FANTOMAS 8.

DCERA

FANTOMASOVA

F A N T O M A S vychází v tomto pořadí:

1. Fantomas...............................................................................Kč 16. –

2. Juve contra Fantomas ..........................................................Kč 20. –

3. Mrtvý, jenž zabíjí..................................................................Kč 20. –

4. Tajemný agent .....................................................................Kč 20. –

5. Král zajatcem Fantomasovým..............................................Kč 20. –

6. Policista-apač .......................................................................Kč 20. –

7. Oběšenec z Londýna

8. Dcera Fantomasova

9. Fiakr noci

10. Ruka bez těla

PIERRE SOUVESTRE & MARCEL ALLAIN

F AN T O M AS

V I I I .

DCERA

FANTOMASOVA

PŘELOŽIL

F . Z D E N Ě K

1 9 3 0

JAN FROMEK, PRAHA III, VÍTĚZNÁ TŘ. 11.

Knihtiskárna Antonína Lapáčka v Praze-Libni

I. HLAVA MRTVOLY.

Po nebi, osvětlovaném mihotavými blesky, se proháněla divoká

kavalkáda hustých černých mraků, bičována větrem. Ob chvíli

o slepující blesky rozrazily tmu, dunění hromu se rozlehlo, načež

země i nebe se opět ponořily v hlubokou temnotu.

Rozmoklou půdu pokrývalo teplé bláto, těžké a unavující.

Elektrické svítilny na kandelábrech vysílaly dokola jen matné,

třepotavé svěřilo. Ozařovaly nesmírné komplexy zasklených nízkých

krovů, podepřených štíhlými kovovými podpěrami. Tyto krovy se

střídaly v pravidelných intervalech s dlážděnými dvory geometricky

pravidelnými, jež byly opět přerušovány v stejnoměrných

vzdálenostech hlubokými kanály, naplněnými těžkou, stojatou

vodou.

Pod skleněnými hangáry bylo nahromaděno zboží všeho druhu

a neobyčejně pestrého vzhledu: balíky ve voskovaném plátně, různé

předměty v krabicích pevných aneb v bednách z dřevěných latěk,

části strojů pohozené ve zřejmém nepořádku, jejichž robustní a ostré

obrysy trčely do prázdna.

Dále byly zde též koše s potravinami, jejichž obsah vydával

prudkou vůni.

V ohradách přestupovala nespočetná stáda dobytka jeden kus

vedle druhého.

Tatáž pestrost vládla na dvorech nekrytých střechou.

Na obzoru se rýhoval nejasně les stěžňů, trčících proti černému

nebi a komínů, z nichž se kouřilo.

Vítr, vanoucí z téhle strany, měl slanou příchuť moře a přinášel

s sebou monotónní hučení oceánu připravujícího se k bouři.

To co zde osvětlovaly elektrické svítilny, bylo přístavní nábřeží

u moře a doky, kde ve dne vládl nepřetržitý rušný život. Nyní, za

noci, přes hlomoz způsobený strašlivým povětřím ve skladištích

panovalo naprosté ticho. Nikdo tudy nepřecházel, místo to bylo

pusté, opuštěné. Na obou koncích skladiště u vchodů v budkách

dřímali hlídači, kteří mají rozkaz neotvírati nikomu, než v hodině

stanovené nařízením.

Kdosi však přestoupil toto nařízení! K jedenácté hodině večerní

přes zeď, která dělí skladiště od veřejné ulice a je v těch místech asi

půl druhého metru vysoká, přehoupl se fantastický stín jezdce na

koni, který s kočičí opatrností se přiblížil ke středu jednoho z oněch

dlážděných dvorců, kde probíhal hluboký, zábradlím nechráněný

kanál, plný černé vody. Kůň našlapoval neslyšně, patrně měl kopyta

obalena plstí nebo vlnou, která tlumila zvuk nárazu na kameny

dlažby. Pravděpodobně tajemný návštěvník, který tímto způsobem se

dostal do doků, nepřál si být zpozorován.

Řídě koně s pozoruhodnou zručností, vyhýbal se nechráněným

místům a držel se ve stínu, opatrně se vyhýbaje paprskům

elektrických svítilen. Dva až třikráte se obrátil, jako by se obával, že

by mohl býti někým překvapeni, Dva až třikráte uklidňoval vzrušení

svého koně, hladě rukou ušlechtilé zvíře, jehož nozdry se zachvívaly.

Pak se přiblížil k hangárům a vjel pod jejich skleněnou střechu.

Půl hodiny přejížděl pomalu sem i tam, pátraje zrakem kolem

sebe. Konečně se zastavil, seskočil a přivázal koně k nejbližšímu

sloupu, načež se jal prohlíželi balíky, které plnily, místnost. Světlo

elektrické lampy, vnikající sem1 skleněnou střechou, mu při tom

napomáhalo.

Byl to mladý muž elegantního zjevu a jistého vystupování.

Postavy byl malé, ale dobře stavěné. Tahy jeho sluncem opáleného

obličeje byly tak jemné a mladistvé, že nemohl býti starší patnácti

let. Na hlavě měl šedý plátěný klobouk, který propouštěl nad čelem

a vzadu prameny měkkých, světlých, dosti dlouhých vlasů přirozeně

zkadeřených. Měl na sobě pohodlný jezdecký oblek s širokými

kalhotami, zastrčenými v měkkých vysokých kožených botách,

opatřených krátkými ostruhami.

Náhle zpozoroval veliký balík v šedivém plátně, z něhož

vyčnívala stébla slámy. Přistoupil stěží ovládaje své rozčilení.

Několikráte se rozpřáhl s nožem v ruce, chtěje otevřití balík, ale

zastavil se po každé, naslouchaje, jako by se obával příchodu

nějakého nevítaného a obávaného svědka. Avšak přesvědčiv se, že je

sám, rozhodl se, že provede svůj původní úmysl.

Rozpáral jedním úderem nože šedivé plátno a z otvoru se

vyhrnula sláma. Poklekl a oběma rukama vytahoval a odhazoval

slámu kolem sebe s pohyby prudkými a nervosními. Po chvilce

zabořil paže až po lokte do balíku, pátraje po jeho obsahu. Jeho oči

zářily, tvář nabyla odhodlaného výrazu. Náhle výkřik unikl jeho

rtům, výkřik radosti!

Sehnul se a napiav svaly, vytáhl z balíku nějaký tmavý a tvrdý

předmět, který položil na zem. Byl to jakýsi kovový kufřík, krychle

asi třiceticentimetrová, přesně a čistě vypracovaná. Mladík pozoroval

ji chvíli s hlubokým vzrušením. Pak uchopil kufřík za držadlo

umístěné na víku a nestaraje se více o to, aby nějakým způsobem

zahladil stopy svého činu, ve spěchu opustil i se svou kořistí tato

místa, vsedl na koně a pobídl jej k odchodu.

Avšak sotvaže kůň popošel o několik kroků, zůstal stát, vzpínaje

se polekán. Mladík tiše zasténal, avšak ať jakkoli pobízel koně ke

spěchu. Tento rozhodně odmítal uposlechnouti. Třásl se na celém

těle, vzpřímiv uši a jeho průsvitné nozdry se zachvívaly.

Avšak běda, i jezdec záhy pochopil, co tak polekalo ubohé zvíře.

Zblednuv, zapomněl pobízeti je ke klusu a bez dechu patřil kolem!

sebe.

Kol dokola vystupovaly z doků, provázeny ostrým zápachem,

lehké obláčky bílého kouře, které však rychle rostly a houstly.

A v tichu bylo slyšet drobné suché praskání, o jehož původu se

nedalo více pochybovat. Byl to požár ve svých počátcích! Strašné

neštěstí, ba katastrofa řítila se na skladiště, přeplněné zbožím!

Tato chvíle nehodila se ovšem k váhání aneb uvažování

o příčinách ohně. Především bylo nutno dostati se ven.

Kůň se zdráhal jít kupředu. Avšak po novém pobídnutí,

provázeném stisknutím ostruh a prudkou ranou bičíkem, zařičel

bolestně a vrhl se kupředu. Nyní jezdec musel krotit zdivočelé zvíře,

které se pustilo přímo před sebe, nedbajíc překážek…

Avšak náhle, právě ve chvíli, kdy jezdec opouštěl doky á vjel do

plného světla, na jeden z prostranných opuštěných dvorů, rozlehla se

tichem rána výstřelu!…

V témže okamžiku nějaký člověk, či spíše jakási lidská příšera,

vypotácela se z obrovské bedny, když byla napřed s nesmírnou

námahou prorazila její stěny. Člověk ten, napolo mrtvý, začernalý

ohněm, s očima vytřeštěnýma, z rukama zakrvácenýma a s rozbitými

koleny, oddychuje hlasitě – vyrazil strašlivý výkřik.

Plameny přebíhaly po jeho šatech, on však jako by neviděl

nebezpečí, které ho ohrožovalo… Dlouhými doušky vdechoval

vzduch nasycený prachem a ostrým kouřem. S posledním úsilím

vystoupil úplně z bedny, v níž byl patrně zavřen a postavil se na

pevnou půdu. V téže chvíli se zapotácel a upadl na kolena, načež

opět povstal a v jeho očích, těkajících kolem, zračilo se šílenství.

Náhle uskočil stranou přeď pyramidou beden, která, ohořelá

ohněm, zřítila se s ohlušujícím hlomozem, hrozíc ho rozdrtili. Sevřel

hlavu do rukou a zasténal jako raněné zvíře, blízké smrti!

Tento nešťastník, tato lidská troska, tato; příšerná bytost

s fantastickými gesty strašidla tento uprchlík smrti… to byl Jerome

Fandor.1

Jerome Fandor, slavný žurnalista, důvěrný přítel populárního

policisty Juva, Jerome Fandor, který s řečeným policejním

inspektorem již po řadu let se zabýval pronásledováním

nepostižitelného Fantomase!

Je to možné, aby on to byl? Je to možné, aby on se dostal do této

strašlivé, kritické situace? Co ho přivedlo v tato místa, do tak

hrozného postavení?

Před měsícem byl v Londýně, ve skromném hotelovém pokojíku

francouzské čtvrti. Bylo to jednoho večera v dubnu. Právě byl

telegrafoval svému příteli Juvovi do Paříže, že nalezl stopu

Fantomasovu a dopisem vysvětloval mu další podrobnosti tohoto

objevu, když tu náhle byl zezadu uchopen a pevně spoután smělým

banditou, který neváhal odhaliti svoji osobnost.

Fandor byl zajatcem strašlivého Fantomase!

Netvor však nemínil ho usmrtit.

S pošklebnou ironií, již projevoval vždy, kdykoliv dosáhl

vítězství nad svými odpůrci, Fantomas mu oznámil, že ho ušetří, aby

ho podržel co rukojmí, které mu příležitostně zajistí Juvovu

mlčenlivost!

1 Viz Oběšenec z Londýna a Fantomas, sv. I., II., III., IV., V., VI.

Dovedl Fandora do jakési cely, se všech stran uzamčené, jejíž

osvětlování a příchod vzduchu obstarávalo důmyslné elektrické

zařízení.

Cela tato byla dosti pohodlně, vybavena, takže bylo možno v ní

i žít. Fantomas ovšem nezatajil Fandorovi, že bude jeho příbytkem

po několik týdnů, že však Fandor nebude úplně opuštěn, neb jeho

vězni tel denně ho bude navštěvovat.

Fandorovi nezbylo, než se podrobit.

Avšak přes svůj slib zlosyn nikdy víc se neukázal. Co se asi

stalo? Proč se nezachoval podle ujednání?

Fandor marně o tom uvažoval.

Věděl jen že za osmačtyřicet hodin po uvěznění cela počala se

pohybovat a byla přehazována a obracena ze strany na stranu.

Zažil neslýchané dojmy!

Po prudkých nárazech následovala naprostá nehybnost, pak

nastoupilo lehké balancování, pak dlouho houpavé pohyby, které

Fandora činily nemocným a vyvolaly domněnku, že se nachází na

moři. Kdežto dříve se domníval, že jeho cela byla připevněna na

spodek automobilu aneb naložena do železničního vagonu, pochopil

nyní, že se octl na palubě lodi.

Rada nekonečných dnů následovala.

Fandor měl ve své cele zásoby potřebné k životu. Příchod

vzduchu a osvětlování bylo tak dokonale sestrojeno, že netrpěl ani

nedostatkem vzduchu ani světla.

Avšak k jeho duševním útrapám, dosti již značným, přistoupily

po uplynutí tří týdnů útrapy fysické…

Po nových otřesech následovalo ticho, avšak poznenáhlu světlo

sláblo a zásoby se tenčily. Musel šetřit s potravinami. Konečně

i vzduch se ptával těžkým, obtížným k dýchání…

– Stůj co stůj musím se dostati odtud, nechci-li zde zemřít, řekl si

Fandor.

Žurnalista byl statečný a odvážný. Ač vyčerpán a zesláblý

strašnými hodinami, které zažil v dlouhých týdnech vazby,

prostudoval důkladně své okolí. A téměř se mu podařilo objeviti

tajemství uzavření, které ho dělilo od světa živých.

S neobyčejnou trpělivostí a energií se vzchopil, aby si vytvořil

východ z této místnosti a tou měrou, jak jeho síly ubývalo, cítil blížiti

se konečný úspěch svého úsilí!

Podaří se mu uniknouti dříve, než zemdlí slabostí?

A tu nová neočekávaná událost, dovršujíc zoufalství oběti

Fantomasovy, zdvojnásobila jeho snahu o osvobození.

Když se mu podařilo pootevřít, když již úzkou trhlinou paprsek

světla vnikl dovnitř, touto trhlinou vnikl též vzduch; avšak vzduch

vřelý, neschopný k vdechováni, vzduch prosycený ohněm!

Nicméně Fandor s nadlidskou silou přemohl poslední překážku.

Vyrazil povolující stěnu vězení a vystoupiv ven, rozhlédl se kolení

sebe… Však co uviděl!

Ohromen zůstal bez pohnuli, patře před sebe do plamenů, které

ho ze všech stran obklopovaly.

Jeho prudké dýchání bylo přerušeno strašlivým záchvatem kašle,

způsobeným ostrým dýmem. Dostal se z vězení: ale kam? Co se

s ním stane? Více než kdy jindy nabýval přesvědčení, že se stal obětí

Fantomasovou. Sotvaže vystoupil z bedny, která mu skýtala jakýsi

úkryt před ohněm, byl by býval rozdrcen pádem krychlí vápna,

ztvrdlých ohněm.

Žurnalista vykřikl a spatřiv východ uprostřed hromady zboží, vrhl

se k němu.

A právě v tuto chvíli se rozlehl výstřel.

Fandor se vypotácel z doků na dlážděný dvůr v tom okamžiku,

kdy kůň tajemného1 jezdce se náhle zastavil, a skloniv hlavu,

v úplném přemetu se svalil k zemi. Při tom jezdec, jemuž vyklouzly

nohy z třmenů, byl odhozen přes hlavu koně na dláždění nedaleko

kanálu, plného vody. Mnoho nescházelo a byl by sletěl do vody.

Zůstal nehybně ležeti u nohou Fandorových, zatím co kůň, krváceje

z veliké rány na spánku, škubal sebou v křečích.

Ale Fandor nevšímal si této podívané. Jeho pozornost byla

zaujata malým kovovým kufříkem, který dopadnuv prudce na zem se

pootevřel, takže bylo viděti dovnitř. Fandor dívaje se ztrnulým

zrakem na předmět, který světélkoval v bledých paprscích elektrické

svítilny, vykřikl hrůzou. Lebka mrtvoly, bílá jako křída, vypadla

z kufříku.

Mechanicky přikryl tento záhadný nález kabátem, který byl

svlékl, poněvadž začínal chytat.

Nedaleko něho ozvalo se zasténání ubohého jezdce, který ležel

doposud nepohnutě, strašně bledý. Fandor se nad ním sklonil

a zahleděl se mu do tváře.

– Je to ještě, chlapec… výrostek… Ubožák jak snadno se mohl

zabít!

A zapomínaje na své vlastní těžké postavení a na strádání, které

ho tak dlouhý čas pronásledovalo, počal horlivě se zabývati

omdlelým nešťastníkem. Namočiv kapesník db blízké vody, navlhčil

mu rty a třel spánky. Za chvíli mladík otevřel oči.

Dlouho se díval na člověka, jenž se nad ním skláněl. Jistě že se

dovedl i v této chvíli dobře ovládnout, neb jinak sotva by byl zatajil

výraz překvapení, vida Fandora v jeho rozervaných šatech, s vlasy

a vousy úžasně narostlými.

Mladík, jakoby se styděl za svoji slabost, povstal, odmítaje rámě,

které mu Fandor nabízel. Popošel potácivým krokem, který znenáhla

nabýval pevnosti. A nevšímaje si více žurnalisty, přistoupil k svému

koni. Ubohé zvíře bylo mrtvo…

Mladík sevřel pěsti a pak obrátiv se k Fandorovi, přistoupil

k němu se vztaženou pravicí:

– Vy jste mě zachránil! Děkuji vám!

Vyjadřoval se anglicky se zvláštním přízvukem, který

prozrazoval cizí původ, leč Fandor snadno mu porozuměl. Co však

v tuto chvíli znamenala mu slova díků? Rozhlédl se s hrůzou kolem.

Oheň se šířil s příšernou rychlostí.

– Tam… tam… zakoktal zachvácen děsem, ukazuje rukou na

hořící doky. – Nepřijdou-li brzy a nezastaví-li požár, celý Londýn

lehne popelem!… Jistě, je to opět dílo Fantomasovo! Ten netvor to

způsobil…

Fandor se zamlčel. Jeho společník, zatahav ho za rukáv, tázal se

znepokojen.

– Co jste to říkal, prosím vás…

Fandor pokračoval s rostoucím rozčilením:

– Londýn hoří… Londýn hoří… Podívejte oheň se šíří na

všechny strany… Je v tom Fantomas… pravím vám, je v tom

Fantomas! Zavřel mě do bedny uprostřed doků, abych z toho

nevyvázl!

– Pardon, pane, pravil mladík zaražen, nabývaje však poznenáhlu

klidu, kdežto Fandor se stále více vzrušoval. Promiňte, řekl byste mi

laskavě, kdo jste?

Zcela bez sebe rozčilením Fandor vykřikl:

– Kdo já jsem? Jeho obětí, ano, jeho obětí! On mě odsoudil

k smrti, ale já mu přes to unikám! A teď uvidíme, kdo s koho! Dej si

pozor, Fantomasi, Fandor žije!

Vyčerpán, žurnalista se odmlčel. Vrávoral jako člověk opilý,

hrozil pěstí proti ohni s očima vznícenýma, rty okoralými. Jakoby

přitahován požárem, rozběhl se k hořícím dokům.

Mladík ho dohonil a zadržel, sevřev obě. jeho ruce ve svých

dlaních. S hlubokým soucitem zadíval se žurnalistovi do očí a mírněj

a pomalu, jako by se obával, že mu nebude rozuměno, se otázal:

– Mluvíte stále o Londýně, pane. Což nevíte, kde jste?

– Ano… ne… odvětil Fandor s vytřeštěným zrakem… Doky…

parníky… moře… ano, je to přece Londýn!

– Durban – pravil pomalu a důrazně mladík…

Fandor nepochopil.

– Durban… cože… Durban!?

– Ano, Durban! trval mladík na svém, Durban… Jižní Afrika…

Fandor ztrnule patřil na mladíka. Potom náhle ucouvl a utíkal od

něho pryč s divokým výkřikem. Nedoslal se však daleko. Dvě těžké,

ruce položily se mu na ramena, pocítil, jak s ním někdo cloumá sem

a tam a již viděl se obklopen skupinou lidí v měkkých bílých

kloboucích, oblečených v hnědé stejnokroje a ozbrojených

karabinami.

Všichni najednou křičeli na něho, kladli mu otázky, tvářili se

výhružně.

Jak se sem dostal? Odkud přichází, Jak chce vysvětliti svoji

přítomnost v dokách, kam je vstup zakázán? Nezaložil-li on ten

požár?

Všechny tyto otázky byly mu kladeny sice v správné angličině,

avšak s podivným hrdelním přízvukem, který připomínal způsob řeči

mladíkovy.

Fandor úplně zdrcen tělesnou a duševní vyčerpaností, sotva se

drže na nohou, pohlížel na tyto lidi nepřítomným zrakem, nejsa s to

utvořiti si jedinou jasnou myšlenku, jedinou odpověď… Co se to

děje? Žije? Sní či bdí? Hrozná úzkost sevřela mu srdce.

Jeden z mužů, patrně jejich velitel, pravil k ostatním:

– Nechce odpovědít… je to asi nějaký zločinec… Dám mu tři

minuty na rozmýšlení… Neodpoví-li… vy znáte zákon… postavte

ho ke zdi a odstřelte!

Co se má stát? Fandor měl jen mlhavé tušení, že ho mají za

zločince. Nemluvili o tom, že někoho zastřelí? Není to snad on, koho

chtějí zastřelit?

Fandor byl však tak sklíčený, že nedovedl domyslili do konce.

Koktal nesouvislá slova, opakuje mechanicky:

– Oheň… Fantomas… Juve… cela hoří…

Pak mu přišlo na rty jméno Fantomasovo, které opakoval, jako

smyslů zbavený. Pak se otázal:

– Kde to jsem? V Londýně?… To jsou doky…

Jeho řeč neměla smyslu. Muži pozorovali ho nedůvěřivě.

Nechtěli se dát zmásti touto komedií. V jejich temných očích,

vznícených hněvem, zračilo se netrpělivé očekávání. Žádali si zřejmě

rozkazu svého pána, aby mohli odpraviti tohoto podezřelého tvora.

Nebylo pro ně pochyb, že on byl příčinou neštěstí požáru, jehož záře

osvětlovala toto drama, nesrozumitelné pouze hlavnímu jeho

účastníku. Neb Fandor opravdu nemohl porozumět, co se děje!

Z dálky bylo slyšet zvonění na poplach. Město se znenáhla

probouzelo. Rozléhal se vysoký signál trumpet, na vzdáleném

pobřeží bylo slyšet těžkopádné hrčení vozů a dusot koní, Byli patrně

již přivoláni hasiči, kteří spěchali na pomoc z nejvzdálenějších

končin města. Bylo již slyšel, jak proudy vody dopadají na hořící

zboží a ozýval se sykot, doprovázející tento zápas dvou elementů.

