

Pan Kidney neviděl v tom nic nepříležitého a tak obhájce četl:

„Právě jsem učinil důležitý objev, vrátím se včas do Londýna,

abych byl přítomen při soudním přelíčení.“

Podepsán: French.

S dokonalou nestranností pravil žalobce, pohlížeje na pana

Islingforda: „Chcete, abychom přímo vyslechli svědeckou výpověď

detektiva Frenche?“

Oba advokáti se dohodli. Soudní zřízenec odešel, aby povolal

svým huhňavým hlasem ze sousedního sálu tohoto svědka, jehož

výpověď bude zajisté velice významná.

Zřízenec se však vrátil sám a prohodil, obraceje se k advokátům:

„Pan French tu ještě není.“

V obecenstvu až dosud mlčenlivém přeběhlo nedůvěřivé

zachvění. Zdálo se, jak jen se mohlo soudit – neboť nikdo neprojevil

přímo své mínění – že tentokrát veřejnost nebyla příznivá policii a že

naopak, což se pravidelně děje, byla velice nakloněna věřiti ve vinu

obžalovaného.

Dr. Garrick slyše, že French je nepřítomen, značně zbledl.

Spoléhal velice i on na příchod detektivův.

Lépe než kdo jiný, jakožto Tom Bob, věděl, kolik úsilí jeho

kolega musil vynaložiti, aby našel jeho ženu. Jest-li French

telegrafoval v tom smyslu, jak bylo čteno, měl jistě dobrou zprávu.

A hle, nyní náhle schází na schůzce; to bylo nepřijatelné!

Tom Bob vrhl instinktivně tázavý pohled na Sheparda, ale

detektiv zřetelně osvětlen na místě svědků, nedal žádné znamení

obličejem na němý dotaz muže, který až dosud byl jeho šéfem, ale od

nynějška byl jen obžalovaným, o jehož osudu rozhodne soud.

Cekajíc na příchod Frenchův, obžaloba pokračovala vyslýcháním

určitého počtu svědků před porotou.

Byla to paní Editha, panská u Garricku, jejíž přísné prohlášení

učinilo obrovský dojem.

Pak to byl hokynář Bouch, v jehož krámu se obyčejně klepalo.

Pak kočí Sammy, který, jako hokynář, souhlasně vypovídal, že

pevně věří ve vinu doktorovu.

Soudní znalec, povolán prozkoumati lidské pozůstatky, nalezené

ve sklepě, byl rovněž přísný. Šlo tu o zbytky těla, které bylo zničeno

pomocí chemických prostředků, když bylo předtím téměř spáleno.

Nebylo možno označit pohlaví oběti, ale běželo tu určitě o oběť

lidskou. Uložení těchto pozůstatků nastalo více jak před čtrnácti dny,

než policie zakročila. Shodovalo se tak s odjezdem paní Garrickové.

Výslech byl na okamžik přerušen příchodem telegramu, který

posílala policie námořní z New-Havenu presidentovi soudu.

Oznamovala, že na žádost, vyslanou advokáty procesu žádný

detektiv jménem French nebyl na palubě parníků, které přijely večer

nebo téhož rána od francouzských břehů.

Advokát-žalobce pokládal tento detail za velice důležitý:

„Uvádím, pánové, obsah tohoto telegramu, že detektiv French vůbec

nevstoupil na loď včera v Dieppu, jak bylo řečeno, v prvním

telegramu, jehož obsah již znáte, neboť kdyby byl na lodi, jak

ujišťuje onen dokument, byl by zajisté přišel. První depeše musí tedy

být dílem nějakého podvodníka. 2ádám porotu, aby na ni

nespoléhala, ani k ní nepřihlížela. Zajisté, že pátrání detektiva

Fienche zůstanou navždy marnými. Nadto zřejmost této věci spočívá

v tom, že kdyby paní Garricková ještě žila, jistě by se dověděla

o obvinění, které spočívá na jejím muži, což se nestalo.“

Advokát se posadil. Několik slov, která právě pronesl,

obsahovala celou obžalobu!

Garrick požádal o slovo, obraceje se k soudci: „Musím učinit

prohlášení.“

Vězeň byl ihned propuštěn, opustil svoje místo a vydal se na

stupeň svědků.

Je to skutečně jedna ze zvláštností anglického zákona, který

dovoluje vždy obžalovanému, aby se postavil sám jako opravdový

svědek v procesu, i když je dokonce veden proti němu.

Když se okamžik soustřeďoval, Garrick klidně, určitě, ale hlasem

co nejupřímnějším prohlásil: „Přisahám, že jsem nevinen na zločinu,

který je mi přičítán. Moje žena, paní Garricková, mě náhle opustila,

aniž mne zpravila, jediné proto, protože žárlila na lásku, kterou cítím

k jiné osobě. Okolnosti jsou zjevně proti mně, poněvadž jsem byl

zatčen v okamžiku‚ kdy se zdálo, že prchám. Jde tu jen o klamnou

shodu, odjížděl jsem do Ameriky náhodně a měl jsem jen ten úmysl,

vstupuje na palubu „Viktorie“, abych vyhledal svou milenku, která

věřila, že její dítě bylo uneseno jejím mužem, bydlícím v Kanadě.

Kdyby moje žena věděla o obvinění, které na mně spočívá, vrátila by

se. Nepředpokládám, že se na mne hněvá tak hrozně, aby mne

nechala odsouditi pro své mlčení.“

Prohlášení Garrickovo bylo přijato s ledovým klidem

a v naprostém mlčení, obžalovaný znovu dosáhl svého místa

uprostřed sálu. Ovšem nemohlo se nic předvídat z tohoto chování

veřejnosti a tím méně o smýšlení poroty.

Anglický lid je nejen velice chladný, nejen prozrazuje zřídka své

dojmy vnějšími projevy, ale má též velikou úctu k soudu, aby si

dovolil projevovat své intimní city na místě, jako je tribunál, kde

porotci jsou jediné pověřeni míti zdůvodněné mínění a pronášeti je,

znajíce příčinu.

Asi v půlhodině advokáti přednesli svou obžalobu a obranu, pak

předseda soudu, který až dosud poslouchal debatu a spokojil se

výlučně jen několika poznámkami, konečně zakročil.

Lord Pilgrim pomalým a monotónním hlasem pro porotce učinil

resumé celé věci. Jeho obsah by) nestranný, ale věcný, při čemž

souběžně se zmínil, jak o prostředních argumentech, uvedených

Garrickem a obhájcem, tak o souboru důkazů a pravděpodobnosti,

jež proti obžalovanému uváděl advokát-žalobce.

Pak se porota vzdálila, líčení bylo přerušeno. Sál se okamžitě

vyprázdnil. Všichni, kdož byli přítomni debatě, zakoušeli potřebu si

protáhnout údy a projít se.

Mirat během dopoledne se seznámil se svým sousedem, kolegou

z Timesu, vážným mužem, který mluvil zvolna, ale vyjadřoval se po

francouzsku naprosto dokonale.

„To je zarážející,“ vzkřikl Mirat, „jak toto přelíčení mne málo

inspiruje. Můj Bože, jak je to tu prosté, ploché a banální! Nic

z tohoto trestního soudu neodpovídá obrazotvornosti, nepůsobí na

ducha. K čertu, to u nás –“

Francouzský žurnalista popisoval nadšeně svému kolegovi jejich

soudní dvůr a slavnostnost, s jakou procesy se tam provádějí.

Anglický žurnalista se mlčky usmíval. Když Mirat skončil, řekl:

„Znám váš soudní dvůr, působí skutečně, působí až příliš. Promiňte

mi, že vyjadřuji svou myšlenku tak drsně; ale já myslím, že vaše

soudnictví není soudem, ale divadlem. Mimo to v zápase, který se

rozpoutává před porotou, máte protivníky stranické: Právního

zástupce, jehož řemeslo je neustále žádati odsouzení, v čemž spočívá

jeho úspěch. Advokáta, jehož řemeslo je stále hájiti, pro něhož

odsouzení znamená porážku. U nás se do debaty nemíchá nikdy

sebeláska, ani řemeslný úspěch; žalobce dneška stává se obhájcem

zítřka. Oba protivníci, můžeme-li užiti tohoto slova, které uvádí

náhoda, nezápasí jeden proti druhému, nýbrž snaží se prostě

navzájem, aby s různých hledisk vnesli světlo do věci a odhalili

pravdu.“

Mirat chtěl odpověděti, že jestli anglické soudní předpisy

vykazují výhody, přinášejí též nepříležitosti, ale zaznělo zvonění,

které ohlašovalo návrat poroty.

Porota ani ne za dvacet minut se rozhodla a vracela se

s rozsudkem, který v mezích zákona musil býti jednomyslný.

*

Za této dvacetiminutové přestávky detektivu Shepardovi, jenž

znal chodby Old Bailey jako své boty, se podařilo – ač to nebylo

dosti korektní – vyhledat! Garricka v prozatímní cele právě vedle

audienčního sálu. Shepard znaje policistu, pověřeného stráží nad

vězněm, mohl vniknouti do cely a pohovořiti na okamžik o samotě

s obžalovaným.

Oba muži si stiskli ruce.

„Nuže, Sheparde!“

„Tome Bobe!“

„Sheparde, co si myslíte o tomto přelíčení?“

Shepard se zachmuřil, odpovídaje: „Mrzí mě velice nepřítomnost

Frenchova; porotci by byli pitomí, kdyby uvěřili v autentičnost jeho

depeše. Jistěže tato depeše je poslána od Frenche, ale pak, co ho

u čerta mohlo zdržet?“

Tom Bob pokrčil rameny vyhýbavě.

Shepard pokračoval: „Zatraceně, jsem znepokojen, jsem strašně

znepokojen!“

Tom Bob ho upjatě pozoroval; pak prohodil: „Sheparde!“

„Tome Bobe?“

„Sheparde, řekněte mi upřímně; vy líp, než kdo jiný se vyznáte

v těchto líčeních. Nuže, co o tom soudíte, budu odsouzen nebo ne?“

Aniž přímo odpověděl na otázku svého kolegy, která ho

rozechvěla, Shepard se ptal: „Tome Bobe, řekněte mi rovněž pravdu.

Zabil jste svou ženu, ano nebo ne?“

„Ne, Sheparde, nezabil jsem ji.“

Shepard si ulehčeně oddychl: „My vás zachráníme, Tome Bobe,

ať se stane cokoliv, my vás zachráníme. Co se týče –“

Shepard se přerušil. Taktéž uslyšel zazvonění, které ohlašovalo

návrat poroty. Policista, střežící Garricka, vstoupil do cely, aby

odvedl obžalovaného. Shepard vyklouzl, vešel do sálu a vmíchal se

mezi obecenstvo.

Naproti Garrickovi stoje uprostřed sálu, předseda poroty skládal

slavnostně přísahu; pak prohlásil, že přináší rozsudek přisvědčující,

rozsudek smrti!

Nikdo se v sále nepohnul.

Garrick zůstal necitným. Byl jím i tehdy, když soudce, zajisté

vzrušenější než on sám, pronášel osudný ortel, rozsudek největšího

trestu, jehož znění končilo touto příšernou formulí:

„Garricku, jste odsouzen k smrti provazem!“

XVI. ZLOČIN APAČŮV.

„Ke všem všudy, ta holka je vohromující! Dá mi rozkaz, jako by

byla velícím plukovníkem a já posledním uchem! Řekne mi:

„Zameťte pokoj!“ – „Nemám koště,“ já nato. „To je mi fuk, ať je

zametýno!“ Na mou duši, tohle je tak smysl naší řeči. Mám teď platit

zpáteční lupen první třídy do Dieppe a v kapse ani fuka! Co si

domejšlí, že mě svezou zadarmo? Co pak sem ňákej bankovní

akcionář? A pak ke všemu, musím sebou hodit!“

Nini právě odešla. Na mlhavém břehu její silueta se rozplývala,

mizela, tratila se ve tmě. A Hezoun, zůstav sám, nadával zuřivě na

dobrodružství. Ach! nebylo to proto, že by mu bylo nepříjemné

„vodkrouhnout“ detektiva Frenche! Ne, podobný podnik neměl

velkého významu, nijak ho neodstrašoval. Hezouna dopalovala jen,

že nemá peněz, ani kuli, aby se vydal do Dieppu, kde se měl setkati

s Frenchem, se svou obětí. Hezoun přemýšlel: „Musím si vopatřit

prašule. Dobrá! Kdybych požádal krále, možná, že by mě odmít!

K tomu nemusím chodit! Ale jen ke komu?“

A Hezoun s komickou zoufalostí byl nucen si přiznati, že

v Londýně znal příliš málo lidí, aby si mohl lehko vypůjčit sto

franků, kterých zrovna potřeboval.

„Ach, mám to čistý známosti! jen co je pravda! sou v rejži jako

já! Nic se nedá dělat! Nikdo se nedá pumpnout! A co se týče

pracháče, z kerýho sem ždímal svou. rentu, ten už dávno vodtáh do

Belgie, takže bych ho už ani nepoznal!“

Hezoun vystoupil po schodišti, vedoucím k břehu; byl nyní na

okraji londýnské Bridgi. Zpitomělý, uvažoval, co by měl dělat.

„Ach!“ prohodil konečně jako osvobozen, „hrome, svatý kozy mě

vytáhnou z kaše! Žádný cavyky teda, du si pro jejich náhled! pro

jednou plod jejich sbírek pro chudý nebude ztraceněji“

Hezoun měl podivuhodné vnuknutí. Vzdaloval se dlouhými

kroky, šel nekonečnými křivolakými uličkami a došel až k jednomu

katolickému kostelu, který se tyčí docela uprostřed Londýna. Hezoun

zdvořile jako člověk znající způsoby, sňal svou čapku, vstoupil

nenápadně do posvátného místa, sáhl do svěcené vody a poznamenal

se křížem.

Ale Hezoun tu hrál rouhavou komedii! Nikdo nebyl v kostele,

prostorná chrámová loď byla opuštěna. Hezoun zvolna prošel

chrámem. Měl určitě nějaký nápad, ale chtěl se ujistit, jest-li nikdo

nebude svědkem jeho pohybů a činů. Hezounovi však přály

okolnosti. Byla tu jen stará žena, která v kapli Matky boží bez

zjevného užitku vyměňovala svíce a pak mladá žena zcela na kuru,

klečící a modlící se spíš – horlivě než upřímně; tato mladá katolička

tu jistě měla schůzku. Hezoun neviděl víc nikoho.

„De to dobře!“ řekl si, „žádný strachy! Všecko de jako na drátě!“

Hezoun sestoupil s kůru, vybral si po libosti jednu pokladničku –

a to svatého Antonína – umístěnou ve výklenku ještě temnějším než

ostatek kostela.

„Tak teda!“ prohodil Hezoun; „pro jednou se bude prasátko

postit. Já se nakrmím za něj! Můj svatej Tondo, ty mě už vomluvíš

svýmu zvířeti.“

Hezoun neztrácel nijak času. Příšerný ohava měl jistě zručnost

v činu, který právě prováděl. Dvěma hmaty podařilo se mu vsunout

do zámku pokladničky drobné klíštky, které měl vždycky v podšívce

svého kabátu. Pak přitlačil a pokladnička byla otevřena.

„Nikdo na dostřel? že né? sem s tím!“

Hezoun rychlým opatrným pohledem se ujistil, že není nebezpečí,

shrábl drobné, které byly v pokladničce, jejíž zámek srazil. Soudě, že

se nemusí déle zdržovat rychle táhl z kostela.

„Stačí!“ hovořil sestupuje se stupňů, „nebudu na suchu, floků

dost!“

Hezounovi skutečně se zdařila dosti značná „rána.“ Jisto je, že

neukradl obrovskou sumu, ale konečně šedesát franků v drobných

mu zvonilo v kapse.

„Starochu!“ hovořil Hezoun, který v okamžicích napětí cítil živou

sympatii k sobě samému a tykal si, „můžeš jen jít na dráhu a popřát

si cestičku do Dieppu!‘

„Ach, abych nezapomněl, musím se přece zastavit u šlejfíře!“

Hezoun se skutečně zastavil na několik okamžiků u jednoho

nožíře, známého mezi hosty londýnských putyk; nožíř se zdržel

všech nediskretních otázek, zatím co brousil pečlivě nádherný

„eustach“, který mu svěřil Hezoun.

„A teď do toho!“

Hezoun ponořil svou zbraň do kapsy; byl hotov k odjezdu. Apač

přes to byl velice obezřelý.

„Nejdu do světa, ale můj popis vohlašuje, že nosím kostkovaný

hadry. Co dělat, radši změním svůj vohoz!“

Hezoun zašel tedy k prodavači oděvů, kde si opatřil lacino staré

šaty, odborným cíděním zase obnovené. Pak se konečně vydal na

nádraží Viktoria, kde žádal rvavým hlasem po zralém uvážení

zpáteční lístek první třídy do Paříže.

„Zastavím se v Dieppu,“ myslil si apač, „vzduch domoviny“

nebude nic pro můj kašel! Ale na mou duši, jesli nějaká fizule bude

chtít za mnou šmejdit, radši si vemu lupen do Paříže. Tak budu moct

dycky jim poplést rozpočty.“

Hezoun byl velký a šlechetný.

„Není proč mě krotit,“ poznamenal, „vždyť svatý kozy mě platěj

cestu.“

*

„První třída, pane? dozadu!“

Hezoun správně počítal. Přišed lodí ráno do Dieppu, vůbec se

nezdržel v městě, což se mohlo stát pro něj nebezpečným, a což

nemělo žádné výhody, neboť Hezoun nebyl nikterak zvědavý, byl

příliš zaměstnán, než aby ochutnával slasti cestování. Hezoun rychle

nakoupil v uzenářství a ve vinárně něco potravin, aby využil času,

a utekl za město, kde se po celý den potuloval. Nepil málo.

V jedenáct hodin večer už byl v blaženém stavu, když ne úplně opilý,

aspoň dostatečně veselý, takže pohlížel do budoucna se zvláštní

rozjařeností, která vznikla požitím silných lihovin.

Hezoun se vrátil do Dieppu, lelkoval u přístavu, informoval se

dovedně o podrobnostech, které by mu mohly usnadnit vykonání

ohavné vraždy, o níž přemýšlel. Parník „Ecosse“ měl večer odjeti.

Hezoun dlouho zkoumal loď a konstatoval s radostí, že paluba na

zádi, vyhrazená cestujícím první třídy a French jistě pojede první

třídou – byla opatřena zábradlím s velikými mezerami.

A tak po zralém uvážení Hezoun se téměř rozhodl. Bude-li to

možno, nezabije Frenche ranou nožem, ale svrhne ho prostě do

kanálu la Manche! Byl to konečně jak definitivní, tak výtečný postup

a měl tu výhradu, že nezanechá stop, poněvadž se tak nemusil obávat

ani nejmenšího prolití krve. Nad to oběť ohromena překvapením

nebude mít kdy se bránit, což pro chlapa jako Hezoun, který nebyl

herkulovské síly, mělo vážné výhody.

Apač prohlédnuv dobře palubu lodi, procházel se po nábřeží.

Vlak, kterým jede French, předpokládal, musí být vlak přímořský.

Nebude tu před půlnocí.

„Až v půlnoci French vstoupí na loď,“ přemítal Hezoun. „A já se

postarám, abych vstoupil mezi posledními na palubu; a tak se vyhnu

shledání s tímhle výtečným detektivem!“

Ale když se vlak zastavil na nádraží u přístavu, a cestující

spěchali k můstkům v toužebném přání, aby vystoupili honem na

palubu „Ecosse“ a tak si zajistili nejlepší místa, nejchráněnější lůžka,

Hezoun, skryt ve stínu, slídě mezi cestujícími, nemohl se ubrániti

hrůze. Bylo málo lidí ve vlaku; Hezoun velice dobře prohlédl

všechny cestující a ani jeden z nich nebyl French.

„Ach! copak nepříde dnes večír?“ myslil darebák. „Co by to jen

bylo? Měl bych ho přece štípnout ř“

Hezoun se náhle upokojil. Na můstku viděl právě siluetu muže,

kterého hledal; French vstupoval na loď, následován dámou, která

ostatně nemusila patřit k němu a která mávala vzrušeně na mladou

ženu, jež stála u přístavu.

„Poď, člověče,“ poškleboval se Hezoun, „neslibuju to, že plavba

bude klidná pro tebe, ale můžu ti ručit, že se pobavíš!“

A v poslední minutě, kdy skladači a lodníci se hotovili vytáhnout

můstky, spojující palubu s přístavem, Hezoun skočil na palubu

a podal svůj lístek úředníku, který mu ukázal na záď, kde byla místa

vyhrazená pro cestující první třídy.

Hezoun vesele naladěn, žvýkal špačka a předstíral naprostý klid;

tvářil se klidnějším, než vskutku byl.

A pak přípravy k odjezdu lodi se urychlovaly. Kotvy byly

zdviženy. Chvějivé zvonky jektaly ve strojovně, lodní šroub zvolna

se otáčel, „Ecosse“ se odloučila od pobřeží, majestátně a volně

dosáhla náhonu a zamířila na šíré moře.

Hezoun oslovil jednoho námořníka, který se zaměstnával na

palubě „Ecossu“ zavazováním plachty na záchranná kola: „Bude

hezky?“

Námořník se po očku podíval na cestujícího první třídy, který měl

zplna právo na jeho respekt, protože zkrátka mohlo se čekat

zpropitné. Tabák, který si vecpal do levé tváře, cestoval nyní do

pravé, a pak zahučel: „Hezký počasí? ne, pane! plnej severozápadní

a vlny krátký! můj náhled, jesli se nechcete promáčet, udělal byste

nejlíp, kdybyste sestoupil dovnitř po schodišti.“

„Což pak bude pršet, člověče?“

Tabák cestoval opět z pravé tváře do levé a námořník ještě

zabrumlal: „Oh, deště se nemusíme bát, je příliš větrno, než aby

pršelo. Ale možná, že si trošku naberem. A zatra, slaná voda, však

víte, pane, ta promáčí jednoho jako druhýho.“

Hezoun neodporoval. Od té chvíle co přijel do Dieppu, asi tak od

tří hodin odpoledne, počasí se skutečně pomalu měnilo. Když Ninin

milenec jel z Anglie do Francie, bylo moře dosti klidné, sotva se

vlnilo; nyní se však zdálo, že jeho návrat bude hanebný. Vítr vanul

nyní zuřivými nárazy, šedivá mračna, která letěla velice nízko,

dotýkala se skorém vln; bylo to málo potěšující. Ale na tom nesešlo

Hezounovi, jenž se posmíval bouřce a vichřici.

„Jen kdyby se to zavařilo!“ myslil si, „to bych jako potřeboval!

Hlavní je, aby to zvíře French měl nápad vylízt na palubu a hned! To

je to nejdůležitější! Jesli vyleze, já už se postarám, aby zas zalez!“

Ale jen jest-li French vystoupí na palubu? Sotva vyjela loď

z přístavu dieppského, zmocnil se Hezouna velký neklid. Zbabělý

a podlý apač měl to za velice zábavné a výhodné v každém směru, že

může zavražditi Frenche cestou po úžině. Bylo to pohodlné

především, že se mohl snadno zbavit mrtvoly. Kdyby mohl svrhnouti

Frenche do vody, moře by zachovalo tajemství, jako je žárlivě

zachovalo i jindy. A proto si Hezoun přál, aby mohl napadnouti

Frenche na palubě „Ecossu“. Kdyby se to znemožnilo, apač by si

z toho jistě nic nedělal, a zavraždil by detektiva při vystupování, což

zdálo se, že se stane, poněvadž French se neukazoval na palubě.

„Co jenom to zvíře dělá?“ hučel Hezoun, nyní ve špatné náladě.

A náhle se rozhodl: „Ostatně uvnitř na kryté palubě je přítmí, a tak

mám tu vyhlídku, že mě nepozná. Neztratím moc, když se pudu

podívat, co s ním je.“

Hezoun opustil palubu, sestoupil po schodech, orientoval se

otvíraje dveře salonu společného, kde cestující, kteří chtěli spát, se

již uložili na lůžka. French tu nebyl!

„Zatraceně!“ zamumlal apač, snad přece neskočil do vody sám?“

Hezoun pokračoval ve svém pátrání a probíhal lodí. Proti

strojovně se vcházelo do kuřáckého pokoje. Hezoun štěrbinou na

krytou palubu pozoroval cestující. Náhle se zachvěl radostí, zrovna

před sebou právě spatřil detektiva, který si zapaloval cigaretu a zdál

se hovořiti s jedním číšníkem na palubě; dával mu pravděpodobně

nějaká nařízení.

„Co mu jen může povídat?“ pomyslil si Hezoun, „to zvíře

chybilo, že se ukazuje. Měl by zůstat pěkně zticha.“

Hezoun byl rozhodný člověk. S neobyčejnou odvahou vstoupil do

salonu a obraceje se zády k Frenchovi, předstíral, že se probírá

v nějaké revui, která se povalovala na stole. Hezoun poslouchal.

Policista hovořil s číšníkem.

„Pán nechce podržeti lůžko –?“

„Ne, ne, příteli.“

„Pán ví, že v hodině budou všechna zabrána? Pán bude litovat –“

French byl netrpěliv: „Budu-li toho litovat, uvidím; raději se

půjdu projít po palubě.“

„Pán si nemůže ani pomyslit, že se vůbec člověk neudrží na

palubě. Je chladno a každý je promáčen –“

„To právě chci vidět!“

French se obrátil na patě, aby se zbavil úslužného stewarta

a vyšel z kuřáckého salonu.

Za ním kráčel v uctivé vzdálenosti Hezoun.

„Jen di, ty cucáku!“ ušklíbal se apač, „je nevinnej jako

novorozeně. Tu je jeden, kerej ztrácí příležitost zůstat v teple! Je

pravda, jesli má mořskou nemoc, já ho z ní vyléčím naprosto

radikálně.“

„Když „Ecosse“ vyjela z ochranného přístavu, a hlavně když se

dostala za strmé přímořské břehy do širého moře, kymácela se,

kolísala hrozně. Každou vlnu nabodla svou přídí; prška vody

přeběhla palubu. Málo cestujících z první i druhé třídy, kteří až

dosud se vyhýbali salonům, byli nuceni jeden za druhým se vzdáliti.

„Čím dál, tím líp!“ myslil si Hezoun. Tento zvláštní člověk nebyl

zastrašen prškami. Skryl se do kouta, aby se trochu uchránil před

všemi pohledy, schován zavazadly, mezi vycpávkou lodi a jednou

záchrannou lodicí, umístěnou na palubě na stojanu. Z tohoto úkrytu

Hezoun neztrácel s očí jediný pohyb Frenchův.

Detektiv naprosto netušil, že je takto hlídán, zastavil se s počátku

uprostřed schodiště, které spojovalo krytou palubu s horní. Obě ruce

v kapsách, klobouk naražen až k uším, kouřil silný doutník v postoji

člověka, který miluje cestování, a ještě více moře, a který se hotoví

radovati se z divadla vždy čarovného, jakým je jízda po moři za

bouře. Za několik minut French zakusil řadu pršek, které ho napolo

promočily; usoudil, že jeho posice nebyla udržitelná. Kam se obrátit,

aby nebyl zasahován mořskými výpady? French, napodobuje

Hezouna, šel se schovat za jednu záchrannou šalupu a tam, opíraje se

o lodní vycpávku, lhostejný k otřesům parníku, kouřil klidně dál.

„Jen di! ty vrtáku!“ myslil si Hezoun, který ho upjatě sledoval, ač

předstíral nevšímavého, „jen di! Jen se koukej! Koukej se hezky ze

široka! nebo za malou čtvrthodinku, jak si myslím –“

Hezouna zdržovala jen přítomnost dvou mladých lidí, kteří se

bavili nečasem a přes chlad a tmu, vytrvale se procházeli sem tam,

aby si dokázali, že mají námořnické nohy!

Hezoun pochopitelně dbal pramálo o to, aby jednal před těmito

závadnými svědky. A apač, shledávající každou minutu nekonečně

dlouhou, už pomalu zuřil a ptal se, zda tito cestující se rozhodnou

sestoupit do salonu, a nechají mu volné pole nebo naopak, zdali se

nebude musit vzdát vší naděje odstranit Frenche za jízdy.

„Zatracená smůla!“ hučel, „nemám vopravdu štígro! Kdyby

nebylo těch dvouch chlapů, bylo by to hotový v jedny vteřině!

Zrovna když je špatný počasí, když všichni loďaři vyplachujou

lavory na palubě a na kryté taky, mohl bych krásně klidně dělat, ten

French –“

Náhle oba cestující, kterým Hezoun nadával, úplně promočeni, se

rozhodli, že se půjdou schovat. A od té chvíle na zádi paluby

„Ecosse“ zůstali jen Hezoun a French. Hezoun mohl uskutečnit své

plány. Apač skutečně opustil své místo, opřel se o zábradlí, aby

neklopýtl při kolísání, kterým se loď chvílemi vzpírala, přešel palubu

se zlým úsměvem na rtech. A skutečně Hezoun se nijak nevydával

v nebezpečí. Parník zdál se opuštěným, nebylo vidět nikoho na celé

palubě, dokonce ani důstojníků, kteří se pravděpodobně uzavřeli

v malé kabině, umístěné ve středu kapitánova můstku.

„Hurá!“ mumlal apač, „kupředu! Je to správný jako noha!“

Využívaje chvíle, kdy loď tančila trochu méně, Hezoun se opřel

vedle Frenche a zdvořile pozdravil. Ostatně byla taková tma, že

nebylo nebezpečí, že bude poznán. A pak udělá se to tak rychle!

Hezoun pozvedl čepici a ptal se: „Promiňte, pane, vy kouříte. Chtěl

bych si též zakouřit, ale nepodařilo se mi ani zapálit sirku, prosím

o oheň.“

Bez nedůvěry French se vzpřímil a opíraje se zády o lodní

vycpávku, podával doutník Hezounovi: „Prosím, pane.“

Ale Hezoun ve vteřině využil situace. Apač vytáhl svou cigaretu.

„Děkuji, pane!“

V tu chvíli, co říkal tato slova, Hezoun vší silou zasadil prudkou

ránu pěstí do obličeje nešťastného Frenche, zatím co pravou nohou

mu sevřel hbitě nohy. Překvapen, oslepen, napolo utlučen, French se

svalil bez hlesu na palubu.

„Ecosse“ se vtom okamžiku naklonil na bok. Hezoun mohl jen

vzíti nešťastného detektiva za ramena, a jediným úderem ho svalil do

moře. Muž se ihned potopil uchvácen pohybem lodního šroubu, aniž

bylo slyšet hřmot jeho pádu ve skučícím větru a v halasu vln. Bylo to

vykonáno tak lehce, že Hezoun sám byl tím udiven.

„No tak,“ přiznal si, „nedělal moc cavyků! Nedal práci, hned se

vochočil!“

A opíraje se o lodní vycpávku, hledal očima místo, již

nepostřehnutelné, kde se French potopil. Hezoun se ušklíbl: „Nevypi

všecko, brachu! Dyť necháš loď na suchu! To sem nechtěl!“

Ale náhle se vztyčil. Zesinal. Chladný pot se mu zaperlil na čele!

Ve skučení větru, ve hřmotu vln a bouře Hezoun zřetelně slyšel

volající hlas: „Vražda! pomoc! vražda!“

A Hezoun obrátiv se, pochopil. Ano! zatím co mluvil

s Frenchem, zatím co se blížil k detektivu, někdo vystoupil na

palubu, kdo ho viděl vraždit. Po vteřině hrozného vzrušení Hezoun

se vrhl k nezřetelnému stínu, který napolo vyšel ze schodiště.

„Ach, mám tě!“ zařval. Vytáhl ze své kapsy nůž. Viděl rudě,

šílenství zločinu mu stoupalo do mozku. Ale jak se blížil

k volajícímu, zastavil se před ním na dosah. Tento stín byla žena.

Hezoun znal tuto ženu. Koktal její jméno zděšeným hlasem: „Lady

Belthamová! Paní Garricková!“*)

Ach! Hezoun neváhal. Mnohokrát už viděl tuto dámu,

a nezapomněl na ni, noviny ho seznámily s jejím portrétem od aféry

v Putney, kdy lady Belthamová byla paní Garrickovou! Od té chvíle

uhodl Hezoun bleskem celé dobrodružství, hrozně tragické,

nekonečné vzrušující. Co dělala lady Belthamová na palubě? či spíše

paní Garricková? Jak to, že cestovala na téže lodi, kterou jel detektiv

French? Ale k čertu, to bylo jasné! Jemný důvtip tohoto mladého

ohavy nemusil dlouho hádat: Paní Garricková byla jistě zatčena

Frenchem, French ji měl přivésti, aby svědčila v procesu Garrickové.

A jestliže Nini mu rozkázala zabít detektiva, bylo to jen proto, že se

jí nelíbilo, aby se paní Garricková objevila v procesu! Proč jen se

Nini tolik zabývala záhadným dramatem z Putney? Hezoun nevěděl!

Neztrácel však čas úvahami.

Zena se zamlčela, když viděla, že se proti ni vrhá. Hezoun ji

chytil za rámě, téměř násilím ji odvlekl na palubu a zasyčel,

neodvažuje se skorém zvýšiti hlas, neboť druzí cestující mohli

nenadále přijití, mohli je slyšeti: „Vy jste byla s Frenchem?“

„Vražda!“ zvolala lady Belthamová.

„Jest-li mě udáte, jste ztracena.“

Lady Belthamová s vyděšenýma očima, stále hotova volatí

o pomoc při nejmenším podezřelém pohybu Hezounově, zachroptěla:

„Ztracena! ztracena! nerozumím vám!“

*) Viz Fantomas svazek I.. II., III.. IV.. V. a Policista apač.

„Počkejte! vy jste byla s Frenchem, pravda? Ano? Odváděl vás,

abyste osvobodila Garricka? Poslechněte, jestli zavoláte, jestli

řeknete, co sem právě udělal, myslili by, že vy jste mi rozkázala,

abych ho zabil. Rozumíte? Ano? Ať nic neřeknete, na mou duši –! Já

jsem vás neviděl. Jste nyní volna. A teď udělejte, co chcete! udáte

mne?“

Lady Belthamová, bledá jako mrtvola, zůstala němou, vzrušenou

tak, že nemohla odpovědět.

Hezoun naléhal: „Je to přece váš zájem, abyste mlčela. Co se mne

týče, buďte ujištěna mým mlčením. Ujednáno?“

Z bledých rtů lady Belthamové konečně uniklo několik slov:

„Nechte mne! nechte mne! Nevím, co říkáte! nic jsem neviděla!

Nechci být vaší spojenkyní! nic jsem neviděla!“

Hezoun nabyl opět své chladnokrevnosti: „Ach!“ prohodil

úšklebně, „jen když jste nic neviděla! To je vše, co na vás chci! Na

shledanou, paní! Mnoho zábavy! Konečně nejste vděčná, neboť jsem

vám prokázal báječnou službu! Ale k čertu, jesli jsem to jen tušil.“

A Hezoun, otáčeje se na podpatku, vzdaloval se od lady

Belthamové, sestoupil po schodech a klidně si šel lehnout.

„Zatraceně,“ myslil si, „to byla zábavná práce! Tuhle pracuju pro

Nini a zatím paní Garricková mně má co děkovat. Všecko není

zrovna jasný, ale pryč s tím rámusem! Ať se vypořádaj sami mezi

sebou!“

Deset minut potom Hezoun bez výčitek svědomí spal klidným

spánkem nevinných.

*

Za čtyřiadvacet hodin v Londýně na témž nábřeží, kde zavraždění

Frenchovo bylo ujednáno, Hezoun očekával Nini. Neslušelo se

naprosto zpraviti ji o všem. Patřilo se naopak, aby Nini obelstil.

A tak Hezoun si připravil celou sérii lží!

Holka se tentokrát nezpozdila. Oba dva si dali schůzku na šestou

hodinu večerní. Sotva odtlouklo šest, Nini přicházela. Žena lorda

Ascotta si pospíšila. Ptala se Hezouna, prudce oddychujíc: „No tak?“

„No tak?“ odvětil Hezoun, „dílo je hotovo! French vychladl, jesli

nedoplaval až sem!“

Ale Nini nebylo do žertu. „Tys ho hodil do vody?“

„Ano.“

„Snadno?“

Hezoun váhal. Měl přiznati, že vražda byla velice lehce

vykonána? O, ne, Hezoun se aspoň pokusí do jmou ti Nini.

„Snadno? ne!“ odpověděl, „ale konečně je všechno stejný!

ksakru, ty víš, Nini, že nejsem panák, abych se nechal vohromit, já

–“

Ale Nini přerušila zas chvastouna: „Křičel? Bránil se? Podezřívá

tě někdo?“

Hezoun zavrtěl hlavou. „Ani nápad! Když já udělám nad někým

kříž, tak je to všechno v tichosti vodbytý! Ne, Nini, můžeš spát

klidně jako dudek! nikdo nic ani netuší.“

A Hezoun zatoužil vzíti si svou odměnu: „Ale víš, cos mi řekla,

hm? my dva teď –“

Bohužel Nini nezdála se nijak nakloněna přijmouti jeho návrh.

„Dolů pracky!“ křičela; vymaňujíc se z jeho objetí. Ani nepomyslila,

co nevděčnosti je v jejím počínání. „Dolů ruce! Já sem ti slíbila, co

sem slíbila, ale až budu klidná a já eště nejsem klidná!“

Hezoun svraštil náhle obočí: „Proč? Eště ti něco překáží?“

„Ano.“

„A co?“

„Jedna dobrá žena.“

Hezoun se zachvěl, měl strach: „Dobrá žena, kdo je to?“

„Policistka, ta Davisová!“

Hezoun vydechl. Mnohem raději slyšel hovořit o paní Davisové

než o lady Belthamové! A tak chvástaje se, navrhoval Nini: „Dobrá!

Když chceš! Tak tedy? Hm! Co říkáš, abysme ji vodkrouhli, tu

policistku?“

XVII. ZAMILOVANÝ ČERNOCH.

„Vy musíte míti zisk, pane Sigissimonsi!“

„Opravdu, slečno Daisy, vy mě překvapujete!“

„Zisk, ano! Umělecká fotografie a fotografování vůbec je jistě

výnosným zaměstnáním. Tento obchod je pro vás neobyčejně

výhodný a když pomyslím na účetnictví vašeho domu, příjmy

převyšují výdaje krásným množstvím liber šterlingů.“

„Skutečně, slečno Daisy, obdivuji se vám, že v několika hodinách

jste mohla zjistiti v mých účetních knihách tuto cennou věc. Ptám se

jen, co vám brání, abyste se nestala řádnou vedoucí účetní v mém

obchodě? Často jsem slyšel tvrdit, že se dá o cifrách říci úplně, co

kdo chce. Jsem velice šťasten, že vaším prostřednictvím vysvítá

z nich výsledek pro mne neobyčejně příznivý. Slečno Daisy, chtěla

byste se stát definitivně společnicí domu Sigissimonsova?“

„Jste velice laskav, pane, ale mám strach, že bych u vás dlouho

nezůstala.“

„To by se přec pro vás líp hodilo, pracovat klidně, pohodlně

usazena, v nádherné kanceláři, než vrhat se do policejních pátrání. Já,

to je něco jiného; já jsem obchodník z nutnosti, fotograf osudem,

a zdá se mi, že bych zbožňoval zaměstnání policejní.“

„Pane Sigissimonsi, kdo vám řekl, že jsem od policie?“

„Ale vy sama, slečno Daisy. Dáma vašeho zevnějšku, mající

všecky charakterní vlastnosti, jaké vy máte, a která přichází a žádá,

aby mohla zadarmo pracovat v kanceláři, která se štve, aby poznala

práci v závodě, která odvádí práci stokrát důležitější než nejlépe

placený úředník, to není jen tak. Vy přiznáte naopak, že to je velice

podezřelé! Hleďte, slečno Daisy, nepokousejte se mi věšet bulíky na

nos. Ač fotograf zaměstnáním, nejsem pitomec. Vy jste sem přišla

pátrat po něčem!“

„Pane Sigissimonsi, přiznávám se, protože jste uhodl. Je pravda,

náležím policii, jsem detektivkou, moje jméno není slečna Daisy,

jmenuji se paní Davisová.“

„Co u mne hledáte?“

„Pokyn, poučení, pane Sigissimonsi, radu, jak už jste ostatně

pochopil: musím se dovědět, kdo je ta osoba, co přišla před několika

týdny dát fotografovat dítě asi dvouleté, v kterém jsem zjistila

malého hocha jménem Daniela, jehož matka není nikdo jiný než

Fany Lemercierová, milenka toho ubohého Garricka.“

„Toho ubohého Garricka, kterého porota právě odsoudila k trestu

smrti? Ano, jsem zasvěcen do této aféry, paní Davisová.“

„Nejmenujte mne paní Davisová!“

„Proč, když se tak jmenujete?“

„Právě proto: prozradila jsem vám své zaměstnání, vám, řediteli

obchodu, ale je zbytečno, aby celý personál věděl, co chci dělat ve

vaší kanceláři!“

„To je pravda, paní Davisová, pardon, slečno Daisy, – ale co je

to?“

Dveře kanceláře, v které fotograf Sigissimons a paní Davisová,

detektivka, členka rady pěti, se takto bavili, rozevřely se náhle

a propustily osobu nemožného vzhledu, nejgrotesknějších pohybů,

jaké si jen možno představit. Byl to muž, černoch krásné černé pleti,

vysoké postavy, s hranatými rameny. Byl oblečen ve velkou zelenou

halenu ozdobenou třpytícími se knoflíky a stříbrnými prýmky, na

hrudi měl zlaté šňůry, na kudrnatých vlasech se tyčila obrovská

čepice s lakovým štítkem; nohy byly obuty do širokých žlutých

střevíců a ruce byly skryty v obrovských bílých rukavicích s prsty

příliš dlouhými. Tento černoch byl náhončí fotografa Sigissimonse.

„Pane,“ řekl sluha, obraceje se k zaměstnavateli v neslýchaném

žargonu;, „já ti přijít říct, že někdo přijít dolů, aby dělat jeho portrét.

Chceš, abych mu řek, stoupnout před velkou mašinu, co dělá

obličeje?“

Pan Sigissimons, pohlížeje upřeně na paní Davisovou, jež zůstala

nehybnou, dostal velkou chuť se zasmát. Posílal černocha na jeho

místo, to jest přede dveře závodu, kde měl za úkol dělat živoucí

reklamu.