Muži dosud očekávali rozkaz svého představeného. Exekuce

závisela pouze na několika okamžicích.

Důstojník zpozoroval právě mladíka, jehož Fandor vzkřísil po

pádu s koně,

– Teddy… milý Teddy… co zde děláte?

Mladík, spatřiv důstojníka, popošel k němu, přátelsky mu

podávaje obě ruce.

– Pane poručíku… jsem šťasten, že vás vidím!… Ale co se to zde

stalo? Co učiníte?!

Důstojník odvětil:

– Povolali jsme hasiče… Moje rota měla stráž v blízkých

kasárnách a tak jsem přišel dřív, než všichni ostatní…

Tu však se důstojník zamlčel a patře na mladíka, jehož nazval

„Teddym“ pravil udiveně:

– Dříve než všichni ostatní… tedy přece ne… zdá se mi, že vy

jste zde byl již před námi?

– Před vámi? Nevím ani. Snad současně s vámi. Jel jsem kolem

zdi a tu jsem zpozoroval oheň. Přeskočil jsem zeď a tu…

– Nuže, co dál? vyptával se důstojník.

Mladý Teddy byl v zřejmých rozpacích, kterých však důstojník,

sám jsa dosti rozčilen, nezpozoroval.

– A tu nějaký bandita střelil po mém koni, takže jsem spadl na

dláždění… dokončil mladík své sdělení, s námahou ovládaje své

rozčilení.

Při těchto slovech poručík Wilson Drag se napřímil:

– Promluvil již? Ne? Nechce nic říci? Nuže dobrá, postavte se do

řady a střelte!

Teddy, naslouchaje tomuto rozkazu, oslovil prudce důstojníka:

– Co chcete učinit? vykřikl s rysy úzkostí zkřivenými.

– Svou povinnost, odvětil důstojník. A ukazuje na Fandora,

dodal:

– Tento chlap byl v dokách v době, kdy jsou uzavřeny a nikdo

sem nesmí. Vy o tom, nevíte, Teddy, že před dvěma týdny obecní

správa, pobouřená zločiny, které se zde udály, předala policejní

výkonnost vojenské moci, a já jednám podle vojenských zákonů.

Vyšetřoval jsem před chvílí toho člověka, ale on nedovede, aneb

spíše nechce odpovědít. Byl jsem hned toho mínění že on zapálil

doky, ať již z nedopatření, aneb se zlým úmyslem. Na tom) nezáleží,

obojí je stejně zločinné! Nyní, když jste mi řekl, že váš kůň byl

zastřelen, nepochybuji o tom, že to provedl tento člověk a zastřelíme

ho za okamžik… A zvýšiv hlas, rozkázal:

– Jděte, seržante, zeptejte se ho naposled…

Seržant vystoupil z řady, utvořivší se před ubohým Fandorem

a přistoupiv k němu, opakoval dvakráte své ultimatum. Nedokáže-li

Fandor nyní svou nevinu, pak je s ním konec…

Fandor opřen o zeď sotva chápal, co se děje. Neslyšel otázek.

Viděl jen zbraně, namířené na svá prsa. V jeho mysli vřelo. Věděl, že

má! něco říci, vysvětlovali… jen kdyby rozuměli Chtěl těmto lidem

vykládali o svém neštěstí, avšak vykoktal jen jedno, jediné slovo,

kterým byl jeho mozek posedlý:

– Fantomas… Fantomas!

V té chvíli Teddy, který se zprvu vzdálil, aby nebyl přítomen

tomuto tragickému divadlu, přiběhl opět k důstojníkovi:

– Poručíku Wilsone Dragu, pravil, nečiňte toho! To není vinník,

ten člověk je nevinen. Vím jistě, že neměl zbraní, on to tedy nebyl,

kdo zastřelil mého koně… Já jsem pak omdlel a on mě vzkřísil.

Poručíku Wilsone Dragu, zapřísahám vás, nejednejte tak ukvapeně…

vyptejte se ho napřed… vyptejte se ho sám, prosím vás o to!

Poručík chvíli váhal.

Nešel-li snad trochu daleko ve své snaze o spravedlnost

a potrestání vinníka? Ten člověk vypadal spíš jako nešťastník, než

zločinec. Pokynul a vojíni zavěsili si pušky na ramena.

Fandor byl zatím zachráněn.

Avšak tentokráte důstojník sám se zabýval jeho výslechem

a mladý Teddy naslouchal s netajeným zájmem.

– Vaše jméno?

– Jerome Fandor.

– Národnost?

– Francouz.

– Proč jste vstoupil do skladiště? Nevíte, že je to zakázáno?

– Nevím nic. Byl jsem v bedně, Fantomas mě zajal.

– Kde bydlíte?

– V Londýně.

– Kde myslíte, že jste?

– V rukou Fantomasových. Avšak já mu uniknu a pomstím se!

Hlasem sotva slyšitelným odpovídal Fandor s nadlidskou

námahou na otázky mu kladené. Poznenáhlu však klid se navracel do

jeho mysli a on nemohl nezpozorovat, jak podivně působily jeho

odpovědi. Důstojník přestal ho vyslýchat a mladík, který se ho ujal

a chtěl vysvětlovati důstojníku jeho nepochopitelné řeči ustal ve své

snaze. Oba dva hovořili spolu potichu, odvráceni stranou.

Fandor využil té chvíle a vrávoravým krokem popošel k mrtvému

koni, kde viděl ležet svůj ohořelý kabát. Instinktivně se sehnul, aby si

ho oblékl. Tu však pocítil, že kabát je nějak podivně zatěžkán a ihned

si vzpomněl na svůj záhadný nález, skrytý pod kabátem, na lebku,

která se objevila v rozevřeném kufříku!

V prvním okamžiku učinil pohyb, jako by chtěl odhoditi daleko

od sebe tento ohyzdný předmět. Hned však se zarazil. Neušlo mu, že

je pozorován, že vojáci, důstojník i mladík sledují bedlivě každé jeho

hnutí.

– Bože, pomyslil si Fandor, jehož rozum byl vážně otřesen, co asi

řeknou, ukáži-li jim svůj pozoruhodný objev?

Z opatrnosti však sebral kufřík i s kabátem a pohybem zcela

přirozeným stočil kabát pod paždí, skrývaje v něm svůj nález.

Mezitím důstojník pokynul vojákům. Čtyři z nich obklopili

Fandora. Fandor se zachvěl. Zastřelí ho tentokráte? Což unikl

strašlivé smrti jen proto, aby za chvíli zahynul smrtí ještě horší, ještě

méně pochopitelnou?

Fandor se chtěl bránit, chtěl křičet, že je nevinen, chtěl zařvat, že

chce žít, když tu porozuměl, co s ním míní udělat.

– Poručíku Wilsone Dragu, prohlásil mladík, louče se

s důstojníkem… jsem téhož názoru jako vy. Ten člověk je nemocen,

je to Šílenec… Máte pravdu, že ho posíláte do „Lunatic-Hospital“…

– Do „Lunatic-Hospital“! opakoval mechanicky Fandor,

opouštěje doky uprostřed čtyř vojáků… Rozumím-li dobře, bude to

blázinec!… Ah a co teď?

Žurnalista vzpomínal na chvíle, které právě prožil, na své

uniknutí z hrozné cely, do které ho zavřel Fantomas, na požár

v dokách, na zabitého koně a prohlášení mladíkovo, který mu řekl, že

je v Jižní Africe! Myslel na hlavu mrtvoly, kterou ukrýval v kabátě

pod paždí…

Ucítil, jak studený pot mu stéká po čele a tázal se v duchu,

nenalézaje odpovědi:

– Není to sen? Žiji skutečně? Nejsou snad ti lidé šílení, aneb…

nezbláznil jsem se já sám???

II. ZÁHADNÁ LOUPEŽ.

– Přísně, avšak spravedlivě, nestranně, ale blahovolně a hlavně

naprosto počestně… taková je moje devisa. A s těmito zásadami

jsem všude vystačil… Milá slečno, nevypila byste se mnou trochu

grenadýny?

– Neodmítnu, pane Jene Eldersi. Je dnes strašlivé vedro!

Rozmlouvající pár přistoupil k elegantnímu bufetu na konci

verandy, obsluhovanému celou armádou číšníků, pozorných ke

každému sebemenšímu přání hostí.

Pan Elders, ředitel velikých diamantových polí, ležících několik

mil od Durbanu, slavil dnes osmnácté narozeniny jediné své dcery,

Winifredy. Byla to dívka skvělé postavy, vlasů černých jako uhel

a zářících očí.

– Ano, pokračoval Jan Elders v řeči obraceje se ke své společnici,

vysoké hubené dámě asi pětačtyřicetileté, přísného výrazu – ano, a je

to ještě ten nejlepší způsob, jak se dostat kupředu. Tyto principy

mám od svých rodičů, kteří je zdědili po mém dědečkovi… Vidíte

tedy, že mají úctyhodnou minulost!

– Máme-li věřit Písmu, musíme připustit, že zásady počestnosti

pocházejí ještě z vyššího místa, než jsou vaši předkové, pane Jene

Eldersi. Avšak nicméně blahopřeji vám, že se jimi řídíte, neb v této

zemi povinnost a počestnost nejsou, vždy na prvním místě.

– To je pravda, doznával Elders, poznala jste to právě tak jako já.

– Ano odvětila vysoká a suchá Němka pohrdlivě. Jan Elders činil

zde narážku na loupež, spáchanou před několika týdny na slečně

Groschenové. Nějaká hotelová krysa ukradla jí za noci peněženku

a zlatý řetízek a rozhněvaná dáma nenáviděla od té doby celý svět.

Slečna Groschenová, svobodná a zapřísáhlá nepřítelkyně mužů,

zdržovala se již po několik měsíců v Jižní Africe za účelem

ekonomických a sociálních studií pro jakýsi berlínský list. V jejích

článcích obráželo se ovšem toto její nevalné mínění o zdejším

obyvatelstvu.

Jan Elders, snaže se bezpochyby utlumiti špatnou náladu své

společnice, vysvětloval jí dopodrobna organisaci podniku, který řídil.

Přišel sem před patnácti lety s úmyslem věnovati se zemědělství. Měl

však štěstí, že nalezl v korytu jedné řeky celou sérii malých

diamantů, což ho přesvědčilo, že jde o diamantové ložisko prvního

řádu. Udržel svůj objev v tajnosti a skoupil ohromné komplexy půdy.

Najal potřebné množství dělníků a zřízenců a zahájiv přípravné

práce, oznámil věc veřejnosti.

Z počátku nikdo tomu nechtěl věřit, neboť pokud paměť lidí

sahala, nikdo nenašel diamantů na pobřeží Jižní Afriky. Avšak

skutečnost brzy každého přesvědčila: Jan Elders nacházel diamanty

a dokonce velmi krásné.

Slečna Groschenová, činíc si v chůzi opatrně poznámky, tázala

se:

– Nezůstal jste pouze při tom, jak vím, a ukázala rukou na komín

továrny, který se tyčil k obloze, nedaleko zahrady, kam právě

vkročili.

Tak jest, odpověděl Jan Elders. Snažil jsem se snížit výrobní cenu

diamantů vyloučením mezikupců a omezením ruční práce. Proto

jsem zřídil zde brusírnu diamantů podle amsterodamského vzoru.

Poznal jsem tamní brusírnu dokonale, je to jediná toho druhu…

Slečna Groschenová připravovala se k nové otázce, když tu její

hostitel náhle ji opustil, aby vyšel vstříc pánovi a dámě, objevivším

se právě na verandě. Byli to pravděpodobně nějací vzácní hosté, neb

hovor kolkolem ihned utichl a cikánská kapela přerušila valčík, který

hrála, a slavnostně spustila anglickou národní hymnu: „God save the

King“.

Nově příchozí byli pan Houston, guvernér Durbanu, s chotí.

Zastával zde anglickou vládu vznešeností a sebevědomím, které tak

dobře charakterisují Angličany.

Jan Elders pospíchal naproti svým vzácným hostům, kteří dnes

poprvé uznali ho za hodna, aby přijali jeho pozvánku. Rozplýval se

v přívalu slov díků a přehnané uctivosti.

– Pane i paní, snad odpustíte, že vám nemohu nabídnout více, než

takovouto malou rodinnou slavnost, která se nemůže srovnávat

s vašimi skvělými recepcemi…

Sir Houston blahopřál Edlersovi:

– Vy zaměstnáváte mnoho dělníků, pravil, předpokládám, že

většina z nich jsou Angličani?

– Ah ovšem, ujišťoval hostitel, vždyť jsou to ti nejlepší dělníci na

světě a pak… podporuji tím vliv anglického impéria v kolonii.

Jan Edlers ustal ve svých poklonách, aby představil guvernérovi

a jeho paní svoji dceru Winifredu.

– To je nejkrásnější klenot mé sbírky, prohlásil, směje se.

Sir Houston se uklonil a jeho choť podala dívce přát lesky ruku

a odpovídajíc Eldersovi, dodala laskavě:

– Je to zajisté klenot vám nejdražší!

Z ohledu na guvernéra počalo se ve společnosti kolem něho

hovořili o nedávné katastrofě v dokách, o požáru, jehož následky na

štěstí byly kryty pojištěním. Každý, kdo mohl býti guvernérem

slyšen, řekl několik slov, aby projevil svůj zájem, čímž bylo

povinnosti učiněno zadost a společnost přijala poznenáhlu opět

veselý vzhled.

Winifreda Eldersová, dívka velmi roztomilá, upoutala na tebe

všechnu pozornost. S jistotou a půvabem věnovala se zábavě krásné

Angličanky, zatím co sir Houston, zpozorovav v zahradě ve stínu

velikého stromu skupinu důstojníků, kteří kouřili cigarety, připojil se

k nim.

Za chvíli Jan Elders, proplétaje se šáleny kde mládež tančila,

spatřil stranou osamnělého mladíka, který ho pozdravil lehkým

pokynutím hlavy.

– Hleďme, zvolal, to jste vy, malý divochu! Jak to, že jste se dnes

octl ve společnosti?

Jinoch, kterého pan Elders nazval „malým divochem“, zamumlal

mezi zuby:

– Učinil jsem si násilí, pane, ale věřte, že se mi vaše slavnost

velice líbí.

Jan Elders se vzdaloval. Mladík patřil za ním s rostoucím

vzrušením a nemoha skryti svých myšlenek, zašeptal polohlasně:

– Pomyslím-li, že se musím usmívat a tisknout ruku tomu

zlosynovi, tomu netvoru! Bože, jak kruté jsou některé nezbytnosti

v životě! Ale on netuší, že já ho znám… a to, je moje jediná výhoda!

Náhle byl vyrušen ze svých úvah. Ze všech stran obklopili ho

mladíci a dívky ve sportovních oblecích, kteří naň volali:

– Teddy!… Teddy!…

Teddy, neboť on to byl, usmíval se na nově příchozí a podával

jim ruce.

– Zahrajem si partii golfu, navrhoval jeden z nich! A již se

chystala celá skupina ještě před čajem uskutečnit tento úmysl, když

tu náhle naskytnuvší se sensační podívaná je zdržela. Teddy a jeho

přátelé octli se pojednou na verandě, kde uprostřed návštěvníků se

utvořil kruh, z jehož středu vyčnívala silueta černého atleta, skvělé

postavy.

Byl to Jupiter!

Každý znal Jupitera. Byl to jeden z nepoddanějších dělníků Jana

Edlerse a pracoval již asi pět nebo šest let na jeho diamantových

polích. Byla to ovšem zvláštní podívaná, setká ti se s ním na této

elegantní a vybrané recepci.

Avšak Jupiter nebyl obyčejným dělníkem, který se živí pouze

tím, že přehrabuje půdu, aby našel diamanty. Jupiter, těže ze své

herkulovské síly, cvičil se po léta v boxu. Rychle vynikl a stal se

championem v zemi.

To již něco znamenalo.

A před třemi dny Jupiter dokázal, co dovede, V sensačním zápase

porazil championa Austrálie, slavného Bouly Stona a vyhrál tak

okrouhlou sumu deseti tisíc liber šterlinků.

Společnost rozdělila se na dvě skupiny. Měl zde své

obdivovatele, kteří, zaujati sportem, pociťovali úctu k síle jeho pěstí,

jimiž porazil člověka, považovaného dosud za nepřemožitelného.

Naproti tomu byli zde též takoví, kteří zachovávali tradici

a neschvalovali, že ve společnosti, byť i dosti různorodé, je přijímán

černoch, člověk náležející nižší rase. Kol do kola hovořilo se

nenucené o těchto zásadních otázkách a nikdo nedbal, že Jupiter

mohl by to slyšet.

Negr, který mimo oněch deset tisíc byl obdarován krásným

zlatým náramkem, projevoval svou radost výraznou mimikou

a neustálou živostí. Nepřetržitě zdvihal k očím své zápěstí, ozdobené

klenotem a vyrušoval se z pozorování zlatého náramku jen chvílemi,

kdy si poklepával na náprsní kapsu, aby se přesvědčil, že peníze jsou

dosud na svém místě. Zdálo se však, že náramek těší ho mnohem

více než papírové bankovky.

Spatřiv blízko sebe Jana Elderse, oslovil ho téměř familiérně.

– Pan Ján, řekl, já nechtít mít ty peníze… Já dát ti je, ty schovat

v pokladna… Jupiter nepotřebuje… Jupiter vezme, až bude kupovat

ženu.

Jan Elders se usmíval černochově důvěřivosti a zdráhal se

nejdříve přijmouti peníze do úschovy. Avšak Jupiter tvářil se tak

nešťastně, že Elders nemohl mu odepřít. Ostatně všichni kolem naň

naléhali:

– Uděláte dobře, říkali, uschováte-li mu ty peníze. On by je propil

nebo prohrál.

– Dobře tedy, odpověděl Elders, a provázen několika přáteli,

odnesl peníze do své pracovny, kde je prozatím uložil do zásuvky,

kterou zamkl na klíč.

Mladý Teddy nezabýval se dlouho pozorováním negra, ač

pociťoval k němu upřímnou a srdečnou sympatii. Měl zřejmě něco

důležitějšího na starosti. Jeho inteligentní a bystré oči rozhlížely se

pátravě kolem po stinných; houštinách a alejích parku. Zpozoroval

mladého muže s dívkou, kteří se tam uchýlili; patrně hledajíce

samotu.

Teddy, pobaven, sledoval tento manévr.

– Oh, oh, pomyslil si, to nevypadá jako pouhé flirtování!

Winifreda a poručík Wilson Drag… ale sluší jim to! Jenže ten starý

bandita Elders nikdy k tomu nesvolí…

Teddy mávl zamítavě rukou a jeho čelo se zasmušilo. Zdálo se,

že pokaždé, když si vzpomněl na Jana Elderse, pociťoval prudké

hnutí mysli a v jeho srdci vzplanula zloba. Jaké důvody přiměly asi

tohoto milého a jemného hocha, že choval nenávist k muži zralého

již věku, který požíval všeobecné úcty a uznání? Počalo se stmívat.

Hosté hledače diamantů, roztroušeni dosud v salonech vily aneb

v prostranném parku, sešli se nyní v zimní zahradě, aby společně

vypili tradiční nápoj – čaj. Příjemná, nenucená veselost zavládla

v této místnosti, kde se shromáždila oživená společnost. Elegantní,

roztomilí muži dvořili se půvabným a skvěle oděným dámám a bylo

slyšet veselý smích a živý rozhovor.

Náhle byla zábava přerušena příchodem muže v zaprášeném

oděvu, který se zastavil na prahu dveří, překvapen bezpochyby, že

zde nachází společnost. Za okamžik však se vzpamatoval a obrátil se

na podpatcích, aby zmizel. Ale Jan Elders ho zpozoroval a přiskočiv

k němu, uchopil ho za ruku, aby ho přiměl předstoupit před

guvernéra.

– Sire Houstone, řekl, dovolte, abych vám představil svého

spolupracovníka a přítele pana Ribonarda, Francouze, který se

zabývá získáváním odbytišť pro naše diamanty.

– Je to věc nesnadná? – vyptával se guvernér.

– Můj bože, pane, to závisí od poptávky, odvětil Ribonard. Trh se

stále mění, zvláště v posledních letech, a Brasilie dělá nám těžkou

konkurenci. Teď právě nevede se nám špatně! Vracím se z Pretorie,

kde bursa byla výborná.

Mezitím co guvernér rozmlouval s agentem Eldersovým, salony

pomalu se prázdnily.

Před vchodem domu se seřadila vozidla nejrůznějšího druhu:

elegantní kolesky a několik obstarožných landaurů, doprovázených

černými livrejovanými sluhy na koních. Vedle toho luxusní auta

a mnoho osedlaných koní. Ze všeho bylo patrno, že jsme opravdu

v nové zemi a nikdo by se ani nepodivil, kdyby spatřil vedle sebe

v bratrské shodě nosítka a aeroplán.

Mezi posledními, kteří dosud zůstávali, skrýval se mladý Teddy,

zamračen ještě více než na začátku slavnosti. Rozhodně bylo

nemožno, aby se zdržel ještě déle; zdálo se však, jakoby se mu jaksi

nechtělo opustiti vilu Eldersovu. Co ho zde zdržovalo? Ať to bylo

cokoli, konečně musil odejít. Vyskočil do sedla, aniž si dal pomoci

sloužícím, který mu chtěl podržet třmeny, a nedbaje ostatních,

ubírajících se většinou k městu, rozjel se směrem k velikému lesu,

vzdálenému asi šest mil od Eldersova obydlí. Stála zde osamělá

farma podivného! vzhledu, kde byl Teddy vychován.

V domě Jana Elderse, nazvaném zcela přirozeně „Diamantový

dům“ na rozdíl od dělnických domků, seskupených kolem brusírny

a nalezišť, které opět byly zvány „Diamantovým městem“, navečer

po slavnosti rozhostilo se hluboké ticho. V saloně hosty opuštěném

vládl nepořádek. Cikánská kapela chystala se k odchodu a zůstal zde

pouze hostitel s Winifredou a černochem Jupiterem. Čaj byl podán

dosti pozdě, takže byl již čas k večeři. Elders i Winifreda kouřili

zatím cigarety, naslouchajíce roztržitě vypravování negrově, který

své radosti dával volný průchod.