„Jobe,“ vysvětloval, „vy přec nebudete nikoho hlásit; vy nesmíte

opustit síň, platím vás, aby vás bylo vidět, a hrome, ať se mi za to

vyplatíte!“

„Dobře, dobře, pane,“ odpověděl černoch, „nezlobit se. Já

stoupnout na chodník, já říct tý žene počkat v saloně.“

Sotva neobyčejný sluha odešel, paní Davisová a Sigissimons

znovu se rozhovořili. Detektivka se ptala fotografa:

„Odkud znáte toho černocha, pane?“

„Ale já ho vůbec neznám, najal jsem ho asi před týdnem pro jeho

zdravou tvář, krásnou barvu a rovněž pro malou anonci v „Times“.“

Paní Davisová potřásla hlavou: „To není příliš prozřetelné, brát

kdekoho –“

Sigissimons pokrčil rameny: „Vidíte, paní Davisová, už podle

vašeho chování ustavičně podezřívavého, byl bych uhodl, že náležíte

k policii. Nejnepatrnější věci zdají se komplikovanými lidem vašeho

zaměstnání a vidíte stále záhadná fakta tam, kde jich není.“

„Ach,“ počala paní Davisová.

Ale Sigissimons jí skočil do řeči: „Věřte mi, paní Davisová, není

třeba nic přehánět. Podívejte se, ten hodný Job jest zajisté poctivý

člověk, protože je úplně pitomý, a pak, on je zamilován!“

„Zamilován?“ opakovala paní Davisová.

„U čerta, ano – a zamilován do vás, paní Davisová: že jste

detektivkou, proto ještě jste přec ženou. A věřím rád, že jste

zpozorovala vášnivé pohledy, které na vás vrhá ten nádherný černoch

po každé, když vás příležitostně potká.“

Paní Davisová se záhadně usmála: „Můj ubohý pane

Sigissimonsi, vy si děláte iluse! Nezapomínejte, že nejsem již ve

věku rozpoutávat vášeň a dokonce vášeň černocha!“

Sigissimons chtěl odpovědět, ale jeden úředník, tentokrát bílý,

vešel právě do kanceláře. Nesl velké zavazadlo, které položil na

podlahu.

„Tu je několik kusů,“ pravil, obraceje se k fotografovi, „které se

mi zdály zajímavé a které jsem dostal v dražbě.“

Sigissimons se rychle podíval na předměty přinesené jeho

úředníkem. Byly to fotografické rekvisity, aparáty, desky,

chemikálie, které zřejmě pocházely ze soukromé nebo veřejné

dražby, či z dražby soudní. Sigissimons měl ve zvyku nakupovat

podobně, a často nalezl u malého obchodníka, u kramáře nebo

u překupníka příležitostné věci velice výhodné. Sigissimons se

zřetelem na své zaměstnání, zhotovuje umělecké fotografie

a reprodukce fotografické, dával svým operatérům ustavičně aparáty

a přijímače co možná nové, a zaopatřoval si hlavně za lepších

podmínek veliký odbyt.

„Je dobře, Karle,“ řekl fotograf, „dobře. Tu jsou aparáty, které se

mi zdají v dokonalém stavu. Neplatil jste příliš draho toto zboží?“

„Téměř zadarmo, pane –“

Úředník chtěl označit podrobně výhodnou koupi, když náhle ho

zaměstnavatel vyzval, aby opustil kancelář. Sigissimons tak rozkázal

následkem významného pohledu, kterým mu pokynula paní

Davisová.

Když se Karel vzdálil a opět osaměli, Sigissimons se ptal: „Co je,

paní Davisová? Proč jste odeslala mého příručího?“

Sigissimons se nyní zděšeně zadíval na paní Davisovou.

Detektivka se netvářila již vesele a se srdečnou zlomyslností jako

před chvílí. Její obličej se naprosto změnil. Paní Davisová zdála se

překvapenou, neklidnou, vzrušenou. Bez ohledu na uctivé a korektní

chování vrhla se na podlahu a přehrabávala se horečně v zavazadle,

které přinesl Karel. Vytáhla z něho drobný aparát, kodak; nasadila

svá skla, pokoušejíc se rozluštiti na rohu aparátu iniciálky, které tam

byly vyryty. Přes veškeré úsilí se to paní Davisové nepodařilo.

Horečně podala aparát Sigissimonsovi: „Prosím vás, čtěte mi, co je

tam napsáno.“

Fotograf uposlechl. Po chvíli luštění hláskoval iniciálky: „S, Y,

pak – počkejte, paní Davisová, vidím ještě jedno písmeno, nebo

aspoň číslici, číslici čtyřku – ano, je to tak.“

Zdálo, se že vzrušení paní Davisové dosáhlo vrcholu: „Jak je to –

řekl jste: S, Y, 4?“

„Ano, paní Davisová!“

„Pane Sigissimonsi, zač mi prodáte ten aparát?“

„Neprodám vám ho, paní, ale půjčím vám jej, na jak dlouho se

vám zachce.“

„Děkuji, pane.“ Paní Davisová si pospíšila, aby otevřela kodak,

avšak náhle se jinak rozmyslila:

„Pane Sigissimonsi!“

„Paní Davisová?“

„Mohl byste mi říci, zda tento aparát obsahuje filmy?“

Rychlý pohled stačil zkušenému fotografu, aby se přesvědčil

a odpověděl přisvědčivě na danou otázku: „Ano, paní.“

Detektivka, všecka se třesouc, prosila ještě fotografa: „Prosím

vás, půjčte mi ihned svou černou komoru. Musím vyvolati film.

Nestarejte se o nic, vím, jak se to dělá.“

Sigissimons, aniž žádal vysvětlení, se uklonil. Stiskl zvonek

třikrát. Karel se objevil.

„Prosím, připravte červenou lucernu v černé komoře.“

Karel se uklonil a pak zmizel. Sigissimons se obrátil k paní

Davisové: „Prosím, paní.“

*

Paní Davisová, jako většina detektivů, byla zasvěcena hned

v době svého učňovství do zacházení s fotografickými aparáty všeho

druhu. Momentka náležela k pracovním prostředkům moderních

policistů právě tak jako telefon, elektřina a též výstřel revolveru.

Proč paní Davisová se zamyslila a pak vzrušila, když spatřila

skupinu aparátů koupených příležitostně na účet Sigissimonsův jeho

úředníkem? Protože spatřila v množství přístrojů kodak zvláštního

tvaru, který velice dobře znala. Tento aparát byl skutečně tvaru

přijatého prefekturou anglické policie. Paní Davisová předvídala, že

tu běží o aparát jednoho z jejích kolegů. Tomu se svrchovaně divila,

detektivové přec nemají ve zvyku prodávat své přístroje. Možná, že

to byla jen podobnost. Paní Davisová neváhala dlouho. Pomocí

Sigissimonsovou se dověděla, že iniciálky na safianu, pokrývajícím

aparát, byly poukazem, který v ní nezanechal pochybnosti.

S, Y značilo opravdu Scotland Yard. Byl to tedy nesporně aparát

nějakého policisty. Ale paní Davisová pochopila ještě více: číslice

čtyřka, která následovala za iniciálkami a nic zjevně nenapovídala,

znamenala pro ni něco velice přesného. Čtyřka bylo matrikové číslo

jejího kolegy a přítele, detektiva Frenche, čtvrtého člena rady pěti!

Proto byla paní Davisová tak hluboce rozrušena! Jak se to stalo, že

náhodou fotografický přístroj Frenchův byl nyní majetkem

Sigissimonsovým, když byl prodán ve veřejné dražbě nebo v tajné ř

A to přesně za několik dní po nevysvětlitelném zmizení detektiva,

který odjel pátrat po paní Garrickové? Paní Davisová čila ihned

záhadu, její zvědavost se přiostřila faktem, že v kodaku Sigissimons

našel filmy. Proto paní Davisová žádala, aby si je mohla vyvolat,

aniž věděla, oč jde.

Nyní stála v černé komoře neúplně osvětlené červenou lucernou,

jejíž záblesky dodávaly jizbě příšerného vzhledu. Paní Davisová

vyvolávala filmy vytažené z kodaku. Patřil kodak Frenchovi? O tom

nebylo pochybností. Zajisté paní Davisová z jeho aparátu vytáhla

filmy, aby jejich obrazy vyvolala v lázní.

Detektivka byla ponořena do této práce a měla také proč. První

film, zřejmě vzatý při magnesium, to jest v noci, jí ukázal palubu

lodi, která opouštěla přístav.

Když paní Davisová zkoumala detaily, neváhala dlouho, poznala

a zjistila, že tu běží o přístav dieppský. Na první ploše záchranná

boje, na níž bylo slovo „Ecosse“. „Ecosse“, to bylo přec jméno

jednoho parníku, který pravidelně jezdil z Dieppu do Newhavenu.

„Podívejme se,“ hovořila pro sebe paní Davisová, „to je skutečně

překvapující. Zdá se, že French byl na palubě této lodi.“

Detektivka zkoumala pozorněji dokument, když jej vymyla ve

vodě a ponořila do fixativu.

„Hleďme, tu jsou osoby, jejichž obrysy mi nejsou neznámé.

Tenhleten darebák, ta velká dáma –“

Paní Davisová přerušila své hlasité rozjímání. Instinktivně se

zachvěla, jako by něco abnormálního se právě mělo stát. Paní

Davisová skutečně cítila, jako by teplý dech jí ovanul šíji. Zdálo se jí,

že slyší oddechování. Zvláštní pocit! Rychle se rozhlédla kolem sebe;

síň byla tmavá, velice tmavá, ani stín se nepozvedl z pozadí. Paní

Davisová potlačila své lehké chvění: „Jsem to hlupák, zdá se, jako

bych měla strach.“

Výborná žena myslila bezděky v tuto chvíli na Frenche, na svého

drahého kolegu, tak záhadně zmizelého, a aniž to chtěla přiznati

sama sobě, zakoušela určité vzrušení při myšlence, že tento člověk,

na něhož nezbytně myslila při vyvolávání fotografií, jistě jím

zachycených, zmizel, snad zemřel právě v okamžiku, kdy je

zachycoval!

Tentokráte paní Davisová zas uslyšela hluboký vzdech.

„Kdo je tu? Kdo to tam jde?“ ptala se nahlas. Nikdo jí

neodpověděl. Paní Davisová pokrčila rameny, hněvajíc se sama na

sebe, a zas se dala do práce: „Jsem hloupá a nervosní, žena mého

věku nemá se pouštět do takových fantasií, zvláště detektivka ne.“

Pani Davisová se ponořila do vyvolávání filmu a touto prací

zapomněla na neurčitý neklid, jehož byla obětí. Obraz, který se

objevoval v lázni, byl svrchovaně zajímavý. Paní Davisová viděla

vynořovat se černými obrysy na růžové gelatině čisté rohy domu, pak

se objevoval zvolna stín, s počátku trochu rozmazaný, pak ostřejší,

v ozářeném okně. Byly to obrysy veliké a majestátní ženy, jejíž tahy

jemné a význačné se objevily na negativu.

Paní Davisová ihned si utvořila domněnku, a ač ještě nemohla

příliš přesně rozeznat podobu, pomyslila si: „Snad by to byla paní

Garricková?“

Detektivka netrpělivě vyndala z lázně film napolo vyvolaný

a pozorovala jej proti světlu. Náhle se ukázal na filmu správně

umístěném dokument jako positiv. A od té chvíle nebylo pochyby

pro paní Davisovou.

Žena, opřená o balkon tohoto okna, byla pani Garricková! Paní

Garricková, velice dobře zachycená, naprosto se podobala portrétům,

které byly uveřejněny v novinách.

„Jaký objev!“ zašeptala paní Davisová, „to je podivuhodné! To

dokáže rozhodně, že náš ubohý přítel Tom Bob, tak ohavně

odsouzený k smrti, je nevinen na zločinu, který se mu vytýká. Mám

jistotu toho, tento dokument, to znamená revisi jeho procesu. Tyto

fotografie byly jistě vzaty teprve po zmizení paní Garrickové, po

zatčení jejího muže, mám na důkaz toho řádné číslo, které je na

svitku filmů, svitku zcela nově vyhotoveném.“

Paní Davisová plně uspokojena chtěla ponořiti do fixativu

sensační dokument, když se prudce zarazila. Na dně ebonitové

nádobky, kde se zrcadlila voda, obrážela se neobyčejná fysiognomie,

uprostřed níž se zjevila oslňující bělma oční a dvojitá řada zubů

jakoby ze sloni. Co to bylo za podivnou hlavu, která se ve vodě

vynořila? Paní Davisová instinktivně pozvedla oči a nemohla

zadržeti výkřik překvapení. Při svitu červené lucerny viděla, nebo

spíše uhodla zcela blízko před sebou majestátní, kolosální siluetu

černocha Joba, jenž jí hltal žádostiv očima.

Paní Davisová pochopila v okamžiku podezřel zvuky, které ji

lekaly. Vzdechy, oddechování, to by černoch! Černoch byl v černé

komoře, nechal se do ní zavřít s ní! Co mohl chtít? Paní Davisová

brzy uhodla. Náhle pocítila, že kolem jejího pasu se položila silná,

robustní paže, zatím co černoch ji přitahoval na svou hruď. Paní

Davisová nebyla z těch, které by se hned vzrušily, nechtěla nijak

tragicky brát příhodu trochu překvapující, ale hlavně směšnou.

Černochovi jistě chyběla delikátnost v chování, ale snad v hloubi

duše paní Davisová nebyla ani tak uražena při pomyšlení, že přes

svůj věk a formy už zavalité, mohla ještě vnuknouti lásku.

Avšak paní Davisová byla počestná žena. Za nic na světě by

nepodlehla černochovi. Ale myšlenka, že byla milována Jobem,

Jobem, groteskní osobou, dělající reklamu závodu pana

Sigissimonse, nemožnost jeho siluety se jí zdála tak komickou, že

vybuchla ve smích!

A paní Davisová tou měrou, jak se hleděla vymanit z Jobova

objetí, umdlévala téměř smíchy. Černoch však se nedal zastrašit a byl

by snad dosáhl svého, kdyby paní Davisové, jež nepozbyla

chladnokrevnosti, se nepodařilo dosáhnouti dveří; prudce je rozevřela

jediným silným kopnutím.

Světlo vniklo dovnitř a zaplavilo jizbu!

Černoch, zoufalý nad neočekávaným rozřešením, pustil svou

oběť, utekl zmaten, zahanben, kouleje svýma velkýma očima

a šeptaje nesrozumitelná slova.

Paní Davisová se nezdržovala jeho pronásledováním. Zatím co

černoch utíkal, vykřikla a rychle pospíšila zase do černé komory,

jejíž dveře opět zavřela; pak horečně zkoumala film, ještě

nevyvolaný, který představoval paní Garrickovou.

Běda! Stalo se, čeho se paní Davisová obávala: paprsek bílého

světla stal se osudným fotografickému dokumentu; film byl zamlžen,

nerozeznal se ani dům, ani balkon, ani hezká žena, která se o něj

opírala!

Paní Davisová nemohla potlačit svůj hněv. Tentokrát se zlobila

na černocha, ne tak proto, že se jí chtěl zmocnit, ale že jí zkazil

nejlepší důkaz, který mohl prokázat nevinnost jejího kolegy Toma

Boba.

Paní Davisová však nezoufala nad nenapravitelnou nehodou.

Konečně přec pocítila uspokojení: na první fotografii, představující

palubu lodi, rozeznala se mezi cestujícími zcela jasně paní

Garricková.

Detektivka zavolala za několik okamžiků jednoho úředníka

Sigissimonsova.

„Pane Karle,“ řekla mladému muži, „tu je dokument nesmírně

důležitý. Jak dlouho potřebujete, abyste jej okopíroval?“

Úředník, oblečen v dlouhý bílý plášť, měl ruce přeplněny již

rámky, skly, fotografiemi napolo suchými; rychlým pohledem se

přesvědčil: „Aspoň dvě hodiny musí schnout tyto filmy a dvě hodiny

se musí kopírovat.“

„Dobře,“ přerušila ho suše paní Davisová, „prosím, vykonejte to

ihned, velice toho potřebuji.“

Za několik okamžiků opouštěla paní Davisová atelier

Sigissimonsův. Detektivka vyšla před vchod, kde černoch zaujal už

svou posici; paní Davisová byla v Holborn Viaductu; pokynula

povozu a vstoupila. Paní Davisová poručila jeti do Temple Courtu.

*

„Žádala jste o návštěvu, paní?“

Coroner byl ve svém kabinetě; právě těmito slovy tázavými

přijímal paní Davisovou.

Aniž usedla, odpovídala: „Pane coronere, přicházím, abych

odevzdala důležitý objev. Tom Bob, chci říci Garrick, je naprosto

nevinen z vraždy své ženy.“

Coroner ji nepřerušil; záhyb starosti se vtiskl do jeho čela. „Ještě

ta věc,“ řekl unaveně, „Garrick, paní Davisová, byl odsouzen

nejvyšší instancí.“

Paní Davisová nepřipustila, aby ji lhostejnost úředníkova

vzrušila. „Revise procesu se musí provést, pane, musí se absolutně

provést.“

Detektivka vyprávěla podrobně coronerovi o sensačních

objevech, které odhalila; především o aparátu, který patřil Frenchovi

a pak o fotografiích, aspoň o té, která jí zbyla, kterou našla v aparátu.

Coroner pozvolna se vymaňoval ze své přirozené apatie. Zajisté

bylo zřejmé, že se mu nelíbilo vracet se k této ukončené věci, ale

vyšetřující úředník byl též poctivý člověk a ať by ho to stálo mnoho

osobní nudy a komplikací v jeho zvyklostech, udělal by vše nutné,

aby dokázal straníkům nevinnost Garrickovu, aby zásobil

spravedlnost a moc veřejnou všemi důkazy této nevinnosti: „Přineste

mi tedy ty fotografie,“ žádal, když paní Davisová skončila svůj

příběh, „odevzdám je lordu kancléři, a snad usoudí ze své moci, aby

opět obnovil proces Garrickův před porotou!“

Paní Davisové se nemusilo opakovat toto vyzvání! Nastoupivši

rychle do svého povozu, dala se odvézti do závodu fotografa

Sigissimonse.

*

Od té chvíle co paní Davisová odjela, černoch Job zdál se obětí

svrchovaného vzrušení. Procházel se sem tam před závodem.

Dvakrát třikrát opustil své místo, vstoupil pokradmo do atelieru

a vstoupil i do černé komory. V okamžiku kdy vycházel z této jizby,

potkal ho Karel. Černoch úplně zešedivěl, což pro lidi jeho rasy se

rovná začervenání.

„Co tu děláš, Jobe?“ ptal se Karel.

„Nic, pane Karle, já nic dělat zlého.‘“

Úředník nepozoroval zmatek černochův a nezajímal se o jeho

rozpačitou odpověď.

Avšak černoch po několika okamžicích váhání zakoktal:

„Pane Karle.“

„Co je, Bobe?“

„‚Pane Karle, vy říct zaměstnavatel, že já nemůžu zůstat tady.

Velice dobrý pro vydělání shillingů, ale žádná práce pro černocha.

A pak Job je mrzutej, že udělat hloupost se slečna Daisy, chtít ji

obejmout, moc špatný, že jo? černej ohava, ohavná opice!“

Černoch, na kterého Karel zděšeně pohlížel, se zbavil spěšně

velké zelené haleny, z níž se skládala jeho uniforma.

„Já vracet zlatej plášť,“ prohlásil ne bez opravdové lítosti.

Pak se rozehnal ke vchodu, když odhodil ještě svou čepici

Karlovi k nohám, dosáhl ulice rázem a vmíchal se do zástupu

chodců!

Mladý úředník Karel ještě nevyšel ze svého zděšení, ještě

nepochopil náhlé rozhodnutí černocha, který zkrátka utekl, aniž

pomýšlel na týdenní reklamu, když paní Davisová, známá v závodě

pod jménem slečny Daisy, vracela se od předsedy soudu.

Vystoupila do kanceláře a spatřila Karla: „Kde jsou mé

fotografie?“

Úředník pozvedl ruce k nebi: „Já na ně zapomněl, ale nemějte

strach, dohoním ztracený čas.“

„Prosím vás o to,“ žádala paní Davissová, „dělejte rychle, velice

spěchám.“

Karel, odpovídaje: „Už, už jdu,“ vstoupil do černé komory. Ale

nezdržel se tam.

„Slečno Daisy?“

„Co je, Karle?“ odpověděla paní Davisová.

„Kam jste položila svůj film? já ho nemohu najít.“

Paní Davisová, příšerně znepokojena, pospíšila též do černé

komory. Nadarmo prohledávala s úředníkem všechny kouty jizby,

vzácný film, představující paní Garrickovou na palubě, se nenašel.

„Můj Bože! Můj Bože!“ vzkřikla detektivka, „jaké neštěstí nás to

pronásleduje!“

Vtom vyrazila zděšeně „ach!“ Ve vedlejší místnosti zpozorovala

nádherné svršky černocha Jobe, ležící na podlaze.

„Co to znamená?“ ptala se.

Dvěma slovy jí Karel vysvětlil rychlé rozhodnutí černochovo:

„Pochopil jsem, že se Job nechoval dosti uctivě, že se nechtěl objevit

znovu před vámi a proto že opustil dům.“

„Opravdu!“ pronesla vyhýbavě a velice záhadně detektivka.

Zůstala několik okamžiků mlčky ponořena do svých úvah. Záhada se

vůbec nevyjasňovala v jejích očích, naopak.

Jestli zmizení dokumentu fotografického, kterého potřebovala,

a útěk černochův se shodovaly, byla to pouhá náhodná souvislost

nebo úmysl?

Ale údiv paní Davisové netrval dlouho. Aniž co vysvětlovala

Karlovi, uzavřela se v telefonické kabině.

„Halo, halo, Scotland Yard.“

Odpověděli z policejní prefektury.

Paní Davisová se ptala po Shepardovi, udala řadové číslo, které

mělo detektivu označit její hodnost.

Po několika minutách poznala paní Davisová hlas svého kolegy.

„Prosím, přejete siř“ ptal se.

„Halo, Sheparde, příteli! Mám zapotřebí rady. Znáte jistého

černocha, který si říká Job a který byl v poslední době zaměstnán

jako vrátný v obchodě fotografa Sigissimonse?“

Shepard vážně informoval paní Davisovou: „Job, dobře ho znám,

je to Afričan, bývalý topič na palubě nákladní lodi, opilec

a příležitostně zloděj. Než se stal vrátným u fotografa, cvičil

ochočené blechy.“

„Halo, Sheparde! Co myslíte o jeho inteligenci? pokládáte ho za

schopna jakékoliv iniciativy? Může se mu svěřit delikátní nebo

odvážné poslání? Slovem, je ten člověk inteligentní nebo blbý?“

„Blbec!“ bez váhání usoudil Shepard.

„Halo! Děkuji, na brzkou shledanou! Zpravím vás o tom

předmětu –“

Paní Davisová zavěsila sluchátko, ale neopouštěla kabinu. Job na

ni působil jako na Sheparda; oba považovali černocha za dokonalého

pitomce. Ale nicméně paní Davisová váhala; nemohla se úplně

rozhodnout v tomto směru.

Čeho se vlastně obávala? Dvě možnosti se zjevily jejímu duchu:

Job, skutečně do ní zamilovaný, pokusil se ji znásilnit, a když se mu

nepodařilo, obávaje se trestu, utekl z domu. To byla verse zdánlivě

pravděpodobná, a též nejjednodušší. Ale byla tu ještě jedna,

komplikovanější, kterou by raději podržela paní Davisová, kdyby se

mohla přesvědčit o inteligenci Jobově.

Bylo tomu takto:

Job hrál komedii zamilovaného a scénu vášně v černé komoře, ne

proto aby dostal projev přízně paní Davisové, ale aby viděl

fotografie, které vyvolávala a aby příležitostně si zajistil zničení těch

nejvíce kompromitujících.

Jest-li to byl Jobův cíl, musilo se přiznat, že nádherně hrál svou

komedii. Job v tom případě by jednal v něčím zájmu, nejen aby

zahladil každou stopu Frenchovy cesty do Francie, ale mimo to

i každý dokument, schopný osvoboditi Toma Boba, odhalující

určitou existenci paní Garrickové, jeho ženy.

Čeho se má přidržet? Je Job inteligentní nebo blbý? Ano nebo ne?

„Musím tomu přijít na kloub,“ myslila si paní Davisová.

Rozhodla se ihned navštíviti Sheparda, aby od něho dostala pokyn

v pátrání nebo dokonce zatykač na černocha.

Odcházejíc, paní Davisová nemohla skryti svůj hněv.

„Ze všeho toho,“ poznávala, „vysvítá pro tu chvíli ten jediný fakt,

že jsem měla před dvěma hodinami dokument, dokazující naprostou

nevinu Toma Boba, a teď že ho nemám! Kdo se jen může hněvat na

našeho přítele? Kdo jsou strašní protivníci, kteří se starají o jeho

zničení?“

XVIII. V OPOJENÍ WHISKY.

Slavný policista Juve a jeho kolega a přítel, inspektor Michel,

hovořili na nástupišti Viktoriina nádraží.

Bylo za deset minut jedenáct dopoledne. Nádraží bylo oživeno,

neboť za několik minut vlak do Douvres shodný s lodní dopravou,

měl být vypraven.

Od té chvíle co Juve ztratil s očí lady Belthamovou, kterou

French odvedl na loď „Ecosse“ v Dieppu, vrátil se do Paříže. Pak se

dověděl od svého kolegy a přítele, inspektora Michela, že Hezoun

náhle odjel do Londýna. Juve neváhal a vrátil se do Anglie; radoval

se ze shody okolností, která ho opravňovala k návratu do Londýna.

Nejen, že tam chtěl stopovati apače, ale chtěl tu uskutečnili báječný

plán, pro který pan Havard již před několika dny mu dal „plnou

moc“, zdůraznil však, že Juve pocestuje na své vlastní nebezpečí.

Juve odvedl svého kolegu Michela až do Londýna a oba dva tu

byli tři nebo čtyři dny po aféře, kterou jmenovali „aféra

z Bonnières“. Avšak Michel musil po krátké dovolené vrátiti se na

své místo. Bylo to přesně toho dne, kdy mu vypršela lhůta; musil se

znovu dostaviti na prefekturu a znovu se objeviti na nábřeží

Ofrèvres.

Juve, volný, zůstal v Londýně. Rozhodl se však, že doprovodí,

k vlaku svého přítele.

Michel zajistil si kout v oddělení svým zavazadlem. Očekávaje

signál odjezdu, procházel se s Juvem. Oba muži hovořili o četných

sensačních událostech, které se sběhly po jejich příjezdu do Anglie.

Ač chápali některá fakta, přec jen mnohá jim zůstala

podezřelými, záhadnými. Marně se snažili je proniknouti přes svou

neobyčejnou zkušenost ve věcech policejních; musili si přiznati

navzájem, že o mnohých případech si nemohli utvořit úsudek.

Po padesáté v posledních dvou dnech ptal se Michel Juva:

„A pak, příteli, co myslíte o zmizení detektiva Frenche? Fakt, že se

nevrátil do Londýna, že se neobjevil v prooesu Garrickové, mě

přesvědčuje, že tento Irčan detektiv byl spíše agent Fantomasův než

hodnověrný representant rady pěti.“

Juve pokrčil rameny: „Drahý Micheli, váš uzávěr je ošklivý.

French určitě nebyl vyslán naším strašným protivníkem. Jsem čím

dále tím více přesvědčen, že se mu nepodařilo až do konce jeho

poslání, a že mu v tom bylo zabráněno vyšší mocí, nejhroznějším

násilím, totiž smrtí!“

„Juve! vy myslíte, že French byl zavražděn?“

„Řekl jsem vám, že tomu nevěřím, ale že jsem si tím jist.“

„Ale kým a proč? za jakým účelem?‘“

„Oh, oh!“ vzkřikl Juve, „vy příliš pospícháte, příteli! Především

je nutno rozdělili otázku. Ptejme se, kým mohl býti French

zavražděn. Budeme-li mít odpověď na tuto první otázku, pomůže

nám to rozřešit druhou, totiž proč byl French zavražděn?“

„Nerozumím, Juve, ale poslouchám vás.“

„Poslouchejte, Micheli! French byl zavražděn, to je jisté; kým?

Odstraňme především možnost, že tohoto zločinu se dopustil

Fantomas. Fantomas je ve vězení; mimo to měl svrchovaný zájem

nechat Frenche na živu, poněvadž French přinášel spravedlnosti

důkaz jeho nevinnosti. Zbývá lady Belthamová.*) Zavraždila lady

Belthamová Frenche, aby nebyla násilím odvedena před soudní dvůr

v Old Bailey? Je to dosti nepravděpodobné, a pochybuji v každém

směru, že by tato dáma mohla provést svůj plán! Člověk jako French,

detektiv, a to člen rady pěti, nenechal by se odstranit ženou, zvláště

ne lady Belthamovou, která v té okolnosti byla pani Garrickovou!“

„Tak tedy,“ ptal se Michel, „kdo ho zabil?“

„U čerta,“ řekl Juve, „to je vlastně naše otázka. Klonil bych se

k přesvědčení, že vinník není nikdo jiný, než jistý darebák ohavného

zevnějšku, kterého jsem, myslím, viděl ve chvíli odjezdu na palubě

„Ecosse“. Moje myšlenky nejsou ještě dosti jasné v tomto bodě, než

abych mohl, byť jen v myšlenkách, přenésti svou domněnku

v jistotu. Nicméně zkoumám tuto otázku a za několik dní, doufám, že

ji rozřeším.“

*) Viz Fantomas I., II., III., IV., V., VI.

Nádražní zřízenci přerušili rozhovor obou policistů spěšnými

povely. Vlak se chystal odjeti, vyzývali cestující, aby vstoupili do

vagonů.

Michel vešel do svého oddělení, ale poněvadž si přál hovořiti

ještě s Juvem až do posledního okamžiku, přitiskl se k okénku a ještě

mnoho otázek dal svému příteli a představenému. Zdálo se, že oba

muži, ačkoliv ztrávili mnoho dní pospolu, neměli ještě kdy si svěřiti

své dojmy, a že právě ve chvíli loučení měli si říci co nejvíce.

„Juve,“ ptal se Michel, „co myslíte vůbec o odsouzení

Garrickově? Myslíte, že je definitivní? Je to možno, aby se

Fantomas, poněvadž Garrick není nikdo jiný než Fantomas, nechal

chytit jako do pasti? Nebylo by to od něho dětinství, jeho nehodné?“

Juve po každém vyslovení Fantomasova jména ztišil hlas,

pohlížel bezděčně kolem sebe, jako by se bál, že ho někdo poslouchá,

špehuje! Poznamenal se smíchem:

„Pozoroval jste, Micheli, že v Anglii člověk potká na deset

Angličanů osm policistů? To jsou rozhodně nejčetnější funkcionáři

v království, a myslím si, že pro toho, kdo by se chtěl schovat a být

co možná nenápadný, by bylo nejlíp vstoupili do tábora těchto

sympatických úředníků ze Scotland Yardu.“

Michel nenavázal na ironický rozmar Juvův, ale naléhal na něho:

„Odpovězte mi!“

Juve uposlechl: „Soudím jako vy. Kdyby Fantomas byl na

pozoru, kdyby se dopustil zločinu a tudíž obával se zatčení, policie

by se napracovala, než by ho dostala. Ale okolnosti nejsou takové.

Fantomas byl zatčen velice snadno, neboť se nepokoušel ani se

skryti, ani se brániti; je úplně nevinen na vraždě, kterou mu připisují.

Od chvíle svého uvěznění jistě hryže nehty, jistě je zuřivý a též plný

úzkosti. Fantomas přece ví, jak vězeňský řád v Anglii je krutý

a přísný; ví mimo to, že vynesený rozsudek je anulován jen ve velice

vzácných případech. Vy se ptáte, Micheli, co se s ním stane? Ach, to

je velice prosté: buď lady Belthamová – paní Garricková pro

veřejnost a soud – se ukáže, a pak se bude musit prohlásit její

„pseudo“-manžel za „nevinného“ z vraždy, obnoví se proces

a Fantomas bude osvobozen. Nebo paní Garricková – pro nás lady

Belthamová – se neukáže: následkem toho žádný nový fakt

nezakročí, aby se znovu obnovil proces, Garrick bude pověšen,

ztracen nadobro, podle rozsudku, vyneseného nad ním. To je

naprosto nesporné!“

Michel se ještě spěšné zeptal: „Je to snad konec pro Fantomase,

v který doufáte?“

Juve zavrtěl hlavou: „Ne, Micheli, ne, raději bych byl, kdyby

Garricka osvobodili, raději bych byl, kdyby Fantomas se znovu

ukázal jako Tom Bob. Chtěl bych odhalit příšeru před očima všech

a zničit ho přímo. Ale ještě není vše skončeno.“

„Pravda, Juve, doufáte, že se vám to podaří pomocí žen?“

„Pomocí žen,“ odvětil policista záhadně, „by se to mohlo stát.

K věci Garrickové se pojí jiná, ještě komplikovanější, kterou policie

ignoruje a neprávem, neboť obsahuje nevinné oběti a strašné vinníky.

Víte přec, Micheli, že Fany Lemercierová stále oplakává zmizení

svého milého Daniela. Víte též, že Nini Guinonová se honosí všude

s nápadnou okázalostí dítětem, o němž tvrdí, že je to její syn Jack.

Jsou tu záhadná fakta, která do určité míry dala by se vysvětlit!,

kdybychom připustili, že malý Jack zemřel více nebo méně vinou své

matky a byl nahrazen Danielem, uloupeným Fany Lemercierové Nini

Guinonovou. Tu je, jak vidíte, jedna z mých domněnek, a myslím, že

co nejdříve se mi podaří ji dokázati.“

Čím déle mluvil Juve, tím více se Michel o vše zajímal. Mladý

inspektor spravedlnosti vyrážel výkřiky a stručně přisvědčoval k řeči

svého představeného: „Juve, prosím vás, zpravte mne o všem, co

budete dělat!“

Místo odpovědi policista vzal ruku Michelovi a srdečně ji stiskl.

Vlak zvolna se rozjížděl bez hřmotu, bez otřásání.

Juve doprovázel několik kroků po chodníku oddělení, ve kterém

byl Michel. Avšak vlak zrychloval jízdu, takže Juve musil svého

kolegu naposledy pozdravit; zavolal na něho tato slova, plná záhady

a nepředvídanosti:

„Řekl jsem vám, že nejlepší prostředek, aby člověk nebyl

v Anglii pozorován je, stati se policistou. Opakuji vám, Micheli, že

mám svůj nápad –“

*

„Jak se menuješ?“

„Daniel.“

Vtom zaznělo plesknutí pohlavku, a hned nato následovalo

lítostivé vzlykání dítěte.

„Jak sis to řek, umouněnce. Počkej, já tě vydřezíruju! Poslechneš

k sakru, řekni hned, jak se menuješ! Řekni, že se menuješ Jack! Dyť

je to tak lehký, tak teda poslouchej. Ty nejsi Daniel, ty seš Jack!“

Asi o půlnoci Nini Guinonová vrátila se do svého nekalého bytu,

v kterém bydlila ve středu Whitechapel č. 14 na Belmont Street.

Čtyřpatrová budova byla jakýmsi hotelem, do něhož se vcházelo

úzkou chodbou; na jejím konci bylo úzké křivolaké schodiště. Dva

podezřelé bary byly umístěny v přízemí. V prvním a druhém

poschodí byly zřízeny pochybné a mizerné obchody, a nad nimi byly

ubohé byty, kde žilo v odpuzující směsi příliš mnoho lidí, špatně

oblečených, špatně vychovaných, neschopných sebe menši práce

a žijících jen z loupeží. Bylo to peklo ve vší své hrůze!

A v tomto místě Nini Guinonová uvázla! Manželka lorda

Duncana-Ascotta bydlila ve čtvrtém poschodí, v bytě o dvou

pokojích a kuchyni. Naproti jejímu bytu na téže chodbě byl pokoj

mizerně zařízený se dvěma lůžky a stolem; tento pokoj, nebo lépe

řečeno brloh, sloužil za provisorní, příležitostný útulek nejlepším

přátelům Nini Guinonové, pařížským apačům, Kostelníkovi

a Hezounovi, kteří občas sem přicházeli, když neměli nic lepšího na

práci, když neusnuli, úplně zpiti, na březích Temže, nebo nespali na

strážnici pro noční výtržnosti.

Toho večera, dva dny po odjezdu Michelově do Francie, Nini

Guinonová se vrátila domů úplně opilá s veselým srdcem. Podle

jejího výrazu „vyváděla“ celý večer. Od pěti hodin večer skutečně

nepřestali si přiťukávat. Muži, kteří měli náhodou peníze, nabídli

knížecí oběd, pak se pilo, aby oslavili návrat černocha Joba, který si

rozhodně nemohl zvyknout v novém místě; přes svou barvu otroka

nezamiloval si poslušnost, ani pravidelné živobytí, které mu

zajišťovala buržoustská služba!

Pili tedy a smáli se, ale hlavně se bavili nápadem Hezounovým,

aby nalili sklenici whisky dítěti Nininu, malému Jackovi, kterého

ohavná běhna, jako by se něčeho obávala, ani na chvíli nyní

neopouštěla. Ubohé dítě důvěřivě ochutnalo z nabízeného silného

likéru; pak hrozně trpělo, celé jeho tělo se vzpíralo.

Daniel by se byl málem zadusil a sama Nini se jednu chvíli bála,

že umírá! Ale kluk dělal takové grimasy, že ani nejmrzutější by se

neubránil smíchu. Po této ohavné scéně následovala obvyklá pitka.

Muži i ženy prázdnili sklenici za sklenicí a když pak byli

vystrčeni za dveře krčmy, stěží každý z nich se dostal domů. Přesto

Kostelník a Hezoun doprovodili Nini až k domu; pomýšleli na to, že

vstoupí až do jejího bytu. Hezoun, využívaje opilosti mladé ženy,

právě tak jako tmy, doufal, že dosáhne svého cíle, že se stane jejím

milencem. Hezoun měl všecky výhody.

Nini, ač veselá, nebyla naladěna k milování. V okamžiku, kdy

Hezoun byl jist svým vítězstvím, zavřela mu prudce dveře před

nosem, zanechávajíc ho na hlavu poraženého a vrávorajícího na

chodbě s Kostelníkem, což nebylo zrovna příjemné!

Nini Guinonová vysvlékla neobratně falešného malého Jacka

a ulpívajíc na fixní myšlence ve své opilosti, snažila se přesvčdčiti

dítě, že se nejmenuje Daniel.

Ubohý hošík, ještě zcela otráven hrozným nápojem, který ho

donutili zhltnout, vzdorovitě opakoval své jméno. Po každé, jak řekl,

že se jmenuje Daniel, prudký pohlavek ho poučil, že je lépe lháti,

chceme-li se vyhnouti výprasku.

Běda, cožpak dítě mohlo pochopit, co na něm chtěla tato

poběhlice? Čím více se Nini rozhorlovala, tím byl Daniel svéhlavější.

Byla to žalostná a bědná scéna v rámci ohavné a mizerné díry.

Ubohý Daniel byl stále pohlavkován, a to jen z toho důvodu, že ho

opili. Na štěstí Nini byla příliš opilá, než aby se dlouho rozhorlovala.

Hlava se jí točila, nohy jí klesaly, výpary alkoholu čím dále tím více

zatemňovaly jí mozek. Hrozná žena přestala biti dítě. Hmatajíc

kolem sebe, došla až do pozadí světnice, kde byl její pelech, lůžko na

řemenech, nikdy ustlané! Nini klesla do něho a dopadla těžce jako

hrouda masa; usnula ihned hluboce.

Na podlaze napolo svlečen ubohý malý Daniel se chvěl zimou,

naříkal bolestí; zůstal tu bez pohnutí, ochablý.

*

Opilost často působí, že vidíme neobyčejné věci, věci, které jsou

nebo nejsou, ale nabývají ve vydrážděné obrazivosti opilce

prazvláštních forem, neočekávaného vzhledu! Výpary whisky

vynořují neobyčejné obrazy, národní kořalce anglické jsme dlužni za

neslýchané sny! Sníme však stále a v tom, co si představujeme,

nemůže se časem snad objeviti skutečnost?

Nini sotva usnula, byla za půl hodiny obětí překvapující sensace.

Nini se položila na záda s ústy rozevřenými; oddychovala rychle,

trhaně. Na jejích spáncích bily tepny, její údy se nervově zachvívaly,

jako by byly obětí epileptického záchvatu. Vlivem whisky se tak

ohlašuje alkoholická krise: brnění, podobné bodání tisícerých

špendlíků, lechtalo Nini až do konečků prstů i do chodidel.

Snila! Celá její minulost plynula před jejíma očima. Byt v ulici

Saint-Fargeau v Paříži, zavraždění výběrčího Pauletem, jejím

milencem, pak pletichy otce Moche, její svatba s Ascottem, narození

jejího dítěte; domnívala se, že cítí ještě porodní bolesti, poněvadž se

vzepjala na svém lůžku, pak sklesla vyčerpána na žíněnky. Ale v tu

chvíli její oči se rozevřely; aspoň tak věřila! Kde to byla? Bledý

paprsek měsíce, pronikající oknem, osvětloval vnitřek světnice,

místo, uprostřed něhož žila.

Byl to ubohý byt, v kterém bydlila na Belmot Street, a to pokoj,

který vedl na chodbu, na jejímž konci byla světnice, obydlená

Hezounem a Kostelníkem.

Hezoun je zamilován do Nini, ale Nini se tomu směje. Avšak

kdyby Hezoun vešel a chtěl ji znásilnit, Nini by nebyla schopna mu

odporovat, neboť nemohla učiniti ani nejmenšího posuňku.

Přichází to však Hezoun? Něco se v jizbě pohnulo. Bylo slyšet

hřmot. To nemůže být Hezoun; byl příliš opilý před chvílí. Ten jistě

nyní spí na stupni schodiště. A k tomu hřmot se ozval se strany od

okna.

Lehký závan studeného vzduchu proklouzl pod okenicí, dolehl až

k Nini, polaskal její hrdlo, přelétl přes horečné rty, takže pocítily

příjemný dotek čerstvosti.

Ale s proudem vzduchu něco nebo někdo vstoupil. Nini se chce

přesvědčiti, kdo to je, ale marně; ztrnulost opilství ji zdřevěnila. Její

oči, napolo zavřené, však hledí a nemýlí se. Někdo vstoupil do

pokoje oknem, které vede na střechy. Paprsek měsíce rýsuje

stříbřitými záblesky záhadnou postavu zjevení.