– Miss Winie, hovořil, já nepotřebovat peníze. Já dát ti je, ať ty

vzít koho chtít.

Dívka se laskavě usmála, ale Jan Elders dobrácky si dobíral

Jupitera:

– Tys, Jupitere, hloupější než novorozeně… Děkuji ti, ale Winie

nechce tvých peněz… u čerta… ať má každý, co mu patří, Vydělal’s

je poctivě, jen jich také užij… Já dbám vždycky na poctivost, to víš!

A Jan Elders pustil se do dlouhých výkladů, aby dokázal, že on je

nejpoctivějším člověkem pod sluncem.

Jupiter chvíli mu naslouchal, zatím, nevěda ani o tom, změnil

svůj původní šlechetný úmysl a neschopen zatajili něco z toho, co

mu šlo hlavou, počal rozvinovat plány, co podnikne s penězi.

Koupí si kus země, celou provincii a bude hledat zlato… Najde

ho celé hory a bude dělat klenoty, talíře, lžíce a nože ze zlata,

všelijaké náramky… Okouzlovala ho myšlenka, že jednoho dne mohl

by být oblečen celý do zlata, ověšen klenoty jako bůžek! Začne s tím,

že ty bankovky, jejichž cena zdála se mu býti pochybná, promění

v samé zlaté mince, které v sáčku budou hodně vážit, a na slunci se

krásně lesknout…

Nepřetržitě hovoře, černoch pil whisky, jednu, sklenku za druhou.

Jan Elders, natažen na divanu, poslouchal na půl ucha výklady

a plány výtečného Jupitera a Winifreda před chvílí již odešla.

Před půl hodinou mezi ní a otcem padlo několik úsečných slov,

která mu nešla s mysli. Elders se nepohodl se svou dcerou, když

prohlásila, že se chce stati ženou poručíka Wilsona Draga. Již

několik let mladí lidé se tajně milovali a slíbili si věrnost. Dnes

o slavnosti, pořádané na počest jejích osmnáctých narozenin, Winie,

všechna se červenajíc, přiznala se otci k své lásce, avšak se zlou se

potázala. Elders prohlásil, že nikdy nedovolí, aby si jeho dcera vzala

za manžela chudého důstojníka. Winie slyšíc jeho stručné prohlášení,

zbledla, neboť znala neústupnost otcovu a věděla, že se jí nikdy

nepodaří ho přemluviti. Jakmile jí to bylo možné, odešla do svého

pokoje, zůstavujíc otce samotného ve společnosti negrově, který se

s rodinou Eldersovou stýkal zcela nenuceně.

Náhle Jan Elders povstal a pohlížeje na hodinky, pravil:

– Podívejme, je již pozdě! A obraceje se k černochovi, dodal: –

Jupitere, slyšíš? Hni sebou, je čas jít spát!

Černoch se nehýbal. Ležel na zemi, oddychoval, usnuv spánkem

spravedlivých, či spíše opilých. V ruce držel dosud prázdnou láhev

od whisky.

Elders si ho prohlížel zcela klidně. Nebylo to po prvé, kdy Jupiter

takovýmto způsobem; zakončil svou návštěvu. Přebral si a bude to

trvat nejméně dvě hodiny, než se probudí. Rozhodl se tedy, že ho zde

nechá a odešel do svého pokoje. Však Jupiter, až se z toho probere,

najde si cestu domů aneb, konečně, může zde takto přespat až do

rána.

*

Nyní ve vile zavládl naprostý klid. Noc byla jasná, plná hvězd

a ani vánek nerušil hluboké] ticho kolkolem, tak hluboké, že i let

mušky, byl by neušel pozornému uchu.

A proto právě při lehkém zaskřípání dveří, pohybujících se

pomalu ve veřejích, dvě lidské bytosti se zachvěly. Dveře tyto vedly

na chodbu prvního poschodí „Diamantového domu“. V místnosti

osvětlené měsícem bylo zřít obrysy dvou stínů, spojených v těsném

obětí.

– Drahá Winie!

– Drahý Wilsone!

Důstojník držel dívku v náručí a ona plakala s hlavou složenou na

jeho rameni.

– Jsem ztracena, vzlykala, jsem zneuctěna. Otec nesvolí k našemu

sňatku a já se nikdy neodvážím přiznati se mu, že jsem vaší

milenkou… Znám jeho názory, zabil by mě!

Hluboce rozrušen, důstojník se snažil potěšiti dívku.

– Drahá, zbožňovaná Winie, pravil, pokrývaje ji něžnými

polibky, ač nejste dosud mojí manželkou před světem, jste jí před

Bohem a já doufám, že s jeho pomocí dosáhneme i souhlasu vašeho

otce.

– Ach, kéž by to bylo pravda, povzdechla si Winie. Má láska

k vám, Wilsone, je tak hluboká, že nedbám o nic; vím, že jsem se

provinila a přes to nemohu jinak a myslím, že bych zemřela, kdybych

se vás měla zříci.

Následovalo nové zoufalé objímání.

– Chcete, abych šel k vašemu otci a ke všemu se přiznal?

navrhoval Wilson.

Winifreda protestovala:

– Ne… ne… to ne… nikdy… pravím vám, že můj otec je

neoblomný.

Winifreda znenáhla nabývala chladné rozvahy. Políbivši milence

na čelo, povstala a pootevřela ještě trochu dveře, naslouchajíc.

– Je ticho, pravila, můžete odejít. Zítra se zase sejdeme a pak

uvidíme…

Postála ještě okamžik nehybně. V domě se nic nepohnulo.

*

Jupiter ve spaní chrápal jako varhanová píšťala, když tu náhle

někdo uchopil ho za rameno s takovou silou, že se musil probudit.

Překvapením vystřízlivěl a udiveně patřil na rušitele svého spánku.

Byl to Jan Elders, oblečen v noční pyjama, s koženými sandály

na bosých nohou.

– Jupitere, neslyšel jsi nic? vyptával se Elders rozčileným hlasem.

– Ne, co je? pravil negr, co se děje?

– Někdo je tu, odpověděl Elders, slyšel jsem, jak někdo chodil po

chodbě v prvním poschodí, nad námi!

Jupiter mnul si oči a přemáhal zívání. V hlavě měl ještě alkohol

a těžko chápal, co mu Elders povídá. Konečně se vzchopil.

– Někdo v prvním poschodí? Teď v noci? Já nerozumět, nic

nevědít.

To právě si přál Jan Elders slyšet.

Ozbrojiv se revolverem, vyzval černocha, aby šel s ním

prohledati dům.

– Máš zbraň, Jupitere? otázal se.

Obr se široce usmál a ukázal své ohromné pěsti.

– Já vždycky mít zbraň, pane, pravil; já vždycky mít palici na

konci svých paží.

A opravdu jeho pěsti byly palicemi, dostačujícími k úderu.

Když však procházeli Eldersovou pracovnou, Jupiter vyrazil

strašlivý výkřik. Zásuvka stolku byla vypečena a zela otevřena, kol

dokola válely se papíry, jakoby někdo v nich přehraboval a pak

odtud utekl, nedbaje, aby dal stůl opět do pořádku.

– Pane… pane… koktal černoch, rozčilen na nejvyšší stupeň,

podívej, podívej, peníze pryč… Jupiter byl okraden… Jupiter nemá

nic…

Elders, jak se zdálo, zaražen, zahleděl se na otevřený stolek.

Nebylo možno pochybovat! Někdo vypáčil zásuvku a ukradl skrovné

jmění, které černoch nedávno svěřil ochraně Eldersově.

Zatím co velké slzy stékaly po lících černého obra, Elders

několika skoky přiblížil se ke schodišti s revolverem v ruce. Zaslechl

jistě nějaký hluk.

– Kdo tam!? vzkřikl do tmy.

Zvuk kroků, který byl postřehl, náhle ustal. Jupiter, slyše

Eldersovo volání, zapomněl na své zoufalství a přispěchal, aby

chránil svého přítele, bude-li toho třeba. Jan Elders otočil

elektrickým vypínačem a prudké světlo rozlilo se po vestibulu

a schodišti, vedoucím do prvního poschodí.

V té chvíli černoch se vrhl na schody, za stínem, který se mihl

nahoře.

– Pán! zařval, někdo utíká… zloděj… darebák…

Lehké kroky černochovy zaznívaly chodbou. Asi že

pronásledovaný se nesnažil více zatajiti svoji přítomnost, neb i jeho

kroky bylo slyšet.

Jan Elders nestačil černochovi a běžel tedy za ním. Když doběhl

na konec chodby, uviděl černocha, který tiskl hrdlo nějakého muže,

jehož byl srazil jednou ranou k zemi.

– Ty zloděj, ty zemřít! vykřikoval černoch rozčileně. Ale Jan

Elders chytil ho za rameno.

– Co to děláš, Jupitere?

Zvyklý poslouchali, negr přestal rdousit svou oběť. a postaviv ji

na nohy lehce, jako pírko, podržel ve svých prstech límec kabátu

vetřelcova. Oba muži stáli teď tváří v tvář chycenému uprchlíku.

Zazněl výkřik z dvojích rtů:

– Poručík Wilson Drag!

Strašně bledý a těžce oddychuje následkem surového sevření

ruky černochovy, stál zde poručík, potáceje se vysílením.

Jan Elders vyptával se ostrým hlasem:

– Co zde děláte, poručíku… kam jste šel… odkud přicházíte?

Wilson Drag neodpovídal. Černoch stěží potlačuje zlost, strčil

doň divoce:

3.3

– Odpověz… odpověz pánovi!… rozkazoval. Ty být zloděj… ty

vzít peníze černochovy… ty se přiznat a hned!…

Jupiter se pokoušel násilím vynutit přiznání. Šel ještě dále…

Pokoušel se prohledati kapsy důstojníkovy, ale poručík se tomu

vzepřel:

– Zpátky! nařídil. A obraceje se k Eldersovi, pravil:

– Pane, nařiďte, ať ten chlap odejde. Nejsem zloděj. Vysvětlím

vám vše, řeknu vám, proč jsem zde…

– Vysvětlete to ihned, pane, nebo jinak… Elders nadzvedl ruku,

ozbrojenou revolverem.

Poručík se nepohnul.

– Musí-li to být, vysvětlím vše… učiním tak…

V tom okamžiku se na konci chodby objevila jemná silueta

Winifredy Eldersové, zahalená v dlouhé hedvábné kimono. Jedním

pohledem odhadla situaci a její tvář v rámci uvolněných černých

vlasů zpopelavěla. Patřila na důstojníka vznícenýma očima a její ruce

sepjaly se v němé prosbě.

Poručík pochopil, že dívka ho prosí, aby mlčel, aby zachoval

jejich tajemství. Běda, musil poslechnout! Vždyť dal slovo, že

nezradí důvěru děvčete, které se mu svěřilo, obětovalo z lásky svoji

dívčí čest.

Jan Elders sotvaže spatřil svoji dceru, nepochyboval ani na

okamžik, jaké to němé drama se odehrává mezi milenci. Negr však

nic nepochopil a dorážel bez ustání na důstojníka;

– Ty být zloděj… ty vrátit peníze… ty neublížit Jupiterovi…

nebo jinak…

Důstojník, ač zcela omámen, porozuměl přece, že na každý

způsob musí se brániti proti tomuto hloupému a ohavnému nařčení,

které ostatně vůbec nemohl pochopit.

– Zloděj… já?… a proč?

Winie přistoupila k otci, který několika slovy vysvětlil jí drama,

jak on mu porozuměl.

– Zaslechl jsem hluk, pravil, šel jsem do své pracovny a uviděl

jsem, že zásuvka byla vypáčena. Jupiterovy peníze byly ty tam…

někdo se dostal do domu a ukradl je. Pronásledoval jsem ho

a chytil… zde je!

Jan Edlers ukázal prstem na nešťastného důstojníka, který se

obrátil k Winifredě s výmluvným pohledem. Avšak jaké bylo

Wilsonovo zděšení, když poznal, že jeho milenka nepostavila se

k jeho obraně. Stála zde zaražena, s rukama přitisknutýma na oči

a sklesnuvši na kolena, zavzlykala zoufale. Ale nepromluvila ani

slova!

Ah bože; což i ona uvěřila, že její milenec byl vinníkem?

Wilson Drag, jako šílený, jal se nervosně obraceti své kapsy

jednu za druhou, vyzývaje Jupitera, aby se přesvědčil, že ani v šatech

ani v náprsní tašce nejsou ukryty jeho peníze.

– Ale vždyť vidíte – volal zoufale – vždyť vidíte, že nic nemám,

že nejsem zlodějem!…

Pak se hrdě vzchopil a pravil k Janu Eldersovi:

– Jsem důstojníkem anglické armády, pane! Budete se mi

zodpovídat z tohoto nespravedlivého nařčení…

Jan Elders nepohnul ani brvou.

– Pomalu, příteli, pravil, usmívaje se skepticky, dám vám

zadostiučinění, až vrátíte tomuto chudákovi peníze, o které jste ho

připravil… Ovšem, vím, že vaše kapsy jsou prázdné… Nejste tak

naivním, abyste svůj lup schovával po kapsách… Slyším vás již

celou hodinu v domě… Věnoval jste celou hodinu svému černému

záměru, ale na neštěstí pro vás, neprovedl jste jej clo konce…

Přiznejte se k činu, vraťte peníze… ať se to již skončí.

– Ano, ano, ty vrátit peníze a pak odejít, doložil Jupiter, cloumaje

surově důstojníkem.

Wilson Drag založil paže a jeho tvář vzala na se neproniknutelný

výraz.

– Jene Eldersi, prohlásil rozhodným hlasem, řekl jsem vám již

dvakrát, že nejsem zlodějem, že jsem nevinen. Po druhé bylo to již

zbytečné a nebudu to více opakovati. Říkejte si o mně, co vám libo!

– Nuže, řekněte tedy, co jste zde dělali trval na svém Elders.

Důstojník mlčel. Nepodíval se ani v tu stranu, kde byla Winie,

obávaje se, že by to nevydržel a prozradil se.

Černoch čekal netrpělivě, aby mohl dát průchod svému hněvu.

– Dovol, já ho zaškrtit, žadonil na Eldersovi.

Avšak Jan Elders uvažoval chvíli, načež pronesl rozsudek

slavnostním hlasem jako svrchovaný soudce. A nebyl svrchovaným

soudcem Jan Elders ve svém vlastním domě?

– Jen ho nech odejít, nařídil Jupiterovi, ať odejde daleko a zmizí

nám s očí! Vyháním ho, jako člověka prašivého a zlého. Af jde

zdechnout jinam, ať se nikdy neobjeví u nás!

– Ale co peníze? tázal se zklamaně Jupiter.

– Ten člověk se nikdy nepřizná, odvětil Elders. – Bylo by to

zbytečné, abys ho přemlouval. Ale neznepokojuj se, my ty peníze

najdeme. On však pozbyl cti a zneuctění ulpí na jeho jméně…

Wilsone Dragu, odejděte, vyháním vás jako psa!

V strašlivém tichu důstojník sestupoval pomalu po schodišti,

zastavuje se na každém stupni, neb nohy se mu chvěly a sotva ho:

nesly. Ve vestibulu zažil ještě pokoření, že mu bylo projiti dvěma

řadami služebnictva které přivábeno hlukem, přiběhlo a bylo

zvědavým a nemilosrdným svědkem celé té dramatické scény!

*

Zatím co Winifreda v bezvědomí sklesla do náruče otcovy,

Wilson Drag, zatížen nejohavnějším podezřením, potácel se do tmy.

Prchal daleko od domu, kde zanechával ženu, jíž věnoval své srdce,

svůj život i svou čest. Neztratil však odvahu, naopak, chystal se

k zápasu!

*

Vrchní správce ústavu choromyslných, pověřený dozorem pouze

nad nejnebezpečnějšími svěřenci, uchopil Fandora za paži

a postrkoval ho před sebou do prostranné jídelny, kde internovaní

blázni právě svačili. Správce nebyl člověk zlý, byl však zatrpklý

nespokojeností se svým povoláním. Považoval se za znamenitého, ba

geniálního chlapíka, který mohl dokázati mnoho věcí, kdyby jen zlý

osud nebyl ho ustanovil na toto skrovné místo. Vlivem těchto

myšlenek dozorce pohrdal ubohými nemocnými, svěřenými jeho

péči a mstil se trochu na nich za to, že osud byl k němu

nespravedlivý, jak říkal. A proto též, veda Fandora do sálu, pravil:

– Nedělejte, jako byste byl pomatený. Člověče, ze mně si blázny

dělat nebudete! Já vás dobře prokoukl Vy jste simulant… Ale já si

dám na vás pozor! A teď koukejte, abyste šel zpříma, nebo!…

*

Od té doby, co Fandor při tragickém požáru doků unikl ze své

cely a byl jako zázrakem zachráněn před smrtí laskavostí neznámého

mladíka, jehož slyšel jmenovali Teddy, uplynulo čtyřiadvacet hodin,

které prožil v hrozném, pitvorném snu. S nadlidským úsilím se

namáhal, aby se vzpamatoval a nabyl zase svého obvyklého

bystrozraku. V té hrozné bedně prožil týdny jako živá mrtvola. Byl

odloučen od celého světa, neuviděl bytostí sobě podobných a tu

náhle byl vržen doprostřed neslýchaných dobrodružství, události

letěly kolem něho s šílenou rychlostí; byli zde lidé, mnoho lidí, kteří

ho obklopili, rozhodovali o něm, soudili ho, zavřeli. Fandor byl vším

tím ohlušen a neměl ani chvilky času, aby mohl uvažovat, co se děje.

V blázinci s ním až dosud zacházeli dobře. Lékař internista, který

ho zběžně prohlédl, vyslýchal ho v přítomnosti dvou dozorců. Pak

mu chtěli odebrati lebku, kterou nesl pod paždí. Fandor uleknuté

ucouvl a lékař, spatřiv to, pravil k dozorcům:

– Nechte mu to, tak ho možná na pozorovací stanici udržíme

pokojného.

Fandor se zachvěl.

Na pozorovací stanici! Bude asi společně s nemocnými, kteří byli

nedávno přijati a nebyli posud klasifikováni, podroben dalšímu

zkoumání. Lékaři budou ho pozorovat, aby ho pak zařadili podle

stupně a druhu šílenosti, který shledají.

Když ho dva dozorci vedli nekonečně dlouhou chodbou ústavu

do místnosti, kterou měl nyní obývat, Fandor pociťoval zamrazení.

Došli do cely o dvou lůžkách a jeden ze zřízenců nařídil brutálně:

– Svlékni se… a rychle! Tady budeš spát a to víš… žádné

hlouposti! Jak se hneš, dám ti sprchu!

Fandor se chránil protestovat.

– Konečně, řekl si, lidé mi dají lůžko, pokojík, nechají mě vyspat

se a najíst! Využijme té příležitosti a odpočiňme si a zítra uvidíme!

A s klidem filosofa počal se svlékat, když tu dozorce se otázal:

– A tu lebku si necháš?

Fandor až dosud mechanicky držel svůj bizarní nález který otázka

dozorcova mu připomněla. Vzal lebku do rukou a nezdržel se

zvědavého úsměvu, když si ji teprve; teď zvědavě, zblízka prohlížel.

Skýtal tak podivný pohled jak zde stál v rozedraných ohořelých

šatech, s obličejem strhaným vyčerpáním a pokrytým prachem, a

s úsměvem na rtech prohlíží lebku, jejíž bílé kosti svítily jako ze

slonoviny.

– Je to tvá milenka? vyptával se zřízenec s obhroublým smíchem.

– Ty s ní budeš asi spát?

Fandor si řekl, že bude nejlépe, ponechá-li si svůj podivný

úlovek. Snad to bude k něčemu dobré…

– Opravdu, chci spát s tou lebkou… odvětil.

Tato odpověď vyvolala u zřízence nový výbuch smíchu. Avšak

Fandor toho nedbal a rychle se vysvléknuv, ulehl k spánku, s lebkou

na polštáři vedle sebe.

*

Po neklidné noci nastalo Fandorovi ráno ještě nepříjemnější.

V sedm hodin ucítil, jak někdo s ním cloumá a probudiv se těžce,

tázal se v duchu s pobouřením, hraničícím na skutečné šílenství, kdo

je ten chlap v modrém stejnokroji, který mu nařizoval rozkazovačně:

– Vstávej! Oblékni košili a kalhoty! Dostaneš sprchu!

Fandor si náhle připamatoval svoji situaci.

– Dobrá, vždyť jsem v blázinci. Teď mi dají sprchu. Není

pochyby, že ti lidé mě mají za blázna… Než bude poledne,

přesvědčím je o opaku!

Zatím nezbylo mu času, aby přemýšlel. Zřízenec ho napomínal,

aby se rychle oblékal. Pak ho vedl chodbou, vyloženou dlaždicemi,

po nichž stékala voda. Došli do malé místnosti plné sprchových

aparátů. Dva muži uchopili ho za paže a nohy, sehnuli ho do

kotoučku, načež spustili sprchu… Fandor sotva se zdržel aby

nezařval jako zvíře!

Kdysi mnohokrát se tázal, jaký asi je opravdu osud nešťastných

bláznů, zavřených v asylu… Jako každý člověk, četl i on několikráte

popisování více méně přesná o útrapách, které zakoušejí, když

dozorci, známí svou brutálností, použijí sprchy, aby je přiměli

k poslušnosti. Nikdy však ani zdaleka netušil, že tato sprcha by

mohla býti takovým mučením!…

Studená voda dopadala naň s takovou silou že mu div nezlámala

kostí a byla tak ledová, že vyvolávala palčivý dojem jako oheň. Dusil

se a nemohl dlouho vydechnout. A to trvalo několik minut, které se

mu zdály věčností!

Když konečně dozorci zastavili sprchu, uslyšel Fandor, jak mu

nařizují:

– Marš! Běž se obléknout! Půjdeš do zahrady!

Zdálo se mu, že neudělá ani kroku, tak rozbitým se cítil ve všech

údech!… Avšak rána pěstí přiměla ho, aby vstal a dal se odvést do

své světnice.

– Rychle, rychle! Kde máš vestu, střevíce?

Fandor neodpovídal. Nechtěl s dozorci začít žádnou rozprávku

o oprávněnosti svého věznění. Avšak, běda! Uslyšel znepokojen, jak

jeden z dozorců praví k druhému:

– Vidíte ho? Neříká ani slova, staví se rozumným. Je to

poťouchlík… musíme si dát pozor!