Zajisté je to postava lidská, ale zvláštní; silueta velká, tragická

a graciesní, řeklo by se jen fantom ženy úplně černý, mající na

obličeji a šíji záblesky plavého zlata. Toto zjevení se vznáší zvolna

a nerozhodně. Zdá se, že se hledí orientovat v neuspořádané světnici.

A tu zvolna překvapující zjevení se blíží k lůžku, na němž odpočívá

Nini.

Zdá se, že záblesk světla přerušuje opilství, které opojuje bídnou

ženu. Nemůže více se mýliti, to není sen, to je skutečnost. Viděla

něco, viděla někoho, kdo se nad ní sklonil. Nini nedůvěřuje, má

strach, chce křičeti. Její rty se otevírají a stěží vykoktají: „Pít, pít,

whisky!“ Slova vyšla z úst Nininých, stěží formulovaná, stěží

srozumitelná; nešťastnice chtěla říci něco jiného, nepodařilo se jí!

Při těchto zvláštních slovech záhadné zjevení se náhle zachvělo

a ucouvlo, ale jeho odvaha vzrostla; zjevení se znovu naklonilo nad

opilou ženou. Nini se zdá, že její chvějící se pohled setkal se s okem

tvrdým a tázavým, lidského obličeje, velice krásného, kterého

nepoznala.

Hluchý a táhavý nářek malého Daniela, stále ležícího na podlaze,

ustavičně zazníval lítostivě a monotónně. To byl jediný hřmot, který

s hvízdavým oddychováním Nininým přerušoval ticho této hrozné

díry.

Nini znovu usnula. Zase se probudila, nebo se jí zdálo, že se

probudila, protože opilec neví nikdy, jest-li sní nebo prožívá

skutečnost.

Zdálo se jí, že elegantní a graciesní postava se blížila k dítěti,

pozvedla malého Daniela, vzala ho tiše a něžně do náručí, přitiskla

ho na svou hruď s lichotným pohybem ženy, pak mu šeptala něco

sladkého do ucha. Nini se zdálo, že po žalostném pláči Daniela

následoval šepotavý něžný zpěv ukolébavky. Nini cítila, že její hrdlo

se dme dojetím!

Měsíc ozařoval tento rozkošný obraz, záhada zahalovala tuto

scénu; Nini se domnívala, že je v ráji obklopena anděly. Cítila se tak

lehkou, že si pomyslila, andělé ji jistě odnesou; byla hotova s nimi

odlétnouti. Nini chtěla též zazpívati, ale z jejího hrdla unikly chrčivé,

děsné zvuky, které se nijak nepodobaly nebeské hudbě!

Byla tak dojata, když viděla neznámou, temnou, graciesní

postavu, jak pečuje o malého Daniela, že se dala do pláče z vděčnosti

a radosti. Spatřila v duchu svého malého Jacka, mrtvého její vinou,

odnášeného Fantomasem. Chvěla se a při této vzpomínce se

vymrštila; ale pak se utěšila.

„To není Daniel tam, to je malý Jack, který se vrátil!‘“

Nini vykřikla radostí, pak znovu zaplakala, všecka se zmítajíc na

svém lůžku. Ne, to nemůže být Jack. Jack jest mrtev. Nini ho

nahradila Danielem, chlapcem Fany Lemercierové, který byl pro ni

ukraden. Jen aby se to nedověděli! jen aby se to nedověděli! Nini při

této myšlence ztrnula, vzepřela se, sevřela pěsti, ve snu opravovala

malého Daniela a trestala ho, že nevěděl, jak se jmenuje, že

zapomněl na jméno Jack. Tak Nini i ve snu v opilosti si

uvědomovala, že by bylo vše ztraceno pro ni, kdyby Ascott se

dověděl, že malý Jack je mrtev, kdyby Nini mu nemohla ukázat

Daniela na místě jeho syna.

„Můj Bože! Buď zatracen ten, kdo mi bere Daniela!“ vzkřikla

Nini Guinonová téměř nepříčetným hlasem. Proč křičela o pomoc?

Protože se jí zdálo, že právě viděla mizeti oknem temnou lidskou

postavu, která před chvílí vstoupila do světnice touže cestou. Zdálo

se jí též, že tato záhadná osoba odnáší s sebou i dítě. Ne, to není

možné, to opilost ji připravuje o rozum. Avšak mýlí se?

Nini pozvolna otvírá oči, rozhlíží se kolem, usedá na své lůžko;

oběma vlhkýma rukama tiskne své rozpálené čelo. Co se to tu stalo?

Co to viděla, nebo co se jí to zdálo? Tentokrát opilá se úplně

probudila. Vstala, její bosé nohy se dotkly chladné podlahy. Tento

nepříjemný pocit dovršil vystřízlivění a též otevřeným oknem

vnikala ranní vlhkost, která jí rozechvěla ramena.

„Jacku!“ volala polohlasně, „kde jsi?“

Bodavé ticho trvalo, Nini Guinonová se pobouřila: „K sakru,

špinavce, kam si se zachrul?‘

Hotova vyjednávat, volala ještě hlasem neklidným a tišším:

„Danieli, Danieli, kde jsi?“

Tu se Nini zmocnil strach. Její sen se přesně vracel do její paměti;

sen o oknu otevřeném lidskou postavou, neurčitou a graciesní, která

ukonejšivši dítě v náručí, odnesla je; byl to sen nebo skutečnost?

Nadlidským úsilím Nini ještě zcela omámené se podařilo rozsvítit

lampu; svítila si vzrušeně do všech koutů bytu. Žlutavý třpyt

petroleje se mísil chvílemi se stříbrnými paprsky měsíce a se žlutými,

bledými tóny nastávajícího úsvitu. Ale byt byl prázdný, malý Daniel

zmizel, nebylo o tom pochyby. Nini Guinonová si nechala ukrást

dítě!

„Ach! k čertu!“ zařvala poběhlice.

Za několik okamžiků křik opilé probudil sousedy.

Hezoun a Kostelník se vynořili ze svého brlohu a přišli se

zmatenými obličeji se ptát, co se děje.

Nini Guinonová křičela pronikavě: „Ukradli mi mého syna, mého

Jacka! Budu si stěžovat na policii, chci, aby ho našli!“

Poněvadž pokračovala ve svém křiku, byla by málem vzbudila

všechny obyvatele domu a zburcovala celou čtvrt.

Oba apačové, kteří vyspávali svou opici, vyrušeni ze spánku,

špatně s počátku chápali oč běží. Ale mechanicky prohledavše Ninin

byt, uznali, že poběhlice má pravdu. Její dítě, malý Jack, nebo aspoň

dítě, které vydávala za své, načisto zmizelo. Zřejmě byla to historie

k zbláznění, tím spíš, že dítě bylo skutečně ukradeno. Ale co mohli

počít v tuto chvíli? Nini řekla, že zpraví policii; to by byla pitomost,

myšlenka ženy opilé nebo šílené! Kostelník a Hezoun měli mnoho

životních zkušeností, hlavně z podezřelého života, který vedli; proto

věděli, že se musí vyhýbati tomu, aby se spravedlnost nemíchala do

rodinných věcí, ať jakýchkoli.

„Vše bude dobře,“ šeptal do ucha Ninina obrovský Kostelník,

„zkus to spolknout! Za chvíli bude den, pak vynajdeme to tvý čuně.“

„Nehejbej se!“ naléhal Hezoun, „to by bylo zlý, kdyby sem kdy

přišla policie k vůli tomu klukovi, mezi náma řečeno, kerýho ti

vyfoukli; ten a tvůj syn, malej Jack, to není zrovna jedno a totéž. Jak

by se policie dověděla –“

Nini schválila pohybem radu bledého dareby. Pochopila. Musila

opravdu mlčet. Potlačila svou zlost, nevěděla, co počít, zuřila sama

na sebe a na okolnosti. Nini zamyšleně se vrátila do svého bytu; za ní

liščím krokem vklouzl Hezoun. Nini Guinonová se tak zabrala do

myšlenek, že ho neslyšela vstoupit. Bledý dareba myslil, že

příležitost je dobrá. Odvážně sevřel postavu té, po níž toužil již tak

dlouho.

Běda! nebyla to chvíle, kdy měla být vyplněna jeho přání. Nini

méně než kdy jindy byla nakloněna podlehnouti choutkám

Hezounovým. Rázem se otočila, a prudkou ranou pěstí tloukla bez

ustání svého milence do očí a nosu. Ten proklínaje vyrazil ze dveří

jako čtyři.

Nini zůstala sama doma. Den nastával. Poběhlice bezděky se

vyklonila z okna, pátrala očima po moři nesčetných střech, které se

prostíraly do nekonečna před ní; doufala, že tu odkryje nějakou

stopu, nějaké označení malého Daniela. Marně!

XIX. POLICISTA Č. 416.

„Halo! strážníku, co byste tomu řekl, kdyby vás někdo požádal,

abyste vzhlédl až k té zdi, co je před vámi a abyste o té zdi pronesl

své mínění?“

„Řekl bych, pane, že je to nesmyslná otázka, které nemám

zapotřebí rozluštit.“

„Co byste řekl, strážníku, kdyby vás někdo upozornil, že tato

neobyčejně stará zeď je opatřena ve své horní části skobami, které

tvoří skutečný žebřík, po němž se může vystoupit až na střechy?“

„Odpověděl bych, že to není cesta pro poctivého člověka,

a poradil bych mu, aby šel svou cestou.“

„Co byste řekl, strážníku –“

„Co byste řekl, pane, kdybych vás vyzval v tu chvíli, abyste se

obrátil čelem vzad, a abyste odešel rychleji, než jak jste sem přišel.“

„Co byste řekl, strážníku, kdybych odepřel uposlechnouti?“

„Co byste řekl vy sám, kdybych vás tak zatkl!?“

Rozhovor započatý žertovným tónem, stával se na obrátku čím

dál tím kyselejším. Tato podivná rozmluva byla vedena v odlehlé

ulici Whitechapel, zrovna v Belmont Street, robustním policistou č.

416 a chlapíkem solidního zevnějšku, oblečeným skromně jako

dělník.

Byly čtyři hodiny zrána. Bledé svítání vznášelo se nad černými

střechami města, které se rýsovaly na žlutém nebi jako čínské stíny.

Naprosté ticho bylo kolkolem; jen chvílemi hluchý povyk pronikal

zdáli nebo též hřmot nevázaného úprku, bitvy, kterou svádějí kočky

v City s nesčetnými krysami, rozmáhajícími se v této bídné

a zalidněné části Londýna.

Strážník a civilista se k sobě přiblížili a stále mluvili polohlasně,

jako by se báli, že je někdo uslyší; měřili se pohledem. Oba muži

stáli si na dosah, dívali se sobě pevně oko v oko a hleděli si

porozuměti.

Hrozba policistova nezdála se postrašiti nadmíru jeho společníka.

Tento ironický člověk, který, jak se zdálo, nevážil si příliš autority

vměstnané do uniformy: měl bez pochyby ve zvyku se nechat

zatknout a vůbec se nebál této možnosti.

Kde jen sehnat titul, kterým by si dostatečně zajistil shovívavost

policie? Musilo by to být něco hodně pravděpodobného. Civilista se

sklonil k uchu policistovu a řekl zlomyslně odpovídaje na jeho

hrozbu: „Co byste řekl, kdybych byl Shepard? detektiv, člen rady

pěti?“

Policista ani nemrkl: „Řekl bych vám, abyste se legitimoval.“

Sotva dokončil tato slova, jeho přání se vyplnilo. Policista

instinktivně se vzpřímil a zasalutoval: vždyť před ním stál jeho

představený! Ale sotva projevil tuto zdvořilost, obličej policistův –

náhle zardělý, vyzařoval pojednou též ironii svým výrazem: „Co

byste řekl vy, pane Sheparde, kdybych já sám byl…“

Ale záhadný strážník se náhle zarazil, bez pochyby usoudil, že by

bylo zbytečno odhalit své incognito, které mu propůjčovala

uniforma. Shepard k tomu se od něho vzdálil na několik kroků; byl

až na rohu ulice plíže se podél zdí domů; jako člověk uvyklý kráčet

nehlučně, který se vyhýbá tomu, aby ho kdo spatřil. Náhle se spěšně

vrátil a znovu oslovil policistu: „Hm, tady to zavání zvěří, vy mi

pomůžete.“

Strážník se poškrabal na bradě a poznamenal: „Víte, pane

Sheparde, nejsem ve službě. To není má čtvrt. Já bych vám rád

vypomohl ranou pěstí, ale promiňte, jest-li nebudu tak dobrým

vůdcem, jak bych chtěl. Opakuji, to není má sekce.“

„Opravdu,“ Shepard zjistil ihned, rychle pohlédnuv na rukáv

policistův, že nemá modrobílý náramek označující strážníka ve

službě, „ale co tu tedy děláte? a v této hodině? v této ztracené čtvrti?“

Policista se významně usmál.

„K čertu, rozumím,“ zasmál se též Shepard, „vy odcházíte od své

malé přítelkyně.“

„He, he, he!“

Ale člen rady pěti měl něco lepšího na práci, než se znepokojovat

láskami nějakého policisty. Krátce mu vysvětloval: „Hledám v okolí

podezřelého chlapa, jehož prostředky existenční znám, jak myslím,

a jehož domov musím zjistit. Ten člověk bydlí v hotelu, jehož vrata

jsou na padesát metrů od nás, podívejte se, napravo, hned vedle

krčmy!“

Policista přikývl: „Ano, detektive, vidím dům, který ukazujete.“

„Ten chlap,“ pokračoval Shepard, „je Francouz, jmenuje se

Kostelník, nemám zapotřebí vám o tom více říci. Před chvílí se mi

zdálo, že zrovna střechy na domě, kde bydlí, vykázaly se živostí jak

nezvyklou tak nemožnou.“

Policista přerušil svého šéfa: „Ač nejsem ve službě, pane

Sheparde, myslím, že jsem zpozoroval totéž, co vy. Zdálo se mi asi

před deseti minutami, že se někdo plíží podél této římsy –“

„Žena‚ pravda?“ ptal se Shepard.

„Žena? ne,“ odvětil policista po lehkém váhání, „myslím spíš, že

to byl černoch.“

„Strážníku,“ prohodil detektiv, „neztrácejme ani minuty, pojďte

za mnou. Jste ozbrojen?“

„Ač nejsem ve službě,“ odpověděl policista, „mám vždy svůj

revolver nabitý šesti kulemi.“

Oba muži rychle zamířili k domu mizerného vzhledu, který

vzbudil jejich pozornost; postupovali úplně mlčky. Vydrápali se

pracně na zídku, asi dva metry vysokou; použili pověstných

železných skob, o jejichž existenci mluvil detektiv Shepard,

a představitelé londýnské policie dosáhli rychle okraje střechy. Tento

výstup dosti nebezpečný byl vykonán; byli teď ve výši mnohých

komínů, tyčících se k nebi osaměle uprostřed taškových střech nebo

opírajících se o okna mansard, která vedla buď na ulici nebo na

vnitřní dvorky.

Shepard zřejmě věděl, kam chtěl jíti, neboť s obratností hodnou

akrobata přecházel jedno stavení za druhým, stoupal po špičatých

hřebenech, zavěšoval se na okapy s dovedností zcela profesionální.

Policista nijak nestísněn svou těžkou uniformou, ho sledoval bez

nejmenších obtíží. Člen rady pěti to zpozoroval a blahopřál si, že

náhoda ho svedla s druhem právě tak dovedně se procházejícím

v tomto obtížném moři, jako by měl hlídku v útulku uprostřed

Strandu. Jak dlouho měla trvat tato vzdušná procházka? Ne dlouho,

jistě, když se nestane žádná nehoda.

Shepard dal náhle znamení rukou svému společníku, aby se

zastavil. Detektiv se přikrčil za okno, hotov se vymrštit, kdyby se

něco dobrodružně vynořilo.

Spouštěcí okno, jako jsou všechna okna v Anglii, se prudce

zvedlo, chlap šibeniční tváře vysunul se oknem a pohlížel nedůvěřivě

na střechy před sebou.

Sotvaže toto učinil, prudce uskočil dozadu, zadusil výkřik,

pokusil se uprchnouti, ale bylo příliš pozdě!

Shepard, rychleji než blesk ho uchvátil za zápěstí, skočil s ním

dovnitř a držel ho pevně. Policista, jenž sledoval pohyb svého šéfa,

skočil též pootevřeným oknem do světnice, která sousedila se

střechami.

Oba policisté byli v bídné mansardě, kterou příšerně osvětlovala

čadící lampa. Dvě špinavá lůžka skládala jediný nábytek této

světnice, s velkým černým kufrem, jehož otevřené víko ukazovalo

špinavý obsah; bylo tu množství podivných předmětů, staré šaty,

prázdné lahve, části obleků, rozházených bot.

Shepard, drže stále chlapa, vyndal svou lucernu z kapsy. Ihned si

posvítil zplna na obyvatele mansardy. Chlap, zbledlý se poddal,

s očima vypoulenýma překvapením, se zlým pohledem.

Shepard však se zaraženě pohnul: „To není on!“

Ale zvláštní věc, v tu chvíli, co projevil svůj hněv, policista, který

ho prováděl, vykřikl překvapením, téměř s radostí.

„Jak se jmenujete?“ ptal se Shepard, třesa se svým vězněm.

Vězeň zvolna vyslovoval: „Hezoun.“

Výslech pokračoval: „Kdo je váš spolubydlící?“

„Kostelník!“

„Kde je?“

„Nevím.“

Shepard, zaražen přesnou jasností odpovědí, přestal se ptát.

Hezoun se tudíž osměloval. Pochopil, že proti němu osobně nic

neměli; od té chvíle byl hotov se přívětivě chovat k policii v naději,

že co nejdříve zmizí.

„Kostelník“, tvrdil drze, „odjel už před deseti dny do Francie, od

té doby se ještě nevrátil. Já se sám na to zlobím, protože mně tu

nenechal část nájemného. Ptám se, z čeho zaplatím činži ke konci

toho týdne.“

Hezoun lhal. Jeho výslech začal přesně za půl hodiny po scéně,

kdy se chtěl pokusit o utěšení Nini, jejíž dítě právě zmizelo. Hezoun

věděl určitě, že Kostelník je tu. Avšak bylo jisté, že když byl

vyhozen ženou, které se dvořil, Hezoun nenašel svého společníka ve

společném pokoji. Co se stalo s Kostelníkem? Co mu je po něm, jen

ať jeho nechají na pokoji. Hezoun si oddechl uspokojen.

Detektiv ho právě pustil. Spěšnými slovy šeptal do ucha

policistovi: „Chlap, kterého hledám nemůže být daleko. Prohledáme

poschodí. Prosím prohlédněte byty nalevo, já se podívám po

ostatních. Kostelník je silný člověk, vyholený a plešatý. Zatkněte

všechny ty, kteří se mu více nebo méně budou podobat.“

„Co se vás týče,“ pokračoval detektiv, obraceje se na Hezouna,

„zakazuji vám opustit svůj pokoj do nového rozkazu.“

Hezoun zamumlal několik nesrozumitelných slov; pak předstíral,

že jeho vědomí je úplně čisté a natáhl se na své lůžko.

Na chodbě oba policisté se odloučili. Bez nejmenšího ostychu

jeden i druhý prováděli domovní prohlídku. Bylo něco příšerného,

spletitého v jejich vpádech do ubohých bytů, kde se hemžil zástup

odpudivých, špinavých a rozedraných individuí.

Shepard s jedné strany, policista s druhé, klepali prudce na dveře;

když se jim neotevřely, vypáčili je klidně paklíčem. Pronikli vnitřek

mansard oslepujícím světlem svých svítilen, pak zavřeli dveře, když

neobjevili nic podezřelého, dřív než obyvatelé, překvapeni ve

spánku, mohli pochopiti, oč běží.

Avšak policista, který právě zaklepal na dveře bytu, až na konci

chodby, viděl, že za pootevřenými dveřmi se vynořil obrovský

černoch, který se zapotácel strachy. „Dobrý strážníku!“ koktal, „já ne

zlej, já nic udělat, já nejít do vězení, tady nikdo!“

Aniž se staral o rozpačité vysvětlování, kterým ho zahrnoval

černoch, policista vstoupil do bytu, skládajícího se ze dvou

prostorných světnic a malé kuchyně; byl to luxusní byt u srovnání

s druhými. Příbytek byl však sám o sobě bídný a též nepořádný.

Jistě nějaká žena tu bydlila: několik sukní viselo na zdi, dva nebo

tři obrovské klobouky ozdobené pocuchanými pery, byly zavěšeny

na hřebících; botky zablácené, jimž scházela většina knoflíčků, byly

postaveny na toiletním stolku vedle vylámaných hřebenů a vlhkého

mýdla, na které se nalepily vlásnicky. Zbytek byl v nepořádku též,

jak již prve policista postřehl. Zdálo se však, že se neobyčejně zajímá

o místnost, do které vešel.

Policista nemohl se ubránit, aby nemyslil nahlas; šeptal nějaké

jméno a opakoval ho bezděčně: „Nini, Nini Guinonová.“

Pak připojil sotva slyšitelně: „Bídnice! jaká spoušť!“

Nepochybně byl potěšen, že je zde, neboť policista po

chvilkovém vzrušení, se zázračnou rychlostí otevíral skříně,

prohledával zásuvky, snažil se poříditi si soupis všech koutů v jizbě.

V okamžiku, kdy položil ruku na malý kufřík, černoch až dosud

tichý, přitisknutý na dveře, vyrazil nářek hrůzy a zakoktal ve svém

žargonu: „To já ne! to já ne! Job to neukrad. Odejít od fotograf a nic

nevzít. To já ne!“

Černoch se náhle přerušil, ale neschopen čeliti hrůze, která se ho

zmocnila, jak se zdálo, vyběhl na chodbu; vrhl se k temnému

schodišti. Bylo slyšet hřmot jeho kroků na schodech, pak zazněl

velký výkřik a po něm hřmot pádu. Potom nastalo úplné ticho.

Černoch prchaje, jistě se vážně zranil! Byl skutečně vinen, utekl-li?

Na tom však nesešlo policistovi, protože se o to vůbec nestaral!

Naopak, otevřel kufřík, vyňal z něho dva fotografické filmy, které

rychle vstrčil do spodní kapsy své uniformy. Po tomto objevu jeho

obličej se změnil, jeho tvář se rozjasnila.

„Ale je to trefa, nebo se v ničem nevyznám! Ne, opravdu, mám to

štěstí!“

Chtěl si ještě prohlédnouti vzácné dokumenty, kterých se právě

zmocnil, ale neobvyklý hřmot ho vyrušil z jeho záměru Jedny dveře

se pootevřely s obezřelostí, dveře vedoucí na chodbu. Byl by to snad

Kostelník, pronásledovaný Shepardem, který uniknuv prvnímu

pátrání, pokoušel se utéci?

Jediným skokem policista byl na místě, odkud vycházel hřmot.

Jedny dveře se skutečně otevřely, dveře mansardy, jejímž oknem

detektiv a policista vstoupili před několika okamžiky. Ale nebyl to

Kostelník, byl to Hezoun, kterého strážník viděl před sebou. Hezoun

oyl vylákán hřmotem pádu černochova; přicházel se podívat, co je.

Policista položil ruku na rameno odpuzujícího apače. Byl to

rozhodně zvláštní policista, neboť náhle se vyjádřil nejčistší

francouzštinou, kterou probleskovalo i nářečí periferie.

Policista se ptal Hezouna s náhlou prudkostí: „Ta Nini

Guinonová, vona vyfoukla ze svý díry? Musíš vědět, kam

vodprejskla? Kecni!“

Hezoun zaraženě se díval na policistu, ale uposlechl, zkrocen,

odpovídaje jako s politováním: „Nini se přitáhla přece domů dnes

večír asi ve dvanáct. Byla napitá jako houba. Potom asi ve dvě

hodiny, bylo ji slyšet, jak řve, jako kráva.“

„Proč?“ ptal se policista.

Hezoun pokrčil rameny a vyhýbavě se pohnul. „Proč?“ opakoval

hádavě, „co pak vím –?“

„No, no, no,“ pokračoval policista, „nedělej cavyky, a vyklop to

rovnou a hned. To je nejlepší prostředek, jak se vyhneš lapáku.“

„Protože teda,“ řekl resignovaně Hezoun; pochopil, že je lépe

mluvit, než mlčet, „no teda, já myslím, že ta Nini řvala, protože jí

vypálili jejího klu –

„Vypálili jejího kluka?“ opakoval překvapeně policista.

„Jo, jo,“ pokračoval Hezoun, „vyžle ufouklo. Možná, že neutek

sám jako v noci. Nejspíš někdo dostal chuť si zaplatit nějakýho

umouněnce, a ani se nenamáhal sám ho přivést na svět.“

„Co se s ní stalo potom?“

„Možná,“ odpověděl Hezoun, krče rameny, „že vodprejskla za

umouněncem.“

Rozhovor byl přerušen. Shepard z dolejšího poschodí rozkázal:

„Strážníku!“

Ten ihned ustal v rozhovoru s Hezounem, nechal apače na

svobodě, udiveného takovou shovívavostí; pák spěšnými kroky

sestoupil po schodech, aby vyhledal svého šéfa.

*

„Trochu teplé whisky, strážníku?“

„Na mou věru, pane Sheparde, neodřeknu; ač nejsem ve službě,

nepracoval jsem špatně před chvíli s vámi.“

Oba policisté, kteří ještě před půl hodinou byli v podezřelé a málo

navštěvované Belmont Street – využili nyní časného rána a otevření

několika hospod, aby se občerstvili. Nějaká krčma zrovna rozevřela

svůj vchod; majetník závodu leštil své nože už od svítání. Byl

nadšen, že může obsloužiti dva hosty tak časné, jak myslil, nebo snad

ještě nevyspalé. Ať tomu bylo jakkoliv, přijal je s přívětivým

úsměvem. Krčmáři jsou vždy potěšeni, když vidí přicházeti policisty;

přítomnost představitelů policie v jejich krčmách jim zaručuje

dobrou pověst, a mnozí krčmáři v Londýně jsou velice polichoceni

a zadarmo zahánějí žízeň těchto pánů, kteří ostatně jsou lidé hodně

často žízniví.

Shepard a jeho společník stáli u dlouhého nálevního stolu

a hovořili tiše. Shepard zdál se znechucen. Jeho noční výlet do domu

v Belmont Street neměl žádného zajímavého výsledku, neboť přes

své úsilí, nemohl objeviti Kostelníka, kterého hledal už několik dní.

Bylo to velice trapné, ale věc nebyla ztracena. Shepard byl

přesvědčen přes prohlášení Hezounovo, že Kostelník nebyl v Paříži,

ale v Londýně. Zatím co toto tvrdil a usiloval podepříti své

přesvědčení doklady, policista zuřivě si škrábaje krk jako ten, komu

whisky příliš silně vhání krev do hrdla a dusí ho, tvářil se zcela

pitomě a přisvědčoval chvílemi kývnutím hlavy náhledům

a dedukcím svého šéfa.

„Ale,“ zeptal se koneční, „proč hledáte toho Kostelníka?“

Shepard zřejmě pokládal tuto otázku za tak blbou, že se zadíval

na policistu, avšak neprojevuje své mínění, vysvětloval: „K čertu,

mám své zdůvodněné domnění, že tento chlap je vinen ze zmizení

jednoho našeho kolegy, detektiva Frenche, který byl poslán do

Francie, aby tam pátral – Ale konečně to se vás netýká!“

„Máte pravdu,“ pokračoval policista, „to se mne netýká, že

French, člen rady pěti, odjel do Paříže, aby nalezl paní Garrickovou,

jest-li je vůbec naživu.“

Shepard tentokrát se udiveně zahleděl na policistu. Rozhodně ten

člověk nebyl pitomec. Není zapotřebí si hrát před ním na

schovávanou. Shepard, jemuž whisky rozvázala jazyk, ačkoliv byl

tváří v tvář svému podřízenému, nesmírně sympatickému, svěřil

svému společníku všechny své dohady a všechny své obavy.

Vyprávěl mu o neobyčejném zmizení Frenchově, o překvapující

krádeži fotografických dokumentů paní Davisové v závodě

Sigissimonsově.

Policista poznamenal: „V celém tomto dobrodružství, pane

Sheparde, nezdá se mi, že byste měl sebe menší styk s policejní

osobností, kterou French, váš kolega navštivil v Paříži? Což ten pan

Juve, ten „pověstný Juve“, jak mu říkají, nevešel s vámi do styku?“

„Na mou duši, ne!“ prohlásil Shepard, „nyní když na to myslím,

shledávám tento fakt dosti překvapujícím.“

Policista přimhouřil oči, podíval se upřeně na Sheparda

a s lehkým úsměvem se zeptal: „Znáte ho osobně?“

„Koho to?“

„No, k čertu, Juva, pana Juva?“

„Ne,“ odpověděl prudce Shepard, „ale na tom nesejde, o to tu

neběží. Velice lituji, že pátrání této noci mě tak málo uspokojilo.

Propásl jsem Kostelnika, snad o několik hodin, snad jen o několik

minut; naopak, ztrácel jsem čas s bezvýznamnými lidmi. Ten mladý

apač mi jistě nevnuká žádnou velkou důvěru, ale konečně nemám, co

bych mu vyčítal. Ten černoch, opilý a blbý, který spadl na schodech,

si vylomil tři nebo čtyři zuby. A konečně ta padlá ženština, ta

nešťastná Francouzka Nini Guinonová.“

„Nini,“ přerušil ho policista, „viděl jste ji?“

„Ach, ano!“ řekl Shepard, „schovala se u sousedky.“

„Neřekla vám nic, nenaříkala si na nic?“

„Ne.“

Nastalo ticho. Policista se zdál hluboce uvažovat. Pak se sám

vyptával: „Co byste řekl, pane Sheparde, kdyby žena, matka, které by

někdo právě uloupil dítě, po krádeži by měla nečekané štěstí potkat

policisty, a nevyužila by toho vůbec, aby je zpravila o tomto neštěstí?

Kdyby naopak prozřetelně mlčela o podrobnostech tohoto lupu,

a potlačila své vzrušení a svůj zármutek?“

„Co tím chcete říci?“ ptal se Shepard.

„Nic,“ pokračoval policista, „ptám se jen, co byste si pomyslil

o ženě, která by se takto chovala?“

„Na mou věru,“ řekl detektiv, „ptal bych se, zda ta žena není

sama velice podezřelou, zda nemá nějakou příčinu váhati takto

a nepožádati o přispění spravedlnosti.“

„To jsem chtěl slyšet,“ pronesl policista, „prosím, pane Sheparde,

přijměte ještě jednu teplou whisky.“

Již za hodinu detektiv a policista vyšli z krčmy. Vypili dosti

sklenic alkoholu a mezitím rovněž pojedli obložené chlebíčky se

šunkou.

Shepard pociťoval nyní největší sympatii pro tohoto policistu,

rozhodně inteligentního, a který, zvláštní to věc, ač nebyl ze čtvrti,

znal velice dobře, jak se zdálo, všechny lidi, kteří bydlili v Belmont

Street a navštěvoval malou kolonii francouzskou, jejímiž

nejkrásnějšími ozdobami byli apači, a to Hezoun a Kostelník, ženy

jako Nini a černoch Job.

Policista se zřejmě bavil s radostí, zvláště když Shepard začal

hovořiti o francouzském policistovi Juvovi.

Nastával den; pohyb, živost začala se probouzeti ve čtvrti

Whitechapel, úplně zbavené svého příšerného nočního vzhledu. Ráno

začala projevovati charakter čistě obchodní a průmyslový, jako

všechny ostatní čtvrti londýnské.

Shepard a policista se chtěli rozloučiti, avšak v okamžiku loučení

detektiv, který po několik okamžiků zdál se zamyšleným

a starostlivým, řekl svému kolegovi: „Poslyšte, strážníku, staré

anglické rčení tvrdí, že kdo chce vykonávati vaše zaměstnání, musí

býti zároveň veliký a blbý. Vy nejste ani jedno ani druhé, a aniž vím,

odkud berete svoje zprávy – což se mne netýká, ale vám slouží ke cti

– vážím si toho, že při pátrání v té francouzské kolonii prokázal jste

mi dnes v noci významnou službu. Chtěl bych, abyste prokázal ještě

jednu; dobré účty dělají dobré přátele. Můžete spolehnout na mou

přímluvu. Strážníku, jste hotov propůjčiti svou pomoc, abyste

zachránil nevinného, který je zároveň jeden z kolegů?“

Policista záhadně odpověděl: „Budu vždy připraven, pane, vám

posloužiti.“

„Je to víc než jen služba u mne, strážníku, musíte se stati takřka

mým společníkem. Řekl jsem vám již, že jde o věc delikátní; mohu

spolehnout na vaši pomoc? Ovšem že dostanu od vašeho šéfa

povolení vás použiti, ale neřeknu za jakým účelem.“

Policista zkoumal pohledem obličej Shepardův, jako by chtěl čisti

v hloubi jeho mysli: „Vy chcete, abych se zavázal dopustiti se s vámi

i třeba protizákonnosti?“

„Snad,“ dosvědčil upřímně Shepard.

Policista sklopil oči, pohlížel pozorně na špičku svých střevíců,

pak zvedl hlavu a prohlásil: „Jsem dosti ctižádostiv a přeji si

dosáhnouti rychle hodnosto „seržanta“. Vaše protekce mi bude velice

prospěšná. Jestli vám slíbím svou oddanost, mohu spoléhat sám na

vaši podporu?“

Detektiv se usmál, pohybem ruky přerušil statečného policistu,

a dosvědčil, že úmluva je uzavřena mezi nimi.

Změniv hlas, policista se zeptal: „Kdy mne budete potřebovat,

pane?“

Shepard odpověděl: „V sedmi dnech, a to pro dva dny, hlavně pro

14. a 15. června.“

Oba muži se chtěli rozejiti. V okamžiku, kdy se loučili, policista

pronesl poslední slova: „V noci 14. nebo 15. června, to je datum,

pravda, popravy Garrickovy?“

Shepard sebou trhl: rozhodně tento policista byl vzácné

inteligence, rozuměl na půl slova. Uhodl dřív, než mu bylo

vysvětleno; bylo to skutečně nápadné. Shepard to nijak netajil: „Ano,

právě pro popravu Garrickovu vás potřebuji!“

Pak se rychle vzdálil. Avšak policista zůstal bez pohybu na

chodníku, díval se za odcházejícím a mlčky se usmíval.

XX. ODDANOST „PĚTI“.

Garrick se procházel sem tam v úzké cele – 8 čtverečních stop –

kde očekával smrt po svém odsouzení. Bylo tu světlo, protože celu

osvětlovalo skrovné okénko, proražené do silné zdi; všecka naděje na

útěk byla marná. Odsouzenec mohl udělat opravdu jen několik kroků

od těžkých dveří s důkladnými závorami, které uzavíraly jeho vězení,

až ke zdi! Místo nábytku příšerná cela měla lůžko dřevěné, židličku,

jejíž železné nohy byly připevněny k zemi, takže se nemohla

přenášeti.

Ruce za zády, čelo zachmuřené, tvář starostlivou, Garrick na své

krátké procházce působil dojmem dravce v kleci, který ustavičně

hleděl objeviti mezi mřížemi prostředek k útěku! Bohužel! spíše se

unikne z železné klece, než z anglického vězení, a Garrick,

odsouzený právě k smrti, věděl, že bude nevyhnutelně odsouzen!

Každá minuta, kterou prožíval, každá vteřina, kterou trávil v úzkosti

blízké smrti, činila tuto smrt ještě rozhodnější! Bylo to něco, co

Garrick sám nemohl popříti! Byla to hrůza tím hroznější, že byla tak

jistá: bude-li ještě žiti, upadne téměř do agónie, neboť v několika

dnech bude mrtev, pověšen, popraven!

A Garrick neúnavně si opakoval tuto větu, která vyjadřovala jeho

osud: „Budu mrtev, umru!“

Náhle odsouzenec přerušil svou jednotvárnou procházku. Mýlil

se? Byl snad obětí halucinace, která se zmocňuje těch, kteří trpí

podobným utrpením morálním. Ale ne, jeho mysl byla jasná, čistá,

čirá. Jeho smysly ho neopouštěly. Garrick se sám usmál při myšlence

o halucinaci! Bylo tomu dosti dlouho, bohužel! co žil v této díře a tak

všechny hřmoty, které mohl zachytiti, se mu staly docela známými.

Rozpoznal dobře krok svého strážce v dlouhé, ozvučné chodbě. Přál

si, aby ho žalářník navštívil.

Nyní klíč zaskřípal v zámku. Závory se otočily, dveře se otevřely,

hrubý hlas žalářníkův, jediný hlas, který Garrick slyšel po nekonečné

dny, ohlašoval: „Garricku, kněz přichází vás navštíviti. Chcete jej

přijmouti?“

Garrick, stojící uprostřed cely, ruce zkřížené na hrudi, nezachvěl

se a klidně pronesl: „Ach, kněz mne přichází naposledy navštívit! To

je dobře! Myslil jsem, že nemá ani času –“

Jistě za nic na světě by Garrick nechtěl dopustiti, aby někdo

uhodl, nebo uviděl nejlehčí vzrušení na něm.

Anglický krutý zákon, který dopouští, že odsouzenec ví předem

datum své smrti, zatím co všechny ostatní země se pečlivě vyhýbají

všemu, co by mohlo vzbudit nejistotu ubožáků v podobném případě,

tento zákon v ničem neulevil nešťastnému Garrickovi.

„Opravdu, kněz je zde? Počkejte! obyčejný zpovědník?“

„Reverend Wiliam Hope.“

„Ach, reverend Wiliam Hope! Bůh buď pochválen! nechť

vstoupí!“

Náhle se obličej Garricku v vyjasnil. Stín úsměvu dokonce

rozestřel se na jeho tváři, když žádal o vpuštění reverenda. To proto,

že pro Garricka, který byl Tom Bob, reverend Wiliam Hope nebyl

jen jakýkoliv zpovědník, byl to přec detektiv, soudruh, téměř přítel,

což ovšem nikdo z vězeňského personálu nevěděl, ani netušil.

Garrick chtěl míti tuto poslední útěchu, chtěl promluvit ještě jednou

upřímně, než mu na krk bude dán provaz šibenice.

Žalářník se vzdálil, pečlivě zavřel dveře. Garrick uslyšel jeho

kroky, jak se vzdalují a jak se blíží; totéž zavrznutí závory se ozvalo,

dveře se poznovu pootevřely, žalářník, zachovávaje řád, hlásil takto:

„Garricku! Tu je zpovědník reverend Wiliam Hope! Pane reverende,

jste zmocněn ztrávit hodinu s odsouzencem. Po hodině přijdu pro

vás, ale budete-li chtít dříve odejít, můžete jen třikrát zaklepat na

dveře.“

Pak se žalářník vzdálil a uvěznil s Garrickem reverenda Wiliama

Hopea. Sotva zůstali o samotě, oba muži vyměnili rychle stisknutí

ruky.

„Můj drahý příteli!“ zašeptal Hope. „Odvahu!“

„Odvahu? Mám ji,“ odpověděl Tom Bob, „mohl bych prodávat

odvahu! Ale je to hrozné!“

Reverend Hope nechal mluvit vězně; sklopil hlavu s tváří

zmatenou. Vyprostil se konečně z ruky Garrickovy, dovedl

nešťastníka k lůžku a sám se posadil na židličku.

„Tome Bobe!“ řekl chvějícím se hlasem, „Tome Bobe,

neztrácejme čas! minuty jsou drahocenné! Přicházím sem jako

vyslanec, přicházím ve jménu všech členů rady pěti! Tome Bobe,

není třeba, abyste zemřel!“

Garrick zbledl, slyše tato podivná slova – neboť byla skutečně

podivná; i kdyby pomýšleli zachrániti členové rady pěti svého

nešťastného šéfa, jistě nespravedlivě odsouzeného, přece bohužel byl

nadobro odsouzen a tudíž přímo ztracen. Vstal. Ptal se tlumeným

hlasem: „Wiliame Hope, vy přicházíte ve jménu pěti?“

„Ano! ve jménu pěti!“

„Wiliame Hope! na svou čest mi tedy přisahejte aspoň – je to to

poslední, v co mohu doufati –– že ani jeden z mých kolegů o mně

nepochybuje! že ani jeden z nich neodpírá dosvědčiti mou nevinu? “*)

Vzrušením svého šéfa, který nehledal nic, než aby zemřel

s nedotčenou pověstí, pastor zdál se ještě zmatenější. Také povstal:

„Vy nechápete, Tome Bobe, důležitost slov, která jsem vám právě

řekl. Přísaha, kterou ode mne žádáte; ach, milerád vám ji složím na

svou čest. Ale pro Boha, je zbytečná, poněvadž, jsem-li zde, je to jen

proto, abych se vás zeptal, Tome, jak bychom vás mohli spasit?“

„Vy se ptáte mne? mne?“

„Vás!“

„Wiliame Hope, nerozumím vám!“

„Tome,“ ujal se slova reverend, „utište se, prosím vás o to!

uklidněte se! Co vám řeknu, je prosté, a potřebuji vší vaší pozornosti.

Poslyšte, Tome Bobe: dnes ráno jsme se všichni shromáždili,

všichni. Bohužel, nejsme již v plném počtu. French, není možno

pochybovati, je mrtev. Naše ubohá rada pěti je zredukována na tři

členy: mne, Sheparda a paní Davisovou. Nuže, my tři, Tome,

chápete, připusťme, že byste měl být nevyhnutelně popraven a že my

bychom neměli žádného prostředku právního vás z toho dostat; my

tři jsme se však rozhodli, že i přes to vás zachráníme! Tome Bobe,

opakuji, že i přes to vás zachráníme!“

Tom Bob potřásl bolestně rameny. Stiskl silně ruce Wiliama

Hopa: „Děkuji, děkuji! Učinili jste víc tímto jedinečným důkazem

*) Viz Policista apač a Fantomas I., II., III., IV., V., VI.

přátelství, než by kdo mohl vykonati. Bohužel, Hope, nemůžete mne

zachrániti!“

„Tome Bobe, nemluvte takto!“

„Vy máte snad plán, Hope? plán k útěku?“

Reverend potřásl hlavou: „Ne, ne, Tome, nemám vůbec plán,

kterému byste se podrobil! Počkejte, dnes ráno jsme hovořili po tři

hodiny, chystali jsme nejšílenější návrhy, probrali jsme nejzbrklejší

komplikace, nic nás nemohlo zarazit! Tome, v radě jsme se rozhodli,

my, šéfové policie anglické, že nechceme, abyste zemřel! my jsme si

bohužel též přiznali, že nevíme, jak bychom zrušili váš rozsudek!