Jakmile byl oblečen, odvlékli ho do zahrady. Fandor očekával, že

zde uvidí ostatní blázny, avšak když došel až k trávníku, kterým

končil dvůr budovy a rozhlédl se kolem, nespatřil nic než několik

ubohých polosuchých stromů, jo jichž kmen byl obklopen drátěnou

síťkou, a pak již jen vysokou zeď, která se táhla kol dokola budovy

a této tak zvané zahrady. A před ní rovněž drátěná síť…

– Procházej se! nařídil dozorce. Dnes máme inspekci a tvoji

kamarádi nevyjdou. Uvidíš je až v poledne.

Fandor se tedy procházel…

Podivná byla procházka touto melancholickou zahradou, kde

přístup ke zdi byl znemožněn drátěnou sítí, kde pod stromy,

opatřenými rovněž drátěnou ochranou, bude se příště setkávati

s blázny…

Dozorce ulehl pohodlně do trávy a dal se do čtení novin. Fandor

měl tedy kdy, aby přemýšlel o svém postavení.

Co to vše jenom znamená? Byl oheň v dokách činem

Fantomasovým? Kdo je onen Teddy, který mě zachránil? Proč nesl

ten kufřík s lebkou? A konečně, jak se odtud dostanu?

Bylo poledne, a Fandor dosud nedospěl k žádnému rozhodnutí,

jak se má zde, chovat. Ten dozorce, který po celé dopoledne zůstal

ležet pod stromem v trávě, ho zavolal, obraceje pomalu listy svého

žurnálu:

– Poslouchej ty tam! Zvoní poledne, což jsi neslyšel, Pojď,

představím tě společnosti…

Fandor odcházel ze zahrady se srdcem sevřeným. Vedli ho do

jídelny s ostatními blázny, s jeho kamarády…

*

Jídelna byla prostranná místnost, kde stály rovnoběžně podle sebe

dva dlouhé stoly, pokryté podivným náčiním.

Před každým nemocným ležel na stole jakýsi talířek ze dřeva

připevněný na řetízku, jehož druhý konec byl přišroubován na spodní

hraně stolu. Nebylo tu však ani nožů, ani vidliček!

Za sklenice sloužil jim dřevěný pohárek, rovněž řetízkem

přikovaný ke stolu.

Jakmile Fandor následkem nehorázného štulce zřízencova prudce

vlétl do jídelny, ihned pudově se rozhlédl kolem, aby popatřil do

tváří těch, kteří měli býti dnes jeho společníky.

Spatřil podivnou směs lidí, jakoby byl přítomen truchlivé

maškarádě. Podél stolů na lavicích, přibitých pevně k zemi, usadilo

se asi na sto ubožáků, oblečených v látku patrně stejného druhu,

avšak nestejných barev. Někteří byli oblečeni modře, jiní růžově

a jiní oranžově žlutě… Na druhém konci jídelny pak seděla skupina

asi patnácti nemocných, kteří byli oděni v obvyklé civilní šaty,

rozličného druhu a střihu. Někteří měli na sobě pláště, jíní kalhoty

a kabát, jiní opět byli oblečeni co jezdci v těsných kalhotách

a vysokých botách s širokými koženými pasy a volnými košilemi.

Podobali se neúnavným lovcům, kteří po celý rok loví v opuštěných

pláních Transvaalských, ženouce před sebou stáda a zajímajíce

divoké koně.

– Sedni si! nařídil dozorce.

Fandor spatřiv prázdné místo vedle oranžových, chystal se tam

usednouti…

– Ne sem, sakramente! Vždyť si sedáš k nepokojným.

Fandor uskočil polekaně.

– Kam mám tedy jít?

– K pozorovaným, u čerta!

A nový štulec vstrčil Fandora ke skupině, která, jako on, neměla

dosud stejnokroje. Fandor resignovaně usedl, kam zřízenec mu

poručil. Po pravé straně měl jakéhosi starce, po levé muže,

oblečeného za jezdce…

Několik okamžiků uplynulo v přísném mlčení.

Když Fandor vkročil, několik šílených upřelo naň zrak

s nedůvěřivým, výhrůžným pohledem.

– Hrome, rádi by asi věděli, kdo jsem, pomyslil si Fandor.

Sotvaže však usedl mezi ně, kouzlo byla zlomeno a sál se naplnil

ohlušujícím lomozem, těžce ovládatelným několika přítomnými

zřízenci.

– Budeš-li pak jíst čistě! Hovado!… Jen počkej! Já tě naučím

rozbíjeti talíře!… Budeš-li se takhle smát, dostaneš sprchu!…

Jaké to hrozné divadlo měl Fandor před očima!

Rozdíly mezi jednotlivými skupinami byly očividné. Zatím co

oranžoví vyráželi občas hrozné výkřiky, pohybovali se nepokojně

a zdáli se stále připraveni vrhnouti se s divokými pošklebkem jeden

na druhého, jejich sousedé odění modře – mlčenliví – jak je Fandor

slyšel jmenovati, seděli nehybně, skoro ztuhle, s výrazem úzkosti,

strachu, ba zoufalství. Někteří z nich vzlykali, jiní při nejmenším

gestu dozorců projevovali úmysl schovati se pod stůl.

Dále pak seděli nemocní v růžových šatech, nebezpeční šílenci,

kteří kouleli očima, vstávali stále ze svých míst, bili se navzájem

a převrhovali své talíře. Dozorci, četnější na té straně, pokoušeli se je

násilím usaditi, vyhrožujíce sprchou. Někdy bylo i nutno odvésti

některého z nich, dopraviti ho asi do nějaké té skryté cely! Jaká

hrůza! Avšak Fandor neměl ani času vše to pozorovati.

Zřízenec vylil mu do talíře jakousi kaši v níž plavaly kusy masa.

– Jez!

Fandor pohledem se přesvědčil, jak si počínají jeho sousedé. Ano,

nedalo se nic jiného dělat, neměli ani vidličky ani nože a nabírali

jídlo zcela prostě rukama.

– Dejme se do toho! pomyslil si Fandor, a položiv si lebku,

kterou stále držel pod paždí, na kolena, chystal se k jídlu.

Vtom jeho soused se obrátil k němu s podivuhodnou zdvořilostí:

– Pane, otázal se, dovolíte, abych vám dal otázku?

– Ovšem, odvětil Fandor, udiveně pohlížeje na starce. – Jsem

ochoten odpovídati, pane. Čeho si přejete?

– Myslím, pane, že to víte, poněvadž odpovídáte!… Neměl byste

si ze mne tropit žert!

Žurnalista, překvapen, ujišťoval:

– Pane, ani z daleka mě nenapadlo tropit si z vás žert. Nerozuměl

jsem pouze vaší otázce! Co jste žádal ode mne?

– Odpověď!

– Odpověď na co?

Rána pěstí zaduněla na stůl a stařec mírného zjevu se vzpřímil,

uchopiv Fandora za limech

– Ah, tak vy také! Vy také děláte, jakoby jste věřil, že jsem

blázen! Vy si také myslíte že stačí, abyste mě rozzlobil, budete-li

předstírat, že jsem nemluvil? Vy jste se tedy také spolčil s mými

pronásledovateli! Nuže dobrá! Pomstím se… pomstím!

Fandor povstal také. Šílenec tiskl mu hrdlo vyhrožuje mu, že ho

zardousí. Fandor, opřevše o jeho ramena, snažil se vyprostiti.

– Pusťte mě! Sapristi!

Kolem stolu ozývaly se výkřiky, divoký smích.

– Hi! Hi! Zabijte ho!… Zabijte ho! A dále byl to zvířecí ryk,

nepopsatelná vřava.

– Ale pusťte mne přece! zařval Fandor. A obávaje se, že by mohl

ublížiti starci, který nyní s pěnou na rtech a očima zanícenýma,

skřípal zuby, Fandor vykřikl:

– Pomoc!… pomoc! Dozorci!

Žurnalista nedokončil své volání. Dostal ránu mezi žebra a dvě

brutální ruce stiskly mu ramena, nutíce ho, aby usedl.

– Budeš-li pak mlčet, mizero! Sice ti dám sprchu! Vida, vida…

poťouchlík, již se ukázal!…

Fandorovi nezbyl čas, aby se opřel. Stařec vedle něho již usedl

a díval se naň s naprostými klidem. A Fandor zaslechl, jak povídá

jednomu ze zřízenců:

– Víte, pane Gustave, měl jsem strach, hrozný strach! Je to

opravdu strašné, když člověka, který má dobrý rozum, posadí vedle

takového nebezpečného blázna! Chtěl mě zardousit…

– Ah, tohle! pomyslil si Fandor, pěkně to začíná. Tak ten stařec

zde tvrdí, že já jsem ho napadl. Hrome, musím si dát pozor…

Žurnalista konečně se chystal k jídlu. Měl veliký hlad. Vzal talíř

do ruky a dívaje se po očku po svém sousedu po pravici, který nyní

potichu plakal a nezdál se mít více žádný strach, namočil prsty do

talíře, aby uchopil první sousto.

Bohužel, Fandor nepředvídal obojakost některých pomatených.

Když se rval se starcem, jeho soused po levici, oblečený jako lovec,

sotva zvedl hlavu. Neztrácel však času…

Žurnalista s leknutím zpozoroval, že jezdec sahal špinavou rukou

po jeho talíři, kde se patrně předtím již přehraboval. Fandorovi

zbývala na talíři sotva polovina jeho přídělu…

– Poslyšte… vy! zahuboval, snaže se tentokráte zastrašiti šílence,

který, jak se zdálo, podléhal šílenství mírného druhu. – Nechte moji

snídani na pokoji, rozumíte?

Avšak ten se jen tiše usmíval a nestaraje se o Fandora, uchopil

kost, která vyčnívala z Fandorova talíře.

Fandor se rozlítil!

Tiše, ale energicky uchopil levou rukou zápěstí svého souseda

a drže jeho ruku stranou od svého talíře, počal jíst…

– Brr!, pomyslil si, není to právě příjemná snídaně, ale nezbývá

mi volba. A je mi to přece milejší, než umřít hlady.

Tu však přistoupil k němu jiný zřízenec a zpozorovav, že Fandor

drží ruku svého souseda, zakročil:

– Co to znamená? Pustíš-li pak jeho ruku! zařval.

– Ale on sahá do mého talíře! bránil se Fandor.

V jakémsi cizím nářečí jezdec jal se prudce obviňovat Fandora,

který z několika anglických slov vyrozuměl, že pomatenec vykládá

jakoby on, Fandor, snědl jeho porci!

– Ale to není pravda! Říkám vám že on to byl…

Nezbylo mu času, aby domluvil. Jídelnou zazněl zvuk

elektrického zvonku, nesnesitelně ostrý a dlouhý a zřízenci se vrhli

vpřed.

– Rychle, rychle! Do zahrady! Hněte sebou, u čerta! Do zahrady!

Nezbývalo Fandorovi, než aby chtě nechtě? uposlechl.

Bylo po snídani a on sotva jídla okusil!

*

– Jiří!

– Přejete si, pane řediteli?

– Kde je ten nemocný, přivedený sem včera při požáru v dokách?

– Přivedu vám ho, pane řediteli.

Fandor snil, sedě na zemi v jednom konci zahrady. Byl ve svém

nitru vážně rozrušen.

– Opravdu, myslil si, žert trvá již příliš dlouho. Stůj co stůj

musím se dostat pryč.

Scény, jichž se stal svědkem při obědě, dostatečně ho poučily,

lépe by bylo, kdyby ho zavřeli do vězení podezírajíce ho, že zapálil

doky. Musí se bránit ze všech sil, aby nezůstal déle v tomto blázinci.

Fandor, drže dosud mechanicky lebku v rukou, přemýšlel právě

o tom, jakým způsobem by se dostal k řediteli blázince aneb alespoň

k některému z lékařů, aby mu mohl vysvětliti svůj případ, když tu

uslyšel, jak někdo ho volá:

– Slyšíš, ty tam dole… vstaň… ředitel chce s tebou mluvit.

Uslyšev zřízence, Fandor se zachvěl radostným vzrušením.

Tentokráte věcí se vyvíjí tak jak si přál.

– Povím mu prostě pravdu, řekl si Fandor. Ředitel bude asi

vzdělaný člověk. Bude pravděpodobně vědít něco o neuvěřitelných

zločinech Fantomasových a možná, že zná i mé jméno. Až mu řeknu,

že jsem Jerome Fandor…

Postrkován dozorcem, Fandor předstoupili před osobnost, která

měla rozhodovali o jeho osudu.

Ředitel bláznice, pan Gerard Herbone, doktor anglické královské

akademie věd, byl malý stařec asi šedesátiletý, mírného vzhledu,

živých gest a pronikavých očí. Fandor pocítil k němu sympatii

a zachvěl se ulehčením, když uslyšel jeho hlas laskavý, ba familiérní:

– Nuže, příteli, tak vy jste se stal mým strávníkem? Jak se to

přihodilo?

Fandor se usmál a rozhodnut odhalili tomu muži celou pravdu,

tázal se zdvořile:

– Mám to potěšení mluvit s panem ředitelem?…

– Ovšemže, jsem ředitelem tohoto ústavu, a zároveň lékařem,

a ptám se vás, jak se vám vede…

– Velmi dobře, pane doktore.

– Spal jste dnes?

– Výborně…

– Nemáte více úmysl, chovat se špatně?

– Pravdu jste řekl. Nemám více úmysl chovat se špatně. Ale

právě ve chvíli, kdy jste mě dal volat, uvažoval jsem o tom, že budu

žádat, abych směl s vámi promluvit…

– Opravdu? A o čem?

– Abych se zeptal, pane, jaký osud je mi určen.

– Hleďme… zajímá vás to?

Tentokrát se Fandor nemohl přemoci a upřímně se zasmál. Poznal

hned, že lékař s ním mluví blahovolně, žertuje jako s dítětem… neb

je přesvědčen, že má před sebou blázna a nedbá příliš na to, jak by

s ním; jednal.

– Opravdu, pane, uznáte snad, že je to zcela přirozené, zajímám-li

se o to, co se se mnou stane?

– Oh, nikoli, to není přirozené. Což se vám tu nelíbí?

– Ano, avšak…

– Nuže, co tedy?

– To však nevadí, aby…

Lékař zadíval se Fandorovi pátravě do očí.

– Ale vy nevypadáte ani trochu jako blázen příteli…

Někdo jiný byl by se dal snadno unesli tímto nenadálým

prohlášením, avšak Fandor měl již své zkušenosti.

– Pane doktore, řekl, kdybych prohlásil, že nejsem bláznem, vy

byste okamžitě z toho vyvodil, že jsem nevyhojitelný. Je mi známo

že jeden z nejspolehlivějších příznaků bláznovství je pevná víra ve

vlastní dokonalé duševní zdraví.

– Aj, to je vám známo?… Nuže, co mi chcete?

– Nuže, pane, žádám si té výsady, abych vám nemusel odpovídat.

Lékař, jemuž až dosud stačilo pohovořiti s Fandorem v zahradě,

vzal ho pod paždí a odváděje ho odtud pravil:

– Vaše odpověď se mi líbí, zajímáte mě, příteli, pojďte se mnou

nahoru, pohovoříme si v klidu…

– Toužím jen po tom, pane doktore…

– Nuže, pojďme.

Fandor následoval lékaře do malé, světlé hovorny, s oknem

vedoucím na dvůr, kde se blázni procházeli.

– Měl jsem štěstí, pravil k sobě Fandor, že jsem již první svou

odpovědí zaujal jeho pozornost. Budu-li s ním mluvit několik minut,

aniž řeknu něco neobyčejného, doufám, že se mi podaří ho

přesvědčit.

IV. ZDRÁV… ČI ŠÍLENÝ?

Fandor s usměvavou tváří prohlížel si malou světlou místnost,

kde se bezpochyby bude rozhodovat o jeho osudu. Nebylo zde

mnoho nábytku: několik křesel, lavice a v koutě pohozena – jako ve

všech místnostech ústavu – svěrací kazajka.

Ředitel usedl obkročmo na jedno z křesel a obrátil se

k žurnalistovi:

– Tak vy jste se rozhodl, že mi nelouděte odpovídali a že mi

neřeknete, jste-li šílený nebo ne?

– Ne, pane řediteli, nebudu vám odpovídali…

– Dobře! Můžete jednat, jak vám libo. Avšak v tom případě

nechtěl byste podstoupili jakousi zkoušku?

– Ovšem, že ano.

– Neboť soudě podle vaší odpovědi, která vlastně odpovědí není,

vy mi nechcete říci, že nejste bláznem jen proto, abyste mi dokázal,

že jím opravdu nejste? Dobře tedy!… Řekněte mi ku příkladu, co je

to strom?

Na rtech Fandorových opětně se objevil čtveračivý úsměv:

– Zdá se mi, doktore, že mě chcete podrobiti zevrubné zkoušce.

Dáváte mi tuto jednoduchou otázku, abyste se přesvědčil, ovládám-li

své schopnosti konversační. Staň se, propůjčím se vaší hře… Strom

je rostlina vzrůstu dosti značného, sestávající ze tří hlavních částí:

z kořene, kmene a koruny. Mohl bych vám říci ještě…

Ředitel pokynutím ruky ho přerušil:

– Stačí, prohlásil. Vaše odpověď je zcela správná, ba co víc, vy

jste uhodl účel mé otázky. Vida, vida, příteli… to je podivné.

Poslyšte, viděl jsem dnes ráno při ranním hlášení záznam jednoho

z internistů, kde stálo, že jste byl přiveden z rozkazu policie, jsa

v podezření, že jste založil oheň v dokách. Jest to správné?

Vypravujte mí o sobě… zcela důvěrně… Kdo jste? Co zde chcete?

Tentokráte Fandor nemohl váhat. Jednalo se o jeho bytí a musil

se stůj co stůj vysvobodit z tohoto strašlivého domu. Rozhodl se, že

poví lékaři, kdo je.

– Pane doktor, začal, slyšel jste někdy o Fantomasovi?1

Lékař náhle povstal:

– O Fantomasovi? Ano! Četl jsem o neobyčejných případech,

jednajících o tomto nepostižitelném zločinci. Avšak…

– Pane doktore, znáte jméno Jeroma Fandora?

– Jeroma Fandora? Zpravodaje „Velké Paříže“?

– Ano, téhož.

– Znám je. Co však to má s vámi společného?

Jerome Fandor se usmál a pravil s naprostým klidem:

– Pane doktore, já jsem Jerome Fandor.

– Avšak běda, na tváři lékařově se objevil výraz nedůvěry:

– Vy že jste Jerome Fandor? odvětil. Ale jděte, příteli, Jerome

Fandor není přece v Africe! Vzpomínám si, že asi před měsícem četl

jsem jeho článek…

Nyní Fandor přerušil lékaře: Doktore, nepopírejte skutečnost

dříve, nežli ji poznáte. Dokáži vám, kdo jsem…

– Máte papíry?

Mechanicky sáhl Fandor do náprsní kapsy, avšak bohužel, neměl

u sebe svůj portefeuille; vzpomněl si, že zanechal jej na stolku své

podivuhodné skrýše v dokách.

– Nikoli, doznával, nemám papírů. Avšak vy pochopíte proč,

pane, věnujete-li mi ještě chvíli svoji pozornost.

– Nuže mluvte!

– Věci, o nichž vám chci vyprávěti, jsou velmi vážné… a některé

z nich jsou úplně tajné. Musím vyslovili jména, která bych byl rád

zamlčel…

– Nebojte se. Slibuji, že budu mlčelivý.

– Dobrá tedy. Svěřím vám svůj případ. Doufám, že vám dokáže,

že nejsem bláznem a že jsem nezaložil oheň v dokách. Byla to jen

strašlivá hra osudu, že jsem se stal vaším zajatcem…

Jerome Fandor na chvíli se zamlčel. Pak se jal vyprávěti své

osudy, prostě a souvisle rozvinul před ředitelem blázince celé své

dobrodružství, které začalo jeho únosem v Londýně, jeho zajetím

v oné podivné cele, která byla převezena do doků a za včerejšího

ohně se rozbila.

1 Viz Fantomas I., II., III., IV. atd.

– Doktore, nyní vidíte, kdo opravdu jsem, končil Fandor své

vyprávění. Nyní chápete, proč jsem zde. Uhodnete také, proč jsem si

podržel tu lebku a jakou důležitost jí přičítám. Může mi posloužiti

jako svědectví a proto se jí nemohu vzdát. Pane, vy jste pánem mého

osudu! Vím, že ve vašich rukou leží rozhodnuti o tom, co se má se

mnou stati. Vím, že mě] můžete zde podržeti jako blázna, že mě

můžete dát zavřít do vězení jako žháře, ale vy máte i možnost pustiti

mě na svobodu, pane…

Prosím vás snažně, abyste o tom uvažoval. Vyprávěl jsem vám

o svém životě, abyste poznal, jakou důležitost má nyní pro mne

svoboda, teď víc, než kdykoli dosud…

Po celou dobu, co Fandor vyprávěl, lékař ho pozoroval mlčky,

avšak s rostoucím údivem…

– Tak to je vaše historie, promluvil pak pomalu. Vy jste Jerome

Fandor, novinář, který pronásleduje Fantomase! On vás zajal

a uzavřel v bedně, která byla dopravena do doků. Dostal jste se z ní

během ohně a při tom jste také objevil tuto lebku? Je tomu tak?

– Ano, doktore, tak je to.

Fandor odpovídal klidně, ač nemohl přemoci své rozčilení, když

lékař povstal a stisknuv knoflík ve zdi, pravil:

– Zavolám zřízence, pane.

Vstoupil Jiří, vrchní dozorce.

– Voláte mne, pane doktore?

– Ano, pravil lékař, črtaje nějakou poznámku na lístek papíru.

A ukazuje prstem na Fandora dodal:

– Odveďte tohoto chlapíka ihned do oddělení zuřivých! To není

pouhý simulant, je to dokonce šílenec nejhoršího rázu! Je velmi

nebezpečný! Dejte naň pozor!… Ale nechte mu tu lebku, jinak by

třeba zuřil… Bude dostávat sprchu ráno i večer! Jděte!

Jakmile vyslovil tyto rozkazy, ředitel opustil místnost.

Fandor ztrnulý leknutím nad touto diagnosou, nedovedl ani

odporovat! Mechanicky a jako ve snu dal se odvésti dozorcem přes

dvůr až do oddělení, kde byli zavřeni nebezpeční šílenci…

*

Po dvou hodinách přemýšlení Fandor dospěl k tomuto závěru:

– Věří, že jsem blázen. Moje historie, kterou jsem vypravoval, je

bláznivá, opravdu bláznivá! Asi se mi nikdy nepodaří přesvědčí ti

tyto lidi, že jsem zcela při rozumu a že má dobrodružství jsou

pravdivá. Chci-li se tedy dostat odtud, musím předstírat, že nemyslím

již na takové věci, čili že jsem se uzdravili

A nyní Fandor pod vlivem náhlého vnuknutí utekl se k této lsti.

Šlo o to, aby po několik dní byl klidný, pokojný a bez odporu

podrobil se svému věznění. Pak opětně vyžádá si rozhovor

s ředitelem, zapře vše, co vypravoval a snad se tak dostane na

svobodu.

Jistě že každý jiný byl by si zoufal. Avšak Fandor nepřestal nikdy

věřit, že jedenkráte přece jen jeho dobrá hvězdička mu vysvitne a že

brzy unikne z tohoto nebezpečného postavení. Náležel k oněm

obdivuhodným odvážlivcům, kteří vsadí vše, aby vše získali

a nedovedou připustit, že by konečné vítězství mohlo je minouti.

A pak Fandor měl ještě jiné věci na mysli, než svůj vlastní osud.

Zapomínal téměř ha sebe, přemýšleje o strašných dobrodružstvích,

která ho po léta zaměstnávala a která zvláště v posledním měsíci

zaujala jeho pozornost s novou netušenou prudkostí.

Co znamenal onen nevysvětlitelný požár v dokách?

Kdo byl ten záhadný mladík, jehož jmenovali Teddy?

A především, co to bylo za lebku, kterou držel ve svých rukou

a tiskl pevně k hrudi kterou prohlížel co chvíli, jakoby z ní chtěl

vyčisti její strašné tajemství?

Vždyť Teddy tak úzkostlivě držel svůj kufřík a nepustil jej

z rukou ani když kůň se pod ním plašil, ač ho to mohlo stát i život!

Jistě tedy, tato lebka bude mít svou důležitost, nějaký význam, účel,

o němž ví ten hoch…

Procházka po zahradě, kde blázni se pohybovali v různých

postojích, jedni smějíce se, a řvouce, jiní plačíce tiše a zoufale,

unavila Fandora, takže vyhledal klidný kout dvora, kde se usadil.

Vzal lebku do rukou a znovu ji pozoroval.

Jednotlivé části, jak je viděl před sebou, vypadaly zcela obyčejně.

Nikdo jiný nenašel by na nich nic zvláštního. Každý by řekl, že je to

lebka nějaké zcela lhostejné mrtvoly, část zcela obyčejné kostry.

Avšak Fandor pojednou objevil zvláštní podrobnosti této hlavy.

Především lebka byla kromobyčejně těžká. Potom podivné bylo, že

zůstala tak zachována. Konečně, když si ji tak zblízka prohlížel,

zdálo se mu – ač tím nebyl zcela jist, jakoby na jejích hladkých

plochách byly vyryty jakési tajemné značky, mikroskopické, avšak

přece jen rozeznatelné. Přiblíživ svůj truchlivý poklad k očím,

Fandor se soustředil co nejvíce na rozluštění oněch tajemných

náznaků. Ah, kdyby jen byl volný! Kdyby mohl vyhledali onoho

jinocha, vyzvěděli na něm slovo o té záhadě! Avšak, běda, osud

tomu chtěl, že právě teď musel ztrávit své ony v tomto domě,

označen za blázna, za nebezpečného šílence!

Pohřížen do svých trudných myšlenek, Fandor seděl stále ve

svém koutě v rohu zahrady, s lebkou v rukou, nedbaje, co se kolem

děje. V jeho hlavě zahnízdila se představa strašlivá a neústupná, že

i oheň v dokách, i jeho únik ž nich a uvěznění v blázinci, že vše to je

dílem Fantomasovým a jeho pomstou. Tu zaslechl, jak někdo za jeho

zády hovoří:

– Já jsem toho mínění, že se doktor zmýlil. Pohleďte jen na toho

tvora s jeho lebkou! To není zuřivý. Je to spíše maniak! Trpí fixní

ideou, že je pronásledován.

Fandor se prudce obrátil. Uviděl mladíka dobromyslné tváře, asi

že jednoho z lékařů. Fandor ho poznával. Byl to tentýž, který ho

první prohlížel v tomto domě,

Tak ten také považoval ho za blázna? Ten také nalezl označení

pro jeho šílenost? Fandora náhle zamrazilo. Na spáncích vyvstal mu

studený pot. Myslil, že omdlí… Jaká to mučivá úzkost pronikla jeho

srdce! Pozdvihnuv hlavu, patřil na nešťastné šílence, kteří přecházeli

kolem něho. Nebylo jediného mezi nimi, který by, právě tak jako on

sám, rovněž nebyl přesvědčen o svém zdravém rozumu, každý z nich

měl svoji utkvělou myšlenku, nějakou zvláštní šílenou představu…

A všichni byli choromyslní! A všichni se mu podobali!

– Ano, ano, oni se domnívají, že mají zdravý rozum a také já si

myslím totéž! Oni se pletou ve svých myšlenkách, jen když začnou

uvažovat o svém oblíbeném předmětu – a také na mně ředitel právě

poznal, že usuzuji správně, vyjma o tom, co se týká Fantomase!… Á

když pozoruji tuto lebku, což nevypadání jako šílený?… Je to

opravdu nápad hodný blázna, přičítati této kostře jakoukoli cenu,

důležitost, význam! Bože, což jestli, náhodou jsem se zbláznil

doopravdy? Jestli snad mé strašlivé zajetí v tomto hrozném domě

zničilo můj rozum? Jsem zde snad zavřen na celý svůj život? Možná,

že tito nešťastníci kolem mne ovlivňují ponenáhlu mé schopnosti,

možná, že jsem bláznem… že se stávám bláznem?…

Třebaže vrchní lékař označil ho za nebezpečného blázna a dal

rozkaz, aby byl převeden do oddělení zuřivých, Fandor zjistil s

ulehčením, že mu zatím byla ponechána místnost, v níž spal prvního

dne po svém příchodu.

– Budete zatím bydlet zde, než vás převedeme, řekl mu dozorce

a Fandor se chránil odpovědít. Zdálo se mu již dosti značnou

výhodou, že bude zde sám, nerušen a že je ušetřen strašné blízkosti

ostatních šílenců… Neb od té chvíle, kdy ono hrozné zděšení otřáslo

jeho myslí, kdy ta strašná možnost poprvé ho napadla, Fandor

nenabyl dosud svého obvyklého klidu.

Ovšem, snažil se ze všech sil, aby se přiměl uvěřiti, že má jasný

úsudek o všem, co se děje. Avšak přes to jakási pochybnost, strach,

usadil se mu v hlavě. A nešťastník, poděšeny událostmi posledních

dnů a vyčerpaný tělesnými i duševními útrapami, které zažil,

nedovedl více ovládnouti svoji vůli. Pozoroval se neustále s tajenou

úzkostí, říkal si při každém hnutí mysli:

– Děláni to a to… myslím tak a tak… Je to jednání blázna, aneb

jednal by tak člověk zdravé mysli?

Teprve o půlnoci podařilo se mu zavříti oči k spánku. Jeho

spánek byl nervosní a neklidný, slyšel každý sebemenší šelest

v domě. Dveře jeho cely byly otevřeny, aby dozorci, spící na blízku

ve společné ložnici, snadněji mohli ho pozorovat. Čas od času

zaslechl šílený smích, výkřik některého blázna, načež následoval

hrubý hlas dozorcův:

– Budeš-li pak mlčet, křikloune! Sapristi, dej tu drápu pryč…

Uvidíš, osmadvacítko, jak tě skrotím pěknou sprchou!

Fandorovi skutečnost mísila se se snem. Pronikal v podvědomí

věci, jež se dály kolem něho a vynalézal neobyčejná pokračování

v těžkém polospánku.

Zdálo se mu, že do místnosti vkročil člověk s tváří vraha…

V tom dozorce zařval:

– Budete-li ještě křičet, dám vám sprchu!

Ano, ano, někdo vnikl do pokoje… Někdo tu byl, zaskřípaly

parkety… Neb byl to snad nějaký zvuk z ložnice dozorců?… A pak,

co by zde kdo hledal v noci?… Jak by se sem dostal?…

Fandor převracel se na posteli v horečce.

Ah, ano, vždyť poznal člověka, jak se plíží do cely… Nebyla to

halucinace… ač byl tak ospalý, on nespal! Skutečně, někdo sem

vstoupil! Ano, viděl stejnokroj, jaký nosí dozorci. Byl to snad někdo

z nich?

Fandor se otočil na posteli, přemožen vidinami polospánku…

Náhle otevřel široce oči… Spal, či bděl? Kdo byl ten dozorce,

jenž vstoupil, plížil se pomalu k posteli, dotýkal se lůžka?… Co jen

zamýšlel?…

Fandor se snažil posaditi se na lůžku, avšak spánek mařil jeho

úsilí…

– Já sním… sním… říkal si.

A tu náhle, jako blesk, vrátilo se mu vědomí. Vztáhl ruku na židli

vedle postele, aby se přesvědčil, je-li lebka dosud tam, kam ji večer

položil. Avšak, hle, lebka zmizela!

S vynaložením své vůle zahnal Fandor spánek. Otevřel oči,

rozšířené leknutím, a uviděl… Ano, co uviděl?

Muž, oblečený za dozorce, ano, jeho vlastní dozorce prchal

oknem, odnášeje s sebou lebku!

Jedním pohybem seskočil Fandor s postele. Vrhl se k oknu

a zařval:

– Pomoc, zloděj!

Se vší prudkostí vrazil do skleněné tabulky v zavřeném okně,

prorazil ji rukou a pořezal se. Krev kapala z jeho ruky, on si však

toho nevšímal… Zdálo se mu, jakoby mřížovím, upevněným v okně,

promítala se dosud silueta prchajícího dozorce, an odnáší s sebou

hlavu mrtvoly. Zařval podruhé:

– Pomoc! pomoc! zloděj!

Nedomluvil však…

Na chodbě rozlehly se rychlé kroky, někdo přiběhl:

– Má lebka! Má lebka mi byla ukradena!

Fandor křiče tato slova, mával zakrvácenýma rukama. Pak se cítil

uchopen dvěmi robustními pažemi, do úst mu byl vecpán roubík

a několik ran pěstí napolo ho omráčilo:

– To je krise! řekl někdo.

– Hrome!

– A jak řval, bestie! Ještě chvíli a byl by vzbouřil celý dům.

Pocítil, že ho zdvihli, odnášejí. Veškeren zápas byl by marný.

Nasadili mu asi svěrací kazajku, jeho ruce byly sevřeny, nohy

nehybné. Cítil, že ho položili na zem a než se mohl vzpamatovat,

hrnul se mu na prsa těžký proud vody; po celém těle, jako mravenci

přebíhaly kapky vody tak ledové, že ho pálila…

Dávali mu sprchu!

A nyní zcela probuzen, utýrán a zlomen studeným proudem,

který ho nelítostně bičoval a pálil, Fandor byl zaměstnán jedinou

myšlenkou, která ho učinila netečným k přítomnému utrpení.

Hned uvidím, co to bylo! Byla-li to halucinace! Jsem-li opravdu

šílený! Najdu-li tu lebku v pokoji, aneb byla-li mi ukradena? –

Uprchl-li opravdu?

V. STARÁ LAETITIE.

Je pozdě, tuze pozdě.

Podle kruhovitého letu nočních ptáků, kteří, tlukouce křídly,

snášeli se střemhlav do vrcholků nejvyšších stromů, podle křiku

dravé zvěře, jejíž fosforeskující oči chvílemi zasvítily tmou křovin,

podle monotónního kroužení havrana, opozdivšího se u nějaké

mršiny a podle naříkavého houkání sovy, podle všech těchto

nepatrných věcí, které k člověku zvyklému africké noci, mluví

zřetelným hlasem a jistými neklamnými značkami, Teddy poznal, že

by mohlo býti 11 hodin večer.

Měsíc nesvítil. Noc byla temná a chladná. Na nebi ani hvězdy,

zato ale těžké mraky, chystající se k prudkému lijáku, jaké jsou

obvyklé v jižní Africe.

Byl skvělým jezdcem, jako všichni Boerové a střílel neobyčejně

jistě a bezpečně. Jel tedy svou cestou bezstarostně, vychutnávaje

radost této hodiny, když po prudkém klusu na koni vdechoval plnými

doušky čistý vzduch noci ovíván v pohybu větvemi stromů. Občas

šáhl k sedlu po svém revolveru, připraven vystřeliti, kdyby se

objevilo nebezpečí.

Zatím co Teddy pospíchal takto k domovu, k chudé to farmě

sešlého vzhledu s budovami polozbořenými a dvorkem zarostlým

travou, se studní plnou žabince, dávno téměř již vyschlou, kolem níž

se povalovalo staré poloshnilé hospodářské nářadí, zhotovené ze

dřeva, Laetitie, jeho stará kojná, jež byla celou jeho rodinou, čekala

se srdcem plným nepokoje.

Tyto návraty byly příčinou malých rozepří mezi ní a mladým

Teddy. Stará žena, která bezpochyby byla častokráte svědkem

neštěstí, jež stihlo odvážné jezdce za noci ve Veldské pustině,

nemohla snésti, že Teddy se vracel tak pozdě do svého domova.

Avšak jinoch, ač rád by byl svou starou, pěstounku ušetřil i té

nejmenší starosti, byl tak náruživě zamilován do své svobody, že

nesnesl žádného omezení a večer co večer toulal se opuštěným

krajem.

Kdo byla vlastně Laetitie?

Každý, kdo by ji byl uviděl onoho večera, jak vstává s dřevěné

lenošky, kde podřimovala a zcela shrbena, třesoucí se rukou bere se

stolu starou lampu na olej, sotva osvětlující nízkou světnici, aby si

posvítila na příchozího, byl by si dal tuto otázku.

Byla prostě oděna, nezdálo se však, že by se jí něčeho

nedostávalo. Oděv její byl teplý a na prstě se jí třpytil prstýnek.

Obuta byla v nízké pevné střevíce z jemné kůže, jaké nosí

venkovanky tohoto kraje. Ne, její zevnějšek nenesl stop chudoby!

Ale přec nebyla to patrně dáma světa, ani jedna z oněch bohatých

farmářek, jaké potkáváme v koloniích a ještě častěji v Transvaalu

neb Natalu aneb, lépe řečeno, ve všech koutech jižní Afriky, kde

statkáři polním hospodářstvím vydělávají ohromné jmění.

Došla až ke dveřím, kde se zastavila.

– Je to on? zašeptala. Ne, nikdo tu není!… Jaká tma!… A přece

zůstává venku! Ať mu říkám cokoliv, jednoho dne zažiji tu bolest, že

ho najdu zabitého pádem s koně… aneb střelou z ručnice…

Náhle však utichla. Její ucho, navyklé zachytiti každý sebe

vzdálenější šelest, ji neklamalo. Ano, rozeznávala klusot koně nyní

zcela blízký, pravidelný. Jezdec se blížil k farmě, a nemohl to býti

nikdo jiný, než Teddy.

Mladík, nevšímaje si smutku věcí, které ho obklopovaly, hvízdal

si pochod. Jel na koni a čas od času nervosním stiskem kolenou,

jemným pobídnutím ostruhami, nutil koně ku spěchu. Avšak krok

koně se neměnil, ač to bylo čistokrevné zvíře, zvyklé klusu…

Bylo to tím, že kůň i jezdec měli za sebou dlouhou pekelnou

jízdu. Oba byli vyčerpáni, zlomeni únavou. Teddy musel vynaložit

veškerou svoji obratnost, aby bylo možno pokračovali v cestě, kde

půda byla rozměklá a tma bránila rozeznávali překážky, kde keře

braly na sebe fantastický vzhled a lekaly zvíře a příkopy stávaly se

pastí, nastraženou, aby do ní spadl. Vše zde bylo nebezpečím,

počínaje sesypávajícím se pískem, jemuž se musel vyhýbat, až po

houští, kde se mohl skrývat zločinec a vysoká křoviska, která mohla

býti úkrytem divoké zvěře, číhající na kořist.

Avšak Teddy málo dbal o všechna tato nebezpečí, pustiny

a temnou noc. Jinoch, oděný jako Boerové, obývající Mys – v krátký

kabát, zapjatý až ke krku, tmavohnědé těsné kalhoty, kulatý zahnutý

klobouk a jezdecké boty – zdál se býti úplně bezpečen. Bylo vidět, že

ovládá bezpečně všecky své smysly, že je šťasten, že žije zde volně

v přírodě, zvyklý noci a nebezpečím, shledávaje zcela přirozeným

býti mimo dům v tuto pozdní hodinu, za takového počasí.

Ba co víc, Teddy byl vychován v těchto širých pustinách a znal

na sto kilometrů rozlohy celé okolí farmy, kde bydlil, každou sebe

menší podrobnost tohoto divokého, neobdělaného kraje, kde ve dne

se pásla ohromná stáda, v moci pak, když dobytek odpočíval ve

stájích, pastviny bez rozdílu náležely divoké zvěři, jdoucí za kořistí.

S povzdechem, prozrazujícím její dosavadní znepokojení, Laetitie

zavolala do tmy:

– Tos ty, Teddy?

– Haló, máti, to jsem já! odpovídal jí veselý hlas.

Uplynulo několik okamžiků, načež ve světle lampy, kterou

Laetitie držela ve vztyčené paži, objevil se Teddy, vcházeje do dvora.

Seskočil s koně, aby si otevřel branku a uvedl jej nyní dovnitř.

Byl všecek zavlhlý noční rosou, pokryt prachem a spocené vlasy

lepily se mu v nepořádku na čelo. Přesto však usmíval se poněkud

čtveračivě:

– Haló, máti, vy jste na mne čekala? Pořád si ještě myslíte, že lvi

a vlci netouží po ničem jiném, než aby mě sežrali a že všichni sloni

pustiny přemýšlejí jen o tom, jak by si na mně pochutnali? Vždycky

tak číháte na můj návrat!

Laetitie z počátku neodpovídala. Vyčítavě pohlížela na mladíka

a zjistivši přesně, jak znaven vypadá, rozhodla se konečně

promluvili:

– Je tak pozdě! pravila s laskavou výtkou, a ty víš, jak jsem

znepokojena, nevrátíš-li se k večeři. Odkud přicházíš?

Znenáhla živá tvář mladíkova zvážněla:

– Ubohá máti, odpověděl pokorně, máte pravdu, vždycky vám

způsobím starosti. Prosím, odpusťte! Hleďte, teď vejděte dovnitř, je

vlhko a to by nesloužilo vašemu revmatismu. Jen co přiváži koně,

přijdu k vám a vyčistím své zbraně uvnitř ve světnici…

– Tys střílel? odvětila Laetitie. Odkud přicházíš?

Neurčitým gestem Teddy označil noční temnotu.

– Odkud přicházím? pravil. Byl jsem tam dole, ale nehonil jsem,

vždyť nic nepřináším.

Zatím co Laetitie, vrátivši se, usedla ke krbu, Teddy vzal koně za

uzdu a vedl jej do stáje, aby jej zbavil postroje. Opatrně koně

přivázal a otřel s péčí jezdce, který jest zvyklý sdíleti od útlého mládí

svůj život se zvířetem a myslí naň dříve, než na sebe sama. Potom,

předloživ otýpku vonného sena svému koni, který ho nosil po celý

den, Teddy vešel do světnice za starou pěstounkou.

Jako každý večer, tak i dnes vyňal z pouzdra dva revolver a sňal

pušku, která se mu. houpala na zádech na řemeni. Dříve než zasedne

k večeři, chtěl přehlédnouti spoušť, namazali tukem jemné součástky

svých zbraní.

Laetitie, zabrána do svých myšlenek, seděla, čelo v dlaních, lokte

opřeny o kolena.

– O čem přemýšlíš, máti? otázal se Teddy, usednuv se svou prací

jí naproti k prostému stolu z bílého dřeva. – Jsi všechna zamyšlena!

Stařena pozdvihla hlavu a přejela pomalu dlaní čelo plné vrásek,

jakoby chtěla zahnali jakousi těžkou starost.

– O čem přemýšlím? Mám starost o tebe, Teddy…

– Ale vždyť jsem tu, živ a zdráv…

– Mám starost, i když se netouláš ve Veldech.

– Proč, maminko?

Laetitie se váhavě zamlčela, ale pak se rozhodla odpovědít:

– Něco ti schází, hochu. Od nějaké doby zdáš se mi smutným…

Dalo by se říci, že Teddy čekal jen na tato slova, na těchto

několik slov. Prudce odstrčil podnožku a přiskočiv k stařeně, která

ho přijala s rozevřenou náručí a pevně objala, přiznával s oním

krásným uzarděním, které oživuje někdy tvář drsných osmnáctiletých

jinochů:

– Trpím, matko.

Oba mlčeli dlouhý čas a zdálo se, jakoby mezi těmito dvěmi

bytostmi, tak rozdílnými na pohled, tvořilo se bolestné pouto

utrpení…

První z nich promluvil Teddy.

– Trpím, matko, neb toužím tolik, abych se všechno dozvěděl…

– Všechno dozvěděl… a o čem?

– Kdo jsem…

– Ale to jsem ti již častokrát vyprávěla, Teddy…

– Ne. ne, jen vypravuj ještě… Což kdyby tak nějaká podrobnost

ukázala mi cestu k pravdě?

Usedl na zem u nohou staré Laetitie a opřel hlavu o její kolena.

Stařena se otázala:

– Ty chceš, abych ti vše znova vyprávěla?

– Ano, máti, vypravuj…

Laetitie pozdvihla hlavu v ekstasi a jala se vyprávěli svým

slabým, trochu ostrým hlasem, který při některých slabikách

vynechával.