Tome, jsem zde jediné proto, že paní Davisová, ano, paní Davisové

jsme vděčni za tuto myšlenku, nám řekla: „Jest jen jeden dosti

dovedný člověk, aby nalezl prostředek, jak vyprostiti Toma Boba,

a tento člověk je Tom Bob sám!“ – A proto jsem, Tome, zde! Na

čem se rozhodnete, to učiníme! Ještě jednou, oč požádáte, to

uděláme! My vám chceme zachrániti život, ale vy jediný nás můžete

vésti. Mluvte, Tome, přicházím jen pro vaše rozkazy.“

Podivná řeč reverendova pobouřila Garricka. Ach, zajisté že měl

častokrát důkazy po dobu své dvouleté dobrodružné existence, kdy

řídil policii anglickou, že kolegové z rady pěti mu prokazovali

hluboký podiv a skutečné přátelství. Ale víc než kdy jindy byl nyní

jím ujištěn. Shepard, paní Davisová, Wiliam Hope, ho chtějí

zachránit od popravy! Tito policisté chladnokrevně se připravující,

zajisté více z přesvědčení o jeho nevině než z oddanosti bouřiti se

proti zákonu, přestoupit zákon, aby ho vysvobodili od smrti, to bylo

více, než se odvážil kdy doufati ve svých nejšílenějších snech od

svého uvěznění.

A zatím, co William Hope mluvil, Tom Bob, který se bránil

všemu vzrušení čím více se blížila hodina jeho smrti, cítil jak dvě

velké slzy se sbírají pod jeho víčky. Přesto vše se energicky ovládl!

Tom Bob potlačil své vzrušení! Ano, William Hope měl pravdu:

minuty byly drahocenné. Byly nyní počítány, nesmělo být jimi

mrháno.

„Reverende! drahý!“ zvolal prostě Tom Bob, „nevím, zda by bylo

na světě slovo jakéhokoliv jazyka, abych mohl říci díky vám,

Shepardovi a Davisové.“

Ale reverend ho přerušil. Také nechtěl ztráceti čas. „Nechme

toho! Co učiníme, co musíme učinit, to děláme proto, že je to naší

povinností. Nemáte zač děkovat, Tome Bobe! Řekněte nám jen, jak

máme přesně zařídit své jednání?“

A William Hope připojil s úsměvem: „Zapomeňte, že jste

odsouzen, Garricku! Připomeňte si, že jste detektiv Tom Bob!“

Reverend William Hope mluvě takto, použil přesně slov, která

mohla nejrychleji povzbudit rovnováhu odsouzeného!

„Máte pravdu,“ odpověděl nešťastník, „máte pravdu, Hope.

Avšak ještě jedno slovo, dřív než zvolím hovořiti s vámi o čemkoliv,

jsem povinen vám říci, jestliže se rozhodnu použiti vaší pomoci,

nebude to proto, že jste moji kolegové, ale proto, že jsem nevinen,

poněvadž jsem nezabil svou ženu.“

William Hope neponechal detektivovi času, aby dokončil:

„Pro Boha, Tome, mluvme k věci! Mohu s vámi zůstati snad již

jen několik minut! O vaší nevině nikdo nepochybuje. Bohužel

nevíme, jak bychom vás odsud vytáhli. Kdybychom tak unikli

z vězení jako Peutonville.“

Ale tentokrát Bob Tom se usmál. Tento zvláštní člověk znovu

nyní nalezl klid svého ducha. „Jak byste mě odsud dostali! Drahý

příteli! nemyslete na to! Nikdo nevyjde z tohoto vězení! Nikdo

neopouští tuto celu než ten, kdo jde na popravu. Bohužel!“

„Reverend William Hope se zachvěl: „Tome, vždyť to přece není

možné, abychom vás nechali zabít, když víme, že jste nevinen! Není

možné přece, abyste vy, král policistů, vy, který jste dal tolik důkazů

neobyčejné obratnosti, vy, Tome, že byste nenašel prostředek, abyste

s naší pomocí zachránil svůj život?“

„To je přec obtížné, Hope!“

„Ach nemluvte tak! Vy si zoufáte!“

„To neříkám!“

„Tome, našel jste tedy prostředek?“

Tom Bob povstal, procházel se několik vteřin ve své cele. Náhle

se zeptal: „Hope, odpovíte mi upřímné, pravda?“

„Ovšem, ale co chcete říci?“

„Nepokusíte se mě oklamati mylnou nadějí? Řeknete mi pravdu?

úplnou pravdu? ať by byla jakákoliv? i kdyby oznamovala, že jsem

naprosto ztracen?“

„Řeknu vám úplnou pravdu, Tome, mluvte!“

Tom Bob se ještě několik okamžiků nervosně procházel. Pak

promluvil: „Tedy především, Hope, musím spoléhat jen na vás, na

paní Davisovou a na Sheparda?“

„Nerozumím vám!“

„Co o tom soudí lord spravedlnosti?“

„On soudí – myslí – Můj ubohý Tome, nesmíte očekávati pomoc

s jeho strany.“

Tom Bob, zchvácen, sklonil hlavu. Doufal téměř, že nejvyšší

úředník byl zpraven o plánu k útěku, že jej schválil a snad i vnukl.

Ale rozrušení vězňovo bylo jen pomíjející.

„Dobře!“ řekl prostě, „spoléhám tedy jen na vás tři!“

„Ano, na nás tři, my jsme vám oddáni až na smrt,“ prohodil

Hope.“

Tom Bob se usmál: „Tak je to správné, až k smrti, které mne

chcete vyrvati! Doufám, že z toho nevyplyne pro vás žádná škoda!“

William Hope se poznovu zachvěl. „Máte tedy nějaký plán?“

„Ano.“

„Uskutečnitelný?“

„Ano.“ Tom Bob se zeptal: „Kdo bude přítomen při mé

popravě?“

„Ale vždyť není zapotřebí, aby vás popravili!“

Tentokrát Tom Bob přerušil reverenda. „Ne! musí mě popravit!

Počkejte, Hope, v radě pěti jste proto hledali marně prostředek, jak

mne zachránit, protože jste nepřijali tuto první pravdu, tuto zřejmou

pravdu: z vězení, jako je mé, vychází se jen k popravě!“

Reverend, oči vypoulené zděšením, díval se na svého šéfa: „Ale

cožpak je tak pozdě, příliš pozdě, abychom se o něco pokusili?“

„Vy se mýlíte, Hope.“

„Tome! vy přec nepředpokládáte, že násilím – Ne, to není

možné!“

„Nechci vám navrhovati násilí!“

„Lstí tedy? Ach! Tome, vy mě děsíte! Řekl jsem vám, že jsme jen

tři zasvěceni! Nespoléhejte na kata, ani my nejsme jisti, že ho

získáme.“

Tom Bob zavrtěl hlavou: „Nespoléhám na kata.“

Hope se nyní zamlčel. Pak nezřetelným hlasem prosil:

„Mluvte!“

„Hope, příštího rána přijdou pro mne, aby mě pověsili, to je

nevyhnutelné. A pověsí mě, to je jisté! Ale to je mi fuk! Co nechci, je

to, že nechci být pověšen!“

Čím dál tím víc poděšen, William znovu přiznával:

„Nerozumím vám!“ A zvláštní hrůza ho náhle zachvátila, že Tom

Bob ztratil rozum, neboť Tom Bob se smál! Ano, smál se ten člověk,

který zítra měl kráčet na popravu!

Na štěstí obavy Williama Hopa byly zbytečné.

„Jsem úplně klidný,“ vysvětloval Tom Bob, který vyčetl

z myšlenek reverendových jeho náhlou obavu, „a neříkám nic

nerozumného. Tedy, jsem připraven, Hope: že budu pověšen, ale

nechci zemříti oběšením!“

„Můj Bože,“ zašeptal pastor, „jak zabránit –“

„To je docela snadné!“

Hope rozevřel oči zděšením. Klidná jistota Toma Boba ho

svrchovaně rozčilovala.

„Ano,“ řekl Tom Bob, „docela snadné! Hleďte, drahý reverende,

víte přec, jak se při tom věci mají, ne? Kat přijde pro mne, dovedou

mne až k šibenici, navléknou mi smyčku kolem krku, padák sklapne

a já se řítím do prázdna. Poněvadž padám s velké výše a provaz mne

zadrží v pádu, zlomím si vaz, smrt přímo následuje. Dobře! Jakmile

si zlomím vaz, kat vytáhne provaz a nechá mne tak viset podle

zákonitých předpisů asi dobrou hodinu, což znamená, že kdybych si

náhodou nezlomil vaz, jistě bych se uškrtil. Můj Bože, Hope, to

zkrátka a prostě znamená, že se musím po dvakrát vyhnout smrti!“

William ‚Hope potřásl hlavou: „Mluvte! mluvte! Zdá se mi, že

mě tíží hrůzný sen!“

Tom Bob pokračoval svým klidným hlasem: „Drahý Hope, abych

se vyhnul tomu, co se zdá nevyhnutelným, totiž zlomení vazu, stačilo

by jen a byla by to hračka pro policisty jako jste vy, aby kat

nezpozoroval, že provaz jím vybraný je nahrazen provazem delším,

takže až svrhnou mé tělo do prázdna, dopadnu na nohy. Ovšem že

vydávám se v nebezpečí v tom okamžiku, že si zlomím nohy, ale

aspoň si nerozdrtím hlavní krajní obratel. Rozumíte?“

„Velice dobře!“ ujišťoval Hope, „vím, že za chvíli kat přijde, aby

se pokusil vás spatřit a vypočíst délku provazu, kterého má použít. Je

skutečně snadné vyměniti tento provaz za delší. Jak zabrániti,

kdybyste takto po prvé unikl smrti, drahý Tome, abyste se potom

neuškrtil, až kat vás poznovu vytáhne na provaze?“

Tom Bob se usmál: „To je skutečně nejobtížnější, ne snad proto,

že bylo obtížné vyhnout se zaškrcení, to je dětinství, ale je třeba, aby

nezpozorovali ošemetnost jiného druhu. Tady je zapotřebí úmluvy,

pomoci!“

„Bohužel!“

„Hope, ať to stojí co stojí, až budu pověšen, je třeba, aby

policista, který bude hlídat mé tělo až do chvíle, kdy je sejmou, byl

zasvěcen. Hope, jen členové rady pěti jsou pověřeni označit toho

člověka, je třeba –“

Pastor přerušil odsouzence: „Bohu chvála! Ten člověk je už

označen, toho policistu vybral Shepard, zná ho a získá ho. Ale,

Tome, vy nebudete uškrcen?“

„Protože, Hope, až pro mne přijdou, vy mi přinesete jemnou

trubičku kaučukovou, kterou spolknu. Zesílí, abych tak řekl,

průdušnici, a zabrání, aby nebyla průdušniee sevřena smyčkou,

dovolí mi zkrátka dýchati. Je to starý trik, dobře známý, Hope! Je

jistý, je účinný, a opakuji vám to, zachrání mne, jest-li –“

„Jest-li?“ opakoval úzkostlivě pastor.

„Jest-li policista, který bude hlídat mé tělo, nebude chtít slyšet mé

dýchání, možná prudké.“

Tom Bob chtěl ještě hovořit, udati podrobnosti a vysvětlení snad

nezbytné, avšak dveře jeho cely se rozevřely: hodina povolená

zpovědníkovi, aby si pohovořil s odsouzeným na smrt, uběhla,

žalářník přicházel pro reverenda.

William Hope měl čas sotva zašeptat Tomovi: „Dobře, dobře!

Pochopil jsem! Nebojte se! Vše bude učiněno, jak chcete, provaz

bude vyměněn; přisahám vám, že vás pověsí druhým! Zachráníme

vás!

Žalářník vstoupil. Především bylo nutno, aby se vůbec nevzbudila

nedůvěra tohoto muže. William Hope se střežil, aby neprozradil své

vzrušení. Stoje před tím, který byl pro žalářníka Garrickem, William

Hope pozvedl ruku k nebi a s velebnou tváří vážně řekl:

„Milosrdenství boží je nekonečné! Kajte se ze svých, hříchů

a doufejte, můj synu!“

Garrick se vpravil obdivuhodně do této komedie a odpovídal

vážným hlasem, jehož skrytý význam uhodl jedině reverend: „Ano,

doufám! Doufám v milosrdenství boží!“

Pastor se nyní měl vzdáliti. Ale v tom okamžiku se stala

překvapující věc.

Zatím co reverend vyměňoval s odsouzencem poslední sbohem,

žalářník, který se zastavil na prahu cely, odstoupil stranou, aby dva

neznámí, stojící v chodbě k vězení, uviděli odsouzence. Obrácen

zády ke dveřím, reverend William Hope nic neviděl.

„Sbohem, synu!“ řekl a vzdálil se.

Ale běda! Jest-li William Hope nic neviděl, Garrick zpozoroval

tyto zvědavce! A zatím co žalářník zavíral dveře cely a vzdaloval se,

Garrick-Tom Bob, jako neživý se zhroutil na své lůžko!

„Nyní jsem ztracen!“

Uplynuly již dvě hodiny, co návštěva Williama Hopa se skončila,

a Garrick se pozvedl jen s lůžka, kam upadl ve chvíli, kdy

pootevřenými dveřmi zpozoroval dva neznámé, kteří se na něj

zvědavě dívali. Uplynuly dvě hodiny a přec Garrick-Tom Bob-

Fantomas, tento muž, který tolikrát dokázal svou zarážející

chladnokrevnost, svou ohromnou vládu nad sebou, chvěl se ještě

svrchovaně vzrušen!

„To byl on! to byl on!“ opakoval, „já ho poznal!‘

Koho to poznal?.

Ze dvou mužů, které Garrick postřehl, jeden byl jistě příšernou

osobností, byl to kat, jak ohlásil již William Hope; přicházel do

vězení prohlédnout si člověka, kterého měl zítra popravit. Ale jeho

společník, prostý policista, nebyl nijak znepokojující! Policista! Co

by bylo na strážníkovi tak hrozného? William Hope přece neřekl

přesně, kdo byl vlastně ten přítel Shepardův, který by pomáhal

katovi? Měl to býti tento policista –? A kat? Jediné jeho spatření že

by vzrušilo Garricka, ačkoliv před několika minutami kombinoval

plán k vyváznutí?

Odsouzenec se přes to nevzpamatoval ze svého vzrušení.

Opakoval stále téměř mechanicky: „Jsem ztracen! Nyní jsem

ztracen!“

Ale náhle se zvedl, skočil ke dveřím své cely, kterými prudce

otřásal.

Přiběhl žalářník a pootevřel okénko: „Co je?“

Garrick prosil: „Oznamte ihned reverendu Williamíu Hopemu, že

s ním musím nevyhnutelně mluvit.“

Žalářník zavrtěl hlavou: „To je nemožné. A ostatně, vždyť jste ho

viděl!“

Garrick ještě naléhal: „Mám důležité poslání, musím mu něco

důležitého oznámit. Ach! slitování! Můžete to přec oznámit? Je to

mé poslední přání před smrtí‘! Chci ho vidět, chci ho vidět!“

Bohužel žalářník byl již po dlouhou dobu uvyklý návalům

zoufalosti odsouzených na smrt!

„Garricku!“ řekl, „žádáte něco nemožného.“

A nelítostně zavřel okénko, zatím co sinalý Garrick se zhroutil na

zem své cely.

XXI. KARETNÍ PARTIE.

Nazítří ráno tlouklo deset.

„Garricku,“ ohlašoval žalářník, otvíraje dveře cely, v které žil

Fantomas už po kolik neděl, „Garricku, přivádím vám společníka,

aby vás rozptýlil.“

Fantomas sebou trhl. Za žalářníkem se objevila robustní

a majestátní silueta nějakého policisty.

Žalářník pokračoval: „Společníka, aby vás povyrazil, Garricku.

Vyšší úřad právě nařídil, aby od této chvíle ztrávil s vámi několik

hodin; je vám povoleno hráti v karty. Policista je ostatně velký

amatér.“

Fantomas stále neodpovídal. Policista za řeči žalářníkovy zvolna

vstoupil do cely; svítání pronikalo bezlesklými okenicemi a ozářilo

zplna jeho obličej.

„Buďte zdráv!“ zahučel Garrick hlasem, násilně pevným, aby

skryl své vzrušení.

„Dobrý den!“ odpověděl policista.

Žalářník se tedy hotovil odejiti: „Tak vás tady nechám –“ Pak

připojil: „Ach! byl bych zapomněl na nejdůležitější, na karty.

Omluvte mne, vrátím se ve vteřině.“

Dobrý muž odešel.

Odsouzenec a policista zůstali nyní nehybnými; stáli jeden proti

druhému, křížíce své pohledy.

Fantomas první promluvil: „Jsem Garrick, a vy, strážníku, jak se

jmenujete?“

Lehký úsměv bloudil na rtech příchozího. „Moje jméno,“ zvolna

pronesl, „je zapsáno na límci mého šatu, jsem policista 416.“

Teď se zas usmál Fantomas; ale náhle jeho fysiognomie

vyjadřovala svrchovanou nečitelnost. Žalářník se vrátil do cely.

Přinášel karty, položil je na stolek, který s lůžkem a židličkou tvořil

jediné zařízení této pochmurné místnosti. Pak se vzdálil.

Oba muži znovu osaměli. Několik okamžiků se na sebe dívali

mlčky; jeden i druhý byl příšerně bled.

Garrick však přemohl své vzrušení a hotovil se upravit svoji celu.

Dříve než se usadil na kraj lůžka, postavil před ně stolek se židličkou

a pokynul policistovi:

„Sedněte si, prosím.“

Beze slova strážník č. 416 položil na zem svou přílbu z vydělané

kůže, uvolnil o něco svůj pas a uposlechl vyzvání vězňova.

Fantomas řekl: „Nemáme si co říci, pravda? Tak tedy hrajme!“

Rukou, která se nezachvěla, rozložil karty před svého partnera;

oba muži mlčky snímali, kdo bude dávat. Došlo na policistu. Rukou,

která se rovněž nechvěla, rozdával karty. Obrátil krále.

Garrick nemohl se zdržeti a překvapeně vykřikl; „Blahopřeji,

máte štěstí, krále, a to pikového!“

Policista zůstal necitelným a pohlížel na své karty.

Garrick měl začíti. Na jeho vrh č. 416 odpověděl tím, že přebil

dvakrát dámou a spodkem.

Garrick potřásaje hlavou, hučel trhaně: „Dobrá – dobře – to není

zlé – vy snad vyhrajete – asi máte ještě hodně trumfů, strážníku?“

Ale srdcovou dámu č. 416 vězeň přebil osmičkou pikovou; pak

ráz na ráz, maje ještě devítku a desítku trumfovou, zajistil si dva

poslední hody. A tak měl celkem tři!

Jest-li policista měl jeden bod vytaženým králem, odsouzený

zaznamenal si též jeden, že získal první vrh.

„Jsme vyrovnáni,“ vzkřikl Fantomas.

Ale policista, konečně rozevřev ústa, rozhodl se poznamenati:

„My jenom začínáme, zápas se rozpoutává, je obtížné předvídat, jaký

bude výsledek.“

Policista se však zarazil v míchání karet, které chtěl dáti svému

protivníku. Ten rychlým pohledem okénkem ve dveřích se ujistil, že

žalářník se vzdálil. Fantomas se vrátil ke svému partnerovi.

„Nechme toho,“ řekl, odstrkuje prudce karty, „Juve!“

Policista ani nemrkl, ale sám odpověděl: „Fantomasi!“

Oba muži se identifikovali, věděli nyní jeden i druhý, že stojí

proti sobě jako obávaní protivníci.

Fantomas však nechtěl odpověděti na zvolání Juvovo.

„Říkejte mi Garricku,“ žádal.

A poněvadž policista svraštil obočí, bandita pokračoval: „Zde

jsem Garrick, všichni mě znají pod tímto jménem. Je naprosto

zbytečné mi dávati jiné.“

Juve, jehož oči zářily, a který, jak se zdálo, těžce nesl, že musil

zachovávati klid v přítomnosti tohoto ohavy, kterého viděl tak

zblízka, pokývl nepatrně hlavou; svoloval: „Budiž, pokračujme!“

Ale zatím co Juve se tvářil mrzutě a pohrdavě, Fantomas se nutil

do přívětivosti: „Juve, klaním se vám. To naprosto nebyla špatná

práce, a přiznávám, že co se mne týče, je mi velice příjemné, že vás

mohu přijmouti zde, že vás potkávám jako policistu a že já sám jsem

na místě odsouzeného. Ještě jednou přijměte můj obdiv.“

Juve, jehož tento výsměšek pobouřil, se nezdržel a vybuchl:

„Nestarám se o váš obdiv, vím jen jedno: že vás držím, a že mi

neuniknete!“

Fantomas zlým pohledem se díval na inspektora bezpečnosti. Měl

tento člověk výčitky svědomí, nebo se bál? Naháněl mu Juve strach?

nebo uvažoval snad Fantomas ještě o nějaké hrozné machinaci, aby

unikl z rukou svého obávaného protivníka?

Bohužel! všechny odvážné pokusy byly nemožné. Juve zřejmě

bude bdít a Garrick zákonitě odsouzený, důležitá osobnost, byl příliš

dobře střežen, sledován ve svém vězení, než aby jen chvíli mohl

pomyslit na uniknutí násilím. Přiznal to sám již tehdy, kdy mluvil

s Williamem Hopem, že anglická vězení jsou skutečnými hroby,

z nichž je nemožno utéci. Mimo to Fantomas se cítil ohromně

zaraženým, protože se musel ptáti, co bude Juve dělat; následkem

jakých vlivů vyšších nebo jakých obratných kombinací mohl

vniknouti až do cely svého nezničitelného nepřítele? Byl řádným

policistou, nebo pokoutním, následkem nějaké vytáčky? To vše by

chtěl Fantomas věděti a Juve určitě mu o tom nic nepoví! Bandita

pochopil, že výhody obou jsou různé a porozuměl, že je třeba hráti

opatrně a pro tentokrát utišiti svůj charakter naléhavý a svrchovaný.

„Neuniknu vám,“ opakoval, „to je pravda, Juve; jsem vám vydán

na milost. Garrick je vězněm, Garrick je v cele a policista, který ho

má střežiti, policista č. 416, není nikdo jiný než inspektor

francouzské bezpečnosti, slavný Juve, protivník Fantomasův!

rozhodně to není špatné!“

„To není skutečně zlé,“ přiznával Juve, který vpadl do ironického

tonu svého protivníka.

Ale Fantomas pokračoval: „Je zvláštní, pravda, že člověk jako vy,

když už je proti člověku, jako jsem já, je jen k tomu určen, aby mu

navrhl hru v karty! Ale co v sázku? Můj Bože, nevím, ale jistě něco

velice nepatrného bez pochyby?“

Juve neodpovídal a proto Fantomas pokračoval: „Zajisté jeden

jako druhý bychom dali přednost tomu, kdybychom se shledali se

zbraní v ruce proti sobě; neboť musíte o tom sníti, Juve, jak byste

nasytil svou hroznou pomstu!“

Policista se vzpřímil a odpověděl ihned vážným hlasem:

„Nemám, proč bych sytil pomstu; musím vyplniti jen svou

povinnost, musí zvítězit spravedlnost, dobré právo a pravda.

A k tomu použiji všech prostředků!“

„Jsem o tom přesvědčen,“ přerušil ho Fantomas, „vím ostatně, že

je vám formálně zakázáno dotknouti se jediného vlasu na mé hlavě;

jsem vězeň, vy jste můj strážce, vy jste odpovědný za mou osobu,

nezapomenete na to, Juve?“

„Nezapomenu!“

„Je zvykem,“ hovořil Fantomas, „že strážcové nebo agenti,

kterým se svěří úkol, aby povyrazili odsouzené na smrt, až do

konečné hodiny jejich popravy, se stávají tak trochu kamarády,

neodvažuji se říci přáteli, těch, které obveselují v posledních

okamžicích. Chcete, abychom žili v dobré shodě?“

Ach! ten Fantomas! Byl skutečně neobyčejný! Kdokoliv by ho

slyšel mluvit, nemohl by opravdu tušit, že má před sebou člověka,

kterého by se měl obávat nejvíc ze všech.*)

Juve, který neočekával vůbec podobného přijetí, byl s počátku

velice zaražen, ale pak se policista zvolna vzpamatoval. Samo sebou

že by byl raději zápasil s Fantomasem na jiném terénu, ale okolnosti

se k tomu nepropůjčily. Konečně Juvovi málo sešlo na tom, že nemá

co dělat s hlupákem, nescházelo mu však též vychytralosti. Budou

hráti komedii a to hodně prohnaně. Dobrá! Juve se uchopil se ctí své

role. Policista zprvu předstíral, jako by se vpravil do snášelivé

nálady, kterou mu navrhoval příšerný lupič.

*) Viz Fantomas I., II., III., IV., V., VI.

„Budiž,“ řekl a pak připojil, „hřejme s odkrytými kartami.

Policista č. 416, to jsem já, Juve – odsouzený Garrick, to je

Fantomas. Je tomu tak?“

Fantomas se zoufale zatvářil; zavrtěl záporně hlavou předstíraje

dotčení. „Běda, Juve,“ zašeptal, „vy ještě naléháte. Vy přec dobře

víte, že je nemožné, aby doktor Garrick, zde přítomný, mnou

ztělesněný, byl Fantomas! Prosím vás, Juve, nebuďte svéhlavý. Kdo

pak je to Fantomas? Bytost mnohokrát složená z různých osobností,

bytost bez přesné totožnosti, bez určitého charakteru! Kdo nám

dokáže, že Fantomas z včerejška bude týmž, co Fantomas zítřka?

a že Fantomas z dneška není jiný Fantomas? To jsou záhadné věci,

které znemožňují jakékoli přesné určení jeho identity!“

Ale Juve nechtěl připustit, aby se bandita ztrácel v tak záhadných

hypothésách. Zuřil, když poznal, že Fantomas s ním zachází jako

s idiotem; praštil pěstí prudce do stolu a vzkřikl: „To stačí! Vím lépe

než kdokoliv, jak zručný je Fantomas v převlékání a v překrucování

myšlenek. Vím, že jako obdivuhodný herec vyniká v tom, že

předstírá nejlhostejnější chování a že tato neobyčejná schopnost mu

zázračně posloužila v mnoha okolnostech. Ale je jedna věc, kterou

Fantomas nemůže pozměnit, která bude touž ať ho potkám kdykoliv,

totiž jeho pohled, jeho oči! Poznám je mezi tisíci a proto nevěřím

v Garricka, zrovna jako jsem nevěřil ani v jiné osobnosti, poněvadž

jsem ihned zjistil, že tyto osobnosti, jako na př. Garrick sám, měly

pohled Fantomasův.“

Lupič bezděčně sklopil oči: „Juve,“ prosil, „nechte můj pohled,

nestarejte se o něj a hleďte, poslouchejte: Dvě verse naprosto

rozlišné a naprosto jasné se přisuzují mé osobě od té doby, co žiji

v tomto vězení a já tu živořím nevinně. První verse úřední a a veřejná

je, že osobnost zavřená v této cele jé prostě a jednoduše Dr. Garrick,

obviněný, že zabil svou ženu, aby utekl se svou milenkou Fany

Lemercierovou. Druhé mínění policie a detektivů, členů rady pěti je

toto: Dr. Garrick je detektiv Tom Bob. Paní Garricková zmizela

dobrovolně ze žárlivosti; Tom Bob následkem toho je nevinen,

protože nezabil svou ženu. Juve, věřte mi, verse detektivů je správná.

Tom Bob je ve vězení, Tom Bob, kterého jste znal, Tom Bob,

kterého zde opět nalézáte jako oběť justičního omylu.“

Zatím co Fantomas mluvil, Juve ho poslouchal beze slova,

a v hloubi duše byl nucen sám si přiznati, že pro jednou, po prvé

snad v určité míře příšerný bandita měl pravdu.

Ovšem před dvěma roky děkoval Fantomas za osobnost Toma

Boba jen ohavné vraždě, která se družila k jiným ve Fantomasově

dlouhé kariéře vraha, ale co vyprávěl o pozdější době, byla

prokázaná pravda.*) Fantomas pod etiketou Toma Boba byl už dvě

léta anglickým detektivem, členem rady pěti. Fantomas, který byl též

Dr. Garrick, milenec Fany Lemercierové, nebyl vrahem své ženy.

Byl skutečně nevinným na zločinu, který mu vytýkali, pro který ho

odsoudili.

To dokonce rozesmálo Juva. – Fantomas byl vězněm a což bylo

neobyčejné, nebyl vinen! Fantomas však vytrhl policistu z jeho úvah.

Ohavník měl mnoho na srdci, celý bitevní plán a aby se mu podařil,

musil dobyti Juva. Podaří se mu to? Fantomas měl naději; což pak

neměl svrchovaný argument, aby vymohl když ne policistovu

sympatii, aspoň příměří v strašném zápase, který vedli jeden

s druhým.

„Juve,“ prohodil Fantomas, „pamatujete se, je tomu několik

neděl, měl jsem největší důvěru ve vás a také jsem vám ji projevil.“

„Co chcete říci?“ ptal se policista.

Fantomas ztišil hlas, nyní chtěl promluviti o věci neobyčejně

vážné a nechtěl, aby ho žalářník slyšel.

„Poslal jsem vám před několika týdny svého spolupracovníka,

chci říci spolupracovníka Toma Boba, detektiva Frenche, aby se vás

zeptal, co se stalo s paní Garrickovou?“

„Paní Garricková,“ vzkřikl Juve, „chcete snad říci lady

Belthamová?“

Policista, uchvácen značným vzrušením, povstal, zkřížil paže na

hrudi a pohlédl na svého protivníka, který se též vztyčil proti němu.

„Teď já se zeptám,“ řekl Juve, „než vám odpovím. Řekněte mi,

Fantomasi, co jste udělal s Fandorem?“

Po této druhé otázce následovalo hluboké ticho.

*) Viz Policista apač.

Oba muži přišli teď k vrcholnému bodu rozmluvy. Jeden i druhý

potřebovali co nejnutněji zvědéti, co se stalo s bytostmi jim velice

drahými; oba chtěli poznati pravdu a oba ostatně byli hotovi ji říci.

Ale běda! co mohli odpověděti?

Juve se marně namáhal, byv vyzván zakročením Frenchovým,

aby se lady Belthamová vrátila do Londýna a tam prohlásila nevinu

svého muže. Juve opravdu nechtěl dovoliti – měl příliš citlivé

svědomí a příliš zdravé pochopení pro spravedlnost – aby Fantomas

byl odsouzen pod jménem Garrick, hlavně proto, že jako Garrick byl

naprosto nevinen. Juve chtěl též, aby zničení lupičovo bylo úplné

a aby Fantomas byl odsouzen ne pod přijatým jménem a pro

neexistující zločin, ale jako příšerný lupič Fantomas pro nesčetné

zjištěné i nezjištěné zločiny, pro strašné vraždy, kterých se dopustil

pod tímto proslulým jménem. A pak kanečně, aby dobré právo

zvítězilo, nebylo záhodno především vyzvěděti, kdo to byl

Fantomas? Na neštěstí plán Juvův se zhroutil způsobem záhadným

a zároveň tragickým; detektiv French zmizel při návratu do Anglie

a lady Eelthamová, využívajíc okolnosti, která jí dala svobodu,

nedbala o to dostaviti se k soudu, zůstávala naprosto neviditelnou,

nevyhledanou. Byl Juve povinen přiznati tuto porážku svému

protivníku?

Fantomas zato věděl, že chtěl-li něco dosáhnouti od Juva,

jakéhokoli odkladu lhůty, dosáhne jí a získá shovívavost policistovu

jen pod podmínkou, když mu dodá přesné pokyny, co se stalo

s Fandorem. Osud žurnalistův tvořil největší zájem strašného

Fantomase. Jemu se též nepodařilo vyjasniti plán, o kterém uvažoval.

Ovšem zmocnil se Jerome Fandora, zavřel ho a dopravil na záhadné

místo; Fantomas ohlásil žurnalistovi, že ho podrží jako rukojmí, a že

ho podrží až do dne, kdy ho nebude potřebovat. Ale následkem

nesmyslného odjezdu Fany Lemercierové, zmatené nalezením

zlořečeného kanadského žurnálu, Fantomas odjel za ní a když byl

násilím přinucen zůstat na palubě „Viktorie“, byl zatčen a zapleten

do ošemetného dobrodružství, které se mu nepodařilo rozmotati.

Náhoda někdy ztropí špatnou věc. Jestliže Fantomas byl naplněn

úzkostí nad svým vlastním osudem, byl rovněž poděšen osudem

Fandorovým, protože nepředvídal, co se mu přihodí, a ptal se, co

slepý osud přichystal žurnalistovi od toho dne, kdy on sám proti

svým úmyslům se přestal o něho starat. Co mohl odpovědět Juvovi?

Kdyby si z něho tropil šašky nějakou lží, policista by se jistě

nenechal dlouho vodit za nos!

Juve kategoricky a přímo, jak bylo v jeho obyčeji, přiznal prostě

Fantomasovi:

„Nalezl jsem lady Belthamovou a ztratil jsem ji. Mohla se jen

ukázati, aby vás zachránila. Vyzval jsem ji, aby tak učinila, ona

odepřela. Co z toho vyplývá?“

Fantomas hrozně zbledl. Přesvědčil se, že nemůže pochybovati

o Juvových slovech. Což pak srdce lady Belthamové se navždy

uzavřelo pro něho? Fantomas nemohl a nechtěl tomu uvěřiti, tak si

cenil mocné fascinace, kterou až dosud působil na ducha nešťastné

šlechtičny. A přece tomu tak jistě bylo! Juve přece nelhal! Ach, buď

jak buď, zůstávala mu jen jediná naděje. Musí najiti lady

Belthamovou, jejím objevením se osvobodí a v této věci jen jediný

člověk mu může pomoci. Je to Juve, Juve, kterému výměnou musí

vydati Fandora. Fantomas zesinal.

Juve to zpozoroval a policista se úzkostně ptal, jaký to

neobyčejný boj se odbýval v hrozné duši tohoto příšery. Policista

však mlčel. Cítil, že Fantomas dohnán do krajnosti, jistě vysloví

definitivní slova, učiní vážný požadavek, upřímné prohlášení. Juve

měl předtuchu, že tomu, co Fantomas řekne, bude moci uvěřit; že to

bude pravda. Po dlouhém mlčeni Fantomas, jehož bledé čelo pokrylo

se chladným potem, se pozvolna vzpamatovával. Ach! jakou to

obdivuhodnou energii měl tento člověk!

„Juve,“ zašeptal zvolna lupič, jako by se probouzel z dlouhého

sna, „Juve, jestliže jste vy ztratil stopu lady Belthamové, musím vám

přiznati, že když jsem se odloučil od Fandora, když jsem mu slíbil,

že ho nechám na živu, aby mi sloužil za rukojmí proti vám, ztratil

jsem jeho stopu a nevím, co se s ním stalo.“

„Fantomasi, Fantomasi!“ zařval Juve, „říkáte pravdu?“

„Při tom, co je mi na světě nejsvětější,“ vzkřikl lupič, „přisahám,

že mluvím pravdu!“

Juve bez sebe naléhal: „Co jste udělal s Fandorem?“

„Spoutal jsem ho.“

„Kde pak?“

Ale Fantomas se prudce přerušil, změnil chování. Snad usoudil,

že řekl už příliš. Příliš? ne, ale dost zajisté.

Juve prudce oddychuje, visel na rtech lupičových, pil doslovně

jeho slova. Policista – to bylo jisté – přistoupí nyní na všechny

podmínky, aby dostal od Fantomase pokyny, které by mu umožnily

nalézti jeho nešťastného přítele.

Příšerný lupič dodal: „Každý den, každá hodina, která ubíhá,

zvyšuje utrpení Fandorovo.“

A Juve slyše tato slova, jist, že Fantomas mluví pravdu, sevřel

pěsti, zalykal se zlostí a přec nemohl nic dělat!

„Fantomasi,“ prosil Juve – neboť nyní policisti prosil – „řekněte

mi, kde je Fandor, slitujte se!“

Fantomas ho přerušil: „Žádné šlechetnosti mezi námi. Učiníme

výměnu z ručky do ručky, to je mé heslo, Juve; vy najdete Fandora,

jestliže já se shledám s lady Belthamovou!“

Policista neváhal odpověděti: „Na mou čest, Fantomasi, vy se s ní

shledáte.“

Ale lupič, který rozhodně myslil na vše, poznamenal

s obdivuhodnou chladnokrevností: „Máte pro to nejvýš pět dní,

rozumíte, Juve?“

„Pět dní jen?“ ptal se policista. „Proč?“

Fantomas s hořkým úsměvem se ušklíbl: „Juve, protože v pěti

dnech, Garrick bude pověšen.“

Oba muži se prudce zamlčeli. Spěšné kroky se ozvaly na chodbě.

Brzy klíč vklouzl do zámku, dveře cely se otevřely, žalářník se

objevil.

„Dvě hodiny uplynuly,“ ohlásil, „pane strážníku, vaše služba je

skončena pro dnes ráno, jdu odvísti Garricka na nádvoří, dnes

odpoledne musíte ještě s ním pobýt od dvou do čtyř, to je v řádu

a pak budete s ním dnes večer od osmi do desíti hodin, takové jsou

instrukce pana ředitele věznice.“

Zatím co Fantomas se hotovil sledovati žalářníka, aby vykonal

svou každodenní procházku, Juve, který vzrušením vrávoral, kráčel

ke spisovně vězení, pak k východu ze strašného místa.

„Z ruky do ruky,“ opakoval Juve. „Lady Belthamová contra

Fandor, Fandor výměnou za lady Belthamovou. To jsou podmínky

Fantomasovy, budiž, přijímám je. Pak uvidíme.“

XXII. ÚMLUVA.

Bylo to v malém, zcela skrovném domku, na jihu Londýna.

Následkem hrůzných dobrodružství, která pobouřila tak tragicky

život Fany Lemercierové, nešťastná oběť osudu, krutě stíhajícího ji

a jejího milence, se tu ukryla, aby zde žila v míru jednotvárně,

ustavičně trýzněna vzpomínkou na šťastné minulé chvíle, trápena

neklidem a zármutkem nikdy neutuchajícím nad smrtí dítěte, nebo

aspoň nad jeho zmizením, protože se dokázalo, že malý Daniel ještě

žije!

Ach! uplynuly již dávno nádherné chvíle, kdy Fany byla ještě

zbožňovanou milenkou Garrickovou, kdy trávila svůj život

v radostech povolání, v němž se jí dařilo a v radostech svého krbu,

kde měla milovaného synka zároveň s drahým milencem! Mladá

žena vážného charakteru trpěla víc než kdo jiný hroznými nehodami,

které zachmuřily její život. Vůbec se z nich nevzpamatovala.

Ustavičně oplakávala svého synka a svého milence.

Fany Lemercierová žila ovšem v úplné samotě; nepřijímajíc

nikoho, nemajíc téměř přátel, přerušujíc téměř se všemi styky, jak jen

mohla, jak se svými přítelkyněmi z divadla, tak s francouzskou

kolonií v Londýně.

Byla to opravdová událost ve čtvrti, kde se svými dlouhými

smutečními závoji, se svou tváří bledou a znavenou zarmoucené

ženy, mohla spoléhat jen na sympatii okolí, když někdo byl přijat

v malé vile v jejím soukromí. Mladá žena měla přesto jednu

přítelkyni intimní, která by však jistě nebyla považována za hodnou

její důvěry. Avšak což pak sympatie byla kdy něco jiného než

výsledek spontánního citu, což pak se rodila z vypočítavosti, což pak

procházela uvažováním?

Zakrátko po návratu do Anglie, několik dní po svém osvobození

– neboť Fany byla přivedena jako zatčená Shepardem – potkala

v jedné aleji Hyde Parku a to zcela náhodně, jak myslila, mladou

ženu, skromného vzezření, chudě oblečenou, která pohlížejíc na malé

dítě, jdoucí kolem, se dala náhle do pláče. Pohled na dítě rozlítostnil

hrozně i Fany samu, a tak nešťastná milenka Garrickova nemohla se

zdržeti, aby nepohlédla se sympatií na neznámou, která nepochybně

jako ona oplakávala ztrátu dítěte.

Obě ženy přitahovány takořka společným utrpením se daly do

hovoru zprvu banálního, brzy intimnějšího, neboť mladá žena, která

byla pozorována Fany, nemeškala a důvěrně se rozpovídala.

Prohlásila, že je rozená Francouzka, že se jmenuje Nini, tvrdila, že je

dělnicí, že měla dítě s milencem a to že ztratila. Byla to smutná,

banální historie chudé ženy, zklamané ve své lásce, oloupené o své

mateřské naděje.

Fany Lemercierová, vzrušena city, které vzbudila tato krajanka,

zpovídala se sama, že oplakává hošíka, a Nini se tak rozlítostnila, že

když po rozhovoru trvajícím téměř hodinu, obě mladé ženy se

loučily, slíbily si, že se opět shledají. A zatím co hanebná Nini se

radovala, že nachytala důvěru matky Danielovy, Fany Lemercierová

se nevinně těšila, že náhoda ji svedla s osobou, která tak hluboce s ní

cítila.

Styky s počátku řídké, pak časté, staly se důvěrnými a ustálily se

mezi Fany a Nini. Avšak Nini jako výtečná komediantka hrála

výborně svou roli dojaté hrdinky, a tudíž vytáhla z Fany mnohem

více důvěrných věcí než ona sama Fany svěřila. Nini lhala se

vzácnou drzostí nešťastné matce uloupeného dítěte. Vyprávěla

podrobně o dílně, kterou „navštěvovala“, vyprávěla podivuhodné

historky oddanosti, o vyčerpávající práci, o odříkání snášeném

s odvahou, s oddaností.