– Poslyš, hochu… bylo to za války; smutná to byla doba. Všichni

muži, všichni mladí lidé dali se dobrovolně najmouti proti

Angličanům. Říkalo se, zvítězí-li Angličané, porazí-li nás, že my,

Boerové, budeme strašně nešťastni, téměř zotročeni… Šlo o to,

bránit farmy, chránit děti, uhájit Veldy. Muži nesnesli té myšlenky,

aby zde Angličané měli rozkazovat ba ani usídlit se. My jsme zde

byli doma, šlo o to, vyhnati je odtud…

– Ano, máti, ano… a co dál?

– A co dál, Teddy? Válčili jsme. Ach, to je hrozná věc! Každého

dne došly zprávy o mrtvých… o raněných! Tu v sousedství padl syn

probodnut šavlí, pak zase jiný statečný hoch byl usmrcen na stráži

výbušnou kulí – ach, ano, Angličané jich užívali – a pak opět jiný

padl do zajetí…

– A dále, matko?…

– Nepřítel zajímal i malé děti a všechny tyto děti umíraly v tak

zvaných koncentračních táborech… Pochopíš, Teddy, že když bylo

tolik mrtvých, tolik mrtvol rozkládalo se na pouštích, že voda

v potocích se tím zkazila, a začaly řádit epidemie…

– A farmy hořely. Tu Angličané, tu naší je zapalovali. Jedni proti

druhým bojovali zběsile a jak se dalo. Ah, jaké peklo je válka!

– Ano, matko… a pak?

– A v jedné z takových nocí mě přinesli?

– Ano, Teddy; jedné noci Angličané přiblížili se k nám až

k pahorku… Se střechy sýpky pozorovali jsme, moji páni a já,

nedaleký požár farmy, nebo lesa, nebo pole, nebylo to k rozeznání.

Tenkráte již přes týden neměli jsme zpráv o válce. Zvítězili naši

vojáci? Aneb byli poraženi? Nedovedli jsme se dohadovat.

– A pak?

– Nuže, za noci sestoupili jsme všichni právě do této místnosti.

Seděla jsem zde, u ohně, když tu někdo zabušil na vrata…

– To přinášeli mne?

– Ano, tebe. Vidím ještě dnes v duchu celou scénu. Někdo

zabušil na vrata a my tu seděli a dívali se jeden na druhého. Říkali

jsme si: máme otevřít? Jsou to nepřátelé? Je to přítel?… Tu pán

povstal. Je mi, jakobych ještě dnes slyšela jeho hlas: Kdo tam?…

Přítel! Chcete nechati dítě zemřít u svých dveří?… Dítě! Velký

Bože! Můžeš si představit, Teddy, že můj pán ihned otevřel… Na

prahu stál muž a držel tě na rukou. Ah, byls tak maličký a roztomilý!

Snad ti byly dva, tři roky? Než v tom muž vysvětloval: Jsem

Angličan, jsem vaším nepřítelem. To však nevadí. Nesu vám zde dítě

k uschování. Farma byla zapálena a mně se podařilo zachrániti je.

Chcete je zde ponechat? A vychovat?… Ne-li, pak… A muž ten

vytáhl revolver.

– A tvoji páni mě přijali? Řekni, Laetitie!

– Ano, tys byl tak roztomilý a spál jsi zcela pokojně na rameni

neznámého. Můj pán váhal, já však, vědouc, jak je dobrý, jsem

povstala, abych si tě vzala a od té chvíle náležel jsi k rodině.

Stará Laetitie snížila hlas, dokončujíc své vyprávění, avšak Teddy

chtěl patrně slyšeli ještě o jiných podrobnostech, které jeho

pěstounka chtěla zamlčet. Poklekl, a patře jí do očí, žadonil:

– A pak, matko? Ten kufřík?

Hlas Laetitie se trochu chvěl, když odpovídala:

– Ah, kufřík! Muž, který tě přinesl, držel jej také na rukou a vida,

že tě beru do náruče a laskám, vzal mě stranou, kde mi dal ten kufřík:

Laetitie, pravil – neb uslyšel, že mě můj pán tak jmenoval – svěřuji

vám to dítě, neb vám důvěřuji. Vychovejte je. Jednou si přijdu pro

ně, a pak… Nedomluvil, Teddy, a podal mi ten kufřík. Vezměte to

a schovejte. Tento kufřík obsahuje vše, co by mohlo jedenkráte

zajímat to dítě, kdybych nepřišel. Musíte dbáti na to, aby se mu

nedostal do rukou před jeho dvacátým rokem, za žádnou cenu na

světě ne dříve!

Při posledních slovech stařeniných Teddy povstal a jal se

přecházeli pokojem, šeptaje:

– Až v mém dvacátém roce!… A mně je teprve šestnáct! Mám

čekat ještě čtyři roky! Ne, to je nemožné! Musím se to dozvědět

dříve… A obrátiv se k stařeně, pravil:

– Ale vy, Laetitie, má druhá matko, vy jste též chtěla poznat

pravdu… Vy jste otevřela kufřík, neb proto jste asi rozhodla, že já…

Avšak stařena rovněž povstala a divoce vrhla se k jinochovi.

Nepochybně, že mladík v této chvíli dotkl se svými slovy věci vážné,

strašně vážné, neb Laetitie vykřikla, dusíc se rozčilením:

– Ach, mlč, mlč, nechci, abys o tom mluvil. Ty musíš na to

zapomenout! Ah, co to pravím! Jsem šílená! Nikdy na to nesmíš

myslet, nikdy, leda by…

– Leda by?…

– Ach, ne, nevyptávej se mně na to!

A po chvilce ticha Laetitie opět promluvila hlasem, který se

dosud chvěl rozčilením:

– Ujišťuji tě, že ti nemohu odpovědít. A dodala prosebně:

– Pohleď, ty víš, že tě mám ráda! Od té chvíle, kdy jsi přišel sem,

do této farmy, tys jakoby mým dítětem… Hleď, vzpomínáš-li. že

jsem ti často vyprávěla o neštěstích svého života? Synové mého

pána, dva hoši, které jsem vychovala, byli zabiti ve válce. Moji páni

odešli na věčnost, zničeni steskem, mír, konečně znamenal jen zkázu

tohoto domu, když členové byli rozptýleni a zůstala jsem jen já

s tebou, který’s byl ještě tak mladý! Tys se stal dědicem mých pánů,

já tě vychovávala, vychovala jsem tě až po dnešní den, já tě miluji,

opakuji, jako syna…

Slzy zatřpytily se v jinochových očích… Něžně pojal stařenu za

ramena a pomalu ji přiměl, aby usedla. Sám pak opětně poklekl

u jejích nohou:

– Máti! prohlásil, vy víte též, že i já vás miluji!

– Nuže, nežádej nikdy, abych ti vysvětlila…

Teddy již povstal a na jeho tváři se rozhostil výraz přísné

soustředěnosti.

– Ah, tak rád bych věděl, kdo vlastně jsem, pravil polohlasně.

Můj původ je tak záhadný!… Máti, vy to víte a vy byste mi to mohla

říci!

Stařena se zachvěla jakoby strachem.

– Ano, vím to, dozvěděla jsem se to jednou náhodně, doznávala

konečně, nemohu ti to však říci! Ne, Teddy, nenaléhej, znamenalo by

to nejhorší neštěstí!

A když mladík neodpovídal, Laetitie zahovořila znovu:

– A pak, nač je ti toho třeba? Nejsi-li šťasten nyní? A chceš-li stůj

co stůj dozvěděli se jméno své rodiny, poznati tajemství svého

původu, což nestačí ti jistota, že jednoho dne se všeho dopátráš, až ti

bude dvacet let, kdy smíš otevřít svůj kufřík…

Avšak Teddy náhle se obrátil:

– Vysvětlení všeho je v kufříku? pravil.

– Ano…

– Jméno mého otce?… Jméno mé matky?

– Všechno. Až ti bude dvacet let, vše se dozvíš, ale dříve ne!

Dlouhé ticho rozhostilo se ve světnici. Zapomínajíce pozdní

hodiny a bouřky, která se venku rozpoutala, i blízkých Veld, které

obklopovaly farmu svým neproniknutelným tajemstvím, stařena

i mladík přemýšleli dlouho.

– Máti, promluvil konečně Teddy, jakoby se ze sna probudil,

domníváte se, že ten kufřík je dosud tam, kde jste jej uložila? Tam

dole zahrabán u třetího stromu na pokraji prérie?

Slyšíc tato záhadná slova, Laetitie přes svůj vysoký věk vyskočila

ze židle všecka rozrušena, šílená, jak se zdálo, leknutím.

– Teddy… Teddy… vyptávala se, co tím chceš říci?

– Chci říci, máti, že váš kufřík byl vám ukraden.

Stařena zalomila rukama. Teddy dodal:

– Ukraden, ano, ukraden! Před dvěma týdny jsem zpozoroval, že

není více na svém místě.

– Proč jsi mi to neřekl?

– Nechtěl jsem vás znepokojovat.

Stařena chvíli mlčela a pak pravila hlasem vážným, těžkým,

jakoby mluvila sama k sobě;

– Kdo to učinil?… Kdo se toho odvážil?

Teddy usedl na okraj stolu a patřil na svoji pěstounku laskavým

pohledem, v němž však občas zasvítil hněv.

– Kdo se toho odvážil? prohlásil konečně. Kdo ukradl kufřík?

Ah! Dlouho jsem pátral, ujišťuji vás, než jsem na to přišel!

– A tys na to přišel?

– Ano, máti! Zlodějem je Jan Elders!

Stařena opakovala toto jméno s hrozným leknutím.

– Jan Elders! pravila. Jan Elders! Rozumím… Rozumím…

A v jejích očích, které prolily už tolik slzí, zazářilo nyní světlo

neoblomné, strašné energie!…

– Teddy! Teddy! pravila, hleď, stůj co stůj musíme získati zpět

ten kufřík!

Však Teddy se zdál nyní zcela klidným. Ač Laetitie mluvila

hlasem přerývaným rozčilením, Teddy jí klidně odpověděl:

– Spoléhám se na to, matko! Buďte klidná, já jej dostanu zpět.

Podivný hoch byl ten Teddy! Ač miloval Laetitii, jakoby byla

jeho matkou, nesdělil jí přece všechny své myšlenky, neboť ani

slovem se nezmínil o požáru v dokách. Neřekl o tom nic. Přál jí

dobré noci a objav ji něžně, odešel do svého pokoje… Laetitie byla

by se asi podivila, kdyby byla uviděla, jak Teddy vzal míru

a přikročiv k malému zrcátku, pověšenému na zdi, jal se pečlivě

měřiti objem své lebky, své vlastní lebky…

VI. ÚTĚK.

Jerome Fandor přebýval již pět dní v ústavu pro choromyslné.

Gerald Herbone, ředitel ústavu, který po jeho příchodu uznal ho za

nebezpečného blázna, neměl od té doby příležitosti zabývati se tímto

novým svěřencem^ když tu jeden z internistů mu oznámil při ranním

hlášení, že tento šílenec, trpící fixní ideou, že je slavným žurnalistou

Jeromem Fandorem, který se poslední dni choval velmi pokojněji

naléhavě prosí, aby směl opětně promluviti s ředitelem.

Ředitel Gerard Herbone, dobrý to člověk, slyše tuto žádost,

neváhal ani chvíli. Smýšleje trochu skepticky o účinku různých

používaných léčebných method, nevyjímaje therapeutiku, ani

gymnastiku, ani elektřinu, považoval za nejúčinnější prostředek

správné jednání s blázny.

– Ten nešťastník chce se mnou mluvit? Dobřil tedy. Doveďte ho

do mého kabinetu, přijdu hned, pravil ochotně. Předpokládám, že

všichni nemocní, jimž se toho zachce, budou ke mně přivedeni.

Za několik minut na to Fandor byl skutečně předveden před

vrchního lékaře. Gerard Herbone upřel naň zkoumavý pohled, aby se

přesvědčil, že Fandor je úplně klidný, načež mu naznačil, aby si

usedl.

– Sedni si, pravil, používaje tykání, jež v jeho ústech mělo

laskavý přízvuk sympatie. Neb Gerard Herbone tykal svým

svěřencům jako dětem, které měl všechny rád. – Sedni si, tys chtěl se

mnou mluvit, nuže, co ti je? Co mi chceš říci?

Jerome Fandor těžce usedl do křesla, které mu lékař nabídl. Byl

strašlivě vyčerpán. Zdálo se, že trpí, že je u konce svých sil. Jeho

energie povolila. Přes to však způsob, jakým ho lékař přijal,

povzbudil poněkud jeho sebedůvěru, takže promluvil hlasem téměř

pevným:

– Pane doktore, když jsem s vámi posledně mluvil…

Však sotva že začal tuto větu, lékař ho přerušil:

– Poslyš, tys si přál promluvil se mnou, dobrá, tu jsem. Ale

rozuměj, musíš být moudrým, když jsi se mnou. Máš-li v úmyslu

vyprávět mi nějaké povídačky o tom, jak jsi se sem dostal v bedně,

žes Jerome Fandor atd., pak tě raději pošlu hned pryč. Vidíš přece, že

jsem tvým přítelem, nuže dobrá, není hezké, lháti svému příteli…

Neurčitý, nekonečně smutný úsměv bloudil na vteřinu kolem

Fandorových rtů. Jak strašná byla jeho situace! Zajisté že ředitel byl

člověk dobrý, spravedlivý, a při tom jak krutě týral nešťastného

Fandora!… Bude nutno nemluviti více o bedně, ani o tom, že je

Jerome Fandor! Pochopil, že při sebe menší narážce ředitel okamžitě

odešle ho do cely.

– Pane doktore, promluvil, přenechávám vám, abyste rozhodl po

čase, jsem-li bláznem, jsem-li ještě bláznem a byl-li jsem jím kdy.

Nepřišel jsem dnes k vám, abych vás přesvědčil o svém zdravém

rozumu. Přišel jsem, abych si stěžoval…

– Abys si stěžoval, hochu? Na koho?… Bylo ti ublíženo? Někdo

ti udělal něco zlého?

– Ano, pane řediteli, dozorce…

Čelo ředitelovo se zachmuřilo. Zajisté že ředitel sám častokráte se

zhrozil strašného osudu nemocných. Chtěl, aby byli šťastni a zatím

uhadoval, že jsou podrobeni strašnými trestům… Dozorci ústavu?

S jakou zvláštní péčí je vybíral, aby se ujistil, že jsou to lidé

neschopní týrali nemocné, svěřené jejich ochraně! Avšak zdaž jeho

pátrání postačilo, aby zvěděl vše o jejich povaze? A pokaždé, když

některý z internistů aneb z šílenců mu řekl, že dozorce byl brutální,

Gerard Herbone se zachvěl úzkostí.

Při obvinění, které pronesl Fandor, ředitel odpověděl rozčileně:

– Některý z dozorců tě týral? Je to pravda? Řekni, co ti udělal?

Jen mluv s důvěrou, nechci, aby mým svěřencům bylo ubližováno.

Vypravuj vše, slibuji ti, že se ti stane po právu!

Tentokráte Fandor vyskočil v nelíčeném pohnutí a stiskl lékaři

ruce:

– Oh, pane, jak jste laskav! Jak vám buduj vděčen, získáte-li mi

spravedlnost! Nevíte, jak mnoho mi na tom záleží právě tentokráte!

– Ano, ano, jen řekni, co se ti stalo?

– Doktore, toho dne, kdy jsem s vámi hovořil, ulehl jsem večer ve

svém pokoji a před spaním položil jsem onu lebku, víte, tutéž, na níž

mi tolik záleží, vedle lůžka na židli…

– Nuže, co dál?

– Doktore, vy jste přece dovolil, aby mi ponechali tu lebku?

– Ano, ano. Což ti ji vzali?

– Ano, doktore! Představte si, že v noci jsem byl probuzen,

hlídačem, svým vlastním hlídačem, který vstoupil do pokoje. Napolo

jsem spal, takže jsem nemohl ihned volat. Tento muž se přiblížil až

k posteli, vzal lebku a utekl oknem…

– Oknem? Ale, podívej hochu, vždyť v okně jsou mříže!

– To je pravda, pane, mýlím se asi. Myslil jsem, že utekl oknem,

ale ve skutečnosti nemohlo to tak být… Ten člověk vzal lebku,

otevřel okno a vyhodil ji ven do příkopu, který obklopuje budovu.

A právě v té chvíli jsem počal volat…

– Nuže, přiběhli ti na pomoc?

– Pane doktore, vrhl jsem se k oknu, ale ten člověk mi unikl,

nevím jak. Rozbil jsem rukou tabulku v okně a poranil jsem se.

Vidíte zde ty jizvy? Pak jsem zase volal, křičel jsem doufaje, že

přijde druhý dozorce…

– A nikdo nepřišel?

– Ano, doktore, přišel tentýž dozorce, doprovázen ještě jedním.

Chopili se mně ze zadu, jeden tvrdil, že je to krise, onen druhý tomu

ovšem uvěřil, ztloukli mě a dali mi svěrací kazajku a pak mě zavlékli

pod sprchu! Pane doktore, ať mi vrátí mou lebku! Učiňte, co vám

možno, dejte ji hledat venku v příkopu…

Gerard Herbone povstal a jal se dlouhými kroky přecházeti

pokojem s hlavou skloněnou, ruce v kapsách, s výrazem hlubokého

zadumání. Opravdu, ředitel ústavu byl nejen dojat, ale i velmi

zmaten. Jerome Fandor vyprávěl mu svoji stížnost způsobem tak

klidným, vyrovnaným, kdežto blázni obyčejně se rozčilují, jakmile

začnou mluvit o svých halucinacích. Zmocnily se ho strašné

pochybnosti.

Bylo skutečností, co vyprávěl tento šílený?

Ba ano, mohlo se stát, že některý z dozorců z krutosti, aneb chtěje

poškádliti ubožáka, bavil se tím, že mu vzal jeho lebku, jíž chudák ve

svém šílenství – byl-li ovšem šílený – přikládal takovou důležitost…

Jak se dopátrá ti pravdy?

Gerard Herbone zastavil se na své procházce.

– Bili tě? pravil. Je to pravda?

Fandor rozepjal kabát a vyhrnul si rukáv košile:

– Hleďte, pane, rameno je pokryto podlitinami.

Ředitel se sklonil nad žurnalistou a opravdu uviděl na jeho paži

četné zamodralé stopy. Tentokráte neodpověděl. Pojala ho hrůza

z jeho postavení. Jaká zodpovědnost! Rychle však se rozhodl jednat.

– Poslyš, pravil k Fandorovi, věřím ti, že je to tak, jak vypravuješ

a slibují ti, že učiním, co bude v mé moci… Lhal-li jsi však, budeš

přísně potrestán! Nuže, řekl jsi pravdu? Přemýšlej! Ty si stěžuješ na

dozorce. Na kterého? Musíš si vzpomenout, jak se jmenuje!

Vyslechnu ho zde, před tebou…

Fandor neváhal.

Jindy se mu protivilo udati jméno služebného člověka

zaměstnavateli, který ho, možná, propustí, tentokráte však věc byla

příliš vážná pro něho, než aby mlčel.

Fandor chápal, že dozorce, který mu vzal lebku a vyhodil ji

oknem, nechtěl nic jiného, než pozlobili ho, aby uviděl, jak Fandor se

bude tvářit, až zítra, probudiv se, lebku nenajde. Nenadál se asi, že

toto čtveráctví by mohlo míli vážné následky. Ale Fandor nemohl mu

prominout, musel stůj co stůj získati ředitele ústavu, aby dal hledati

ztracenou lebku…

– Je to dozorce Jiří, pravil.

– Dobře, počkej!

Několik minut na to dozorce Jiří dostavil se do pracovny.

– Jiří! promluvil ředitel přísným hlasem, vzpomínáte si, že jsem

vás upozornil, přijímaje vás, že nesnesu, abyste týral nemocné?

Dozorce, slyše tato slova, skrývající výtku, pohlédl zaraženě na

ředitele:

– Pane řediteli, pravil, nikdy…

Byl však přerušen:

– Jak se to vlastně stalo včera, že jste ukryl lebku tohoto hocha?

– Já, pane řediteli?

Dozorce udeřil se do prsou s přízvukem naprosto přesvědčivým:

– Já že bych vzal něco tomu ubožáku! Ah, pane řediteli, to mě

mrzí, že mne podezíráte z něčeho takového!

– Avšak lebka zmizela! To přece nepopíráte?

– Pane řediteli, zmizela-li, není to mou vinou. Neb právě on sám,

náš nemocný, vyhodil ji oknem.

– On že je vyhodil oknem! Ale, nikoli, Jiří, on ji přece nevyhodil!

Nejlepším důkazem, že ji sám nevyhodil, je, že volal na pomoc proti

zloději! Byla mu tedy ukradena! Co na to odpovíte?

Dozorce byl stále více zaražen. A podrážděně, nedbaje toho,

rozhněvá-li svého představeného, bránil se tonem člověka, který je

nespravedlivě obviňován:

– Poslyšte, pane řediteli, nevím, co ten ubožák vám zde

vypravoval, ale povím vám, co já vím. Spal jsem s druhým dozorcem

v ložnici, když tu náhle skutečně jsme uslyšeli, jak někdo volá:

„pomoc“ a „zloději“. Přiběhli jsme k němu – a dozorce ukázal na

Fandora – uviděli jsme ho vzhůru, v košili, řváti u okna, u okna

s rozbitou tabulkou, kudy vyhodil tu lebku! Byl zuřivý, cenil zuby

a tropil pekelný rámus!

– Ano… sebrali jste ho tedy… a stloukli?

– Nuže, chopili jsme se ho, ale netloukli jsmte ho. Hrome, pane

řediteli, možná, že jsme ho stiskli trochu silněji, neříkám, že ne!

– Byli jste dva, mohli jste přece…

– Pane řediteli, víte přece, jakou mají sílu, když se dostaví krise!

…

– A potom? Co se dělo potom?

– Potom, pane řediteli? Nic víc se nedělo. Dostal trochu sprchy,

aby se uklidnil. Byl v strašném stavu. A pak jsme ho dali do

postele…

Dozorce se zamlčel, načež za hovořil opět též rozrušeným

hlasem:

– Mrzí mě to, pane řediteli, že jste si o mně myslel něco

takového. Nač, myslíte, bych mu vlastně vzal tu jeho lebku?

– Což já vím? Snad abyste ho poškádlil!

– Ah, pane řediteli, škádlili blázna!…

Dozorce pronesl tuto větu s přízvukem tak upřímným, tak

pobouřeným, že ředitel náhle byl přesvědčen…

Konečně bylo to pravda, co ten člověk říkal. Vždyť neměl

důvodu, aby jednal tak jak Fandor tvrdil. Byl již dlouho zaměstnán

v ústavě a konec konců Fandor byl přece šílený! A blázni jsou

schopni těch nejdivnějších výmyslů, nejhorších lží…

Ne, nemohl býti nespravedlivým vůči poctivému člověku,

tvrdošíjně háje blázna. – A obrátiv se s přísnou tváří k Fandorovi,

ředitel mu pravil:

– Tak vidíš! Tys lhal! To tys vyhodil tu lebku oknem ven!

Ah, tentokráte Fandor nedovedl se ovládnout. Cože, tento lékař

před chvílí tak blahovolný, se domnívá, že Fandor se přetvařoval?

Což stačilo jen několik slov onoho zchytralého dozorce, aby

lékařovo přesvědčení bylo otřeseno?…

A zábleskem myšlenky Fandor posoudil celou hrůzu svého

postavení. To, co se mu stalo teď, bude se opakovat denně,

vždycky…

Domnívali se, že je blázen! Nechť řekne cokoliv, nikdo mu

neuvěří. Nechť tvrdí, co chce, vždy to popřou a tento dozorce a jiní

dozorci a všichni dozorci budou v právu a on nikdy nevyjde z tohoto

ústavu, neb on byl šílený podle uznání vědy, a co učiní šílenec,

neplatí proti udání člověka zdravého rozumu, i kdyby to byl největší

bídák!

Zachvátil ho hrozný vztek!

Neboť Fandor si byl jist sám sebou.

Po vyčerpávající hrůze, kterou prožil, domýšleje se, že propadl

šílenství, nabyl jistoty, že je úplně zdráv. Když ho sprchovali, ptal se

ještě sebe sám, byla-li mu lebka opravdu, ukradena, aneb stal-li se

obětí halucinace. Potom však, vrátiv se do své cely, musel poznat, že

je dokonale klidný, že si nic nevymyslel, že lebka skutečně byla mu

ukradena…

– Doktore! Doktore! zařval, toť ohavné! Ten člověk lže! Ne já, to

on vyhodil lebku oknem! Řekl jsem vám pravdu! Já nejsem šílený!

Ne, já nejsem šílený! Pravím vám…

Ale lékař ho neposlouchal. Obrátiv se k dozorci, pravil:

– Jiří, měl jste pravdu. Víte, ten nešťastník učinil na mne dojem,

zdál se ještě před chvílí tak klidným…

Dozorce pohybem ukázal na Fandora, který, s pěstěmi zaťatými,

div že se naň nevrhl:

– Pane řediteli, vidíte ho nyní?

– U sta ďáblů! zařval Fandor, což také mohu zůstat klidným?

Ředitel, otočiv se k němu, nařizoval:

– Mlč, mlč již, nebo tě dám dovést pod! sprchu!

A když Fandor, polekán pohrůžkou tohoto strašného trestu,

skutečně zmlkl, Gerard Herbone hovořil dále.

– Ano, byl jsem nespravedlivý… věřte, Jiří, ten nešťastník mě

úplně zmátl, tak dobře zahrál svou komedii. Vynahradím vám to při

remuneraci a, ovšem, nebudete se mu za to, mstít? Zůstaňte k němu

dobrým, on není za své jednání zodpovědný…

Dozorce Jiří, uklidněn, se uklonil:

– Oh, pane řediteli, neobávejte se ničeho,

– Bude pouze třeba, hovořil dále ředitel, poněvadž hlavně v noci

mívá záchvat, abyste ho z opatrnosti na noc připoutali k lůžku…

*

V malém pokojíku v druhém poschodí, kde Fandor dosud

přebýval, byla úplná tma. Půlnoc odbila a nebylo slyšet ani dechu

v ústavu, pohříženém v hluboký spánek. Pouze občas některý

dozorce tlumeným hlasem nařizoval ticho některému šílenému,

nepokojnějšímu než ostatní.

Fandor užívaje tohoto ticha, těchto hodin míru, nutil se

k přemýšlení. Strašná byla situace nešaťstníkova a přes to Fandor se

usmíval, zdál se býti vesel! To proto, že odpoledne Fandor učinil

neobyčejný objev!

– Nikdy nevyjdu z tohoto domu, pravil si, zatím co dozorce Jiří

ho odváděl, aniž však jednal surově, z kabinetu ředitelova do jeho

cely. Nikdy nevyjdu odtud, budu-li postupovat regulérně, Musím

tedy použít lsti, chci-li se dostat pryč, a ovšem, že chci! Nemám-li se

co nejdříve stát bláznem, opravdovým bláznem, musím uprchnout!

Ano, ale jak?

Podivná věc! Rozmluva s ředitelem a konfrontace s Jiřím, která

tak špatně skončila, zanechala mu přesný, ač podivný dojem…

Když ten člověk řekl: Nevzal jsem tu lebku! – on nelhal!

Fandor byl příliš zkušeným v policejním vyšetřování; než aby se

dal oklamali lží. Musil se přiznat, že dozorce byl upřímným a, mluvil

pravdu, když tvrdil, že je nevinen.

A přece lebka zmizela! A přece Fandor nevyhodil ji oknem ven!

Žurnalistu, vrátiv se do své světnice, přemyslel, pln jsa tohoto

dojmu.

– Nuže, pravil si v duchu, jisto je, že lebka zmizela. Někdo ji

ukradl. Kdo je ten „někdo“? Obviňoval jsem Jiřího. Jiří se zdá

nevinen, není to on… Avšak ve snu i ve bdění viděl jsem vstoupiti

zloděje, viděl jsem jak utekl oknem… Jiří vešel dveřmi, mohlo se

tedy, snadno stati, že neuviděl toho člověka a proto neuvěřil, že lebka

byla ukradena… Avšak…

Ono „avšak“, které měl Fandor nyní rozluštili, mátlo ho na nej

vyšší stupeň. Vzpomněl si náhle na jednu poznámku ředitelovu: Jak,

myslíte, že by někdo mohl vniknouti oknem, když okno je opatřeno

mřížemi?

Fandor nemohl popříti, že tato poznámka byla oprávněna. Bylo

tomu tak, jeho okno bylo zamřížované. Aby jím někdo vstoupil,

musel by přepilovat mříže…

Tato úvaha přinesla Fandorovi paprsek světla. Když po večeři

vstoupil opět do pokojíka, Fandor rychle přikročil k oknu, aby

prohlédl mřížoví a závěr okna…

Čtyři silné mříže, na pět centimetrů od sebe, bránily opravdu

protáhnouti se tudy, Fandor je zkoumal bystrým pohledem ve chvíli,

kdy dozorce upravoval mu lůžko. Nebyly přepilovány. Nebyly také

ohnuty a přece Fandor odstoupil od okna se zářící tváří!

By] to skutečný nezmar, tento žurnalista, a nic nemohlo zdolat

jeho pekelnou energii! Usmíval se ještě, když, leže na lůžku, uviděly

jak dozorce Jiří, poslušen jsa rozkazu, se přiblížil, aby mu na zápěstí

a kotníky připevnil kožené pouto, kterým ho připoutal k posteli,

takže se nemohl pohnouti.

Co asi objevil? O čem přemýšlel?

Jerome Fandor uvažoval takto:

– Budu-li několik dní rozumným, omrzí je to konečně přivazovat

mě k posteli… A více již nepotřebuji, neb po tom, co jsem objevil,

co jsem právě objevil…

Avšak, jaký byl ten jeho objev?

Uplynulo několik hodin. Hlídači přesvědčeni, že jejich

„nemocný“ nemůže sebou hnouti, odešli spát. Odbila půlnoc, dvanáct

hlubokých úderu rozléhalo se dlouhými chodbami. Zazněly čtvrtě,

půlhodiny, a Fandor stále ještě přemýšlel, pozoruje blížící se svítání

skrze mříže, záhadné mříže svého okna.

Asyl, pohřížen dosud v sen, byl tišší než kdy jindy. Přemoženi

únavou, usnuli i blázni v této pozdní hodině.

Náhle v cele Faudorově bylo slyšet tichý šepot:

– Slyšíte mě?

Na toto překvapující zvolání Fandor, který věděl, že je v pokojíku

sám, instinktivně sebou pohnul, aby se posadil. Bohužel však pouta

na rukou dala mu pocítiti drsnou skutečnost. Byl nucen zůstat

natažen.

Znovu se ozval hlas, tázaje se:

– Slyšíte mě, pane Fandore?

Žurnalista zatajil dech. Někdo k němu mluvil! Nazýval ho jeho

jménem! Někdo byl zcela nablízku a přece ho nebylo vidět!

V té chvíli hluboká radost zaplavila jeho srdce, aby ihned

vystřídána byla pochybnostmi.

– Co to jen je? přemýšlel. Nikdo mě tu nezná; kdo by mě mohl

volat? Není to snad zase halucinace?

Zašeptal sotva slyšitelně:

– Kdo to volá? Kdo je tu?

Otočil hlavu na stranu a podíval se na druhé lůžko, které nebylo

obsazeno. A zdálo se mu, že někdo se tam pomalu pohybuje.

– Co zde chcete?

Z pokrývek lůžka, které až dosud se zdálo prázdným, se vynořila

jemná a energická postava jinochova. Teddy se usmíval:

– Co zde chci? prohlásil prostě. U čerta, přišel jsem, abych vám

pomohl uprchnout.

– Ah, u boha, jen rychle!

Teddy opatrně povstal, prošel pokojem a usedl na okraj

Fandorova lůžka.

Nebyl to přelud… nemýlil se… Zaslechl následující slova,

šeptem pronesená:

– Buďte tiše. Dejte pozor. Mluví k vám přítel. Jsem to já, Teddy!

– Teddy! To jste vy! Jak sem přicházíte?

– Povím vám to později. Pomocí jednoho z dozorců dostal jsem

se do ústavu a večer jsem se skryl zde na lůžku.

– Je to asi strašné, vyptával se, být zde zavřený?

Fandor ho přerušil:

– Strašné, opravdu. A přece vám musím poděkovat… Kdybyste

byl onehdy v dokách neřekl, že jsem asi blázen, bylo by nyní po

mně…

Teddy přiložil ruku Fandorovi na ústa a pravil, pokrčiv rameny:

– Nemluvme o tom. Vy jste zachránil mne a já pak vás. Jsme

vyrovnáni. Řekněte mi raději, víte-li, jak bychom se odtud dostali?

Fandor rozčileně odvětil:

– Ano, jen můžete-li mě vyprostit. Já sám nemohu se podívat,

jakým způsobem jsem připoután zde k lůžku. Přivázali mě co

nebezpečného šílence…

Teddy již poklekl a pátral pod postelí Fandorovou, kde byla pouta

upevněna.

– Ah, pane Fandore, prohlásil, vždyť je to jen hračka! Hleďte, již

jste volný!

Teddy vyndal z kapsy dlouhý kuchyňský nůž s jemným ostřím.

Kožená pouta Fandorova byla v okamžiku přeříznuta.

– Jste volný, pravil tiše, chráně se sebe menšího hlasitějšího

zvuku, to však nám mnoho nepomůže, neboť…

– Ah, ano, odporoval Fandor, uvidíte, v deseti minutách jsme

venku.

Teddy díval se zaraženě na Fandora. Žurnalista opravdu se choval

podivně. Klidně se oblékal, jeho pohyby neprozrazovaly žádného

vzrušení. Pohyboval se obratně, bez nejmenšího hluku. Teddy mlčky

ho pozoroval.

– Pojďte, pravil mu žurnalista a prošed celou, přistoupil k oknu.

– A což mříže, otázal se Teddy, uhaduje jeho úmysl.

– Mříže? odvětil žurnalista posměvačně. – Z těch já si dělám!

Čtyři z nich jsou ze železa, ale pátá je ze dřeva. Podívejte se…

A uchopiv jednu z nich, bez nesnází jí pohnul a vysadil ji ze

zdiva kde několik minut před tím zdála se seděti tak pevně! Teddy

stál zaražen.

– Jak to, pravil, že jste vytrhl onu železnou mříž?

– Poněvadž tato železná mříž je ze dřeva! odvětil Fandor.

Mříž byla ze dřeva! A to byl ten zázračný objev Fandorův, který

ho učinil tak šťastným po celý večer! Jak ale na to přišel?

Fandor si řekl:

– Je-li Jiří nevinen tou krádeží, pak tedy někdo jiný lebku ukradl.

A tento jiný nemohl vstoupit sem než oknem. Okno je zamřížováno.

Dostal-li se přece dovnitř, pak některá z mříží musí být přelomena.

Při prvním zkoumáni Fandor se přesvědčil, že všechny mříže jsou

nepoškozené.

– Nuže, pomyslil si Fandor, jedna z mříží bude pouze nastrčena.

Videi, že by bylo nemožno, aby někdo, byť i silný jako Herkules,

vytrhl skutečnou železnou mříž, která byla na obou koncích pevně

zazděna. Nemožné však nebylo, že by zloděj lebky napřed přepiloval

mříž na obou stranách a pak nastrčil místo ní poněkud delší mříž ze

dřeva, která, sem vtlačena, dělala dojem pevné mříže ze železa?

Před svým opatrovníkem, který ovšem neviděl v tom nic jiného

než pouhou náhodnou hru z dlouhé chvíle, Fandor probíral se prsty

mřížkami, které uzavíraly okno… V tu chvíli srdce mu tlouklo

divoce. Což mýlil-li se? Anebo, naopak, dozví se jakým způsobem

lebka byla ukradena? Je jedna z mříží ze dřeva?

Fandora zamrazilo. Ne, nemohl si činili ilusí. Všech pět mříží

bylo ze železa. Cítil na svých prstech chlad železa a viděl, že

všechny mříže jsou pokryty řezem.

Náhle měl geniální nápad. Klepaje lehce na mříže, zkoumal jejich

zvuk a hle, jedna z nich zněla podivně, tak podivně, že Fandor

nemohl se v tom mýlit.

– Ah, hrome, byla to skvělá lest! Čtyři mřížky byly opravdu ze

železa, kdežto pátá, znějící tak podivně, ta je ze dřeva. Avšak čísi

ďábelský důvtip přišel na to, obaliti ji tenkou vrstvou kovu,

pravděpodobně s použitím galvanoplastiky.

A proto Fandor dal se připoutati na lůžko s úsměvem na rtech…

– Jednoho dne, pomyslil si, přiváží mně méně pevně a tenkrát

stačí, vytrhnu-li tuto dřevěnou mříž, která drží na svém místě pouze

svojí pružností. A pak se dostanu na střechu a odtud pryč, na

svobodu. Uprchnu touže cestou, jako zloděj lebky!

Vše to vysvětlil Fandor několika slovy Teddymu. Dnešní šťastné

zakročení mladíkovo umožňuje mu uprchnouti ještě této noci!

A odstraniv falešnou mříž, Fandor zavěsil se na skutečné mříže

ze železa, a s Teddym po boku, zkoumal jejich solidnost.

– Nyní, pravil Teddy, nyní je to hračkou dostat se pryč…

– Oh, opravdu hračkou, odvětil Fandor, chystaje se pustiti se dolů

po okapové rouře, která končila v zemi. Tu však Teddy ho zadržel.

V jeho sympatické tváři se zračily rozpaky, když váhavě se otázal:

– A což lebku, tu s sebou nevezmete?

Ah, to slovo, tato otázka! Fandor slyše ji, se zachvěl. Dříve ještě,

než pomyslel na možnost útěku, neohrožený žurnalista, spatřiv

Teddyho, vzpomněl si, že od něho snad se dozví o záhadném

tajemství kostry!

Proto zatím raději mlčel a vzdal se každé narážky, chtěje přinutiti

Teddyho, aby první promluvil a přiznal tak důležitost té lebky.

Otázka mladíkova, kterou tento pronesl ne bez váhání, potvrdila

Fandorovi, že se nemýlil.

– Ne, odvětil, počínaje nebezpečný gymnastický manévr, aby

dosáhl hlavice sousední zdi – cesty to bezpečnější, než po okapové

rouře, která nebyla dosti pevná – ne, ne… nevezmu s sebou lebku,

poněvadž mi byla, ukradena. Ukradl mi ji někdo, koho neznám

a koho vy asi budete znát… a kdo odešel právě! touže cestou, kterou

my se nyní musíme dát.

Teddy neodpovídal.

V prázdnotě, nad níž visel, drže se pouze jednou rukou, prováděl

obdivuhodné gymnastické obraty, následuje Fandora, často mu

pomáhaje.

Nebylo kdy na rozhovor. Museli prchat, prchat co nejrychleji.

Na východě svítalo.

Hodinu na to Teddy i Fandor, šťastně dosáhnuvše lesa, spočinuli

bez dechu v zelené houštině.

Nyní byl již bílý den.

Fandor prohlížel si svého druha._ který se naň díval s nemenší

zvědavostí. A první z nich Teddy přerušil mlčení. Chvějícím se

hlasem, který prozrazoval jeho nepokoj, vyptával se Fandora:

– Řekl jste, že vám lebka byla ukradena?

– Ano, Teddy, ano…

– Proč jste si ji vzal? Proč jste ji hledal v dokách?

Chvíli Fandor váhal, než odpověděl.

– Opravdu, stalo se to pouhou náhodou, doznával. Netušil jsem

ani, že by vás nějak mohla zajímat. Domníval jsem se, že Fantomas

je mi v patách. Tento podivný nález vnukl mi myšlenku, že jde

o nějaký nový zločin toho bandity…

Fandor téměř bez přestávky vypravoval svoji historii. Teddy

naslouchal s hlavou sklopenou, vážný a soustředěný:

– Fantomas! pravil konečně, když Fandor umlkl, jaká to postava

současně tragická i temná! Ah, pane Fandore, jak je to hrozné, co jste

vypravoval!

Po chvíli ticha Teddy dodal:

– Také vy budete se asi ptát, proč já stojím, tolik o ty chmurné

pozůstatky neznámé mrtvoly. Nemohu vám mnoho vyprávěti, vždyť

sotva vím, kdo jsem. Ah, nedivte se tolik! Zdá se, že jsem dítětem

tohoto kraje. Za války byl jsem zachráněn a vychován starou ženou,

kterou miluji jako matku. Viděl jste mě, jak jsem se pokoušel

zachrániti před ohněm onen kufřík. Učinil jsem tak, protože ten

kufřík měla v úschově má drahá chůva a opatrovala jej velmi

úzkostlivě. Před několika dny přišel jsem na to, že jí byl ukraden.

Vypátral jsem, kde je ukryt a vnikl jsem do doků, abych jí jej přinesl

zpět. Přisahám vám na svou čest, že jsem až do té doby nevěděl, co

vlastně skrývá…

Vysvětlení jinochovo bylo pravdě nepodobné, podivné, a Fandor

mlčel, přemýšleje. Po chvilce Teddy hovořil dále:

– Všechny tyto věci jsou záhadné, strašně záhadné… Vy, pane

Fandore, stíháte banditu Fantomase a já především musím rozluštiti

tajemství svého života a pak chci pomstíti se na nepříteli, který, jak

uhaduji, plouží se stínem kolem mně. Nepřítel… Fantomas! Po tom

všem, co jste mi vypravoval, ptám se sebe sám, není-li jeden i druhý

jedna, a tatáž osoba? Aneb snad se oba spojili proti nám? Pane

Fandore, chcete-li, spojme se i my na odplatu proti nim!

Tentokráte Fandorova tvář se vyjasnila. Mladíík, nabízející mu

své přátelství a účast v nebezpečí, byl milý a nanejvýš sympatický!

Fandor mu stiskl ruku:

– Přijímám z celého srdce!

Ale Teddy měl ještě nějakou starost:

– Řekněte, zapomněl jsem úplně na jednu věc, máte peníze?

Chcete-li…

Avšak Fandorovi bránila hrdost, aby přijal i tuto nabídku.

Instinktivně zdvihl ruku:

– Ne, ne, bránil se, milý Teddy, nemohu nic přijmouti od vás,

kdybyste mi však pomohl najiti nějaké zaměstnání…

Nyní Teddy zjasnil tvář:

– Poslyšte, pravil, podávaje mu revolver, vy odmítáte peníze,

chápu to, ale učiňte mi tuto radost… zde v Natalu je nezbytné, aby

každý byl ozbrojen. Přijměte revolver na památku ode mne! Dávám

vám jej ze srdce rád. Pokud se týká zaměstnání, ano, ano, mám

nápad…

Teddy snížil hlas a vážným tonem vysvětloval:

– Zcela blízko odtud je továrna, brusírna diamantů. Náleží

jistému Janu Eldersovi, majiteli diamatnových polí, člověku velmi

podezřelému. Chcete, abych vás tam dostal? Nebude to snadné pro

vás, ale bezpochyby užitečné… Chcete?

Fandor se usmíval a odpověděl jedním slovem:

– Hrome!

VII. ÚTĚK Z HROBKY.

Bylo dne osmnáctého měsíce června.

Zatím co se tyto události jedna za druhou strašlivě rychle

odehrávaly na dalekém Východě Afriky, pod nebem cizím

obyvatelům severních krajů, na sta mil odtud, v hlavním městě

Britanie, v Londýně, odbývalo se jiné strašlivé drama v krátkých,

tragických epochách…

V noci z 18. na 19. června na velikém hřbitově londýnském,

čtvrti Nord-Est, obvyklé ticho bylo přerušeno chvatnými kroky,

hlasy a přecházením zajisté podivným v těch místech v tuto dobu.

Podle policejních nařízení po západu slunce nikdo nesměl vkročiti na

pole mrtvých, kde již po několik století celé generace snily svůj

poslední sen.

Po pravdě, nebylo mnoho těch bytostí, které tak tajemně

hřbitovem bloudily, a jistě že měly k tomu zvláštní povolení, aby

směly vstoupiti v noci na tato truchlivá místa nedbajíce strážců, kteří

bděli nad nerušeným spánkem mrtvých!

Úzkou, temnou alejí cypřiší, chvějících se větrem, stín přicházel

pomalu a tiše… Byla to žena vysoké, ušlechtilé postavy, zjevu

vskutku královského.