Nini se tak činila, že se stala brzy nejlepší přítelkyní Faninou, což

jí umožňovalo neztráceli s očí mladou ženu. Jednoho krásného dne,

úplně přemožena svým přátelstvím Fany jí navrhla:

„Proč byste nepřišla bydlit se mnou? Můj dům je příliš velký pro

mne samu, jsem smutná a opuštěna, byla bych šťastna, kdybych žila

s vámi, a rozumí se samo sebou mohla byste docela dobře pokračovat

ve své práci?“

Návrh Fany Lemercierové mohl mít výhody, ale přinášel též

nepohodlí a děvčeti jako Nini nebylo jistě po chuti, aby svázalo takto

svou svobodu, aby se zavázalo hrát od rána do večera komedii,

kterou předváděla jen po dobu svých určitých návštěv. A tak Nini

stále chodící do společnosti putyk, vášnivě milující své ohavné pitky,

odmítla, aniž odňala zcela naději Fany Lemercierové; souhlasila, že

tu a tam použije její jemné nabídky. Čím čas více ubíhal, tím Fany

více milovala Nini. A tak jednoho krásného dne – bylo to nějaký čas

po záhadném zmizení malého Daniela, v očích lorda Duncana

malého Jacka – Fany sama navrhovala, aby Nini bydlila pod její

střechou!

„U čerta,“ myslila si Nini, „kdybych jen věděla, kdo mi mohl

ukrást mýho kluka. Ale konečně jedna věc je více méně jistá, totiž,

že mi ho někdo sebral proto, aby ho nabídl jeho matce. Kdybych žila

s Fany, dověděla bych se dobře, jest-li jí ho přinesou a jak bych to

zvěděla, ať se nemenuju Nini, pak bych já napřáhla ruku na to dítě

a ne jeho nemotorná máma.“

Nini totiž víc než kdy jindy potřebovala malého Daniela, který se

stal malým Jackem. Nebyla-liž závislá každou chvíli na mocné

ochraně svého muže? Nebyl-liž to on konečně, který jí zajišťoval

ovšem skromně, protože se jí štítil, ale přec jen skutečně nezbytné

prostředky k jejímu životu? A lord Duncan činil to přec jen z tohoto

jediného důvodu, že věřil v život malého Jacka, a proto svolil, že nic

nepodnikne proti matce svého dítěte. Nini správně uvažovala. Bydlila

už nějaký čas s Fany Lemercierovou.

Jednou se vracela z procházky, tak řečené práce; nalezla svou

přítelkyni pobouřenou.

„Drahá Fany, co je vám?“ ptalo se prolhané stvoření.

Fany dusila stěží vzlyky; zdála se být obětí živého vzrušení:

„Hleďte!“ řekla konečně, podávajíc své přítelkyni psaní, které

právě dostala, „čtěte! čtěte! Ach, nevím, zda pláči radostí nebo

žalostí, zda nešílím. Ze všech těch dobrodružství, která se mi

přihodila, můj rozum se zatemňuje, nemohu ani pochopiti, co chci!“

Nini se hltavě zmocnila kousku papíru, který jí podávala Fany.

Byl to psaný dopis písmem stojatým, zřejmě změněným. Obsahoval

jen několik řádek a nebyl podepsán.

Nini četla nahlas:

„Slečno! Někdo, kdo vám přeje, nabízí Vám tento kompromis,

abyste ztišila aspoň jeden ze svých žalů. Ví se o Vás, že jste čestná

žena, neschopná lži. Dejte své čestné slovo, že nikdy se nepokusíte

vyhledat svého milence Dra Garricka, že žádným způsobem

nenavážete s ním styky, že nebudete za nic na světě jeho milenkou,

a za to naleznete své dítě, vrátí se Vám Daniel. Jest-li přijmete to, co

se Vám navrhuje, dejte prostě červené záclony do svých oken.

Tomuto znamení bude porozuměno a schůzka s Vámi se určí.“

Nini četla, četla znovu toto zvláštní psaní, zděšena, pobouřena

nyní, mrtva hrůzou. Ach, nabízeli Fany, že jí vrátí Daniela! Ale

copak věděli, kde je dítě? Kdo to věděl? Kdo byl ten záhadný

„někdo“? Jaká záhadná osobnost mohla uloupiti Nini falešného

malého Jacka, a kdo znal Fany, kdo nabízel vrátit jí dítě? A pak co

znamenala konečně podmínka tohoto vrácení? „Slibte, že už nikdy se

neshledáte se svým milencem.“ Bídná Nini cítila se zachvácena

závratí. Chmurně uvažovala o hrozném nebezpečí, které jí

oznamovalo toto záhadné anonymní psaní.

Co počít? Vtom Nini opět nabyla své chladnokrevnosti. S náhlou

duchapřítomností ve vteřině uvědomila si všechny detaily

dobrodružství a domnívala se, že pochopila. Ano, pochopila, kdo

mohl míti zájem na tom, aby se Fany neshledala nikdy s Garrickem!

Kdo mohl znáti mladou ženu, kdo jí mohl nabídnouti, že jí vrátí

malého Daniela! Nini proradně si dodala vzhledu dojatě

sympatického.

Něžným, sladkým hlasem se zeptala: „A co jste odpověděla,

Fany?“

Fany vzlykala hlasitěji: „Garrick je ztracen! Až dosud jsem

doufala, ale nyní nemohu více. Ještě po rozsudku jsem myslila, že

naleznou jeho ženu a že bude osvobozen. Ale nyní je příliš pozdě.

V několika dnech zemře, nemohu nic učinit pro něho. Mám tedy

právo zachrániti svého syna.“

„Vy tedy přijímáte?“

„Ano přijímám! Přijímám k vůli Danielovi.“

*

Dvě hodiny po této scéně, kdy Nini tak krutě klamala Fany, tak

krajně si hrála s jejími city, že mladá žena zůstala přesvědčena

o hluboké lásce své přítelkyně, za dvě hodiny nato Nini vyhledala

v odlehlé ulici Hezouna.

Apač se zvědavě ptal: „No tak, co se děje? Všechno to, jako ty

aféry, víš, Nini, mě začínají špinavě žrát! Co ti pověděla ta holka?“

Nini se také zlobně zatvářila. Ovšem že se radovala, jak se daří

její komedie, radovala se, že tak podvedla Fany, ale uvědomila si, že

není připravena zbavit se rozpaků. Před ní se hromadila hrozná

nebezpečí, kupily se nejhorší hrozby.

Hanebná holka řekla sama k sobě: „Jest-li se chci dostat ze všech

těch motanic, musím hrát co nejlíp! Bude zapotřebí, abych zmizla!“

Nimi byla však ve špatné náladě. Poslouchajíc Hezouna, pokrčila

rameny: „Copak budu poslouchat kázání! Jest-li chceš kecat, vraťme

se!“

Hezoun věřil, že se mu nebe rozvírá. „Počkej,“ protestoval,

„nechci nic lepšího! Poďme k tobě, Nini, promluvíme o věci, jesli to

musí bejt, a pak, potom –! Myslím, že dáš svýmu muskýmu důkazy

svý něžnosti! Nebo, to je co říct, ale –“

Nini místo odpovědi zas pokrčila rameny zlostí. Pak se stala

něžnou: „Hezoune, myslím, že tě zas o něco požádám. Ale víš,

tentokrát to bude naposledy! Potom – potom –“

Hezoun svraštil obočí, naslouchaje. „Aha!“ myslil si apač, „dyť

sem uhád, že na mě chce eště ňákou službičku!‘

*

Za několik dní v saloně Fany Lemercierové, ve velice skrovném

saloně, v jakési hovorně, neboť mladá žena nebyla bohatá, vážní

muži hovořili; mluvili málo, vzájemně se dorozumívali pokyny

hlavou, způsobem důležitě učeným, bylo vidět, že nechtějí nic říci,

co by je kompromitovalo.

Byli to tři muži, téměř stejného věku, as padesátiletí; mluvil jeden

po druhém.

„Vážné symptomy!“ promluvil první.

„Chorobný proces!“ přisvědčil druhý.

Třetí se spokojil pokašláváním a rozevřel ruce na znamení

resignace.

Pak vážní mužové upadli v mlčení, až jeden z nich se odvážil

pronésti: „Je třeba rozhodně upozornili!“

Oba druzí dotvrdili: „Ano, je toho zapotřebí; stává se to

naléhavým!“

Tři muži, kteří takto hovořili – jestliže výměna těchto slabik,

nebo těchto slov, se může nazvati rozhovorem – byli by zachovali

snad ještě dlouho svou reservovanost; vtom se však dveře pokoje

prudoe rozevřely a propustily Nini, která s očima zarudlýma,

s obličejem opuchlým po opravdové krisi pláče, s rukama sepjatýma,

spěchala k mužům, ptajíc se udýchaně:

„Nuže, páni doktoři?“

Neboť tři mužové, shromáždění ve Fanině saloně byli lékaři.

Rozhodně se slušelo dáti jakýkoliv pokyn přítelkyni Fany

Lemercierové. Ale jaký pokyn? Tři lékaři, tři mocní augurové,

pohlíželi na sebe, každý maje zřejmě chut vyzvati drahého, aby

vysvětlil případ. Rozhodl se konečně ten, který se zdál nejstarším,

odpověděti Nini:

„Můj Bože, slečno,“ odděloval každé slovo suchým,

nesnesitelným pokašláváním, „je jisto, že vaše přítelkyně je

nemocna, velice nemocna.“

Nini, zdálo se, že dusí vzlykot. „Ach, to je hrozné! A co je jí?“

„Diagnosa se dá těžko zjistit, slečno, velice těžko! Moji kolegové,

myslím, jsou téhož mínění, co já?“

Oba druzí se vážně uklonili.

„A proto váháme vám podati výsledek této porady, ke které jsme

byli zavoláni po náhledu vaší ošetřovatelky, ostatně velice

správném.“

Doktor učinil pausu, pak čta stále na obličeji Ninině horoucí

otázku, rozhodl se odpověděti: „Chtěli bychom především vědět,

slečno, jak se tato choroba projevila?“

Nini, která se zastavila uprostřed pokoje a pohlížela postupně na

obličeje tří lékařů, jako by hleděla uhodnouti jejich myšlenky,

odpověděla: „Ale náhle, pánové, náhle! Fany bylo docela dobře ještě

před týdnem. Pak náhle si naříkala na prudké bolesti v žaludku, na

drobné píchání v nohou, na prudké bolení hlavy –“

Jeden z lékařů dokončil: „A zachvátila ji horečka?“

„Ano, pane, a horečka ji zchvátila.“

„A proto, slečno, jste se polekala, když jste viděla, že vaše

přítelkyně trpí, a zavolala jste čtvrtního doktora?‘

„Ano, pane.“

„Pak se nemoc zhoršila, pravda? Nastalo delirium a váš vlastní

lékař vám poradil, abyste vzala ošetřovatelku?“

„Ano, pane doktore.“

„Kterážto ošetřovatelka, polekána též, když viděla, že tep

nemocné slábne, projevila toto prazvláštní prohlášení na policii, které

mám v rukou –“ a lékař zamával listem papíru. „Policie nás tři

vyslala, abychom prohlédli slečnu Fany Lemercierovou, vyzkoumali

přesnou příčinu její nemoci, rozhodli konečně, co by ji bylo

způsobilo.“

„Tak je tomu, pánové! A vy jste nic neshledali?“

Hlas Ninin se stal ještě úzkostnějším. Rozhodně mladá žena

nedala se zmásti jímavými slovy lékařů. Dokonale si uvědomila, že

slavný policejní lékař mluvil proto tak mnoho, že neměl, co by řekl!

„Shledali jsme, slečno,“ pronesl konečně muž vědy, „neobyčejné

a protichůdné symptomy: Vaše ošetřovatelka, slečna Katy, nám před

chvílí řekla, shodně se svým prohlášením, že tu může běžet o otravu.

Po prohlídce nemocné musím vám říci, zdá se mým kolegům jako

mně, že tomu tak skutečně je. Ale nechápeme, z čeho by mohla

pocházet tato otrava! A následkem toho, jak bychom ji mohli léčit!“

Nini sepjala ruce ještě jednou šíleným gestem:

„Ach, to je hrozné! To je strašné! Jsme tak nešťastny! Fany

otrávená! Ne, nemohu tomu uvěřit! To nemůže být pravda! A pak,

kdo by ji mohl otrávit? Zdá se, jakoby osud na ni zanevřel! To je

k zbláznění!“

Doktor potřásl hlavou, a stále se radě pohledem s kolegy, řekl:

„Utište se, slečno, utište! Nic ještě není ztraceno! Řekl jsem vám již,

že moji kolegové a já myslíme, že je to otrava. Ale když vaše

přítelkyně je nemocna už po několik dní, jedna věc mě překvapuje:

že tato otrava má ještě trvání. Kdyby vznikla ze strávených jídel před

časem, tato otrava by již měla svůj výsledek. Vaše přítelkyně by byla

uzdravena nebo –“

„Ach, můj Bože!“ přerušila ho Nini.

„Avšak,“ pokračoval lékař, „nemocné není líp ani hůř! Její stav je

nerozhodný! Zdálo by se, že to ukazuje na chronickou otravu,

opakovaným strávením špatných jídel. Ale to je nepřijatelné,

poněvadž mám o tom ujištění vaší ošetřovatelky, a radu a pokyny

lékaře, kterého jste prvního zavolali. Slečna Fany se léčí nyní přísně

jen čistým mlékem, mlékem, které je vám posíláno přímo ze statku,

v zapečetěných lahvích; nemůže být otráveno, takže do mléka

nemůže být vmíchán jed ani ve vašem okolí, protože obezřele

a opatrně otvíráte láhve vy a vaše ošetřovatelka jedna před druhou.

Následkem toho –“

„Následkem toho?“ zajíkala se Nini, „co dělat? Co dělat? Fany

nic jiného nejí! Je otrávena tím mlékem, které je čisté, které jsme já

a Katy pily mnohokrát, a po kterém jsme neonemocněly! Ach!

slitování, pánové! zachraňte ji, zachraňte nás!“

Doktor znovu promluvil, dojat bolestí, kterou Nini předstírala:

„Následkem toho, slečno, moji kolegové i já pokládáme za důležité,

nezbytné, nevyhnutelné, toto. Učinili jsme nové ohlášení na policii,

obsahující, že se nám vskutku zdá, že slečna Fany Lemercierová

chřadne, jsouc obětí otravy, o které nevíme, z čeho vzniká, a že je

zapotřebí energické úvahy, aby se nalezla tato příčina. Neboť, slečno,

tento objev se rozhodně podaří líp policii než vědě!“

Za několik okamžiků lékaři opustili Fanin dům.

„Pánové,“ prosila Nini, která je doprovázela až ke dveřím,

„pánové, prosím vás, zapřísahám vás, řekněte, že se učiní vše, aby

Fany byla zachráněna!“

Ale sotva lékaři odešli a dveře se zavřely, Nini náhle ztratila svou

zasmušilost! Se zlým úsměvem v koutcích rtů louskala svými prsty

a šeptala si radostně:

„I jen děte, vy pitomci!“

Pak znovu se vážně zatvářila. Stará žena sestupovala z pokoje,

kde Fany ležela v agónii; volala: „Slečno Nini!“

„Co chcete, dobrá Katy?“

„Vyjdu si na dvě hodiny, dovolíte-li, slečno, pak vrátím.“

„Dobrá, Katy! Počkám na vás!“

Katy ošetřovatelka, malá stařena as šedesátiletá, čisťounká

a ochotná, rychle se oblékla a opustila dům Fany Lemercierové.

*

Garrick ve své cele se po svém obyčeji procházel sem tam; vtom

uslyšel, aniž se mýlil, že jeho žalářník mu vede návštěvu.

Závory zaskřípaly, dveře se pootevřely. Odsouzenec radostně

tiskl ruce příchozí.

„Vy, paní Davisová! Jaká šťastná okolnost vás přivádí do mé

cely?“

Paní Davisová se zaujatou tváří tiskla roztržitě ruku, kterou jí

podával ten, jenž byl pro ni Tom Bob a odpověděla změněným

hlasem: „Bohužel, můj ubohý příteli, není to šťastná okolnost, je to

vážná věc.“

„Věc policejní, paní Davisová?“

„Věc policejní, Tome Bobe, a proto přicházím, abych vám

oznámila –“

„Bohužel, drahá Davisová,“ odpověděl jemně odsouzený, „vy

přec víte, že v smutné situaci, v které jsem, nemohu vám být

užitečný.“

„Ano, svou radou.“

„Pak tedy mluvte.“

„Slibte mi však, Tome Bobe, že se nerozrušíte –“

„Já se rozrušit? Co chcete říci, Davisová?“ otázal se náhle Tom

Bob s úzkosti. „Jde o věc, která se mne týká? Mluvte! mluvte! O čem

mne chcete zpraviti?‘

„O osobě, kterou milujete, o ženě –“

„Můj Bože!“ zašeptal tiše Tom Bob. „O Fany?“

„Ano, o Fany Lemercierové. Buďte silný, Tome Bobe; někdo

otrávil Fany Lemercierovou.“

Při této hrozné zprávě obličej vězňův se bolestně svraštil. A byla

skutečně tragická bolest tohoto muže, až dosud vítězícího, když

viděl, jak hrozné rány osudu na něho doléhají, aniž se může bránit.

Ale Tom Bob nebyl muž, který by podlehl útoku. Opanoval své

vzrušení a zeptal se hluchým hlasem:

„Paní Davisová, co říkáte?“

Paní Davisová povstala, opřela se o lenoch své židle

a vysvětlovala podivné dobrodružství jasně a přesně: „Fany

Lemercierová před několika dny, jak víte, oznámila jsem vám to,

přijala u sebe jistou Nini. Fany Lemercierová byla docela zdráva, jen

zarmoucena vaším odsouzením. Náhle Fany onemocněla. Lékař ze

čtvrti byl zavolán; prohlížel ji, neřekl nic, ale odcházeje, šel přímo na

policii, kde prohlásil, že Fany Lemercierová, jeho klientka, byla

otrávena. Potom Nini podle náhledu lékařova, žádala na policii, aby

vyslali k Fany ošetřovatelku: Můj drahý Tome Bobe,“ pokračovala

paní Davisová, „neváhala jsem od té chvíle, co jsem se dověděla

o této aféře a svěřuji denní raporty na policii. Já jsem ošetřovatelkou.

Převlékla jsem se, nalíčila jsem se jako stará žena, zkrátka,

představila jsem se u vaší přítelkyně, a byla jsem přijata Ninou, která

bez nedůvěry, vidí ve mně jen Katy, poslanou ošetřovatelku

z nemocnice, aby ošetřovala Fany.

„Nuže“, ptal se Tom Bob, „tedy?“

Pani Davisová přiznávala s unaveným gestem: „Tedy, Tome

Bobe, je to zoufalé! Sotva jsem byla u Fany po boku Ninině,

přesvědčila jsem se. Ano, diagnosa prvního lékaře je pravdivá. Fany

Lemercierová umírá a umírá otravou! Ale kým? jak? Tome Bobe,

dnes jsem způsobila shromáždění tří známých lékařů. Všichni se

shodli v tom, že skutečně jde o otravu. To je nesporná jistota. Ale

tato jistota, nevím jak ji vysvětlit, nevím, jak ji léčit! Říkám vám, že

Fany je otrávena a že nebere jed!“

Tom Bob velice bledý přerušil paní Davisovou. „Jste si jista

pokrmy, nápoji?“

„Jista! ano!“ přerušila ho zas paní Davisová. „Jako ošetřovatelka

jsem naléhala, aby byla krmena jen mlékem, Tome Bobe, které je mi

posíláno farmářskou společností v zaplombovaných lahvích. Tyto

lahve otvírám já, nikdo jiný! Já jsem pila to mléko‘ nic se mi nestalo!

Tím přec není Fany otrávena! To není možné! Je to nepochopitelné!“

Tom Bob uvažoval; pak se ptal: „Škodlivý plyn?“

„Ne!“ prohodila paní Davisová, „myslila jsem na to, ale je to

nemožné! Neopustila jsem lůžko Fanino, jsem pořád u ní. Kdyby

byla otravována vzduchem, byla bych otrávena s ní; avšak ani já, ani

sousedky, které ji přicházejí někdy navštívit, ani Nini, netrpíme

žádnou nevolností! Počkejte, Tome Bobe, rozumíte mi? Takhle se

věci mají: Fany je nyní ve svém lůžku, nevychází, pije jen mléko,

které je čisté, vdechuje jen čistý vzduch a přec nějaký záhadný

zločinec ji zabijí a zabijí ji jedem!“

Ale vtom se Tom Bob vzrušil: „To je šílenství! to není možné!“

„Tak jest, Tome Bobe!“

„Ne, ne, je v tom něco, co jste nemohla vědět, paní Davisová!“

„Trávím svůj čas pátráním!“

„A nic jste nenašla?“

„Nic.“

„Ach, neumíte tedy slídit!“

Pani Davisová ujišťovala provinile: „Ani lékaři nevěděli.“

Tom Bob se čím dále tím více rozhorloval.

„Doktoři jsou pitomci,“ křičel, „oslové! Ale vy, paní Davisová,

vy! Vy jste přec od policie! Vy přec nemůžete nechati zahynout

Fany! Miluji Fany, rozumíte? Musíte ji zachránit!“

„Dám svůj život za to, Tome Bobe.“

„Jste jista, že Nini –?“

„Nini se jí přiblíží jen v mé přítomnosti. Jsem tak krajně obezřelá,

že s ní stelu i lůžko Fanino, a tak –“

Velké slzy tekly nyní po vyhublém obličeji Toma Boba.

„A ke všemu,“ sípal v hrozném návalu zoufalství, „já jsem

uvězněn! Zabíjejí mně ji a já nemohu nic učinit!“

Hlasem, který pobouřil paní Davisovou až do hloubi duše,

nešťastník doložil: „Ach, osude! osude! Všechno je tedy proti mně!

Tu přišla hodina, že já, který jsem nikdy neměl strach, se potím

úzkostí! Musím křičeti o slitování! Osude! Je tu jen on! jen on, který

by ji mohl zachránit!“

Bolest obžalovaného byla hrozná. Vyslovoval vskutku zvláštní

slova.

Paní Davisová se ptala hluchým hlasem: „Jen „on,“ by ji mohl

zachránit, říkáte? Tome Bobe, o kom to mluvíte?“

Na tuto přesnou otázku paní Davisové zdálo se, že Tom Bob váhá

odpověděti.

„On?“ opakoval, „ach, mohla byste to pochopit Mluvím o Bohu!“

Paní Davisová pohleděla zaraženě na Toma Boba. Tom Bob

nikdy neprojevoval velkou zbožnost, což častokrát zasmušilo

reverenda Hopa. A hle, nyní vzývá Boha?

„Co dělat? co dělat?“ opakovala policistka.

Tom Bob se prudce vztyčil: „Především, vraťte se ihned k Fany,

vaše bdělost nemůže li ji spasit, musí aspoň dostatečně čelit proti

zločincům, aby jejich strašná činnost se stala co nejobtížnější! jděte!

jděte! Já zpravím –!“

A poněvadž paní Davisová, velice překvapena chováním

odsouzeného, se hotovila bez poznámky k odchodu, zavolal ji Tom

Bob ještě jednou: „Paní Davisová,“ nařizoval klidným hlasem, „až

půjdete kolem strážnice, požádejte, aby mně poslali strážníka, který

má uloženo hrát denně se mnou partii karet!“

XXIII. POMSTĚTE MNE!

Provázen klíčníkem, Juve vstoupil do cely odsouzeného na smrt

sotva několik minut po odchodu paní Davisové.

Svým obvyklým drsným hlasem žalářník ohlašoval: „Garricku, tu

je váš společník. Vy se stáváte zuřivým hráčem, na mou čest.“

„Hraji dost rád,“ odvětil suše vězeň, který obraceje se zády ke

vchodu cely, předstíral, že se neotáčí.

„Nuže, hrajte tedy!“ řekl žalářník, „a mnoho štěstí!“

Policista vstoupil do vězení, žalářník vyšel, zavřel pečlivě dveře,

jeho těžké kroky zaznívaly dlouho v rozlehlých chodbách vězení.

Když policista č. 416, Juve, byl jist, že ho nikdo neuslyší, zeptal

se klidným hlasem: „Vy jste si mne vyžádal, Fantomas?“

„Vyžádal jsem si vás.“

Odsouzený, který až dosud nezměnil svůj postoj, prudce se

obrátil a podíval se na Juva.

A Juve, němý zděšením, ucouvl vzrušen, dojat: „Famtomasi, co je

vám?“

„Mám hrozný zármutek.“

Po bledém obličeji banditově, z něhož oči horečně zářily, zvolna

stékaly dvě těžké slzy. Co jen bylo Fantomasovi? myslil si Juve, proč

byl v takovém stavu, proč takové zoufalství se obráželo v jeho

vzezření? Juve po několika vteřinách němého pozorování opakoval:

„Vy jste zarmoucen a volal jste mně? Nechápu!“

Lupič se též zamlčel na několik okamžiků, zdál se uvažovati

hluboce, dokonce se zdálo, že ani neslyší otázku Juvovu. A pak

úsilím vůle, jehož byl schopen jen on, které postačilo, aby vysvětlilo

nepravděpodobnou beztrestnost až dosud jím požívanou, neobyčejné

úspěchy v jeho podnicích, objevil se Juvovi s obličejem znovu

vzpruženým, necitelným.*)

„Juve,“ pravil, „vzpomínáte si na náš rozhovor z včerejška?“

„Vzpomínám, Fantomasi!“

*) Viz Král vézněm Fantomasovým, Policista apač a svazky I., II., III. a IV.

„Vzpomínáte si, že jste mi svěřil, že lady Belthamová vám unikla

a já vám přiznal, že jsem ztratil stopy Fandorovy; slíbil jste mi, že

naleznete lady Belthamovou do mé popravy a já vám opatřím

prostředky, abyste zachránil Fandora. Připomínáte si?“

Juve nyní též zbledl. Když paní Davisová procházela pokojem

stráže, ohlásila, že Garrick si přeje viděti policistu č. 416; Juve

nemohl se uchrániti chvění! Jestliže Fantomas si ho přál vidět, chtěl

mu zajisté oznámit vážnou zprávu, důležitý návrh.

Juve byl přesvědčen, že Fantomas mu nelhal, když ujišťoval, že

Fandor byl na živu a že by snad bylo možno ho zachránit. Mysle na

Fandora, pospíchal do cely lupičovy, a ptal se, zda mu lupič dá

opravdu nějaký důležitý pokyn; a hle, již s počátku Fantomas mluvil

o Fandorovi.

„Vzpomínám na to vše,“ odpověděl konečně Juve, „slíbil jsem

vám, že přivedu lady Belthamovou; Fantomasi, já vám ji přivedu.“

„Juve, slíbil jsem vám, že naleznu Fandora, a já vám ho najdu!“

Zdálo se, že oba muži svrchovaně pevné vůle jeden jako druhý,

bystří jeden i druhý, oba dva geniové, zakoušeli nutnost přesně

ověřiti basi svých neobyčejných slibů. Nyní mohli prozkoumati nové

problémy a sliby, které si navzájem dali, nepopírali je, přiznávali je,

prohlásili, že jsou hotovi vyplniti smlouvu, mohli podrobněji o všem

pohovořit.

„Juve,“ prohodil Fantomas, „již jednou jsem vás žádal, abychom

si pohovořili jako přátelé. Můžete mi na hodinu důvěřovat? Chcete

mi pomoci?“

„Vám důvěřovat!? Ano, Fantomasi! Vám pomoci? Ne! Jste

genius zla, vše jste hnal až do hrozných důsledností! Nechci být za

nic, ani za život Fandorův, nástrojem vašich hnusných činů!“ Ale

Juve se sám zamlčel.

„Juve,“ řekl Fantomas, „vy se těžce mýlíte, hluboce! Mezi lidmi

jako my, ujišťuji vás, nemělo by přec být takové opovržení. Je to

kompromis, co vám nabízím, ale je to kompromis přijatelný. Nemám

vůbec v úmyslu žádati na vás ať cokoliv, co by mohlo odpuzovat

vaše svědomí, neboť vím, že byste mi to odepřel. Avšak žádám vás,

abyste mi pomohl v nezbytném morálním díle, prosím vás, abyste

mne ušetřil strašného zármutku a smutku.“

„Smutku?“ udýchaně se zeptal Juve. „Jak? jste ohrožen žalem?

Lady Belthamová?“

„Ne,“ přerušil ho lupič, „ne, řekl jsem vám už Juve, že nevím,

kde je lady Belthamová! Nelhal jsem vám, nevím o ní nic. O tu se

neznepokojuji.“

„O koho tedy?“

„O koho! o –“

Ale Fantomas nedokončil započatou větu. Bylo velice obtížné

uzavřít smlouvu, kterou by se zavázal Juvovi lupič, policistovi

zločinec. A Fantomas sám, ať byla jeho odvaha jakákoli, ať byl jeho

genius jakýkoliv chvěl se poprosí ti Juva, a tak se vydati v jeho moc.

Na chvíli oba protivníci zmlkli, pak byl to Fantomas, jenž přece

promluvil: „Poslyšte, Juve, vy jste přesvědčen, že jsem bytost

opovrženíhodná, neschopná citu sebe méně ušlechtilého! Než vám

oznámím svou žádost, chci se dáti úplně do vašich rukou! Představuji

si, že potom se budete cítit i vy mně zavázán, budete musit mi

posloužit.“

Juve, velice vzrušen těmito slovy, ještě váhal: „Fantomasi,

nesvěřujte mi vůbec svých tajemstvu myslíte-li, že když mi je svěříte,

že byste mne mohl vtáhnout do nějaké špatnosti. Opakuji vám

loyálně, ani za vítězství, že byste byl v mé moci, nepřijmu účast –“

Ale lupič ho surově přerušil: „Ne, ne! nemluvte tak, Juve! Chvíle

je velice vážná! Poslouchejte mě bez postranních myšlenek; dávám

vám slovo lupiče, že vám řeknu pravdu a chci s vámi mluvit

o Fandorovi. Ale nechci vás za nic požádati, co byste nemohl učinit!“

Ach! Fantomas se jistě nemýlil, když myslil, že vzruší Juva,

vysloví-li jméno nešťastného zmizelého žurnalisty.

Fandor! Po každé, když Juve slyšel jmenovati tohoto přítele, nade

vše drahého a o něhož se tolik strachoval, nemohl se ubrániti živé

bolesti, která ho mátla, vzrušovala svrchovanou měrou.

„Mluvte! mluvte tedy!“

„Juve,“ prohlásil vážně Fantomas, „máte na světě jenom Fandora.

Juve, vy nevíte, co se stalo s vaším přítelem. Udělal byste cokoliv,

abyste ho nalezl. Juve, kdyby bylo v mé moci v tomto okamžiku,

abych vám přesně určil prostředky pro zachráněná Fandorovo, dal

bych vám je. Ale není to možné!“

„Vy mně nemůžete říci, kde je Fandor?“

„Ne.“

„Ale co jste tedy s riím udělal?“

„Poslyšte.“

Fantomas nyní si pospíšil s přiznáním. Vyprávěl policistovi, jak

se zmocnil žurnalisty, jak chtěl z něho učinit rukojmí, jímž by děsil

Juva, aby paralysoval jeho pátrání policejní; proto uvěznil žurnalistu

v záhadném pokoji, opatřeném vším.

„Tento pokoj,“ ujišťoval Fantomas, „jsem pečlivě vybudoval

podle plánu. Fandor určitě z něho nemůže uprchnouti. A i kdyby

v něm křičel ze všech sil, nikdo by ho neslyšel.“

„Ale tento pokoj,“ zařval Juve, „kde je?“

„Nevím.“

„Vy nevíte?“

„Ne, Juve! Rozumějte mi; je to čirá pravda. Já to nevím! Juve,

tento úkryt, který jsem nechal vybudovat s nejkrajnější péčí, tento

úkryt, jenž vevnitř se docela podobá pokoji, je ve skutečnosti

ohromnou pokladnou. Ve chvíli, kdy jsem v ní uvěznil Fandora,

podnikl jsem vše, abych ho vyslal do daleké země. Vy víte, že

okolnosti se nakupily. Myslil jsem, že pocestuji s touto pokladnou;

osud chtěl, že jsem nemohl tak učinit. Nazítří po uvěznění Fandora

odjel jsem za Fany na „Viktorii“ a od té doby jsem vězněm!“

Juve se tázal sklesle: „Ale ta pokladna, to vězení, co se s ním

stalo?“

Fantomas neodpověděl přímo na otázku policistovu.

„Když jsem zavřel dveře Fandorova vězení, jak říkáte, postaral

jsem se, abych ihned vyplnil všechny formality na vyslání této

pokladny. Na neštěstí určitou část z nich jsem svěřil lady

Belthamové!“

„Ale,“ protestoval Juve, „vy lžete! Lady Belthamová tenkrát

nebyla s vámi?“

„Nelžu, Juve! Co vám říkám, je naprostá pravda. Lady

Belthamová odjela, je pravda, ale odjel? vědouc o mém plánu. Věděl

jsem, že mne tehdy ještě příliš milovala, nepochyboval jsem, že

provede smluvenou věc. Jestliže pokladna byla odeslána z Londýna,

jsem jist, že lady Belthamová se postarala o její odeslání. Bohužel,

Juve, to mne nyní děsí; od té chvíle co jsem pochopil, že lady

Belthamová, která odepřela svědčit v mém procesu, mě stíhá hroznou

záští žárlivé ženy, mám strach, aby nezměnila místo určení, když

odesílala pokladnu, v níž byl Fandor.“

Juve sevřel ruce zoufalým pohybem. „Jest-li je tomu tak,“ řekl,

„Fandor musí zemříti hlady!“

Ale Fantomas ho uklidňoval: „Ne, ne, Fandor má dostatečné

zásoby. Zajisté, že ještě žije a nepochybuji, že bychom ho mohli

zachránit, kdyby nyní lady Belthamová nám to řekla, vlastně mně

řekla, neboť vám by nepřiznala nikdy, kde je Fandor!“

Juve sedě na lůžku vězňovu, lokty na kolenou, hlavu pohřbenu do

svých rukou, byl ztělesněný tragický zármutek.

„Ach!“ prohlásil, „to vše je hrozné! Fantomasi! Fantomasi! Vy

zemřete, ale ani vaše smrt nepostačí, aby odpykala vaše zločiny!“

„Juve,“ řekl mírně lupič, „právě jsem se vám svěřil. Chcete mi

splatiti záštím? Zapomínáte, že vás žádám o milost?“

Lupič správně počítal. Juve pochopil, že Fantomas mu skutečně

řekl pravdu, že mu právě svěřil, co věděl o Fandorovi, co věděl

o osudu žurnalistovu, že se mu vzdal. Nechtěl ve šlechetnosti zůstati

za ním.

„Fantomasi,“ odpověděl, „vy jste mne žádal – nevím proč

a nechci to vědět – abyste se shledal s lady Belthamovou před smrtí.

Nyní mi dokazujete, že jediné lady Belthamová může na váš rozkaz

mi pomoci nalézti Fandora. Obnovuji svůj slib: buďte v klidu!

Jestliže to ode mne žádáte, učiním vše možné, abyste se shledal se

svou milenkou!“

Juve při těchto slovech bohužel nemohl se ubrániti chvění, jsa

schvácen tajnou úzkostí. Což pak ve třech dnech nepověsí Garricka?

Byl si tak jist, že ve třech dnech najde lady Belthamovou? Juve

neměl ani kdy sám si uvédomiti vyhlídky úspěchu. Po celou dobu, co

hovořil s lupičem, Fantomas se procházel neúnavným krokem

uvězněného muže v těsném prostoru. Vtom se zastavil a položil svou

ruku na rameno policistovo.

„Juve,“ prohlásil Fantomas, „mám už váš slib týkající se lady

Belthamové, a nepochybuji o vás. Je to však nová milost, o kterou

žádám. Odplatím vám ji tím, že vám dám prostředek, nebudu-li moci

se shledat s lady Belthamovou před smrtí, jak byste ji donutil

promluvit, jak byste ji násilím přiměl, aby vám označila místo, kde

umírá Fandor!“

Tentokrát se Juve rázem vztyčil: „Vy byste tak učinil? Ach!

Fantomasi! Přisahám vám ještě jednou, že učiním vše, abych vám

přivedl lady Belthamovou, ale pro milosrdenství boží, kdyby se mi to

nepodařilo, ano, dejte mi prostředek, jak bych zachránil Fandora!“

„Učiním tak, Juve,“ pronesl zvolna Fantomas, „když se na

několik okamžiků zřeknete slídění po mně, když se spokojíte mým

slovem, že neuniknu za vaší nepřítomnosti – a ostatně vy víte, že

nikdo neunikne z tohoto vězení – a slíbíte, že poběžíte k Fany

Lemercierové, abyste ji zachránil od smrti, neboť jediné vy, ano vy

nyní ji můžete zachránit!“

Juve rozevřel nyní oči plaše, šíleně!

„Zachránit Fany Lemercierovou!“ opakoval. „A jen já ji mohu

zachránit? Fantomasi, Fantomasi, nerozumím, co se stalo?“

„Stalo se, Juve, že někdo otrávil Fany! Někdo ji otravuje! Kdo?

nevím!“

A tu hlasem úplně zdrceným Fantomas vyprávěl Juvovi, co

uslyšel sám před malou chvílí od paní Davisové! Mluvil o záhadném

chřadnutí Fany Lemercierové, že symptomy otravy byly naprosté,

a že ani paní Davisová, ani lékaři nemohli se dohádat příčiny!

„Juve,“ ujišťoval ho lupič, „kdybych byl volný, já, Fantomas,

bych dovedl uchránit Fany od těch, kdo ji zabíjejí! Ale jsem vězněm!

A vím, že je nyní jen jediný muž na světě dosti obratný, aby mne

nahradil. Tento muž jste vy. A proto vás snažně prosím. Chcete

zachránit Fany?“

Juve již povstal: „Chci! Ale Fantomasi, bude Fandor

osvobozen?“

„Vy zachráníte Fandora, bude-li Fany žít.“

Juve se již neptal více; prošel celu, dostihl dveří, hotov zaklepati,

aby mu žalářník otevřel. Fantomas ho zavolal: „Juve, musím vám

dáti přesné údaje, jestliže jste jich dosud neuhodl. Jack, syn Ninin,

víte, že je mrtev?“

Juve pokrčil rameny s opovržením: „Ano, vím! Ach! pochopil

jsem vaši lest, Fantomasi! Ten, kterého lord Duncan nazývá nyní

svým synem, pravda, je malý Daniel, dítě Fanino, dítě, které jste

uloupil své milence, abyste je dal Nini, aby oklamala bohatého

Angličana?“

Fantomas musil přiznat vše přemožen, odhalen, s hlavou

skloněnou: „Ano, Juve! ano! Jack, který žije je Daniel, jehož jsem

uloupil Fany. Je to zločin, z něhož mám téměř výčitky svědomí,

který mě děsí, když naň pomyslím, neboť právě z něho mi vzcházejí

všechna nynější neštěstí?“

A v tomto okamžiku byla bolest Fantomasova tak velká, že i Juve

byl dojat. Zdržel se odpovědi, aby nepodlehl lupiči, který přec jen

vítězil; zavolal žalářníka. Juve zaklepal, dveře se rozevřely a Juve

stav se opět policistou č. 416, vycházel, aby vpustil příchozí

uváděnou žalářníkem: paní Davisovou.

Fantomas, zhroucen na lůžku, plakal. Před ním, policista č. 416

Juve, s čelem zachmuřeným, se svraštělým obočím, tváří vzrušenou,

stál beze slova. Paní Davisová, která sotva před několika minutami

opustila celu, kde Garrick vzlykal, přinášela právě hroznou novinu.

Fany Lemercierová byla mrtva!

Jestliže Fantomas při této hrozné zprávě se smutkem zhroutil na

lůžko, jako do srdce udeřen, Juve taktéž cítil strašnou úzkost.

Byla-li Fany mrtva, Juve myslil, že Fantomas snad se uzavře do

opovržlivého mlčení a nepomůže mu zachrániti Fandora.

Bude-li lupič trvat na svém, že pomůže policistovi jen tehdy,

když mu nalezne lady Belthamovou píed jeho smrtí, Juve si musil

přiznati, že osud Fandorův je pochybný. Neboť zkrátka nevěděl, kde

hledat lady Belthamovou! Kde ji najde do tří dnů, které mu sotva

zbývaly do popravy Garrickovy.

A zatím, co Juve uvažoval, hluboce znepokojen, slyšel lupiče, že

mu praví: „Juve! Juve! Pomstěte mne! Pomstěte mne za Fany! Jděte

tam! Ach, máte-li zapotřebí nového slibu, dávám vám jej! Zatkněte

vrahy Faniny, umožněte mi, abych se shledal s lady Belthamovou

před smrtí, a jako já nepochybuji o vás, nepochybujte ani vy o mně.

Přisahám vám, že vše urovnám, abyste se shledal se svým přítelem!“

XXIV. HEZOUN ZATČEN.

Dům, ve kterém bydlila nešťastná Fany Lemercierová,

v londýnské City, měl jako většina anglických domů, dva vchody

docela rozličné. Jeden hlavní spojoval dům s Jewin Street; druhým se

vcházelo do vnitřního dvorku, který sousedil s úzkým průchodem,

jímž dodavatelé, uhlíři atd. obyčejně přinášeli své zboží. Fany

Lemercierová zemřela ve 4 hodiny odpoledne; bylo nyní 8 hodin

večer, a od té chvíle co nešťastná mladá žena naposledy vydechla,

horečná činnost neustávala v sousedství domu zemřelé. Především to

byly kmotry, sousedky, které se dohádaly příšerného konce nemoci,

slídíce u dveří už po kolik hodin; vcházely do domu hned, jak se

zpráva o smrti roznesla.

Tváříce se licoměrně a zoufale, prohlížely zvědavě zařízení,

chvěly se při pohledu na mrtvolu, ještě teplou a též ze zdvořilosti

pronášely kondolence více méně upřímné jediné přítelkyni, kterou

zemřelá měla po svém boku v době své nemoci. Tato jediná

přítelkyně byla Nini Guinonová, záhadná žena lorda Duncana,

o čemž však nikdo nevěděl.

Nini tu byla s pevným pohledem, s očima suchýma, s údy lehce

se chvějícími. Zřejmě přemáhala značné vzrušení. Každý se divil, jak

je silná a resignovaná ve své bolesti, schvalovali jí a obdivovali se jí,

že se neoddává hlučné zoufalosti.

„Tato Francouzka,“ řekly sousedky, „má rozhodně flegmatickou

povahu a klid Angličanky.“

A skutečně Nini Guinonová, která svým chováním imponovala

Angličankám, mohla být obdivována ještě více pro svou pevnost

a chladnokrevnost, kdyby sousedky byly věděly, nebo tušily tragické

okolnosti, usmrtivší její krajanku a motivy, pro něž zemřela.

Po kmotrách byli to lidé černě odění, kteří přicházeli Nini

nabídnout své služby pro smuteční oznámení a uspořádání

pohřebních obřadů.

Nini tvrdila s určitostí, že nemá práva činiti nějaké rozkazy, ale

nicméně najala zřízence pohřebního ústavu, aby se postarali

o pohřeb. Rodina jistě zaplatí později.‘

Za několik okamžiků nato náhle přišel jeden z nich, doprovázen

policejním inspektorem a městským lékařem, jemuž bylo uloženo

konstatovat úmrtí. Ověřil Nini povolení k pohřbu, doporučil učiniti

určité zdravotní opatření týkající se Fany Lemercierové, zemřelé

následkem řekněme horečky snad epidemického rázu.

Pak byly přineseny květiny, sousedky znovu přišly, nabízejíce se,

že obléknou mrtvou, k čemuž Nini svolila. Po dobu tohoto hrozného

díla domnělá přítelkyně Fany Lemercierové se vzdálila do vedlejší

místnosti, kde byly nahromaděny mnohé věci, prádlo, šaty, které

byly používány mrtvou v poslední době jejího života. Se svědomitou

péčí Nini roztřídila tyto věci a udělala z nich několik balíků. Tato

práce ji zaujala ještě dlouho po odchodu žen, které zatím uložily

mrtvou na lůžko smrti!

Noc nastala. Nini mechanicky rozsvítila lampu; nyní byla sama

a přes neslýchanou sílu svého charakteru zakoušela neurčitý neklid,

jakousi hrůzu při myšlence, že bude snad musit ztráviti noc s tou,

která nyní odpočívala ve věčném spánku, s tou, která se stala její

obětí.

Zůstati v pokoji mrtvé! Nikdy! Byla tu přec sousední místnost,

jakýsi malý salon, kam by Nini ráda šla, ale bála se rovněž zdržet se

tam, neboť asi před hodinou muži sem uložili rakev. Nini prese vše

pověrčivá, neklidná, nechtěla ztráviti noc po boku této podlouhlé

schrány, která zůstala otevřena, zející, a zdála se obrovskou v malé

místnosti.

Nini se utekla do kuchyně, aby tu zůstala přes noc, spíše než aby

si vybrala jednu z příšerných společnic, které se jí nabízely; vtom

zaslechla lehké zašramocení za dveřmi, které vedly na chodbu.

Nini se zachvěla, pak šla otevřít. Bídné individuum se objevilo

před ní; přijala je s dušeným výkřikem radosti. Byl to Hezoun!

„Ach,“ vykřikla Nini, sotva nechala vstoupit apače do domu,

„čekala sem tě vod rána. Ty přece víš, co se stalo.“

„Vím,“ odpověděl Hezoun, „dověděl sem se to ve čtvrti, tak teda

–“

„Už je to hotový!“ dokončila Nini.

Oba dva se na sebe podívali; jeden i druhý zbledl. Hezoun se ptal:

„Nic tu není k pití? Běžel sem, mám žízeň.“

Nini ukázala na láhev ginu dopola naplněnou, nalila z ní svému

odpornému milenci a sama se důkladně napila.

„To hřeje!“ zašeptala.

Hezoun chtěl ještě pití, když už kořalka uhasila jeho žízeň;

zajímal se pak o praktické detaily:

„Prádla se musíme zbavit dřív, než zdejší fízlové by chtěli sem

strčit nos.“

„To je pravda,“ poznamenala Nini, „myslela sem už na to, udělala

sem balík prostěradel –“

19*

291

Hezoun radil: „Musejí se co nejrychlejc zničit.“

Apač a ta, kterou doufal jednou míti za svou milenku, se zavřeli

do kuchyně a snažili se nacpati do plotny obrovskou spoustu prádla,

o němž tvrdili, že musí zmizet. Ale pospíchali a stávali se

nemotornými. Přes jejich úsilí tah byl špatný, prádlo pravděpodobně

vlhké, nechtělo chytit, vydávalo hustý, štiplavý, nápadný kouř.

„Můj Bože,“ šeptala poděšeně Nini, „budou se ptát, co se tu

děje.“

Zastavila se nerozhodně a přestala rozdělávat oheň.

Ale Hezoun byl mužem rychlého rozhodnutí. Vyrval z plotny

balík prádla, hodil jej na dlaždice kuchyně, zmocnil se šedého plátna,

které našel v koutě, a ze všeho udělal objemný ranec.

„Co myslíš s tím udělat?“ tázala se Nini.

Hezoun, vysvětloval: „Chci to někam strčit, někam do stoky,

nebo na pochybný místo, třeba někde uprostřed mostu to hodím do

Temže.“

„Kdy pak?“ ptala se Nini.

„Ihned, nemůžem přece dělat cavyky s tak kompromitujícími

hadry.“

Nini pochopila, že má pravdu, ale zůstala zděšena pomyšlením,

že Hezoun ji opustí. „Vrátíš se brzo?“

Apač se na ní podíval: „To se neví, za deset minut nebo zejtra

ráno.“

Domyslil se, že Nini má strach zůstati sama v příbytku s rakví

a mrtvou.

Ze zlomyslnosti odpovídal neurčitě.

„To ji konečně rozpálí,“ myslil si.

Nini si uvědomila city, které vířily v ohavné duši Hezounově,

byla zuřivá, byla by ho nejraději zardousila, ale úlisná jako každá

žena, dovedně potlačila své city, stavěla se opentlenou

a přemoženou.

„Hezoune,“ prosila něžným hlasem, „to není vod tebe hezký, že

mě tu necháš samotnou, že mně neslibuješ vrátit se ihned, dyť mám

strach, dyť mám zármutek –“

Hezoun vypukl ve smích: „Zármutek, no né, Nini, to se ti

povedlo. Jako co se týče toho strachu, nó, to neřikám nic. Ale to se

zařídí; esli je zapotřebí ochránce, bude tady, dobrá. Ale tyhle věci, za

ty se platí.“

Nini pochopila, že přisel okamžik, kdy Hezoun se nespokojí jen

sliby, bude musit ustoupit. Budiž, povolí mu. „Ujednáno, přiď,

Hezoune, a dostaneš vodměnu!“

Apač se ušklíbl: „Splátku!“ odsekl poručnicky.

Místo odpovědi Nini se přiblížila k Hezounovi a jejich rty se

spojily v dlouhém políbení!

*

Když Juve řekl před několika dny Michelovi, že nejčetnější lidé

v Londýně jsou nesporně policisté, nepřeháněl mnoho. Zvláště v noci

a to v londýnských čtvrtích, špatně proslulých, policejní agenti

zrovna vyrůstají, ačkoliv je obtížné opozdilým chodcům zpozorovat!

jejich přítomnost. Ale jakmile se něco podezřelého děje, policisté

odevšud přibíhají a přicházejí se přesvědčit na vlastní oči, co se zdálo

porušovat pořádek a bezpečnost.

Hezoun jako Lišák sestupoval po schodech, všecek rozechvěn

ještě něžným polibkem, který mu právě dala Nini. Apač konečně

přesvědčen, že se mu uskuteční jeho nejdražší sen, popěvoval si

radostně, přecházeje spěšně vnitřní dvorek domu. Pak proklouzl

úzkým průchodem do ulice trochu širší a pozoroval ji okamžik, než

se do ní pustil. Byla opuštěná, tichá. Hezoun postupoval s balíkem

pod paždí a hledal očima vhodné místo, aby se zbavil svého

značného břemene.

Ale Hezoun neušel ani sto kroků, když uslyšel náhle tři prudká

zahvízdnutí.

Poznal tento signál a zaklel: „Zatraceně! Eště „fizule“ mně

scházeli! Ty sou asi zvědaví, ty darebáci!“

Hezoun se vyznal. Nemýlil se: před ním se objevil kolos,

policejní nadstrážník, potom, jako by chtěli podati ruku na pomoc

svému šéfu, kdyby toho bylo zapotřebí, se všech stran se sbíhali

policisté.

Seržant pokynem ruky zastavil Hezouna: „Kam jdete?“

„Domů,“ odpověděl apač.

„Kde bydlíte?“

Hezoun udal svou adresu ve Whitechapel a hotovil se jít svou

cestou, ale seržant nebyl asi dostatečně ujištěn: „Co to nesete v tom

balíku?“

„Prádlo, starý špinavý prádlo.“

„Odkud je to prádlo?“

„Vod jednej přítelkyně, její pani umřela. Bydlí hned vedle.“

Odpovědi Hezounovy byly tak kategorické, tak přirozeně

pronášené, že seržant váhal pokračovat ve výslechu, a nechtěl

zdržovat tohoto muže v jeho cestě; konečně bylo to jeho právo

přenášeti i v tuto pozdní hodinu balíky prádla po londýnských

ulicích. Když byl okamžik váhal, má-li propustiti tohoto člověka

chování sotva podezřelého, seržant se rozhodl: „Jděte svou cestou.“

Hezoun se nedal dvakrát pobízet; už proklouzával zástupem obrů

v tmavých uniformách, kteří ho náhle obstoupili, už se radoval, že

nebude více znepokojován, když jeden muž v civilu se vztyčil před

ním.

Hezoun, zpozorovav ho, pocítil takové vzrušení, že upustil svůj

balík prádla. Tento muž, kterého právě Hezoun poznal, byl Juve!

Juve ho spatřil, Juve se mu postavil do cesty, a zdá se, že mu chtěl

zabránit v odchodu.

Hezoun neměl co dělat s francouzským policistou, obával se jen

nepřímo jeho zakročení, ale přece se jen obával! Jeho svědomí,

obtížené krádežemi a zločiny bylo bez ustání na číhané, ustavičně

rozrušeno.

Co mu mohl Juve udělat? Hezoun se neprosil o to, aby to zvěděl!

Policista pokynul seržantovi a rychlý rozhovor se rozpředl mezi

oběma muži. Juve velice nervosně naléhal: „Pane seržante, prosím

vás, zmocněte se tohoto individua, je to zločinec, ničema; musíte ho

absolutně zatknout a vyslechnout.“

„Pardon, pane,“ odpověděl seržant, „ale neznám vás, jakým

právem zakročujete?“

Juve shledával reference, řekl několik slov familiérně seržantovi,

mluvil o Shepardovi, jmenoval individuum, které chtěl zatknouti.

„To je darebák,“ řekl, „který se dopustil zločinu. Jmenuje se

Hezoun. Zavraždil detektiva Frenche.“

Juve mluvil s takovou jistotou, že seržant zdál se okamžik váhati.

Přesně v té chvíli Hezoun, kterému nic neušlo z tohoto rozhovoru,

velice ho znepokojujícího, pokusil se utéci; opustil svůj balík

a myslil jen na to, aby se zachránil útěkem. Využívaje své čilosti,

vyrazil, ale tato neobratnost se mu stala osudnou.

Tři policisté, tři herkulové, rychlejší než blesk, se na něho vrhli

a spoutali jej; jakýkoliv odpor byl nemožný. Tento pokus o útěk po

ohlášení Juvově nejvíce přesvědčil seržanta.

„Na mou věru,“ poznamenal velice logicky, „jestliže toto

individuum utíká, to jistě nemá čisté svědomí. Avšak, pane, nevím,

z jakého důvodu mám jej zatknout? Vaše údaje jsou neurčité. Nebyl

dopaden při činu!“

Juve se stával netrpělivým neústupností seržantovou. „Nebyl

přistižen při činu,“ řekl pohlížeje na balík, který Hezoun právě

odhodil, „to není jisté!“ A po chvilce ticha Juve znovu promluvil:

„Hleďte, seržante, dovedete laskavě tohoto muže na strážnici a tam

ho zadržíte na dvě hodiny. Jestliže vám v této lhůtě přinesu naprosté

důkazy, myslím, že si ho budete moci podržet definitivně.“

Obličej Juvův vyjadřoval takovou úzkost, takové přání

přesvědčiti, že seržant zaváhal.

Hezoun zatím řádil, klel, zapřísahal se, že je nevinen, že nic zlého

nevyvádí, že neví, co na něm chtějí! Ale seržant si nevšímal jeho

řádění. Pozoruje Juva, vida, s jakou jistotou tento muž o darebáku

mluvil, byl hotov ho určitě podezřívati.

„Učiním rád,“ řekl konečně, „co mi navrhujete, pane. Neboť tento

muž, se mi zdá, že skutečně má pochybné chování. Ale neznám vás.

Vy žádáte dvě hodiny, abyste mi mohl přinésti důkazy. Budete

pátrat? Jestliže přijmu vaši nabídku, slibuji vám, že vám dám na

pomoc jednoho ze svých mužů, neboť jestli se posmíváte policii,

bylo by dobře, abyste byl potrestán a to přísně.“

Juve se nervosně pohnul. Jistě se nesnažil posmívat se policii,

naopak, ale měl zapotřebí býti sám, aby uskutečnil plán, o kterém

uvažoval. Avšak jak se zbavit seržanta a hlavně policisty, který by se

mu pověsil na paty, jak se jich zbavit, aby nevzbudil jejich podezření,

aby je nepovzbudil ve víře, že je jen špatný vtipkář a následkem toho,

aby je nedohnal propustit Hezouna.

Juve, ačkoliv to chtěl ještě zatajit, neváhal více. Prokázal, že je

rovněž policistou a před překvapenýma očima seržantovýma vytáhl

svou legitimaci, nesporný důkaz své hodnosti.

„Vy jste jeden z nás!“ vzkřikl seržant, „vše je tedy v pořádku.

Dávám si schůzku s vámi za dvě hodiny na strážnici. Pak se

rozhodne, jestli toto individuum, které zatýkáte, zůstane ve vazbě,

nebo ne.“

XXV. JUVOVO VÍTĚZSTVÍ.

Dvě hodiny!

Juve měl pro sebe dvě hodiny! Sotva se odloučil od skupiny,

která odváděla Hezouna, policista skočil do taxi a nechal se odvézti

do vězení.

O co se Juve pokoušel, bylo jistě velice neobyčejné, téměř

nemožné, neboť se úplně chvěl, když v malém pokojíku, který mu

byl reservován v pavilonu před strážnicí, oblékal svou policejní

uniformu.

Jaký cíl měl na mysli tento muž? A proč nyní převlečen

s takovým spěchem horečným kvapil přes dvůr, aby se ohlásil

v kanceláři strážnice a pak aby šel do cely Toma Boba?

To proto, že Juve, vlastně policista č. 416, měj službu u vězně

Garricka a že byl již svrchovaný čas, aby zaujal své místo. Tak aspoň

by smýšlela většina lidí, kteří by viděli policistu, spěchajícího

chodbami. Ale kdo by mohl sledovat rozmluvu, která se rozpředla za

nějakou chvíli mezi ním a uvězněným, byl by poznal, že jenom

dochvilnost nepoháněla Juvovu mysl.

Garrick a Juve se pozdravili před žalářníkem téměř srdečně,

předstírajíce oba svůj obvyklý vzhled.

„Dobrý večer, Garricku,“ řekl Juve.

„Dobrý večer, pane,“ odvětil Fantomas.

Ale jakmile byli sami, chování ihned změnili. Juve nedbaje

banální zdvořilosti, cítě s úzkostí, že minuty ubíhají, prohlásil:

„Fantomasi, právě jsem pátral u vaší nešťastné přítelkyně Fany.“

„Nuže?“

„Nuže, přiznávám, že mám jakousi představu a jsem pevně

přesvědčen, že se tomu nepodivíte, když znáte prohnanost Nininu;

ale nevím ještě, jakým způsobem mohla otrávit vaši milenku. Přesto

jsem vypátral něco neobyčejného, ohromujícího. Když jsem vycházel

od Fany, potkal jsem Hezouna, apače Hezouna, kterého jsem

provisorně poručil zatknouti.“

Fantomas zdál se hluboce zmaten: „Vy jste zatkl Hezouna? Proč,

Juve?“

„Utíkal a odnášel balík prádla.“

„Balík prádla?“

Fantomas opakoval poslední slova policistova váhavě, zhrouceně.

Juve se nemýlil. Nechápal ještě přesně důležitost balíku, ale

nepochyboval, že tato zpráva pomůže Fantomasovi, aby objevil

pravdu, aby lupič pravdu uhodl. Jistě ji uhodne! Fantomas však

zbledlý, skleslý, zdál se obětí velikého zmatku. Váhal promluviti,

pak se ale náhle prudce otázal: „Nuže, co ode mne očekáváte, Juve?“

„Vysvětlení, Fantomasi! Řekl jste mi, abych vás pomstil za Fany.

Jsem přesvědčen, že nyní máte prostředek mi v tom pomoci. Dal

jsem na strážnici zadržeti Hezouna, dříve než jsem zatčení hlásil

coronerovi; učinil jsem tak jako policista. Chtěl jsem s vámi

promluvit, abychom se dohovořili. Hleďte, řekněte mi přímo,

Fantomasi. Máte ponětí, jak Nini a Hezoun, poněvadž oba jsou určitě

spolčeni, mohli otrávit Fany?“

Nové váhání se obráželo na obličeji Juvově. Lupič odpíral

pomoci Juvovi. Ale přesto se rychle rozhodl: „Juve, kdyby neběželo

o pomstu za Fany, nepomohl bych vám vůbec. Ale oni ji zabili, ji,

nevinnou, ji, mou zbožňovanou milenku! Jestliže se jí zmocnili, já

vyhlašuji za to válku! Budiž! Nechť nezůstane bez trestu toto

vítězství nade mnou! Vy chcete vysvětlení tohoto zločinu? Tu je!

Nikdo nechápe, jak Fany mohla být otrávena. Řeknu vám to, protože

vím, co kdysi provedl Fantomas sám.“

Juve při zvláštním prohlášení svého protivníka, musil se téměř

opříti o židli, tak veliké bylo jeho vzrušení.

„Juve,“ pokračoval Fantomas, „kdysi při zabíjení, nebo lépe

řečeno, umrtvování jedem toho, koho se chtěli zbavit, upotřebili pro

to jen poprášení prostěradel své budoucí oběti arsenikovým práškem.

Tento prášek póry kůže vniká pomalu do organismu. Oběť,

odsouzená Fantomasem, zemře a nikdo nezví nikdy proč. Juve, něco

mi praví, že právě tak otrávili nešťastnou Fany Lemercierovou.

Věříte-li mi, dejte analysovati prostěradla, v nichž naposledy

vydechla nešťastná žena!“

Juve, prudce oddychuje, nemohl skorém ztišit; své vzrušení.

Oněměl hrůzou a pil doslovně řeč ze rtů svého protivníka. A náhle

závoj záhady se roztrhl. Pochopil, že strašlivá machinace, jejíž obětí

se stala Fany, musila býti připravena tak, jak říkal Fantomas!

Fantomas, lépe než kdo jiný, znal všechny způsoby vraždění! Ach,

rozhodně byl to úctyhodný protivník, nebyl to jen nepolapitelný

Fantomas, byl to prese vše genius zločinu! Juve se nyní vzchopil.

Tiše děkoval svému nesmiřitelnému protivníku: „Pochopil jsem,

Fantomasi! Budete pomstěn.“

A jako by litoval, že děkuje za zatčení apačovo jen Fantomasovi,

Juve spěšně dodal: „Hezoun je rovněž vrahem detektiva Frenche,

jsem tím jist, mám důkazy.“

„Důkazy? Jste si jist tím, co tvrdíte, Juve?“

„Ano, jist.“

Juve vyndal ze své náprsní kapsy dokumenty, které vzal u Nini

Guinonové, fotografie zachycené Frenchem, předtím už ukradené

u fotografa Sigissimonse černochem Jobem, společníkem bandy. Na

těchto fotografiích, které Fantomas úzkostně prohlížel, se objevila

vedle lady Belthamové charakteristická silueta apače Hezouna.

A právě toto sousedství přesvědčilo Juva, že Hezoun je vrahem

Juvovým. Dedukce Juvovy nestudoval Fantomas dlouho.

„Máte pravdu!“ řekl jen, „Juve, jste velice silný, téměř tak silný

jako já! Blahopřeji vám k tak inteligentnímu způsobu, jakým jste

vedl toto pátrání. Podařilo se vám odhaliti vinníka, vraha Frenchova.

Ještě jednou podivuji se vám.“

Ale Juve nedbal na tyto úsměšky. „Stačí!“ přerušil Fantomase,

„jsem nyní ozbrojen, abych definitivně vyřídil proces Hezounův.

Opouštím vás.“

Juve chtěl skutečně vyjiti z cely, aby pospíšil na strážnici. Vtom

ho Fantomas zadržel.

„Ještě okamžik! Zapomínáte, Juve, na naši úmluvu! Právě jsem

vám usnadnil úlohu a pomohl vám vstrčit za závoru ohavného

vražedníka, ostatně se nehněvám, že bude zatčen. Potřebuji ale

výměnou též nějaké služby. Vy jste mi slíbil, že najdete lady

Belthamovou, a vy jste to neučinil.“

„Ještě ne,“ řekl Juve, „ale brzy –“

„Chci víc než to!“ odvětil Fantomas. „Až najdete lady

Belthamovou, Juve, musíte ji přivésti sem! Neznepokojujte se

o povolení, sám se postarám, abych je dostal pomocí svých kolegů.

Až lady Belthamová bude zde, my se rozhodneme, ona a já, poslyšte,

Juve, ona a já, jestli by se měla rozhodnout prohlásiti, že je paní

Garricková nebo ne…“

Juve se neodvažoval slíbiti. Spoléhal, že určitě najde lady

Belthamovou v nejkratší lhůtě, ale mohl přislíbiti, že ji převede

k jejímu milenci? Měl spojiti oba lupiče? To znamenalo zaručiti

svobodu jednomu a beztrestnost druhému! Neboť zajisté, přál-li si

Fantomas viděti lady Belthamovou ve vězení, pak musil mít důvod,

hrozný účel. Juve váhal.

Ale Fantomas posledními slovy zahnal jeho obavy a přiměl ho

k rozhodnutí: „Juve, přivedete-li sem lady Belthamovou, dopřejete-li

mi rozhovoru s ní, je to jediná vyhlídka pro vás, abyste nalezl

Fandora. Rozhodl jste se?“

Fantomas kladl podmínku. Juve svolil sklopiv hlavu: „Ujednáno,

přivedu lady Belthamovou.“

A Juve pochopil, že bude nástrojem, který pomůže dokázati

Fantomasovu nevinu a zjednati mu svobodu. Zajisté, že Fantomas

nebude váhat a rozhodne, aby lady Belthamová se přihlásila, že je

paní Garricková. Všechny obžaloby by tím padly, a ohavník zároveň

nevinen i uvězněn, bude propuštěn na svobodu. To bylo nesporné,

zřejmé.

„Dobrá, budiž!“ řekl si Juve, „aspoň nebude Fantomas odsouzen

pod jménem Garrick. Přijímám vyzvání; Garrick bude osvobozen,

očištěn, Tom Bob nabude ještě více důležitosti a já mu budu v patách

a poradím si již, jak ho odmaskovat.“

Juve spěšně běžel, aby se převlékl do civilu, pak zavolav na

povoz jedoucí kolem vězení nechal se dovézti jak nejrychleji bylo

možno na policii, kde ho čekal seržant, který zatkl Hezouna.

„Eště jednu sklenici! Bah! noc v lapáku, to se hezky řekne,

zvlášť, když můžeš pít, ne, člověče! Hele, ty nerozumíš ani slovo co

ti povídám, ale to je mi fuk. Mám, abych tak řek, chuť žvanit a když

sem na mol, musím se vymluvit, to je už v mý povaze!“

Hezoun dělal ďábelský rámus na strážnici, kde ho zavřeli. Po

několika okamžicích ochabnutí se vzchopil; jeho bezstarostná

a výsměšná povaha se vzpružila pomocí šťavnaté láhve ginu,

o kterou se s ním rozdělil jeho společník v cele. Pak viděl svou

existenci značně lepší pod tímto zorným úhlem. A zvláště ho bavilo

pomyšlení, že Nini Guinonová jistě je hrozně znepokojena, že se

nevrací; jistě se obává, aby ho nestihla zlá nehoda, ale hlavně se bojí,

že bude musit ztráviti noc úplně sama mezi prázdnou rakví

a mrtvolou Fany Lemercierové.

Cela, kam dali Hezouna, měla již obyvatele; člověka s tváří

dobrou, který napolo spal, ale probudil se rámusem nového

příchozího. Oba chlapíci bratrsky se pozdravili láhví ginu. Zatím co

Hezoun hltal značnou dávku, jeho společník předstíral, že pije. Čím

více se Hezoun opíjel, tím více ho chlapík pozoroval a tu a tam se

účastnil rozhovoru. Dal se nesmyslně do hovoru o krádežích,

zločinech, vraždách!

„Já,“ prohlásil, „já už sem pověsil dva břicháče v životě a ručím

ti, že to byla pěkná práce.“

„Já,“ chlubně začal Hezoun, „já udělal něco lepšího –“

V tom okamžiku strážníci uvedli třetí osobu do cely obou pijáků.

Kdokoliv chladnokrevný byl by dobře poznal, že pod lněnou parukou

a hustým vousem se skrývá charakteristická fysiognomie Juvova, ale

Hezoun byl příliš opilý, než aby poznal inspektora bezpečnosti, který

přede dvěma hodinami přiměl policisty, aby ho zatkli.

Juve předstíral, že je žebrákem, sebraným pro potulku. Pozdravil

přátelsky společnost, avšak pokynul společníku Hezounovu, který

byl též policejním agentem.

„Jen pokračujte,“ řekl, „nevyrušujte se k vůli mně.“

A Juve předstíral, že si stele k spánku. První společník Hezounův

pokračoval v zábavě.

„Hm! viní tě, žes voddělal detektiva Frenche, ale pochybuju! Ty

na to nevypadáš!“

Hezoun vyskočil po této urážce: „Ze na to nevypadám! No to si

se na mně eště nepodíval. Víš ty, že nemám srdce v kalhotech a mlhu

ve voku, když mám někoho v pácu. Vzal sem si na mušku toho

Frenche. Dvakrát nebo třikrát mě skoupá] pro pitomost! A tak když

Nini Guinonová řekla: „Bylo by záhodno toho člověka

vodkrouhnout,“ neváhal sem se přeplavit, abych ho hodil rybičkám

k vobědu. Ach, nebylo to dlouhý, udělal skok s lodi do tý velký

kaluže –“

Společník Hezounův zdál se ještě nevěřícím.

„Hlouposti, chlubný plíce.“

Hezoun pil pořád a čím dál tím víc se opíjel. Vzkřikl: „A nač?

Copak mám vobličej jako panák? Hodit člověka do vody, to nic není,

novorozeně by ti to zaranžovalo! Ostatně udělali sme lepší práci, já

a Nini!“

Juve, který až dosud předstíral, že spí, zvolna se protáhl, jako by

se probouzel. Uvědomil si, že musí pochybovat o všech ujišťováních

apačových, aby povzbudil jeho ješitnost. Chytil za slovo apače:

„Lepší práci? To bych rád věděl! Jesli bys vůbec se na někoho

zmoh.“

To bylo příliš! Hezoun podrážděný, zpitý a stále chlubnější,

vyprávěl s dokonalou neprozřetelností vše, co věděl. S počátku

vyprázdnil láhev, potom mazlavým hlasem zamotávaje se do vět

příliš dlouhých, míchaje franštinu s angličtinou, pohrávaje si se slovy

těžko vyslovitelnými, vyprávěl s hanebnými podrobnostmi

o strašlivém zločinu, o zdlouhavém otravování nešťastné Fany

Lemercierové, o zločinu, jehož větší díl si sám připisoval, ale jehož

hlavním původcem ve skutečnosti byla Nini Guinonová. Juve

s velkou pozorností naslouchal důležitému vyznání Hezounovu. Ale

přec mu dal ještě tuto otázku: „Ale proč ste voddělali Fany

Lemercierovou? Copak ti překážela nebo vadila Nini Guinonové?“

Hezoun se tajemně zatvářil: „To sou věci, kerým nemůžeš

rozumět, věci komplikovaný. Ale můžu ti říct, že Nini Guinonová

zabila Fany jen pro toho umouněnce. Nějaká ženská napsala tý

Lemercierový, že jí vrátí jejího kluka. Ale ten kluk Lemercierový,

ten Daniel, jak bych to řek, to byl vod smrti dítěte Nini jeho

nástupce, nahrazoval malýho Jacka. Ale nestojí za to, abych ti

vysvětloval, ty nemůžeš rozumět a ten druhej taky ne.“

Co říkal Hezoun bylo správné se zřetelem k policejnímu

agentovi, který měl za úkol pátrat. Nerozuměl skutečně této

zamotané historii, ale Juve ji pochopil velice dobře, a podivuhodně

se vyjasnilo v jeho mysli. Na mou čest, věc byla jasná. „Ta ženská,

která chtěla vrátit Fany Lemercierové její dítě, nemohl být nikdo

jiný, než ona záhadná bytost, která před několika dny odňala Nini

Guinonové malého Daniela, jehož bídná manželka lorda Duncana

vydávala za svého syna Jacka.

Juve pociťoval značné vzrušení, poněvadž poznal, že klíč

k záhadě je nyní v jeho rukou.

„Ta ženská,“ opakoval Hezoun hlasem čím dále tím tápavějším,

„ta ženská z Willesden dohřála Nini. A to mě moc těšilo!“

„Ta ženská z Willesden“ – tu je již určení čtvrti, kde bydlí ta

žena, myslil si Juve. A pro všechno se ujistil, schválně špatně

vyslovuje: „Ta co bydlí ve Wilbur street né, Hezoune?“

Hezoun záporně zakýval hlavou. Ale chycen do léčky, kterou mu

nastražil Juve, naivně odpověděl: „Ne tak daleko, vidím, že nevíš nic

z tý historie. Ta ženská z Willesden nebydlí ve Wilbur street, ale

naopak v Rosendal avenue. Kdybys znal tu čtvrt, je to poslední dům

před železničním mostem.“

Juve si vtiskl pevně v paměť toto cenné poučení a snažil se

zůstati nehybným. Ve skutečnosti pociťoval obrovskou radost;

rozhodně jeho pátrání šlo dobře. Nejen, že právě zatkl Hezouna, že

odhalil hrozný zločin Nini Guinonové, ale ještě byl přesvědčen, že

dáma z Willesden, která měla u sebe dítě Fany Lemercierové,

nemohla být než sama lady Belthamová!

Svítání se šeřilo a Hezoun ještě mluvil. Ale zvolna výpary

opilství zatěžovaly jeho ducha. S jazykem vysušeným, s hrdlem

pálícím, s víčky těžkými Hezoun se svalil na zem a usnul hluboce.

Jeho společníci se zvedli, vyšli z cely, kterou jim tiše otevřel

strážník.

A zatím co Juve dlouho hovořil se seržantem, inspektor, ztrávivší

celou noc ve společnosti Hezounově, aby rozhovořil vězně, počal

svůj raport, který byl pro apače naprostým odsouzením!

XXVI. SPRAVEDLNOST A SPOLUVINA!

Vlaky Northwestern Railway, které vyjíždějí z Euston Station

v Londýně, aby dojely do Skotska, projíždějí městský obvod

malebně oživený hezkými vilkami, obklopenými velkými stromy;

pak vjíždějí do zeleného kraje. Tato krajina na sever od Londýna je

trochu nerovná a vlaky často projíždějí tunely.

V 10 minutách vlak, který se ještě zplna nerozjel, značně

zpomaluje rychlost, pak se zastavuje u nástupiště prostorného

nádraží, obyčejně mlčelivého a opuštěného, jehož jméno se těžko

hledá na zdi uprostřed nesčetných barevných návěští. Je to Willesden

Junction, nádraží spojující severní trať s jinými traťmi společnosti,

a tak určité vlaky mohou dostihnouti hlavního města Anglie, aniž

vniknou dovnitř Londýna. Všecky vlaky i ty nejrychlejší, které jezdí

oběma směry, zastavují se ve Willesden Junction.

Když vlaky, jedoucí na sever Anglie, se zvolna rozjíždějí, jako

všechny vlaky anglické, známé svou klidností pohybu, cestovatel,

pohlížející na krajinu velikými okny oddělení, vidí za stanicí hezké

panorama městského obvodu a usměvavou krajinu, která se pozvolna

stává vážnější a přeměňuje se v opravdový venkov, velice přísně

selský a malebný.

Čtvrť Willesden je naprosto klidná a tichá. Bydlí v ní bodří klidní

měšťané. Ticho naprosté se tu rozprostírá od prvních hodin svítání

a sotva noc nastane, všechno uléhá; většina příbytků zhasíná světla.

Jednou širokou třídou v této poklidné čtvrti, kráčela s horečným

spěchem nějaká žena, zahalená do temného pláště. Zdálo se, že

špatně zná končinu, kterou procházela. Poněvadž bylo již tma,

studovala pomocí svitu elektrických lamp na křižovatkách nápisy,

označující jméno ulic. Bylo to toho večera, nebo lépe řečeno noci,

kdv den předtím Juve zatkl apače Hezouna, zatím co Nini

Guinonová, jsouc beze zpráv o svém společníku, zůstala sama až do

rána v bytě, kde odpočívala vedle rakve mrtvola Fany Lemercierové.

Bloudící žena se vydala do ulice Rosendal. Zřejmě tam chtěla

dojít; poznala tuto cestu, neboť nyní přes temnotu, kráčela vpřed

mnohem jistěji.

Když došla až na konec třídy, žena se zastavila u posledního

domu a třesoucí se rukou stiskla zvonek u zahradních dveří. Když

dvakrát zazvonila, mříž se rozevřela automaticky. Návštěvnice volně

vstoupila dovnitř. Postřehla v pozadí parku temnou masu; byl to

dům, ke kterému zamířila. Cestami posypanými chřestícím pískem

blížila se k budově. Zahrada byla prázdná, nic jiného se neozývalo,

než trhaný, nervosní krok ženin. Prostranství před domem, ke

kterému kráčela, bylo slabě ale malebně osvětleno stříbrným

paprskem měsíce, obrážejícím se v měděných deskách, pokrývajících

poslední stupeň schodiště před vchodem. Veliké stromy s obou stran

aleje chvěly se, něžně šelestíce, ve vlahém větru.

Návštěvnice došla. Rukou v jemné rukavičce třikrát zaklepala na

dveře, které se za několik okamžiků pootevřely; vnitřek domu nebyl

osvětlen. Nějaký hlas ve stínu zašeptal toto prosté slovo:

„Daniel.“

A příchozí odpověděla hlasem ne dosti pevným:

„Fany.“

Dveře, které se jen pootevřely, rozevřely se úplně a hlas uvnitř se

znovu ozval: „Vstupte, paní.“

Návštěvnice uposlechla, dveře se za ní zavřely. Příchozí cítila, že

ji někdo vzal za ruku a vedl ji po hmatu. Jiné dveře zapraštěly

a návštěvnici se zdálo, jako by přecházela z vestibulu vykládaného

mosaikou do jiné světnice, jejíž podlahu pokrýval koberec.

Tolik tajemnosti ženu znepokojilo a nemohla se zdržeti

polohlasné poznámky: „Jaká tma, proč tu nerozsvítíte?“

Záhadná osoba, která tak tajemně uváděla dovnitř příchozí,

zaslechla přece tato slova, protože za okamžik na to bylo slyšeti

suché stisknutí elektrického vypínače a světnice se osvětlila.

V anglickém saloně, koketně zařízeném světlým nábytkem,

elegantních tvarů, byly dvě ženy a pohlížely na sebe. Avšak ta, která

otvírala příchozí, vykřikla zděšeně:

„Nini Guinonová!“

Nini Guinonová skutečně přišla do osamělého domu v Rosendal-

avenue. Též ona byla překvapena.

„Ale kdo jste vy?“ ptala se osoby, jež ji poznala. Nini Guinonová

viděla před sebou velkou ženu, mladou, elegantní a jemnou, jejíž

bohaté plavé vlasy měly třpytivé záblesky tekutého zlata. Tato žena

měla postavu majestátní, podivuhodnou; instinktivně by každý byl

v pokušení říci, že má chování skutečně královské! Tyto tahy, tyto

pohyby! Nini Guinonová domnívala se je poznávati! Znala tento

obličej. Hloubala ve své paměti a náhlé světlo vniklo do její mysli.

„Paní Garricková, vy jste paní Garricková!“ vzkřikla. Vznešená

dáma se nezalekla, ale nepostřehnutelné zachvění ujistilo Nini

Guinonovou v jejím předpokladu. Osoba, kterou právě jmenovala,

nebyla nijak spokojena, že byla poznána. Paní Garricková, byla-li to

vůbec ona, to nepopírala. Ale ptala se Nini netrpělivě: „Proč jste zde?

Jak to, že vás tu nalézám, když očekávám Fany Lemercierovou?

Nini Guinonová se pokrytecky zatvářila, předstírajíc zoufalství:

„Fany Lemercierová, paní, již nežije. Zemřela včera. Nařídila mi,

abych ji u vás zastoupila.“

Paní Garricková – nebo aspoň tato žena, v které Nini Guinonová

poznávala manželku zubního lékaře z Putney, poněvadž se

neobyčejně podobala portrétům uveřejněným v novinách – se

ironicky usmála a hlasem, chvějícím se opovržením, oslovila Nini;

„Nini Guinonová, vy jste ohava! Jestliže Fany Lemercierová

zemřela, pak jenom vy jste ji zabila. Ach! byla jsem příliš pozdě

zpravena, měla jsem jednati dřív.“

Nini Guinonová sešpičatěla rty a sevřela pěsti.

Snad tato hrozná žena litovala své odvahy, snad nyní, když byla

odhalena, demaskována, měla strach že upadla v nastraženou léčku

nějakého obávaného protivníka, nějakého jemného právníka. Nini

Guinonová přece se odvážila říci: „Jdu pro dítě Fany Lemercierové.“

Učinila několik kroků k sousední jizbě, kde uviděla dítě nešťastně

zesnulé; spalo na lenošce. Ale její společnice se vrhla před ní

a zastoupila jí cestu:

„Nini Guinonová, je dost na tom, že jste ukradla Daniela již

jednou, tento ohavný lup neprovedete po druhé.“

Nini strašlivě zbledla. Tato žena věděla vše, kdo to jen byl?

A vtom Nini se náhle rozpomněla. Poslední slova vznešené

plavovlase ženy ji sama pomohla orientovati se v úvahách. Náhle si

vzpomněla na záhadnou siluetu, která se čím dále tím více

vyjasňovala. Byla to silueta osoby, která před 14 dny jedné noci,

když Nini opilá whiskou odpočívala na svém lůžku, přišla jí odníti

malého Daniela, jehož vydávala Nini za lacka. Ztrácejíc vládu nad

sebou, vražednice Fany Lemercierové pohrozila své společnici:

„Ach! už vím! Vím všecko! To vy jste vzala Jacka, to vy jste mi

ukradla mého syna! Vraťte mi jej! Paní, co jste s ním učinila?“

Vznešená dáma se nepolekala hrozbami Nini Guinonové.

„Nuže ano,“ přiznávala, „jsem to já. Já jsem vzala Daniela vám,

Nini Guinonová, neboť vím též, že malý Jack je mrtev, a že jste

Daniela vydávala za něho, abyste oklamala svého manžela.“

„Bídnice!“ zaklela Nini, spěchajíc k dámě, „vy mě zničíte!“

Ta, kterou Nini nazvala snad správně paní Garrickovou,

neucouvla, a dívajíc se pevně a pohrdavě na pouliční holku, pravila:

„To je možné, že vás zničím, ale vy toho zasluhujete.“

„Dítě, chci dítě!“ vzdorovitě žádala Nini.

„Marně,“ odpověděla její protivnice, „vy ho nedostanete.

A kdybyste je i měla, nic by vám to nepomohlo! Lord Duncan je

zpraven o hrozné situaci, do které jste ho uvrhla.“

„Zpraven!“ zařvala Nini, „a kým?“

„Zpraven mnou!“

Tato slova zazněla jako hrany. Pak nastalo ticho.

Ale náhle společnice Ninina hrůzou vykřikla. Nini oklamala její

bdělost. S rychlostí blesku vrhla se do sousední světnice, kde spal

malý Daniel! Byla ozbrojena dýkou. V nejprudším záchvatu zlosti se

vrhla na dítě a strašným mávnutím mu proťala hruď touto zbraní.

Daniel ani nevzdechl, ale proud rudé krve vytryskl z jeho rány; náhle

mu rty pobledly. „Vy ste mi ho nechtěla vrátit,“ zařvala Nini, „ani

váš teda nebude!“

Nini nedokončila. Zazněl výstřel. Bídnice se zhroutila na podlahu

vzkřiknuvši bolestí. Její společnice, svrchovaně zhnusena touto

vraždou, vystřelila na ni revolverem. Na měkkém koberci salonu

mísila se nyní krev Ninina s nevinnou krví oběti, kterou bídnice

zavraždila, aby ukojila svou šílenou zběsilost.

Při pohledu na tyto dvě mrtvoly plavovlasá žena zbledla a téměř

klesla, pohlížejíc na toto tragické divadlo! V několika okamžicích

dvě bytosti nalezly smrt! Tento elegantní, rozkošný salon stal se

náhle scénou nejhroznějšího krveprolití.

Vznešená dáma se opřela o veřeje dveří; cítila, že nohy pod ní

klesají.

„Co to jen učinila,“ šeptala, „co to ta nešťastnice udělala?“

A pak ještě zaúpěla: „A já, co jsem to učinila!“

„Vy jste vykonala spravedlivou věc, paní,“ ozval se vážný hlas.

Vražednice se obrátila a tentokrát při pohledu na osobnost, která

se zjevila před ní, zůstala němou zděšením, hrůzou!

Nový příchozí na ni klidně pohlížel se zkříženými pažemi.

Plavovlasá žena klesla na kolena: „Juve, to jste vy! Juve, jak to,

že jste zde?“

Byl to skutečně Juve. Policista hleděl upřeně na nešťastnici,

zhroucenou nejmocnějším vzrušením. Konečně zvolna promluvil:

„Jsem to já, Juve. Vy mě poznáváte, lady Belthamová?“

Ale policista si náhle pospíšil; stiskl nervosně zápěstí tragické

ženy. Tato žena se svrchovaným úsilím uchopila revolver, kterým

před chvíli zastřelila Nini jako psa, a její chvějící se ruka zamířila na

její vlastní čelo.

„Co to chcete dělat?“ ptal se Juve.

Nešťastnice namáhavě odpovídala: „Chci se zabít, chci udělat

všemu konec, vše je ztraceno.“

Juve však nešťastnici odzbrojil, přinutil ji, aby povstala a opustila

místnost, kde odpočívaly příšerné mrtvoly; dovedl ji k nízké lenošce

v sousedním saloně.

„Lady Belthamová, utište se! To, co jste učinila, bylo dobré!

Uklidněte se, nepřicházím jako nepřítel.“

Lady Belthamová položila ruku na své čelo; její nádherné oči se

zavřely, otevřely a znovu zavřely jako oči člověka před přízrakem.

Nešťastnice prošla v několika okamžicích tak hroznými událostmi,

že stěží srovnávala své myšlenky. Konečně se svrchovaným úsilím

a jako by zásvit naděje se vynořil v její duši, ptala se, přichycujíc se

jeho posledních slov: „Vy nepřicházíte jako nepřítel? Co tedy

chcete?“

Zdálo se, že odpověď je těžká, snad trapná. Juve skutečně váhal

a pak přiznával: „Přicházím, paní, vyjednávat.“

Lady Belthamová se ovládla. Avšak klid, který jí Juve

doporučoval, byl ještě pln záhady. Setrvávala na svém: „Vyjednávat

a za koho?“

Očekávajíc odpověď, lady Belthamová prudce oddychovala.

Zdálo se, že vznešená dáma je vyděšena hrůzou a úzkostí.

Ale Juve prohlásil svým umírněným, klidným hlasem:

„Přicházím, paní, vyjednávat za Fantomase.“

Toto prohlášení bylo tak neočekávané, že lady Belthamová

myslila, že omdlí. Opakovala, nechápajíc: „Za Fantomase?“ Přes to

pokračovala: „A vy, pane, vy, Juve, přicházíte od Fantomase?“

Policista sklopil oči: „Ano, paní, a šetřím vás jedině proto, že chci

zachránit někoho, koho Fantomas zašantročil, ale koho slíbil nalézti,

jestliže já naleznu vás.“

„Kdo je ten někdo?“ ptala se lady Belthamová. Juve přiznával:

„Je to bytost, kterou miluji ze všech nejvíc, je to ten, koho jsem vždy

pokládal za nejhodnějšího a nejušlechtilejšího ze svých přátel; miluji

ho jako syna. Je to Fandor!“

Lady Belthamová se zvedla a pohlížela na policistu

s horečnatýma očima: „Je to možno? Fantomas že zašantročil

Fandora? On vám slíbil, že vám ho vydá, jestliže mne naleznete?“

Juve se uklonil: „Tak jest, paní.“

„Můj Bože, můj Bože!“ vzkřikla lady Belthamová. „Poslední

hodina udeřila. Fantomas dosáhne konečně svého cíle? Je tedy konec

jeho zločinům?“

Tato řeč překvapila Juva. Lady Belthamová před ním právě

nahlas myslila, jako by sama odpovídala na otázky a problémy, které

ji svrchovaně zajímaly.

„Co tím chcete říci?“ ptal se. „Co znamená tato řeč? Mluvte,

mluvte!“

Lady Belthamová byla příliš vzrušena, než aby mohla vzdorovati

únavě fysické a morální, která ji již hodinu přemáhala. Klesla na

pohovku, ke které ji před chvílí dovedl Juve.

„Nemohu více,“ prohlásila zmírajícím hlasem.

Ale Juve podal lady Belthamové sklenici vody: „Občerstvěte se,

paní, a mluvte!“

Lady pravila: „Řeknu vám vše. Fantomas má ve svém životě

tajemství, veliké tajemství, skutek nebo spíše bytost, jejíž zakročení

jednoho dne úplně zjinačí jeho existenci. Kdy zazní hodina

rehabilitace? Nevím, ale tu mi oznamujete zajetí Fandora, Fandora

žijícího, Fandora jako rukojmí. Od této chvíle vím, že očekávaná

hodina, kdy tajemství Fantomasovo bude odhaleno, je docela

blízká!“

„Ale,“ prosil Juve, „jest-li víte, paní, kde je Fandor, řekněte mi

kde je?“

Lady Belthamová potřásla hlavou a zoufale tiskla ruce: „Nevím,

nevím a přece, abych ho zachránila, nás zachránila, musím to vědět!“

Juve se přiblížil k lady Belthamové: „Fantomas vám to řekne!“

„Fantomas,“ zaúpěla lady, „ale vždyť ho nemohu navštívit,

nesmím ho už potkat.“

„Vy ho uvidíte,“ ujišťoval Juve.

Tentokráte se lady bránila: „Znovu uvidět Fantomase, uvidět

člověka, který mě hanebně oklamal, člověka, který mě zranil až do

hloubi srdce, který ztrýzmil mou duši, člověka, který měl milenku!

Uvidět Fantomase, milence Fany Lemercierové, nikdy!“

Juve naléhal: „Vy ho uvidíte, paní, musí to být.“

Oči lady Belthamové zajiskřily; vznešená dáma byla nádherná.

V náruživé vzpouře celé její nádherné tělo se chvělo opovržením při

myšlence, že bude musit znovu jít se pokořit, prosit, žádat o rozkazy

od svého milence, od toho, kterého tolik milovala, který byl jejím

zrádcem a kletbou!

Ale lady Belthamová si též uvědomila, že byla chycena v hroznou

slepou uličku, a odepře-li uposlechnouti Juva, jistě se Juve pomstí.

A pak se její oči naplnily slzami, neboť prese vše, lady Belthamová

milovala ještě stále Fantomase. Chvěla se, zatím co pot úzkosti se

perlil na jejím čele.

Juve jí připomněl: „Nesmíte váhat, paní, musíte jednat, neboť

zítra v tuto hodinu bude Garrick pověšen!“

Lady se vzchopila. Ano, bylo nemožným, aby nechala zemříti

svého milence, musila ho zachránit, zachránit ho všemi silami. Nyní

tedy se stala resolutní, její vášeň zvítězila nad její žárlivostí. A pak

Fany Lemercierová byla mrtvá. Rozhodně bůh lásky byl lady

Belthamové přízniv.

Vznešená dáma však přímo a kategoricky vysvětlovala Juvovi:

„Žádnou postranní myšlenku, žádné pochybnosti. Máte mé slovo,

pane, a já vás budu následovat, uposlechnu. Ale vy víte, jaké jsou

následky návštěvy Fantomase, a to může následovati z přítomnosti té

ženy, kterou pokládají za paní Garrickovou?“

Juve potřásl hlavou: „Vím, paní; objevíte-li se, tím osvobodíte

Garricka od zločinu, který je mu přičítán.

Lady tvrdila: „Garrick bude osvobozen, Fantomas vyjde

z vězení.“

„Za tuto cenu,“ řekl Juve, „kupuji svobodu Fandorovu.“

„Ale,“ pokračovala lady, „bude-li Garrick osvobozen, co se stane

s Fantomasem?“

Juve upřímně prohlásil: „Nic jsem neslíbil. Zápas se znovu počne

jako nikdy. To je úmluva, kompromis, na který přistupujeme. Buďte

ujištěna, že dohlédnu, aby Fantomas držel své slovo!“

„A on přijímá tyto podmínky?“

„Přijímá je, paní!“

Lady Belthamová vstala. Její obličej nyní vyjadřoval chladný

klid, v jejích tazích se zračilo pevné rozhodnutí: „Vy věříte slovu

Fantomasovu, svolujete uvěřit i slovu lady Belthamové?“

„Svoluji.“

„Pane Juve, řekněte mi, «o mám dělat, uposlechnu vás. Kdy

odjedeme?“

Záclonami, špatně shrnutými, pronikalo svítání.

Juve se podíval na své hodinky. „Máme ještě tři hodiny, ke konci

těchto tří hodin vy půjdete se mnou, paní, do věznice v Pentoville.

Vy prohlásíte, že se jmenujete paní Garricková!“

*

K sedmé hodině ranní Juve s tahy skleslými, unavenými, jako

člověk, který právě ztrávil celou noc v hrozných snech, nebo

prožitím nejintensivnějších vzrušení, objevil se ve spisovně vězení.

Nadstrážník ho spatřil: „Ach, to jste vy, č. 416, vy přicházíte

brzy. Myslil jsem, že vaše služba začíná až v 9 hodin. He, he, tu je

váš poslední den hlídky. Zítra Garricka pověsí, a za čtyřiadvacet

hodin jeho mrtvola už bude vychladlá.“

„To se neví,“ záhadně pronesl policista, kterého ve vězení znali

jen pod číslem 416.

Juve pokračoval: „Připusťme, že se stane něco nepředvídaného.

Na př., že paní Garricková pomýšlí na to, aby se dostavila k soudu.

To by snad postačilo dokázat, že její muž ji nezavraždil.“

„Paní Garricková, paní Garricková, skutečně, to by nebylo tak

zrovna obyčejné. Ale myslím spíš, že se tak nestane. A pak víte, že

už dva dny je něco nového.“

„Opravdu,“ řekl Juve, „copak to je?“

Strážník pozvedl hlas: „Je nového to, že paní Garricková není

paní Garricková –“

Juva zachvátilo chvění. Co znamená prohlášení tohoto muže?

Strážník se náhle zarazil. Ale Juve chtěl být zpraven. Někdo, kdo

zaslechl zvuk jeho hlasu, ho zavolal, pootvíraje dveře sousední

kanceláře. Byl to Shepard.

„Policisto č. 416,“ řekl Shepard, „poněvadž jste přišel, pojďte

s námi.“

Juve byl odveden do světnice, kam ho volal Shepard, a kde byl již

úředník, pan Tilping, coroner, který měl za úkol vésti proces

Garrickův. Juve pozdravil a čekal, až se ho budou tázat.

Aniž si však všímali jeho přítomnosti, coroner pokračoval

v rozmluvě s Shepardem. Úředník držel v ruce několik fotografií na

které nemohl Juve hledět bez mocného vzrušení. Byly to portréty

lady Belthamové.

Coroner prohlásil: „Sheparde, musíme ji zatknout co nejdřív.

Tato žena, jak nás ujišťují, se skrývá v Anglii, je naší povinností

provést její zatčení.“

Shepard pokyvoval hlavou: „Můžete být ujištěn, pane coronere,

že učiníme vše možné, abychom se zmocnili lady Belthamové, což

nám vysvětlí, proč milenka Fantomasova dala zavraždit Frenche,

a proč chtěla se vydávat za zesnulou ženu odsouzeného Garricka.“

Juve se ani nepohnul, ale naslouchaje déle této rozmluvě, dověděl

se, že totožnost lady Belthamové byla odhalena. Jeho neklid se

vzmáhal. Co se stalo? A jest-li poznají, že paní Garricková a lady

Belthamová je jedna a táž osoba, pak jistě postřehnou, že veliký

lupič, držený ve vězení pod jménem Garrick není nikdo jiný, než

Fantomas!

Neobyčejná věc! Juve, který by se byl jistě radoval před nějakým

časem z tohoto rozřešení, nyní se ho obával, neboť řekl sám sobě:

„Bude-li Fantomas demaskován, lady Belthamová zatčena, to

znamená jistý trest pro oba vinníky, ale je to určitá ztráta Fandora,

neboť lupiči, přesvědčeni, že já jsem je zradil, odeprou navždy mi

dodržeti své sliby a říci mi, co se stalo s mým nešťastným přítelem.“

Juve vřel netrpělivostí, přes klidné chování, které předstíral. Bylo

hrozné pomyšlení věděti, že detektiv a coroner znali přesně děsnou

záhadu, která Juva zaměstnávala po tak dlouhá léta. Jeho zvědavost

byla konečně ukojena.

Shepard si ho zavolal; vysvětloval mu: „Musím vás se vším

seznámiti, strážníku, neboť vás budeme potřebovati. Tu je fotografie

jedné ženy. Podívejte se na ni dobře.“

Shepard podal Juvovi portréty lady Belthamové.

„O této ženě,“ pokračoval detektiv, „Jsme mysleli nakrátko, že je

to paní Garricková, ale dozvěděli jsme se spojením s Francií,

doznáním Kostelníka, zatčeného v Paříži, novým prohlášením

Hezouna, uvězněného vaším přičiněním, a ještě jinými

podrobnostmi, že tato žena, která tvrdí, že je paní Garricková, aby

nepochybně zakryla svou pravou osobnost, není nikdo jiný, než lady

Belthamová, milenka příšerného lupiče, milenka hrozného

Fantomase! Neví se, kdo je Fantomas, kde je, a to není naší věcí pro

tuto chvíli, abychom po něm pátrali Ale my víme, že lady

Belthamová je v Anglii, v Londýně. Byla viděna a to přesně. Mnoho

našich agentů je zaměstnáno pátráním po ní. Znám vaše schopnosti,

strážníku, a v dohodě s panem coronerem jsme se rozhodli vám

svěřiti úkol, abyste vyhledal milenku Fantomasovu.“

Zatím co Juve bledl, Shepard mu podával zatykač, na němž bylo

jméno lady Belthamové, zatykač, který právě podepsal coroner.

Shepard zašeptal svému podřízenému: „Toto zatčení se vám podaří.

Ujišťuji vás, že dostanete proužky seržanta.“

Ach, rozhodně dobrodružný a pohnutý život, který vedl Juve, mu

přinášel nejneobyčejnější překvapení! Hle, zázračnou náhodou,

v okamžiku, kdy zrovna odváděl lady Belthamovou do vězení

v Pentonville, se dovídá, že anglická policie, odhalující náhle

totožnost velké zločinkynč a popírající, že by byla manželkou

Garrickovou, se hotovila ji zatknouti.

A jeho, Juva, tím pověřili! A právě jemu říkali, že nevědí, kde je

Fantomas, zatím co Juve věděl, že je v blízké cele!

Juve v okamžiku si uvědomil, že má ve své moci nyní párek

velkých zločinců. Lady Belthamová, přivedena jím, netrpělivá,

úzkostlivá uvidět Fantomase, čekala na něho v kočáře několik metrů

od vězení. Uvnitř temných zdí Pentonvillu, Fantomas, zavřen ve své

cele, čekal, aniž co rušil, na rozhodnutí Juvovo.

Nikdy nebyla situace lepší. A přece jí Juve nevyužije! Ach!

strašný zápas se v něm rozpoutal! Jeho svědomí mu přikazovalo

rozhodně jednat, diktovalo mu toto prohlášení:

„Ano, tato žena, jejíž fotografii tu máte, je opravdu lady

Belthamová, milenka Fantomasova, a nalézá se, nic netušíc, několik

set metrů odtud; Garrick, kterého držíte ve vězení, kterého zítra

pověsíte, je Fantomas sám. Stačí slovo, konfrontace obou lupičů, aby

to bylo dokázáno před celým světem. Ale Juve nevyslovil těchto

slov! Kdyby takto hovořil, vyprovokoval by pád ohavníků, avšak byl

by to též rozhodný signál smrti pro Fandora, kterého Fantomas měl

stále ve své moci.

Ach! hrozné dilemna! Musí se dopustit bezpráví, aby zabránil

druhému! Juve se musí stát spoluvinníkem lady Belthamové

a Fantomase, aby zachrání1 Fandora. Aniž se mu pohnul sval

v obličeji. Juve uvažoval o těchto rozličných hypothésách. Poznav,

že musí konečně něco odpověděti, otočil se k Shepardovi: „Pane

detektive, lituji, že nemohu přijmouti poslání, které mi svěřujete.

Z důvodů osobních žádám za propuštění ze služeb. Zůstanu přesto až

do konce svého úkolu, který mi byl dán předem. Podle vašeho přání

budu přítomen popravě Garrickové. Zítra však po smrti zločincově

policista č. 416 požádá o propuštění.“

Na srdečné dotazy, na vřelé domluvy detektivovy Juve odpovídal

záporně; neodvolatelně odpíral.

„Strážníku,“ vzkřikl Shepard, „to není vaše poslední slovo, jak

myslím?“

„Pane,“ řekl Juve, „nemohu změnit své rozhodnutí. Snad vám

jednoho dne vysvětlím motivy, které mě donutily tak učinit.“

Shepard více nenaléhal.

„Dobře,“ řekl chladně, „beru na vědomí vaši žádost za

propuštěnou. Vy od zítřka od 10 hodin ráno nenáležíte k policii

anglické.“

Juve pozdravil coronera a Sheparda, pak se pomalu vzdaloval.

Policista opustil vězení a sotva přišel do ulice, vyhledal povoz, ve

kterém na něj čekala lady Belthamová.

„Nuže?“ ptala se, skrývajíc svůj vznešený obličej za dlouhými,

hustými závoji.

Lady Belthamová se znepokojila. Juve přicházel k ní s obličejem

rozladěným. Policista spěšně udaj kočímu adresu, pak vstoupil do

vozu k dámě a zašeptal:

„Mále. bychom všechno zkazili.“

XXVII. KATŮV ZISK.

Paní Betty, pečlivá hospodyně, ale ustavičně mrzutá, vstala dnes

později, než obyčejně. Paní Betty se zpozdila o několik minut podle

hodin, jimiž se řídila už po deset let a podle kterých pečlivě roztřídila

rozličné práce, vykonávané každý den od ranního čtení Písma

svatého, při čemž si nasazovala na nos úžasně přísné, obrovské

brejle, až k večernímu čtení novin, kdy si natáčela své kudrlinky, což

nikdy nedokončila, protože ji vždy překvapil spánek.

Paní Betty zlostně rozevřela okenice, zavírající krám cukrářský

a hračkářský, který náležel jejímu zaměstnavateli, velice váženému

panu Joé Lampoví.

Joé Lamp byl přísný. Nedopustil, aby se někdo opozdil, netrpěl,

aby jeho stará služka zameškala z nedostatku péče několik hodin

prodeje, vlastně několik minut. Paní Betty sdílela lakomství svého

pána. Pokládala jeho jmění jakoby za své vlastní, nejen že se sama

peskovala, ale očekávala i důtku Joé Lampa.

„Pán má tak jemné uši,“ myslila si Betty, „že jistě mě uslyší, jak

otvírám okenice; je osm hodin a pět minut. Ten mi dá, bude ještě

tvrdit, že jsem zmeškala zakázky těch ničemů z Jacksonovy koleje.“

Po pravdě paní Betty nezmeškala nic, ničemové, o nichž mluvila,

přicházeli do sousední koleje až v půl deváté. Konečně nebylo vůbec

zapotřebí, aby Joé Lamp měl jemné uši; poslouchal ze svého pokoje

nahoře, jak paní Betty rozvírá okenice. Stará žena totiž, vrhajíc se

nervosně do každodenní práce, nezdržela se a prováděla ji s takovou

prudkostí, že způsobila příšerný rámus.

Toho rána, jako jindy, výsledek jejího pořádku brzy vzešel:

„Betty!“

Volající hlas byl zlostný, panovačný a nepříjemný a nevěstil nic

dobrého. Osoba, která stále hlasitě promlouvala k Betty, nemeškala

dlouho a, objevila se.

Byl to malý muž, plavovlasý, bledý, útlý, s pletí žlutou, s rameny

vysedlými; ač byl malé postavy, s nohama křivýma, zdálo se, že vždy

pohlíží na každého shora, jakoby pohledem odvažoval a oceňoval jak

cenu morální, tak fysickou krásu bližního. Jmenoval se Joé Lamp

a byl šéfem paní Betty Konečně nikdo by o tom nepochyboval, kdo

by slyšel kárat prudce a zlostně věrnou služku.

„Jak!“ křičel, „je šest minut po 8. hodině, a vy myslíte, lenivá

ženská, že Bůh se postará o zákaznictvo! Můj Bože! To už se

nedivím, že obchody jdou od pěti k čtyřem. Zatím co za mne

bonbony a hračky svádějí děti, prodavači jako vy by zahnali

zákazníky! Proto se také prodává méně! Vy si snad myslíte, Betty, že

v Jacksonově koleji profesoři povolí žákům vycházeti mezi

vyučováním, aby si nakoupili cukroví? Cožpak se nemůžete přičinit,

abyste otvírala dřív, než jdou kolem do školy?“

Paní Betty potřásla rameny a odpověděla s familierností, která je

výsadou starých služebných:

„Nemáte pravdu, Joé Lampě, že se tak zlobíte, nezameškala jsem

vůbec zákaznictvo a vy se hned rozčilujete.“

„O to se nestarejte, Betty! Hleďte si svých karamelí!“

Stará služka sepjala ruce: „Je-li možná! Ale opravdu, přitíží se

vám! Vy nejste nijak pevného zdraví a při řemesle, jako je vaše –!“

„Moje řemeslo – do toho vám nic není!“

„To bych myslela, pane Joé!“

„A já, paní Betty, poroučím vám, abyste mlčela!“

Řemeslo Joé Lampa, o němž s takovou vřelostí mluvila paní

Betty, a nenechala si ujít ani jednu narážku, bylo ve skutečnosti

jedním z nejčastějších námětů rozhovoru, který se kdy rozpředl mezi

hospodyní a jejím pánem. Joé Lamp nebyl jen obchodníkem

s bonbony a hračkami. Ze svého krámku měl jen hubený výdělek,

a přesto všeobecně v celé Broadway ujišťovali, že je bohat, že má

několik pytlů zlaťáků, několik dobrých papírů a ještě několik státních

půjček, za které nebyl nic dlužen. Joé Lamp, ačkoliv byl malý

a slabý, zlostný a churavý, provozoval už po tři léta dvojí

zaměstnání.

On, který tak klidně prodával školákům panáky za šest pencí,

karamely nebo mentolové bonbony, oblékal se v některé dny do

černého kabátu špatného střihu, ale oficielního vzhledu. V ty dny

paní Betty ujala se velení; vzývala autoritu pastorů, aby se uchránila

strašidel, ve které věřila s větší upřímností než v Boha; byla

pobouřena, nemohla ze své mysli vyhladiti vzpomínku na svého

pána, který ubíhal po Vilicích k vzdálené čtvrti vězení v Pentoville,

vězení, ve kterém vykonával své hrozné zaměstnání katovské!

Zatím co ve Francii kat je předmětem hrůzy, záhadnou a trochu

děsivou osobností, kat v Anglii požívá úcty a vážnosti veřejné. Je

pokládán všeobecně za jednoho z nejprostších zaměstnanců,

provozujících jakékoliv řemeslo dobře nebo špatně a zasluhujících za

to veiejné vážnosti nebo zavrženi.

Avšak zlomyslností osudu právě co se týče katovského řemesla,

paní Betty neměla obvyklé pocity. Každý si vážil Joé Lampa, každý

mu blahopřál, že dovede tak dobře vykonávat svou věc, jediné paní

Betty vyjadřovala při každé příležitosti hrůzu, kterou měla pro toto

zaměstnání, děs, který jí působilo.

Již několik dní paní Betty se jevila pobouřenější než kdy jindy.

Téměř každý večer čtla „Daily Mail“.

To paní Betty sledovala pečlivě všechny informace, týkající se

vězně Garricka. Tisk se neobešel bez krátkých poznámek o této věci,

a paní Betty se již chvěla, když pomyslila, že jednoho rang zase uvidí

svého pána, jak obléká příšerný černý kabát a odchází do Pentovillu,

aby otočil odsouzenému kolem krku osudný provaz, který ho usmrtí.

Joé Lamp se však nijak neznepokojoval prudkými nájezdy paní

Betty.

„No tak! no tak!“ řekl, „copak mám poslouchat pořád vaše blbé

úvahy! Hleďte si, má drahá, svého obchodu, nakazuji to ještě

jednou!“

Stará služka, která takto debatovala se svým pánem, vrátila se do

krámu, sledována Joé Lampem. Joé Lamp byl zamyšlen a zatím co

stará služka poslušně se starala podle rozkazu svého pána o výklad

krámu, a hlavně o karamely, které měly víc než ostatní cukrovinky

přilákati žáky jacksonovy koleje, Joé Lamp přecházel se skloněnou

hlavou sem tam po krámě.

Bručel si něco nesrozumitelně a pak zavolal:

„Betty!“

„Pane?“

„Proč jste tak hloupě bázlivá a tak hloupě pitomá? Proč mi pořád

vyčítáte, že jsem přijal místo kata? Víte, že toto zaměstnání mi hodně

vynáší a že právě chci zvýšiti váš plat za nějaký čas o dva šilinky

měsíčně?“

Návrh byl tak neobyčejný, že paní Betty překvapena přestala

poklízeti a ruce na bocích pohlížela na svého pána.

„Mně zvýšiti plat?“ řekla. „Můj Bože! bylo by to možné? Už

patnáct let jsem u vás ve službě a nikdy jste nemluvil o podobných

věcech!“

Pak náhle paní Betty podezřívavě prohodila:

„Ale vy víte dobře, pane Joé, že nechci nic z těch peněz?“

„Z jakých peněz, paní Betty?“

„Z peněz, které vyděláte za zvonění umíráčkem v Pentonvillu.“

Joé Lampě dupal zlostně nohou: „Hé, kdo vám o tom říká, starý

blázne? Co si vydělám provazem, je pro mne a ne pro vás. Mám

peněz zapotřebí, musím jich používat. Ale,“ pokračoval mírněji, „vy

nevíte, že jsou případy, kdy mohu mít malé přídavky za zvláštní

služby na příklad. A poněvadž vás budu potřebovat –“

„Mne potřebovat? malé přídavky? Pane, co tím chcete říci?“

Kat potřásl rameny, mručel ještě několik nesrozumitelných slov,

pak náhle řekl:

„Betty, dejte mi velké prostěradlo, prostěradlo bez monogramu.“

„A na co, pane Lampě?“

„Zvědavá ženo, do toho vám nic není! Abych je odnesl –“

„Odnesl, a kam, pane?“

Nešťastný Joé Lamp znal příliš dobře svou popudlivou služku

a proto byl jist, že nikdy nebude moci pohrabat se v těžké dubové

truhle, kam zavírala svůj poklad prádla, které si nade vše cenila.

Musil jí dáti aspoň nějaké vysvětlení. Ale toto vysvětlení, běda, bylo

těžko vyjádřiti. Joé Lamp zůstal několik vteřin beze slov, neodvažuje

se promluviti.

„Betty, to prostěradlo,“ konečně vysvětloval, „to chci odnést do

Pentovillu.“

„Do Pentovillu? A nač?“

Joé Lamp nemohl couvnouti. Od té chvíle, co vyslovil jméno

vězení, kde byl katem, paní Betty zbledla a mluvila nakvašeným

hlasem. Jistě by nedala bez obtíží jedno ze svých prostěradel, ale

zdálo se, že bylo naprosto nepřípustné, aby je vydala pro to hrozné

místo!

Také Joe Lamp ztrácel hlavu, vida zlostnou červeň, která

pozvolna stoupala paní Betty do obličeje; vtom mu přišla náhlá

pomoc.

Do krámku vstoupil malý stařec, asi šedesátiletý, jehož

zaměstnání bylo hned vidět, sbíral jistě oharky doutníků nebo stříhal

psy! Ale zdání bylo klamné, neboť sotva neznámý vstoupil do krámu

a paní Betty mu nabídla zboží, řekl: „Nepřišel jsem nic kupovat,

paní; jsem Dr. Silver Smith z Královské akademie, a přicházím

k panu Joé Lampovi, katovi, myslím!“

Ale Silver Smith se se zlou potázal!

Paní Betty zakroutila očima a vyjádřila takto svou prudkou zlobu:

„Ke katovi, k panu Joé Lampoví? Ach tak! nechám vás! Řekněte mu

všechen svůj nesmysl! To je on! tady!“

Paní Betty docela jednoduše ukázala na Joé Lampa příchozímu.

Stará služka učinila vše možné, jak myslila, neboť se otočila na patě

a pospíšila si k odchodu.

Joé Lamp přistoupil k cizinci a ptal se:

„Pane profesore, čím vám mohu posloužiti?“

Pan profesor Silver Smith přerušil krátce poklony Joé Lampa.

„Vy jste tedy katem?“ ptal se.

„Ano, pane profesore.“

„Vy tedy zítra pověsíte Garricka?“

„Ano, pane profesore.“

„Nuže, pane kate, jsem v tuto chvíli ve vašem krámě jediné proto,

abych od vás koupil mrtvolu toho bídníka; chci se s vámi

dohodnouti, abyste mi ji dodal co nejrychleji možno po popravě.“

Ale zatím co profesor mluvil, obličej Joé Lampa bledl

a vyjadřoval svrchované vzrušení: „To jest, pane profesore, opravdu

nevím. Abych řekl, představte si –“

„Copak je?“ přerušil ho doktor. „Moje žádost přec není

neobyčejná, myslím?“

„Ne, zajisté ne, ale –“

„Jaké ale?“

„Ale já už jsem prodal mrtvolu.“

Cizinec by byl jistě překvapen tímto rozhovorem kata anglické

spravedlnosti a profesora Královské akademie. Tento rozhovor nebyl

však nijak překvapující, nijak neobyčejný. Právě jak byl ohlásil

Lamp před několika okamžiky paní Betty, v Anglii je obyčejem, že

katovi se ponechávají jakési přídavky, aby si mohl zvýšiti svoje

skrovné příjmy; tak se stává po popravě přímým vlastníkem

předmětů zanechaných odsouzeným v celách, a taktéž může

disponovati jejich těly, které často prodává rodinám, někdy

i lékařům, žádostivým vědeckých pokusů na mrtvolách popravených.

Přísnější než francouzský zákon, snad méně inspirován

posvátnějšími zájmy vědy, zákon anglický zakazuje pitvati tělo

lidské. A tak titul a diplom doktora lékařství může se docela dobře

v Anglii dosáhnouti, aniž kandidáti mají příležitost se oddati

praktické anatomii!

Jediná výjimka existuje v zápovědi pitvání, zákon povoluje

studium mrtvol popravených. A této tolerance je samozřejmě široce

používáno lékaři a učenci, kteří ustavičně stísněni neúprosností

zákona, nemeškají a kupují často velice draze těla nešťastných, která

zákon výjimečně povoluje pitvat.

Na neštěstí Joé Lamp, jak řekl již profesoru Silveru Smithovi,

naložil již s tělem Garrickovým.

„Prodal jsem mrtvolu!“ opakoval, „pane profesore, slíbil jsem ji

už vydat.“

Profesor Smith byl tím velice rozladěn a neskrýval vůbec svou

špatnou náladu.

„Je tomu tak?‘ ptal se. „Komu jste ji prodal?“

„Je to tak vážné, pane profesore,“ ujišťoval Joé Lamp, „v

okamžiku, co jste přišel, jsem právě žádal svou starou služku o velké

prostěradlo, abych zahalil tělo a mohl aspoň v tomto rubáši provést

dopravu –“

„Jste již zaplacen?“

„Ne, pane profesore, ale –“

„Nuže dobrá, nic není ztraceno.“

„Jak to, nic není ztraceno?“

„Ale ano! Smlouva je platná, příteli, jen od toho okamžiku, kdy

byl dán závdavek. Jakou cenu jste smluvil? Já ji zdvojnásobím.“

Joé Lamp viditelně váhal. Nelhal, když tvrdil, že prodal mrtvolu

Garrickovu. Ale konečně profesor měl pravdu: slíbil jen mrtvolu

vydati, mohl ještě změniti úmysl.

Joé Lamp bázlivě navrhoval: „Deset liber sterlingů, pane

profesore, to by bylo mnoho?“

Silver Smith nesvraštil obočí, ačkoliv suma byla skutečně

přemrštěna.

„Dám vám deset liber nyní, přijímáte-li a deset liber pak, až mi

přinesete odsouzeného. Avšak protože běží o pokus výjimečně

důležitý, vyžaduji, abyste mne neoklamal, a abyste vykonal svůj slib,

pane Lampě. Taktéž, dohodneme-li se, požádám vás o písemnou

smlouvu. Hodí se vám to?“

Joé Lampoví zazářily oči chtivostí.

„Pane profesore, nemohu odmítnouti nabídku tak výhodnou!

Kam mám dodati mrtvolu?“

Profesor Silver Smith nad náhlým svolením katovým neprojevil

podivení. Nevěřil jisté ani jediném/u slovu z toho, co před chvílí Joé

Lamp vyprávěl o dřívějším prodeji. Klidnou rukou otevřel svou

náprsní tašku, vytáhl z ní listinu a podal ji katovi.

„Především se podepište! Dobře, děkuji! Zde je slíbených deset

liber. Nyní čtěte tuto poznámku zde, jsou v ní nezbytné pokyny,

abyste mi přinesl rychle, a to způsobem, jak žádám, mrtvolu, kterou

jsem právě koupil. Rozumíte, pane kate?“

Joé Lamp mrknutím oka přehlédl návody, které se mu ukládaly.

A náhle nadšen z uzavřeného obchodu, který mu vynesl

v krátkém čase dosti peněz, Joé Lamp připojil: „Pane profesore,

můžete být ujištěn, ať se * stane cokoliv, vy budete pitvat tělo

Garrickovo ani ne za hodinu, co bude sňat, přesně tak, jak žádáte!“

Profesor Silver Smith pokynul hlavou: „Dobře! dobře! příteli!

důvěřuji vám, poněvadž, jak vidíte, platím předem. A nyní musím si

pospíšit domů, neboť musím uchystat vše ve své laboratoři.“

Jak by se poděsil nešťastný Garrick, který toho rána uvažoval

úsilně ve své cele, kdyby věděl, že tak četní žadatelé se prou o jeho

tělo, když je ještě na živu.

XXVIII. POPRAVA.

Ze všech anglických vězení věznice v Pentonvillu na severu

v Londýně je beze sporu nejdůležitější a též nejlépe organisována. Již

od svého vybudování od r. 1830 pokládali ji za dokonalý typ

vzorného vězení. Skládala se z půl tuctu budov o čtyřech poschodích,

v nichž byl stejný počet cel, upravených týmiž principy

architektonickými a hygienickými.

Od té doby místo pro vězně se mnohem zvětšilo. Přesto cely

nebyly rozšířeny, jsou stavěny podle téhož modelu: malé čtyřhranné

místnosti, třináct stop zšíri a devět zdéli.

Zákonodárství anglické po prvé zavedlo v Pentonvillu zásadu

samovazby, která od té doby byla přijata ve většině, vězení na celém

světě; následkem toho v Pentonvillu jsou obrovská nádvoří, široké

dvory, kde se procházejí zatčení; do těchto dvorů jdou ze svých oel

dlouhými úzkými chodbami, aby nepotkali svých kolegů a aby

nebyli jimi viděni.

Na konci budovy jest určitý počet cel, přesné se podobajících

druhým, ale reservovaných kategorii vězňů zvláštního a speciálního

druhu. Hlavně jest reservována tato část vězení odsouzeným k smrti.

Je zcela blízko malého pavilonu, v němž se vykonávají popravy

a který je oddělen od vězení malým vnitřním dvorkem se zeleným

trávníkem, veselým na pohled, ale chmurným ve skutečnosti, neboť

pokrývá rakve nešťastných zločinců, kteří „vytrpěli nejvyšší trest

a jejichž těla nejsou vyžadována ani rodinou, ani lékaři.

Té noci jako vždy naprosté ticho bylo v Pentonvillu

a v opuštěných chodbách se ozývaly hluše jen kroky žalářníků, kteří

obcházeli své cely. Velké vězeni spalo, mělo se probudit až v 6 hodin

na zvuk zvonu oznamujícího zatčeným, že přišel okamžik jejich

probuzení.

Kdokoliv by byl v sousedství východní části, to jest až u oddělení

odsouzených k smrti, byl by uslyšel neobvyklé údery, zvláštní ruch,

neočekávaný šumot.

Noc, která míjela, měla být zakončena rychlým dramatem, jehož

hrůza však proto nebyla menší: popravou odsouzeného Garricka.

Událost takového druhu neprojde bez určitého počtu formalit,

právě tak slavnostních jako trapných. Aby byl usmrcen člověk, musí

se vyplnit celá série obligací a vyřídit protokol, vzbuzující záchvěvy

úzkosti a hrůzy u těch, kteří svou hodností ať už s jakýmkoliv titulem

spojenou mají se účastniti této pochmurné ceremonie.

V jedné chodbě na několik kroků od oely Gaťrickovy hovořili

dva žalářníci: „Kolik je hodin, Edwarde:“

Oslovený se podíval na své hodinky při slabém světle elektrické

ampule.

„Čtyři hodiny deset minut,“ zašeptal, „máme jen čtyřicet minut

času!“

První strážník se zas ozval: „Už jste viděl nějakou popravu,

Edwarde?“

„Ještě ne, Jakube, jsem teprv dvě léta ve vězení, ale nebyl jsem

přidělen do oddělení k smrti odsouzených –“

Jakub přerušil svého přítele: „Já už jsem to viděl, když jsem byl

v Manchestru.“

„Je to velice strašné?“ ptal se Edward, jehož tváře bledly.

„Hm!“ prohodil záhadně Jakub. Pak po chvíli ticha dodal: „To

závisí moc na chování odsouzeného. Jsou někteří, kteří jdou

s odvahou, druzí, kteří omdlévají od svého probuzení, jiní zas, kteří

se hádají, řvou –“

„Jak se bude chovat Garrick?“ ptal se Edward.

Jeho společník mu neodpověděl. Šel až na opačný konec chodby

od cely Garrickovy: „Kdo to jde?“ řekl znepokojeně.

„Já,“ odvětil někdo dušeným hlasem.

Jakub neviděl odpovídajícího, naléhal:

„Já! to není žádné jméno! Jak se jmenujete?“

Příchozí se prokázal: „Říkám vám, že jsem to já, Robert.“

Edward se též přiblížil jako Jakub a poznal příchozího.

„Bože,“ řekl tónem, který se snažil být veselý, „vždyť je to

kostelník kaple. Co chcete, příteli?“

Byl to skutečně kostelník, muž silný a tlustý, který schovával

svou hlavu lysou jako koule kulečníková pod sametovou čapkou. Byl

oblečen černé jako člen kléru. Tlustý člověk se zemitou pletí,

s nabubřelou tváří, kroužil neklidně očima. Jeho ruce se chvěly, jeho

tělo se kymácelo na příliš krátkých nohou. Zamumlal pozdrav

a zdálo se, že namáhavě sbírá své myšlenky. Konečně vysvětloval:

„Vystoupil jsem až sem, pánové, ačkoliv k tomu nemám žádnou

chuť, ujišťuji vás! Protože se nederu o to, abych „ho“ viděl, já mám

dokonce veliký strach „ho“ uvidět; ale nemohu najít své sirky a přišel

jsem vás požádat –“

„O sirky?“ ptal se Jakub. „Co chcete dělat?“

„Ale,“ řekl s pitomou tváří dobrý kostelník, „přece pro svíčky

v kapli, kdyby odsouzený chtěl slyšet služby boží.“

Jakub předstíral vážnou tvář. Vyňal z kapsy zapalovač a podal jej

kostelníkovi: „Tu máte, příteli, tady je to a hned.“

Kostelník se spěšně vzdaloval a stále mručel: „Ach hned! hned!

to není tak lehké, především snad Garrick nebude chtít slyšet mši

a pak – protože nejsem povinen tam být –“

Hučení dobrého muže se ztrácelo v dáli; Jakub a Edward se na

sebe podívali.

Edward poznamenal: „Nebere to na lehkou váhu, ubožák, tahle

věc mu zažene spánek na několik noci!

„Ach!“ soudil Jakub, „na všechno se časem zapomíná a pak se

musíme zapracovat do svého řemesla. Jsou v něm někdy zlé chvíle,

přes které se musíme přenésti.“

Ale náhle Jakub přesněji vyjádřil svou myšlenku: „Bude čas,

abychom sestoupili do strážnice a přivítali Sira Ellise, šerifa, který

bude přítomen při popravě.“

Hřmot na chodbě nebyl tak mírný, aby ho byl Garrick neslyšel

v hloubi své cely. Odsouzený nespal. V prvních hodinách své noci

byl obětí krajního vzrušení, horečného pobouření.

Okénkem ve dveřích strážníci ho pozorovali, viděli ho nervosně

přecházet v úzké cele sem tam, vrážel do stěn jako zvíře v klecí;

pozorovali ho obávajíce se, aby vězeň neupadl v zoufalství. Pak

pozvolna jeho nervy se zdály utišovat, klid se opět objevil na jeho

zmučeném obličeji, jeho tvář nabyla opět své autority a inteligence,

která působila tak, že kdo se zadíval na tohoto muže, byl k němu

přitahován instinktivní sympatií a zároveň podmaněn jeho

povznesenou tváří.

Vězeň ve tři hodiny se uložil na lůžko, odpočíval, ale neusnul. Za

hodinu vstal, srovnal mechanicky své skrovné pokrývky podle

vězeňského řádu. Pak co nejklidněji se začal upravovat. Garrick

zřejmě chtěl zemříti v kráse, opravoval spěšně nepořádek svého

obleku.

Byl tento muž resignován? ucítil po chvílích ochabnutí roditi se

novou naději, jak by unikl nejvyššímu trestu?

Ve skutečnosti dvě věci zajímaly nade vše tohoto příšerného

lupiče: První, že neměl žádné zprávy o lady Belthamové.

Cožpak ji Juve nenašel? Odepřela přijíti? Tyto hypothesy se zdály

nepravděpodobnými Fantomasovi, neboť nic nebylo snadnějšího pro

Juva, než vyhledati lady Belthamovou, od té chvíle, co byl zatčen

Hezoun, a Fantomas nemohl připustili, že lady Belthamová se na

něho ještě zlobila pro jeho pomíjející lásku k Fany Lemercierové,

aby ho nechala zemřít.

Fantomas nevěděl, že od rána detektivové, jeho přátelé, přísně

zapověděli, aby kdokoliv se přiblížil k jeho cele, a to proto, aby

přesněji připravili záchranu toho, kterého pokládali za Toma Boba,

za svého kolegu, za nevinného a poctivého muže.

Druhá obava Fantomasova byla tato: Cožpak ho Juve zradil?

Cožpak chtěl Juve jeho smrt? Cožpak Juve odhalil a dokázal, že

Garrick, Tom Bob, byl Fantomas?

„Nebezpečná hra,“ myslil si lupič, „neboť jestliže Juve takto

jednal, jistě se zřekl vší naděje nalézt Fandora. Nemohu však

připustit, že by se vzdat této naděje podle jeho chování až do tohoto

dne. Ne, to není možné. A přece.“

Fantomas šílel. Měl strach před smrtí? Ne! Ale nechtěl ještě

zemříti, „nemusil“, „nemohl“. Něco mocného, obrovského, strašného

nutilo ho žiti. Ach, to tajemství, které bylo záhadou Fantomasovou,

vysvětlením všeho! a snad i omluvou jeho příšerného jednání, jeho

zločinecké existence!

Fantomas nabyl odvahy!

Při bledém světle, které vnikalo do cely matnými okenicemi,

osamocený vězeň zahloubán do úvah, uvědomoval si, že rozhodná

hodina se blíží. Ještě jedna hodina, jedna hodina, ani delší, ani kratší,

než jiné hodiny. Až tato hodina uplyne, živoucí, silné, zdravé tělo

Fantomasovo bude jen mrtvolou, nebo snad…

Hřmot klíče zaskřípal v zámku a rozechvěl odsouzeného. Dveře

cely se rozevřely; dva muži se objevili, Fantomas znal jednoho

z nich. Pozdravil ho záhadným úsměvem; byl to jeho kolega

reverend William Hope, který od této chvíle měl býti u něho až do

posledního okamžiku. Druhá osobnost, která nejistým krokem,

váhavým pohledem se blížila k odsouzenému, představila se sama;

tento muž zůstal u dveří cely, neodvažuje se vstoupit, a oznamoval

chvějícím se hlasem:

„Z rozkazu krále – jsem šerif londýnský – mám za úkol,

Garricku, býti při vaší popravě. Přeji si, aby Bůh vám pomohl snésti

–“

Šerif nemohl dále, zbytek jeho řeči se ztrácel v nesrozumitelném

šepotu.

Fantomas sám pomohl zástupci vlády:

„Pane šerife, děkuji vám za slova právě pronesená. Vynasnažím

se, abych měl odvahu –“

Odsouzenec dokázal, že nemá strach, obrátil se k Williamu

Hopovi s těmito slovy:

„Drahý reverende, prosím, nechť pan šerif si usedne na tuto

židličku, bojím se, aby mu nebylo zle –“

Šerif skutečně se potácel; byl to muž zcela mladý, sotva

čtyřicetiletý; byl velice vzrušen. Pevné chování Garrickovo ho

dojímalo ještě více, bylo-li to možné!

Nastalo ticho.

William Hope podle obyčeje ptal se odsouzeného, zdali si přeje

slyšet služby boží v kapli. Tento odpověděl záporným zavrtěním

hlavy. A od té chvíle dvacet hrozných minut mělo být prožito třemi

muži, dvacet minut před zákonitou a úřední hodinou popravy, dvacet

minut musili zůstati tu, v této úzké cele, osvětlené jen trochu

chmurným dnem. Musili tu zůstat bez pochyby, absolutně nečinní.

Ale Fantomas byl zřejmě neobyčejný muž. Na němou otázku

Williama Hopa, který se ho tázal pohledem, odpověděl vyhýbavým

gestem, značícím právě tak, že je odhodlán na smrt, jako že doufá jí

uniknouti.

Pak nestaraje se více o reverenda, Garrick jako dokonale

společenský muž prostým tónem konversačním, aniž sebe menší

záchvěv hlasu prozrazoval jeho vzrušení, zeptal se šerifa: „To

nepochybně po prvé, pane šerife, budete přítomen popravě?“

Šerif nesrozumitelné odpověděl: „Ano,“ na otázku Toma Boba.

Ten pokračoval: „Nesmíte se tím přes míru vzrušovat; náhodou

ve svém životě jsem už viděl poprav několik. Není to tak velice

dramatické.“

Mluvil velice živě: „V jiných zemích popravy mají do sebe

mnohem víc hrůzy, než zde; sekera v Německu, guillotina ve Francii,

roubík ve Španělsku, vzbuzují úzkost a hrůzu nejen brutalitou aktu,

který je prováděn, ale škodlivým zasahováním veřejnosti do těchto

příšerných ceremonii! U nás, pane šerife, věc se děje intimně, jsme

mezi sebou; dav, hltavý po takovýchto nezdravých vzrušeních nevidí

nic ze všeho, je donucen čekat před zdí věznice a říci si, že za touto

zdí se něco děje! Dříve oznamovali popravu odsouzeného vyvěšením

černého praporu na budově, v které byla poprava vykonána. Myslím,

že dnes se spokojí zvoněním.“

Šerif se chvěl. Přesně v tomto okamžiku tři čtvrti na pět zazněly

na vzdálených hodinách věznice a tyto údery zněly jako zvon

ledovým tónem.

Toto nové rozrušení vládního úředníka neuniklo neobyčejnému

lupiči, který se široce usmíval: „To je pohřební, pravda?“

Šerif vzdychaje, doložil: „Jak hrozný to prolog k oběšení.“

Přes svou ohromnou vůli Fantomas zbledl na vteřinu, jeho pohled

se stal šíleným a jeho pěsti se sevřely. Instinktivně se rozhlížel kolem

sebe, jako by hledal východisko k útěku, ale nedalo se nic dělat,

těžké dveře cely se uzavřely za těmito dvěma návštěvníky, zdi cely

byly neproniknutelné!

Tom Bob se zahleděl pevně na Williama Hopa, který již několik

okamžiků mu dával znamení, jako by mu chtěl něco podati.

Avšak šerif je oba pozoroval. Zajisté byl rozčilen, zděšen, téměř

neschopen uvažovati, ale nicméně tento muž mohl viděti, neměli

ještě se o nic pokusiti.

Tom Bob se vzchopil: „Oběšení? To není to pravé slovo, jehož

bychom měli použiti, protože za naší doby se odsouzení k smrti

nevěší. Podlaha se náhle rozevře pod tíhou těla, a tak tímto zařízením

se zlomí krční obratel, následkem čehož nastává smrt náhlá, řekněme

smrt naprostá, jak ujišťují odborníci.“

„Někdy,“ poznamenal šerif, jehož mysl se mátla, „někdy se

neumírá.“

Fantomas ho pozoroval udiveně: „Myslíte, pane šerife,“ řekl se

stínem skepticismu, „příklady toho druhu jsou velice řídké.

Vypravuje se, že někdy se oběšení vzpamatovali; vím dobře, že se po

každé vykonávají určité formality lékařské, aby bylo zjištěno, že

nebudou pochovávat živého člověka.“

Tónem přednášejícího profesora odsouzenec pokračoval. Od té

chvíle zdálo se, že se obrací k Williamu Hopovi, mluvě polohlasně,

slovy krátkými, trhanými, jako by doufal, že šerif ho neuslyší, nebo

aspoň že mu špatně porozumí!

„Musí se,“ řekl, „v takovém případě povrch těly a nohy třít,

prudce jimi pohybovat, přikládat obklady s teplou vodou. Tvrdí se,

že krvácení nohy nebo krční žíly jsou prostředky, které mohou být

účinné, musí se ovšem též zavést umělé dýchání.“

Tom Bob se náhle zarazil. Diskrétní zaklepání se právě ozvalo.

Bylo slyšet hlas žalářníka Jakuba: „Pane šerife.“

Sir Ellis se stěží zvedl. Byl vtištěn na jedinou židlici, která v jizbě

byla. Zdálo se mu, že jeho nohy tíží obrovská váha. Šerif bledší než

plátno, táhl se až ke vchodu cely, opřel se o stěnu vedle pootevřených

dveří a poslouchal strážníka, jehož slova mu bzučela v uších.

Svrchovaná chvíle se blížila, za pět minut pět!

William Hope a vězeň uchopili se této příležitosti, uvědomujíce

si, že to byla jediná chvíle, kdy si mohli pohovořit beze svědků.

Stále se ovládaje, aby nebyl podezříván, Fantomas žádal hlasem

slyšitelným: „Pane reverende, pojďte ke mně, docela ke mně.

Umírající chce požádati s vámi Boha, aby mu byly jeho viny

odpuštěny!“

Oba muži vrhli se sobě do náručí; předstírali, že se drží v objetí,

avšak krátká rozmluva rozpředla se mezi nimi.

„Nuže?“ ptal se Fantomas.

„Vše půjde dobře, Tome Bobe, jak doufám,“ pravil William

Hope. „Provaz bude dost dlouhý, místo abyste byl vržen do prázdna,

dopadnete na zem s výše asi tří metrů, připravte se.“

William Hope zároveň vstrčil do ruky Fantomasovy nějaký

předmět. Byla to jakási trubička z tvrdého kaučuku; tímto přístrojem

mohl odsouzenec zesíliti své hrdlo a udržeti rozevřenou průdušku

přes stisknutí hrdla. Fantomas chtěl vsunouti předmět do hrdla,

zarazil se na chvíli; měl ještě několik slov říci, posledních slov,

neboť jakmile rourku vstrčí do úst, nebude moci vysloviti ani jediné

slovo!

„Jste jist svým pomocníkem?“ ptal se úzkostlivě.

William Hope kývl přisvědčivě.

Fantomas spolkl kaučukovou rourku; od té chvíle byl němý!

Ale sotva tak učinil, zbledl a div že neupadl. Velice nevinně a aby

ho posílil Hope totiž připojil:

„Ano, my jsme jím velice jisti: Je to policista oddaný Shepardovi,

který vše připravil. Je to č. 416, který nahradil provaz katův za

provaz, jímž se zachráníte, ten bude bdít nad vaším tělem dobu po

popravě.“

Právě proto Fantomas div neupadl. Juve ho má i ve své moci. Fí,

pitomí detektivové ho vydali jemu. Co Juve udělá? Od včerejška

zmizel. Juve slíbil Fantomasovi, že mu přivede lady Belthamovou.

Neučinil tak. Nuže, jaký závěr? Lady Belthamová rozhodně

nepovolila, odmítla přijíti? Nebo jí Juve zabránil navštívit milence?

co si o tom pomyslit? Fantomas nemohl více pochybovat; byl jediné

v moci Juvově, Juve držel jeho osud ve svých rukou. A Fantomas

nemohl více pronésti ani slova, byl němý! Byl-li němý, nemohl

vysloviti ani nejmenším gestem svou úzkost!

Žalářníci vešli. Edvard a Jakub, jako vzrušení lidé, kteří spěchají,

aby bylo vše skončeno co nejrychleji; svázali mu ruce za zády a nohy

provazem.

Fantomas! nedopadený Fantomas nebyl víc než lidskou třtinou!

Ohromený, téměř bezvládný, neschopný se pohnout bez pomocí

dvou druhů, měl projiti padesát metrů od své cely k šibenici!

Na této krátké cestě stane se něco neobyčejného,

nepředstavitelného, nemožného!

Jen nemožný skutek by mohl ho osvoboditi od přímého trestu,

neboť kdo bude u paty šibenice? Juve, neslitovný protivník, Juve

nesmiřitelný soudce! Ale odváží se Juve? Nechá zemřít Garricka,

aniž dokáže celému světu, že Garrick nebyl nikdo jiný než

Fantomas?

To Fantomas nevěděl!

Zvolna malý hlouček šel po chodbě vězení.

William Hope kráčel pozpátku před odsouzeným, po jehož boku

kráčeli oba žalářníci, kteří jej měli podpírati, ale ve skutečnosti mu

vůbec nepomáhali. Fantomas neměl zapotřebí jejich pomoci, kráčel

k popravě bez potácení a s nervy napiatými. Šerif za nimi se blížil

klopýtaje jako opilý.

Dveře na konci chodby se otevřely: vedly na vnitřní dvůr, jímž

musili projít, aby se dostali do osudného pavilonu.

Když stanul na prahu těchto dveří, kde světlo mu zalilo zplna

obličej, Fantomas instinktivně přivřel oči, velké světlo ho oslepilo.

Byl právě obrácen k východu, slunce ho osvítilo svými červenými

paprsky, vycházející slunce!

Ale jeden muž se náhle objevil za těmito dveřmi, malý muž

plavý, útlý, chorobný, v jockeyské čapce, oblečen skromně do

ošumělého redingotu.

Oči Toma Boba se upřely na něho: poznal tu osobnost, aniž ji kdy

předtím viděl. Byl to Joé Lamp, kat!

Joé Lamp se přiblížil k vězni, který se stal nyní jeho majetkem.

Držel v ruce jakýsi závoj z černého tylu; hotovil se pokrýt jím obličej

odsouzeného.

Fantomas, který před dvěma minutami pronesl svá poslední

slova, vrhl kolem sebe svůj poslední pohled! Intensivě, s ohromnou

bystrostí se díval; za vteřinu viděl vše, co mohl uvidět:

Dveře pavilonu otevřené proti němu, široké dveře domovní

vedoucí do jakési kůlny prázdné, v jejímž pozadí místo nábytku byl

provaz, provaz visící se stropu, provaz z bílého konopí, který byl

ukončen smyčkou.

Napravo trávník s čerstvě vykopanou jamou; byl to otevřený

hrob; hrob, který čekal na tělo Garrickovo, jestliže kat, jenž byl nyní

jeho majetníkem, se rozhodne ho tu pohřbít, vedle ostatních

popravených, spících pod zemí beze jména, bez sebe menšího

označení, bez kříže!

Pak nalevo1 vzadu na dvorku byla záhadná silueta, temná

a obávaná; stál tam policista v plné uniformě. Policista č. 416! Juve!

Pohledy obou mužů se zkřížily. Fantomas se zahleděl na Juva,

Juve na Fantomase.

Co myslil jeden i druhý?

Pohled odsouzeného hrozil policistovi, nebo budoucí oběšenec

prosil vítěze? Nikdo by nemohl říci!

Náhle nastala noc! Kat právě zahalil obličej odsouzeného. Němý

a slepý! A tak ho rychle vlekli! Několik kroků zaznělo na dláždění

dvora, pak to by] hřmot střevíců po zvučné podlaze.

Konečně prudké zastavení oznámilo Fantomasovi, že nastala

nejposlednější chvíle, že se nalézá pod obludnou kůlnou! Něco

chladného a hrubého náhle se dotklo brady odsouzeného. Pocítil

suchý dotek na šíji; pocítil též lehké stažení hrdla. Právě upevnili

kolem jeho krku smyčku!

Dva pomocníci, kteří až dosud ho podpírali pod paždí, se vzdálili.

Odsouzený byl sám tváří v tvář věčnosti!

Postřehl nejistý zvuk monotónního hlasu, který četl: byl to akt

odsouzení, na jehož konci Garrick měl být vržen do propasti pod

svýma nohama!

Fantomas neposlouchal, napřímil se, napínal své svaly, hotov

chovati se tak, jak mu řekl William Hope; provaz byl dosti dlouhý,

aby jím dopadl až na zem pod poklopem. Dýchal také široce

a hluboce, zkoušeje jako by s potěšením rourku; nebude-li krční

obratel zlomen při pádu, doufal, že unikne zadušení.

Fantomas za posledních vteřin, které neodvolatelně plynuly, cítil

se živým, silným a plným zdraví, že pokládal za nemožné eventuální

smrt. Což pak ostatně vše nepředvídali, vše neuchystali k jeho

záchraně?

Ale náhle jeho poslední vise, pohled na záhadného, vážného

a slavnostního Juva se mu vynořil v duši. Ne, všecka naděje byla

ztracena! Juve tu byl, Juve se ho zmocnil, Juve přišel se podívat na

jeho smrt.

Fantomas přestal myslit.

Náhle půda se rozevřela pod jeho nohama. Odsouzený byl vržen

do prázdna, zatím co velký výkřik unikl se rtů šerifových, který

právě omdlel ve vrcholném okamžiku, kdy tělo popraveného zmizelo

pod zemí.

XXIX. JE FANTOMAS MRTEV?

V saloně v přízemí osamělého domu uprostřed lidnaté čtvrti

Waterloo stála mladá žena nehybně. Vykřikla náhle, přerušujíc tak

naprosté a tísnivé ticho kolem ní.

„Co to děláte? Co to uvidím?“

Před ní v jizbě skorém prázdné, bez nábytku, v níž se jediné

tyčilo železné lůžko pro nemocné, byl muž; skloněn k zemi oddával

se strašlivé práci. Nakláněl se nad rakev a nástrojem spěšně se

pokoušel odkryti víko.

Nešťastná žena, kterou snad odsoudili k tomuto hroznému

divadlu, se přiblížila instinktivně k márám; náhle ucouvla polomrtvá

až do pozadí světnice.

„Co uvidím?“ nesmyslně blábolila.

Její společník spoře odpověděl: „Jeho, paní, jeho!“

A poněvadž nešťastná naléhala: „Co chcete dělat?“

Muž odvážně odvětil: „Pokusíme se o nemožné.“

Z prosté a skromné rakve sbité z šesti prken z nalakovaného

smrku šířila se vůně kreosotu.

Praštění dřeva, úpějícího pod násilným nástrojem, oznamovalo

zakrátko, že svatokrádežná práce, zřejmě podniknuta lupičem rakví,

se končí. Poslední vzepření a víko spadlo na podlahu, třikrát se

zvrátilo zaznívajíc příšerným rachotem.

Zatím co žena si skryla obličej do obou rukou, muž rozhalil

spěšně bílý rubáš, z něhož se vynořila tvář krví nalitá, která nedávala

ani nejmenší známky života.

Záhadná osobnost se zmocnila nehybného těla a s nadlidskou

silou ho vyrvala z tísnivé rakve a položila je na lůžko.

Muž zavolal na svou pomocnici: „Pojďte sem, paní, potřebuji

vás.“

Nešťastnice, jež přes svou vůli byla právě svědkem hrozné scény,

snažila se přiblížiti se. Její oči zděšené hrůzou pohlížely nyní na

příšernou lidskou schránu, jejíž nafialovělý obličej se podivně

odrážel od bílé podušky, na níž spočíval.

Nevšímaje si své společnice, muž rychle vykonával na mrtvole

záhadné pokusy. Píchal do svalů ruční stříkačkou a na hruď kladl

široce rozevřené bizarní přístroje.

Muž za pomoci společnice otevřel konečně ústa mrtvého a vstrčiv

bez váhání prsty do hrdla po mnoha obtížích vyňal z nich

překvapující věc. Byl to jakýsi kaučuk dutý a asi 25 cm dlouhý.

Muž však se nyní zaměstnával tím, že zaváděl umělé dýchání;

chvílemi přikládal své ucho na srdce tohoto nehybného těla, mruče

nesrozumitelná slova. Ale náhle vítězně vykřikl, zatím co unikl dík

se rtů jeho společnice.

„On žije!“

„Bůh buď pochválen!“ dodala záhadná žena.

Oba dva nyní skloněni nad znovuvzkříšeným, sledovali

nejjemnější známky jeho návratu k životu. Pozvolna krev mizela

z obličeje, oči až dosud zvrácené, nabyly své normální polohy,

citlivost zkoušena jehlou se projevila na ramenou, na hrudi a na

dlaních. Víčka a rty se nepatrně zachvívaly. Konečně opětovným

úsilím a kyslíkem, který mu dali vdechovat, bytost, až dosud

nehybná, počala zas sama dýchati. Mlčky pracujíce muž a žena vzali

se sousedního stolu celou sérii léků hlavně pro srdce a podali je

nemocnému.

A to trvalo asi hodinu! A za tuto tragickou hodinu mluvili jen

nepatrně, muž se spokojoval stručnými rozkazy, žena odpovídala

prostě nebo se přesně ptala.

Konečně vzkříšený se pohnul, jeho rty zčervenaly; vyslovoval

s počátku neartikulovaně, pak jasně. Jeho oči se rozevřely: upialy se

nejdřív na muže, pak na ženu a jako by bytosti, jež spatřil,

vzbuzovaly v něm hrůzu i radost, vyslovil zvolna tato dvě jména:

„Juve – lady Belthamová!“

Při těchto slovech Juve a lady Belthamová, byli to skutečné oni,

kteří se odvážili této jemné a nebezpečné operace, ucouvli a oddechli

si potěšeni, odpovídajíce najednou:

„Fantomasi!“

Ano, tyto tři neobyčejné bytosti, tito tři velcí protivníci, byli tu

sami shromážděni v osamělém domě, v domě, který Juve pronajal,

nemoha Fantomase osvoboditi od popravy, aby sem zavezl mrtvolu,

kterou koupil s velice chabou a nejistou nadějí, ale skutečně jen

proto, aby přivedl k životu toho, jehož spravedlnost lidská odsoudila

k smrti.

Péče o Fantomase se proto tak zdařila, že slepou svéhlavostí

detektivů, věřících v nevinu Toma Boba poprava byla vykonána jen

napolo.

Garrick, vržen do prázdna, dlouhým provazem dosáhl na zem,

dříve než mu byl zlomen vaz pádem; mimo to po dobu pověšení,

zákonem předepsanou, ale zkrácenou jak možno nejvíc, mohl dýchati

přístrojem, který si vložil do hrdla.

A nyní Fantomas, jenž se těšil silné konstrukci a tak zázračně

unikl smrti, navrátil se docela životu.

Byl uzdraven, oživen z hrozné rány. Oběh krevní se opět stal

pravidelným. Zakrátko Fantomas vstane!

Ale Juve ho pozoroval dravým okem a zkříživ paže, upial svůj

pronikavý pohled na obličej zločincův; žádal výhružným tonem:

„Fantomasi, zazněla definitivní hodina. Musíte promluvit. Já

dodržel svého slibu. Zde je lady Belthamová. Fantomasi, řekněte,

kde je Fandor?“

Příšerný lupič úsilně se namáhal podepříti se na svém lůžku;

ohavná grimasa sešklebila jeho tahy.

„Bohužel,“ zašeptal zchváceně, „nevím, nevím.“

Fantomas pronesl tato slova s nejupřímnějším akcentem pravdy,

ale měl dojem, pohlížeje na svého protivníka, že se mu nepodaří ho

přesvědčit.

Juve svraštil rty a tvrdě prohlásil:

„Je konec, Fantomasi, ani průtahy, ani příměří. Odpovězte! Máte

pět minut, abyste mi řekl, kde najdu Fandora a abyste mi to dokázal.

Jestliže neuposlechnete –“

Fantomas se zeptal: „Jestliže neuposlechnu?“

„Nuže,“ prohlásil rozhodně Juve, „odhalím jednoho i druhého.

Vy jste oba v mé moci, nebudu míti slitování.“

„Juve, Juve,“ prosila lady Belthamová, „poshovte nám ještě –“

Juve zavrtěl hlavou: „Již jsem příliš dlouho čekal, paní, příliš

jsem smlouval se svým svědomím. Ať Fantomas mluví. Má jen čtyři

minuty času.“

Oba lupiči na sebe zděšeně pohlíželi. Lady Belthamová klesla na

podlahu, Fantomas se svrchovaným úsilím se vztyčil na svém lůžku,

ale byl ještě příliš sláb, klesl zničen, bez síly:

„Fandor,“ zašeptal, „nevím, kde je Fandor.“

Juve velice zbledl; pozoroval své hodinky, počítal vteřiny, které

ubíhaly.

Prudké zazvonění přerušilo ticho.

Lady Belthamová vstala.

„Kdo je to?“ ptala se, vrhajíc na Juva šílený pohled.

Policista ji fascinoval: „Spravedlnost, paní, jděte otevřít.“

„Juve!“ prosila lady Belthamová.

Policista udělil své rozkazy, musily být vykonány. Vznešená

dáma potácejíc se opustila světnici, aby otevřela.

„Naposledy, Fantomasi,“ naléhal Juve, „chcetej ano či ne, mi říci,

kde je Fandor?“

Lupič neodpověděl, ale zvednuv svou pravou ruku ke rtům;

rozevřel ústy pouzderko v prstenu a pohltil tekutinu, která ve šperku

byla. Pohyb byl tak rychlý, že Juve mu nemohl zabránit.

Fantomas se chvěl po celém těle, jeho oči zazářily zvláštním

leskem.

„Je konec, Juve,“ prohlásil, „vy jste zvítězil nad Fantomasem

a Fantomas umírá. Ale vy jste nechtěl věřit jeho slovu, Juve, a tím se

dopouštíte bezpráví.“

Bledost již zaplavila obličej bídníkův a Juve, zděšen pozoroval

agónii, která se počínala. Snad litoval, že byl tak přísný.

Tragická scéna se však ihned ohlásila.

Lady Belthamová, která se vrátila od prahu dveří, uviděla gesto

Fantomasovo. Pochopila, že Juve byl neochvějný a že její nešťastný

milenec dal raději přednost smrti, než aby padl do rukou

spravedlnosti.

Vznešená dáma vykřikla hroznou a šílenou bolestí. Nedbala, co

se s ní stane, přispěchala k tělu svého milence a pokrývala jeho rty

zoufalými polibky.

Před Juvem se však někdo vztyčil.

„Michel!“ vykřikl policista, spatřiv příchozího.

Byl to skutečně Michel, kolega Juvův, inspektor bezpečnosti

pařížské, který udýchán vrazil až do osamělého domu ve Waterloo,

jehož adresu věděl ze zprávy, kterou Juve mu doma zanechal.

„Juve,“ oddychoval prudce Michel, „mám pro vás velkou novinu,

přináším depeši – depeši od Fandora.“

Inspektor podal svému příteli pomačkaný telegram, jehož rub

označoval adresu Juvovu do Paříže.

Michel podal rozpečetěný telegram Juvovi, který četl:

„Juve, zachraňte mne, jsem v rukou Fantomasových a každý

uplynulý den, mne nutí k šílenství, k samovraždě. Přijďte, je to

nutno.“

Podepsán „Fandor.“

Juve četl nahlas a Fantomas slyšel neobyčejná slova, která

vyslovoval policista.

Vztyčuje se přes smrtící ztrnulost, ho přemáhající, příšerný lupič

se vyrval z vášnivého objetí lady Belthamové a zařval:

„Juve, odkud přichází ten telegram? Fandor v rukou

Fantomasových, to je nemožné! ne spíše ano, pochopím, dovím se,

řekněte, řekněte, odkud je ten telegram?“

Mechanicky Juve podal zprávu lupičovi: „Z Pretorie,

z Transvaalu, ten telegram je z Jižní Afriky.“

A Fantomas se smál horečnatě. Pronášel slova, zatím co jeho

pohled se zvolna kalil:

„To je vítězství, to je pravda. Rozumím všemu! Juve! Sejdeme se

za tři dny. Milost! Nezapomínejte, důvěřujte a my ho zachráníme.

Fantomas vám dává své slovo. Juve, z a t ř i d n y !“

Policista udiven posledními slovy lupičovými se sklonil nad ním,

sleduje jeho poslední vzdech, jeho poslední pohled, a ptal se, zda

mluvil s vědomím tato slova, nebo zda byl v deliriu.

Ale nemohl si odpověděti, ani formulovati nejnepatrnější

hypotesu. Bídník byl ponořen do agónie. Jeho tvář stále více bledla,

jeho údy ztrnuly, jeho srdce ustávalo biti.

„Je mrtev,“ zašeptal Juve, pohlížeje na lady Belthamovou.

Ale tato znovu nabyla svého klidu a její nehybný obličej

neprozrazoval vůbec vzrušení, spokojila se zašeptáním:

„Juve, on vám řekl: Za tři dny!“

*

Sotva se skončilo příšerné drama oběšení Garrickovo v kůlně,

která byla na konci vězení v Pentonwillu, detektiv Shepard, který

čekal ve strážnici s reverendem Williamem Hopem na konec

popravy, pospíšil do vnitřního dvora, kde kat měl nyní pohřbíti

mrtvolu.

Detektivům nebylo povoleno býti při popravě. I William Hope,

ač reverend, musil opustiti svého kajícníka ve chvíli, kdy kat mu

dával smyčku kolem krku.

Jedinými svědky byli šerif, jmenovaný králem, kat, jeho dva

pomocníci a policista, určený zákonem, aby zastupoval společnost,

policista, který nebyl nikdo jiný než č. 416, Juve!

Shepard a Hope vstoupivše do tragické budovy, pocítili hrozné

vzrušení. s Kat a mrtvola zmizeli.

Úzkostně se ptali žalářníků: „Garrick?“

„Pověšen!“ odpověděl Eduard.

A Shepard naléhal, ukazuje na otevřený a dosud prázdný hrob!

„Pohřben?“

„Ne, kat odnesl mrtvolu, bylo to jeho právo, mrtvý mu náleží.“

Shepard pohlédl na Hopa a zbledl.

Co znamenala tato okolnost, proč kat jim nic neřekl? Ovšem,

jednal po svém právu! Hrozná pochybnost se zmocnila detektivů.

Přes jejich úsilí a jejich péči hrozný akt se přece provedl? Potupná

smrt přece přímo postihla jejich nešťastného kolegu Toma Boba,

odsouzeného, ač nevinného?

Nebyla však doba příhodná na tyto dohady, ani na otázky. Musili

jednati co nejrychleji. Oba detektivové jak šílenci opustili vězení

a běželi do domova Joé Lampa.

Našli kata nonchalatně usazeného v pozadí krámu s koflíkem

čaje, který mu připravila jeho stará služka, paní Betty.

„Joé Lampe,“ ptal se úzkostné Shepard, „co jste udělal

s Garrickemř Kde je tělo?“

Kat zděšen vzrušením, jež se zračilo na obličejích detektivů,

odpověděl, mírně ukazuje na čtyři lankovky: „Tělo, no já jsem je

prodal po právu –“

„Komu? Komu?“ ptal se zároveň Shepard i William Hope.

„Já jsem je prodal –“ Vtom se kat zarazil.

„Co vám na tom záleží?“ prohodil nedůvěřivě.

„Mrtvoly popravených mně přece patří, cožpak nemám právo –?“

Shepard chytil kata za rameno, jsa přímo bez sebe. „Mluv,“

zaklínal ho, „poroučím ti, abys mluvil, nebo tě zardousím.“

Zlost detektivova byla tak ohromná, že poděsila kata.

„Ale, ale, mírně,“ řekl, „utište se, pane Sheparde.“

A náhle podmaněn, poslušen, Joé Lamp oznámil oběma

detektivům adresu Dr. Silvera Smitha, kterému za 400 liber prodal

rakev, obsahující tělo nešťastného Garricka.

Joé Lamp, překvapen tímto výslechem, chtěl se ptát detektivů, ale

tito, majíce pokyny, kterých si přáli, utekli ihned z krámu. Vstoupili

spěšně do svého automobilu. Joé Lamp zmaten vrátil se k svému čaji,

a uvažoval o nehodě, která se sběhla. Ale sousta vypečeného chleba,

která se pokoušel spolknout, zůstala mu vězet v krku. Joé Lamp byl

zneklidněn. Co se stalo? Proč tak náhle k němu vpadli ti detektivové?

Proč ještě rychleji odběhli? Dopustil se snad nějaké nejapnosti? Nebo

se detektivové vrhali do nějakého šíleného dobrodružství?

„Na mou věru,“ řekl prudce Joé Lamp, přerušuje své snídaní,

„nejsem klidný a chci mít čisté svědomí, půjdu vše povědět panu

coronerovi. A tak, stalo-li se něco hloupého, ať každý nese

odpovědnost za své chyby!“

*

Sotva zavřel Fantomas oči a Juve ještě neměl ani pokdy

pohovořit si s Michelem, když těžké kroky se rozlehly po tichých

chodbách domu ve Waterloo.

Do jizby, uprostřed níž spočívala mrtvola Fantomasova, vstoupili

Shepard a William Hope. Zastavili se na prahu, zaraženi divadlem,

které se objevilo před jejich očima.

Ale Shepard šel k Juvovi, poznal svého bývalého podřízeného:

„Policista č. 416! Vy zde? proč? jak?“

Juve bez odpovědi ukázal rukou na mrtvolu příšerného lupiče.

Měl vše říci, odhaliti detektivům, počínaje identifikováním lady

Belthamové a toho, kterého angličtí policisté pokládali za Toma

Boba, a který nebyl nikdo jiný než Fantomas?

Ovšem, lady Belthamová už od včerejška, jakmile se dověděla od

Juva, že je hledána anglickou policií, úplně změnila fysiognomii

svého obličeje, pokryvši své zlaté vlasy těžkou černou parukou. Ale

nic nebylo pro Juva snadnějším, než ji odhaliti.

Zatím co Juve váhal, jsa obětí strašného zděšení, vzpomínaje přes

to vše na nadpřirozenou schůzku, kterou mu Fantomas určil,

vyslovuje poslední slova, detektiv Shepard pochopil vše, nebo aspoň

myslil, že chápe. Pospíšil k Juvovi, stiskl mu srdečně ruce, děkoval

mu upřímně vzrušen:

„Ach, policisto č. 416, příteli! Ach, vy jste věděl jako my, že

Tom Bob, řečený Garrick, byl nevinen. Věda to, vydával jste se za

doktora, abyste mohl odkoupit jeho mrtvolu katovi. Díky, příteli, co

jste učinil, je dobré. Bohužel sběh hrozných okolností nám zabránil

dokázati spravedlnosti lidské nevinu svého kolegy, ale nám byla

zjevena. A povinnost, kterou nám Bůh diktoval, zněla, zachránit ho.“

„Zachránit ho!“ opakoval reverend Wiliam Hope, dívaje se

neklidně na nehybné tělo.

Ale v tom okamžiku členové rady pěti zpozorovali mrtvolnou

ztrnulost toho, kterého měli za svého kolegu. Náhle se poděšeně

ptali:

„Tom Bob se nehýbe! cožpak náhodou nebo neštěstím –?“

A Juve potřásl zvolna hlavou.

Shepard se přiblížil s reverendem k lůžku. William Hope již

poklekl u nohou lůžka a šeptal modlitbu. Shepard sňal čapku.

„Je mrtev, pravda?“ zašeptal, „ubohý Tom Bob!“

Michel, který ničemu z těchto zvláštních příhod nerozuměl,

ačkoliv od svého příchodu neopustil tuto tragickou světnici, šel

bezděčně ke vchodu pokoje, kde zaslechl hřmot.

Ucouvl, aby nechal projít dva muže, jejichž vstoupení vzbudilo

náhle sensaci.

Byl to Joé Lamp, velice znepokojeně otáčeje ve svých prstech

čapkou. Za ním následoval pan Tilping, coroner.

Co tu chtěli?

Detektivové zbledli, byli v strašné situaci. Co vznikne z této

náhlé návštěvy přísného úředníka? A Shepard přes svou autoritu,

přes svou inteligenci, chvěl se nepokojem, když Juve se ujal slova:

„S kým mám čest hovořiti?“ ptal se.

Coroner se představil.

Juve se uklonil: „Pane coronere, jaký motiv vás ke mně přivádí?“

Coroner vysvětloval nebo spíše se omlouval. Byl přivlečen k Dru

Silveru Smithovi, koupivšímu mrtvolu od kata, který tvrdil, že se

obává, aby se něco nepřirozeného nestalo.

Juve odvětil s naprostým klidem: „Dr. Silver Smith jsem já, pane

coronere, nic abnormálního se u mne neděje. Koupil jsem tuto

mrtvolu, poněvadž mám právo oddávati se anatomickým pracím. To

je vše!“

Coroner, zaražen, přiznal, že věci se dějí co nejpřesněji a zdál se

být v rozpacích nad svým zakročením.

Ukázal však na oba detektivy.

„Co dělají u vás, doktore,“ ptal se povýšeně, „tito dva pánové,

tito dva detektivové, Členové rady pěti, kteří se zdají, jak mi řekl kat,

tak žádostivými vědět, co se stalo s mrtvolou odsouzeného Garricka,

popraveného dnes ráno? Jejich přítomnost se mi nezdá dosti korektní

u vás. Jak ji vysvětlí?“

Nyní Juve zaváhal s odpovědí. Nevěděl skutečně, jaké motivy by

měl udati, aby vysvětlil přítomnost těchto detektivů u sebe. Ale

Shepard, který až dosud mlčel, ujal se slova a významně se podíval

na Juva.

„Pane coronere, vy víte zajisté, že Garrick byl Tom Bob, náš

kolega, náš šéf v radě pěti. Když jsme se dozvěděli, že jeho mrtvola

je v rukou muže vědy, jenž se hotoví ji pitvati, pocítili jsme bolestné

i pochopitelné vzrušení. Přišli jsme spěšně k panu doktorovi,

abychom ho požádali o svolení nepitvat mrtvolu, abychom mohli

pohřbíti svého zesnulého přítele bez lesku a nádhery, ale na

křesťanském hřbitově.“

Coroner doprovázel Shepardovu řeč pokynutím hlavy.

„Pohřbení popraveného má se díti podle zákona uvnitř vězení,“

prohlásil. „Je opravdu právem kata, že může nakládat s tělem,

a rovněž právem lékaře tělo koupit. Ale já též pociťuji jako vy odpor

k pitvání lidského těla a mohu jen schválit vaše zakročení. Co vám

odpověděl doktor?“

Shepard se obrátil k Juvovi, tento přisvědčil hlavou.

„Přijímám vaši žádost, pánové. Mrtvola Toma Boba je vaše,

jestliže ji chcete pohřbíti podle obřadu náboženství, které vyznáváte.“

„Bůh budiž pochválen,“ zašeptal reverend.

Coroner přesvědčen o rozhodnutí lékařově, učinil zadost svému

zakročení a vzdálil se.

Též Joé Lamp se vytočil za nějakou chvíli, když nabyl jistoty, že

vyplnil správně svou katovskou úlohu a nezneuctil své zaměstnání.

Sotva úředník odešel, Shepard se vrhl k pseudodoktorovi,

kterému až dosud říkal policista č. 416.

„Díky, ještě jednou díky!“

Ale zároveň, co projevoval své vzrušení, Shepard nemohl skrýt

svou zvědavost.

„Odpusťte, že se vás ptám; nejste nijak nucen mi odpověděti. Ale

když jste byl u anglické policie, učinil jste tolik sensačních objevů,

provedl jste tolik významných zatčení! Aniž jste nás znal, aniž jste

byl důvěrníkem rady pěti, uhodl jste naše úmysly! Ačkoliv jste

neznal Toma Boba, pochopil jste, že je nevinen na zločinu, pro který

pod jménem Garrick nevědomý soudce a obojí porota ho odsoudili.

To vše je podivuhodné a překvapující. Řekněte mi, policisto č. 416,

kdo jste?“

Na úzkých rtech policistových, kterého se Shepard tak úzkostně

ptal: objevil se hořký úsměv:

„Jsem Juve, inspektor bezpečnosti v Paříži.“

„Juve!“ vzkřikl Shepard, „nuže, tušil jsem to! Juve, bravo!“

Shepard podal svou širokou ruku se srdečnou spontánností svému

slavnému francouzskému kolegovi.

Zatím lady Belthamová zůstala nehybnou v jednom rohu pokoje,

zdržujíc se schválně ve stínu, oddychujíc úzkostně a čekajíc na

výsledek, který přinesou všechny tyto události, následující po sobě

s takovou úžasnou rychlostí. Skorém umírala úzkostí.

XXX. ZA TŘI DNY.

Skromný byl pohřeb detektiva Toma Boba beze všeho oznámení.

Za několik hodin po odjezdu detektivů uložili Fantomase na máry,

pak přišli nosiči a mrtvola za večera byla vložena do povozu,

odvezena na hřbitov a spuštěna do hrobu.

Juve a lady Belthamová se neopustili, zdálo se, že hlídají jeden

druhého, a byla-li lady Belthamová neklidná, Juve byl též velice

vzrušen.

Nemohl pochybovat o pohřbení Fantomasově. Viděl na své

vlastní oči ceremonie pohřební. A přec Juve pochyboval o smrti

lupičově. Policista pozoroval, že hrozná bolest lady Belthamové se

náhle uklidnila a Juve se obával proto ještě nové záhady. Cožpak

neřekl Fantomas: „Juve, za tři dny!“

Ovšem tato poslední slova umírajícího nemohla být brána za jistá,

ale byl-li tento umírající Fantomas, mohlo se očekávat vše. Juve

probíral různé směrnice, věřil v jeho smrt a nevěřil v ní. Věřil v ní,

když vycházel ze hřbitova a v jednu chvíli, Juve, kráčející vedle

Sheparda, hotovil se vše mu povědět, když zpozoroval, že lady

Belthamová se prudce od nich oddělila. Až dosud ji představoval

každému jako prostou ošetřovatelku nemocných.

A Juve, nechtěje ztratit s očí stopu lady Belthamové, pospíšil za

ní. Lady pochopila jeho rychlý pohyb. Zbledla, ale pohlédla na Juva

a zašeptala mu tiše, vážně a určitě: „Juve, vy jste čekal až dosud, vy

jste měl důvěru, vy jste měl pravdu. Fantomas řekl jen jediné slovo:

Z a t ř i d n y !“

Juve ochromen těmito slovy, zůstal nehybným a lady Belthamová

se vzdalovala, mizela.

Juve se nevrátil do domu, který najal ve Waterloo, aby tam

dovezl mrtvolu Fantomasovu.

Šel do příbytku, v kterém obyčejně bydlil ve středu Londýna ve

francouzské čtvrti.

A Juve po dva dny a dvě noci neopustil svůj pokoj, uvažuje

neustále, neustále o depeši, kterou mu poslal Fandor. Žurnalista byl

nepochybně na živu, ale neudal svou adresu. Juve věděl jen, že je

v Transvaalu v Pretorii. A pajs co znamenalo toto prohlášení: Jsem

v rukou Fantomasových! když Juve držel Fantomase ve své moci už

po kolik týdnů!

Juve ještě uvažoval. Proč Fantomas, uslyšev volání Fandorovo,

projevil svou radost, své uspokojení? A co se přihodí ke konci lhůty,

určené lupičem?

Juve ve své paměti probral celou sérii záhadných slov, která mu

řekli Fantomas a lady Belthamová. Tato žena mu vyprávěla o nějaké

události, která se měla uskutečniti a snad upraviti život jejího

milence a přivésti jej k poctivé existenci.

Fantomas zas prohlásil, jestliže život Fandorův je v nebezpečí, že

to není z jeho vůle, ale sběhem okolností, kterých nezavinil.

Co znamenalo vše to, co bylo zamlčeno?

Zatím co Juve uvažoval, dva dny a dvě noci uplynuly.

Juve ráno třetího dne vstal a ačkoliv nespal, cítil se čerstvým,

rychlým, pohotovým.

„Mám tušení,“ prohlásil, když otvíral okno, jímž vniklo zářící

slunce do pokoje, „že pro nic za nic Fantomas neřekl: Z a t ř i

d n y . Avšak lhůta prošla, co nyní?“

V tom okamžiku zazněl zvonek.

K O N E C V I I . D Í L U .

P O K R A Č O V Á N Í D O B R O D R U Ž S T V Í

F A N T O M A S O V Ý C H

V P Ř Í Š T Í M S V A Z K U :

DCERA FANTOMASOVA.