Tato žena patrně znala svoje truchlivé okolí. Postupovala opatrně

k určitému cíli. Přece, však váhala, čas od času se zastavila,

naslouchajíc, jakoby v obavě, že je sledována.

Prošla asi doprostřed hřbitova a zastavila se náhle u skupiny

hrobů, nad nimiž se tyčila malá budova na způsob kostelíka. Její tvář,

osvětlená v tu chvíli svitem měsíce, strašlivě zbledla a tělem jí

přecházelo nervosní chvění.

Mechanicky chopila se jemnýma rukama železných dvířek

hrobky, domnívajíc se patrně, že jsou oteveřna. Avšak dvířka byla

zamčena. Malým paklíčem, na který patrně spoléhala, snažila se

otevřití zámek, ale po chvíli marné námahy unavena usedla do trávy

s výrazem bezmezného zoufalství.

Přesvědčena o bezúčelnosti dalšího úsilí, kousala se do rukou,

přemáhajíc vzlykot. Nač by také křičela? Koho by zde přivolala?

Mrtví na hřbitovech neslyší a ona byla tu přece jedinou živou bytostí.

Žádný zvuk nepřerušil ticho.

Bojujíc se svým zoufalstvím, záhadná ta bytost pokoušela se

znovu s veškerou silou, jíž byla schopna, povaliti mříž, která stála

mezi ní a vnitřkem hrobky, odkud vanul mrazivý dech smrti.

– Můj bože! můj bože! pronesla, co mám dělat? co mám

podniknout?

Její prsty zkrvavěly, ale mříž nepovolovala. Co zde hledala tato

podivná bytost, jejíž šat a elegance prozrazovaly původ nepochybně

aristokratický?

Náhle žena se zarazila, utajujíc výkřik úzkosti. Uslyšela kroky.

Někdo se blížil. Kdo asi, jako ona, bloudil hřbitovem v tak pozdní

hodinu?

Těžká silueta robustního muže se ukázala mezi hroby. Přicházel

pomalu, s lopatou v ruce.

Dáma ho zpozorovala dříve, než on objevil její přítomnost.

Avšak muž asi že také poznal, že něco neobvyklého se děje na

hřbitově, neb se stále rozhlížel kolem sebe, jakoby chtěl zrakem

proniknouti stín, vrhaný masivními náhrobky a cypřišemi,

nasázenými mezi hroby.

Žena bez dechu ho pozorovala, tušíc snad, že tento nový příchozí

mohl by jí přinesli neočekávanou pomoc. Zatím však zůstávala ve

stínu. Muž, konečně ji spatřiv, trhl sebou a zastavil se mlčky, zaražen

tímto zjevením.

Měl na sobě černý šat se zlatými šňůrami a velkými, lesklými

kovovými knoflíky. Neznámá návštěvnice hřbitova poznala ihned, že

má před sebou některého ze zřízenců zde zaměstnaných, buď

hlídače, nebo hrobníka.

Když si ji dostatečně prohlédl, muž se otázal:

– U všech rohatých, milostivá paní, jsem velmi překvapen, že vás

tu vidím a jelikož vás neznám, rád bych věděl, kdo jste a co zde

hledáte? Nevíte, že je přísně zapovězeno, aby kdokoli cizí vstoupil

v tato místa mimo hodiny návštěv a že je mojí povinností dovésti vás

na policii, kde musíte vysvětlit své jednání?

Dáma za jeho řeči zkoumala pozorně jeho tvář, snažíc se

odhadnouti z přízvuku jeho slov a z výrazu obličeje charakter tohoto

muže. Je neústupný a drsný, aneb je to hodný člověk, jehož možno

zařaditi mezi takové, které prosby a naléhání hezké ženy mohou

dojmouti?

Povstala. Vyznala se asi dokonale v přetvářce, neb ihned potlačila

slzy a skryla svoje pohnutí a tváříc se současně prosebně i roztomile,

zašeptala:

– Promiňte mi, pane a neobviňujte mě! Vím, že jsem chybila,

avšak každá chyba má svoji omluvu a jsem jista, až vám vše

vysvětlím, že upustíte od svého rozhodnutí dovésti mě na policii…

Jsem žena ze společnosti a raději bych zemřela, než abych snesla

takovou hanbu.

S dosti značnou ochotou hrobník odpovídal:

– Nejde o to, paní, abyste zemřela. Stačí, když mi dostatečně

vysvětlíte svoji přítomnost!

Dáma si oddychla. Rozhovor nezačal špatně a snad bude jí

možno vysvětliti hrobníkovi i záhadný a choulostivý účel svého

příchodu. Ukazujíc na hrobku, tázala se:

– Tato mříž je zavřena na klíč. Proč ji není možno otevřít?

– Opravdu, je zamčena, včera odpoledne; byly sem přeneseny

rakve.

– Vím to, pravila, a proto jsem také přišla a proto jsem také

zoufalá!

– Proč. paní?

Nastával rozhodný okamžik, musela odpovědít.

Překotnými slovy, přerývanou řečí, přiblíživši se těsně

k hrobníkovi, jakoby leskem svých očí ho chtěla hypnotisovat, jala se

vyprávěli, úzkostí pozbývajíc dechu:

– Poslední rakev, sem dopravená, obsahuje mrtvolu příbuzného

přítele… Člověka, jehož miluji nade vše na světě! Stala se při tom

strašná věc… s ním byla pohřbena listina největší důležitosti…

Raději vám řeknu vše, neb vím, že mi pomůžete; přišla jsem

s úmyslem otevřití rakev a vzíti si ten dokument.

Muž pokrčil rameny.

– To je nemožné, pravil prostě.

Jeho společnice vykřikla zoufale a zavzlykala:

– Ah, neříkejte toho, zvolala, to by znamenalo mou smrt, to by

vyvolalo strašlivé drama, to nejstrašnější, které si můžete představit!

Prosím vás, pane, vždyť je to ve vaší moci, otevřete mříž, otevřeme

hrobku!

Muž váhal.

– Je to přísně zapovězeno. Kdo by porušil ten zákaz, bude

potrestán, vyhnán…

Po těchto málo útěšných slovech dáma se usmála vítězně.

Nepozorovaně vyňala z kabelky malé portefeuille, které téměř

násilím vtiskla do ruky hrobníkovy.

– Přisahám vám, pravila, že nikdo o tom nezví. Budeme brzy

hotovi. U Boha, pomozte mi!

V duši hrobníkově se odehrával těžký zápas. Tato dáma žádala

věc podivnou, nezvyklou, ne však nemožnou, jak pravil. Nebylo

opravdu nic snazšího, než otevřití mříž, sestoupiti několik schodu do

krypty a otevřití rakev…

Věděl lépe, než kdokoliv jiný, že hřbitov je opuštěn a nikdo že je

nepřekvapí.

Ovšem, byl to čestný člověk, dbalý svých povinností, ale

bohatým právě nebyl… Měl četnou rodinu a peníze, které mu dáma

vnutila a které dosud držel v ruce, budou doma jistě vítány.

Konečně ona osoba byla jistě dáma vznešeného světa. Co říkala,

bylo asi pravdou a hrobník věděl že zkušenosti, že nikdo ze

zvědavosti nebo ze žertu nedal by si otevírat hrobku.

Po delším váhání, povoluje konečně živému naléhání své

společnice, hrobař souhlasil.

Vyňal z kapsy svazek klíčů a jedním z nich otočil v zámku.

Dvířka se otevřela a muž i žena vstoupili pomalu do chladné

hrobky…

Měsíc osvětloval její vnitřek.

Bylo zde několik rakví, jedna vedle druhé, umístěné sem

prozatímně, než budou uloženy do svých hrobů.

Záhadná žena potácivým krokem bloudila mezi těmito

truchlivými schránkami a když paprsek měsíce osvětlil některé

z nich, označila hrobaři rakev, na jejímž víku byla upevněna kovová

destička ne větší, než navštívenka. Na ní bylo vyryto toto prosté

jméno:

T o m B o b .

Ukázala prstem na rakev.

Hrobař, odhodlán až do konce splniti svůj slib, s odbornickou

zručností špičkou svého nože odstranil šroubky, zapuštěné do

dubového dřeva. Hned na to černé víko rakve bylo odsunuto.

Mrtvola se objevila.

Byl to muž asi čtyřicetiletý, s tváří pokojnou, řídkých vlasů,

prošedivělých na spáncích. Zdálo se, jakoby spal a ani jeho údy

nejevily oné ztrnulosti, jakou mají mrtvoly.

– Pospěšte si, paní, pobízel hrobař, odvraceje se stranou od té

podívané.

Dáma poklekla vedle rakve a dříve, než hrobař se vzpamatoval ze

svého překvapení, vylila obsah malé fioly, skryté v její dlani, na rty

mrtvého.

Hrobník vykřikl údivem.

– Ah, paní, tázal se, co to děláte? Co chcete učinit?

Nedomluvil. Naskytlo se mu divadlo tak neočekávané, tak

neobyčejné a zarážející, že nešťastník se zapotácel a svalil se na

sousední rakve, hrůzou omdlelý.

Za několik vteřin na to, kdy tekutina smočila jeho rty, mrtvý

skutečně jakoby obživl! Jeho oční víčka sebou cukala, paže se

zachvěly.

Potom se posadil. Jeho rty se pohybovaly. Promluvil:

– Lady Belthamová… děkuji… Čekal jsem vás již asi hodinu.

Lady Belthamová, neboť ona to byla, slyšíc tato slova, učinila

pohyb, prozrazující šílenou úzkost:

– Vy jste byl při vědomí? tázala se.

– Již asi hodinu, odpověděl z mrtvých vstalý. Očekával jsem vás,

nemohl jsem však sebou pohnout. Můj duch byl živý, avšak tělo

pohříženo do strašné nehybnosti.

– Tome, prosila lady Belthamová, pojďme pryč… z těchto

strašných míst…

Muž v rakvi, jež nesla slavné jméno „Tom Bob“, pomalu se

zdvihal.

Náhle však zpozoroval omdlelého hrobníka.

– Co ten tu dělá? pravil tvrdě, ukazuje prstem na nešťastníka.

Lady Belthamová chvatnými slovy vysvětlila Tomu Bobovi svou

příhodu s mříží a vyprávěla o drahocenné pomoci, kterou jí hrobník

poskytl. Kdyby byl odmítl, znamenalo by to nenapravitelné neštěstí.

Avšak Tom Bob, nabývaje poznenáhlu opět svých sil a své

podivuhodné pevnosti, zůstal zamyšlen, s brvami staženými.

– Tento hrobař, pronesl konečně, je nevítaným svědkem.

Lady Belthamová ho přerušila. Její pohled plný hrůzy

prozrazoval, že tuší strašné jeho rozhodnutí.

– Milost, zasténala, dejte mu milost!

Ale Tom Bob ji neslyšel.

Se strašlivou chladnokrevností sklonil se nad bezvládným tělem

nešťastníkovým, který dosud nenabyl vědomí. Jeho tvář měla výraz

divoké odhodlanosti. Silnýma, svalnatýma rukama objal krk

hrobařův a jeho prsty svíraly ho dlouho, dlouho, zatím co palec

pevně tiskl tepnu a průdušku.

Nešťastník sebou ani nepohnul, nebránil se vůbec. Sotva bylo

slyšet slabé zachrčení v jeho hrdle, zatím co rty zbělely a oči se

zvrátily v sloup.

Lady Belthamová, poděšena tímto ukrutným činem, provedeným

s příšernou chladnokrevností, klesla na chladné dláždění hrobky

a očima rozšířenýma hrůzou zírala na Tom Boba.

Tom Bob vzal mrtvolu pod paždí a vtáhl ji do rakve, kterou právě

byl opustil. Na to přišrouboval opět víko rakve a v umrlčí komoře

bylo vše jakoby v pořádku!

Kolem bylo ticho.

V rakvích, složených jedna vedle druhé, odpočívali teď již jen

mrtví… opravdoví mrtví!

*

Noc ještě nebyla u konce, když Tom Bob a Lady Belthamová

octli se sobě tváří v tvář v malém opuštěném domku v okolí

Londýna.

Lady Belthamová zápasila ještě s pohnutím, které ji přemáhalo.

Tom Bob, stručný a přesný, zabýval se hmotnými věcmi: pečlivě se

umyl a převlékl a chystal se odejiti.

– Tome, zasténala žena, vy mne opouštíte, mne, jež jsem vás

zachránila?

– Také já vás zachránil a zachráním ještě, ale muž, zvláště muž

jako já, když dá slovo, tak je také dodrží.

Lady Belthamová polekána, neb nepochybně rozuměla, co Tom

Bob tím myslí, tázala se ho tesklivě:

– Ale co chcete učiniti?

– Půjdu k Juvovi!1 prohlásil Tom Bob. Zavázal jsem se, že mu

vrátím Fandora a slíbil jsem mu, že se s ním sejdu za tři dni po svém

pohřbu.

Lady Belthamová se tázala užasle:

– Vy mu chcete vrátit Fandora? Což víte, kde je?

– Vím, kde je Fandor a vrátím ho Juvovi, neb jen tak získám na

svých odpůrcích lhůtu, abych mohl provést dílo, k němuž se chystám

již patnáct let.

– Tome, zvolala žena, je to možné? Bylo by tedy pravdou

tajemství, které jste mi kdysi svěřil?

– Je to pravda, paní, a ať se stane cokoliv, nezapomeňte nikdy, že

na dně všech těch událostí, citů a vzrušení, na dně všech dramat že je

cit silnější, než všechny ostatní, láska nejmocnější, a tato láska…

– …a tato láska, tázala se lady, jaká je to láska?…

– Je to otcovská láska!

Tom Bob, uniknuvší tak zázračně strašné smrti, nebyl tedy jen

nejznámějším z anglických detektivů, jenž byl členem Rady Pěti, byl

to sám Fantomas!

Při svých posledních dobrodružstvích byl zatčen co podezřelý

z vraždy své ženy. Za tento zločin, na němž náhodou neměl viny,

Fantomas pod cizím jménem byl jat, odsouzen k smrti a oběšen.

Ovšem nedobrovolní pomocníci Fantomasovy, členové Nejvyšší

Policie, provedli eksekuci tak, že unikl smrti, dostal se však za to do

rukou Juva, inspektora francouzské policie, svého úhlavního

nepřítele, a Fantomas, považovaný za mrtvého, byl převeden k němu

do domu, k účelu tomu Juvem najmutého.

Ale zde tento zlosyn, nechtěje se vydati na milost svému

obávanému nepříteli, předstíral že se otrávil před jeho vlastníma

1 Viz Fantomas VII. Oběšenec z Londýna.

očima, nczapomenuv však upozorniti svoji přítelkyni. Lady

Belthamovou že do tří dnů se probudí, aby přišla pomoci mu

uniknouti z krypty, kam bude uloženo jeho tělo.

Juve, který byl přítomen jeho sebevražedném činu, nedal se však

oklamat touto předstíranou otravou. Znal Fantomasovu vychytralost

a jeho neslýchanou odvahu. Věděl, že jde-li o Fantomase, dlužno být

připraven na všechno!

Hlídal ho proto na jeho smrtelném lůžku a nespustil ho s očí ani

když byl ukládán do rakve, přesvědčen, že v každé chvíli, která

přibližovala Fantomase ke hrobu, tento najde prostředek, jak se

probudit a pokusit se o útěk.

Nic se však nestalo. Juve uviděl, jak rakev Fantomasova, nesoucí

jméno Tom Boba, spouštěna je do krypty. Musel tedy uvěřiti, že

vskutku umřel. Víra málo odůvodněná a ne zcela bezpečná, neb Tom

Bob řekl mu v poslední chvíli:

– Juve… pak až za tři dni…

Juve prese vše očekával s rostoucí úzkosti vypršení lhůty,

a opravdu v skrytu duše doufal, že Fantomas vstane z mrtvých.

A oživne-li, pak snad mu řekne, kde je Fandor, snad mu i pomůže

najiti žurnalistu, kterého z nepochopitelné shovívavosti ušetřil.

Nepochopitelné? Ne tak docela. Juve viděly že, ušetřil-li

Fantomas jeho druha, pak jistě má něco za lubem, snad ho k něčemu

potřebuje a snad i od něho, Juva, něco očekává.

Šlo o nějaké tajemství, k němuž se Fantomas nepřiznával, které

však on, policista Juve, poněkud uhadoval. A důvěřuje prese všechno

slovu, které mu zlosyn dal, Juve doufal a horoucně si přál, aby ho

uviděl na určeném místě.

A proto také nedal Juve hlídat okolí hřbitova, neb věděl že ta,

která přijde zachránit Fantomase, lady Belthamová, neučinila by taks

kdyby věděla, že její milenec, sotva vzkříšen, má upadnout do rukou

svého soka.

*

Juve, přestav počítati dni, počítal již jen hodiny. Nastával večer.

S blížící se nocí měla se ukončiti lhůta, stanovená Fantomasem.

Uvidí-li Juve svého odpůrce?

Jeho rozhodnutí bylo pevné. Nepřijde-li Fantomas, ještě tutéž noc

Juve bude na hřbitově. Řekne vše řediteli londýnské policie a dá si

otevřít hrobku. Avšak ne dříve, než lhůta tří dnů uběhne.

Bylo asi sedm hodin ráno. V osm hodin Juve nabude svobody

jednali.

V malé místnosti londýnského hotelu ve středu města přecházel

Juve sem tam, ve stavu vrcholného rozčilení. Nebylo mu možno

chvíli posedět.

Náhle se celá jeho bytost zachvěla. Na dveře bylo jemně

zaklepáno.

– Vstupte, pravil Juve hlasem, dusícím se pohnutím.

Dveře se otevřely… Fantomas vstoupil…

*

Tyto události se přihodily v Anglii, zatím co v Jižní Africe jiná

zas dobrodružství se odehrávala… Ovšem, že mezi londýnskými

dramaty a záhadami Durbanu byla jakási neznámá dosud

souvislost…1

1 Viz Fantomas VII. Oběšenec z Londýna.

VIII. ZÁHADNÉ NÁBOJE.

– Má milá Winie, zbytečně se trápíte, pravil Teddy. Jednak vám

to neposlouží, takhle se soužit, a pak, uvidíte, že se vše urovná. Vše

se zase urovná.

– Ah, Teddy, je vidět, že jste se nevžil do mé situace. Vy

nechápete celou její hrůzu.

– -Ale vždyť nepadlo žádné rozhodnutí, Winie

– Ach, ano, Teddy! Je možno, aby jeho nevina byla někdy

dokázána?

– Bude dokázána, až najdou zloděje.

– Což najdou-li ho vůbec!

– O ano! Zloděj, který ukradl takový obnos, dopustí se zajisté co

nejdříve nějaké pošetilosti. Bude hrát… šíleně utrácet… Zkrátka,

upozorní na sebe.

Winie sklonila smutně hlavu:

– Ach ne, prohlásila, mýlíte se. Ty mizerné peníze zmizely tak

obratně, že nelze pochybovat, že zloděj byl člověk velmi šikovný.}

Ví nyní, že za vinníka je považován Wilson Drag a dá si záležet, aby

neupozornil na sebe. Všude se o tom mluví. Nevinný odnese to za

vinníka. Wilson Drag je na každý způsob ztracen…

– Ztracen! Ah, nikoli!

– Co by mohl ještě podniknout? Dozví-li se to jedenkrát jeho

soudruzi, jeho představení, bude z toho hrozný skandál a strašné

zneuctění pro něho…

– Váš otec nic neřekne, Winie…

– Otec? Nepochybně ne. Nechtěl by vzíti na sebe takovou

odpovědnost. Ale Jupiter nebude mlčet, to si můžete představit…

Teddy neodpovídal.

Oba mladí lidé bavili se již přes hodinu ve velikém saloně

Diamantového domu, který zaujímal téměř celé jeho přízemí. Z oken

bylo vidět kouzelné panorama divokých hor, obklopujících dům se

všech stran. Noc byla. hluboká, jen málo bledých paprsků měsíčních

pronikalo skrze mraky a propůjčovalo fantastického vzhledu

stromům, tyčícím se vzdorně k nebi a ohýbajícím se ve větru, který

v Africe bývá vždy prudký.

Teddy přijel na koni podle svého obyčeje, k deváté hodině

večerní. Vracel se z dlouhé, unavující projížďky, a nemaje již času

dostati se do svého domova k večeři, zastavil se v Diamantovém

domě, aby přijal pohostinství jeho majitelů.

Teddy shledal Diamantový dům opuštěný. Továrna, sousedící

s obytným domem, propustila již svoje dělníky a v temných

budovách stroje zastavily svůj celodenní chod.

Ani Jan Elders nebyl doma. Odejel záhy po zavření továrny do

Durbanu, aby si zde ve svém kroužku zahrál partii bakaratu.

Služebnictvo se již odebralo na lůžko a jen Winie bděla u otevřeného

okna salonu.

Spatřivši jinocha, vyšla mu vstříc a sama uchystala mu skromnou

večeři s volnou nenuceností a prostou srdečností, jaká vládne v celém

Natalu. Byla šťastna, že přišel někdo, s kým si mohla důvěrně

pohovořiti, uleviti těžkému srdci v starostech a zármutku.

A nyní Teddy se snažil potěšili Winii, zoufalou nad obviněním

poručíka Wilsona Draga a nad hněvem svého otce, který, přesvědčen

o jeho vině, zapověděl mu objeviti se kdy v Diamantovém domě.

Bolest Winie byla hrozná. Vždyť milovala poručíka a po celý čas

hýčkala blahý sen, že se stane jeho ženou.

Teddy, pronášeje slova útěchy, v naději, že zmírní její zármutek,

nevěřil však ve skutečnosti příliš v pravdivost toho, co říkal. Před

několika dny zjistil, jak svěřil Laetitii, že Jan Elders to byl, kdo

ukradl její kufřík. A Teddy, který měl Winii velmi rád a považoval ji

za přítelkyni, téměř za sestru, tušil i v tomto případě nějaký uskok.

Považoval Jana Elderse za špatného člověka a netajil se s tímto

míněním ani před Fandorem…

A i když nevina Dragova vyjde na jevo – a to se jistě jednou stane

– sňatek mezi Winii a Wilsonem Dragem nebude tím o mnoho

dosažitelnějším… Wilson Drag dozví se dříve či později a to třeba

přímo od Teddyho, jakého vlastně charakteru je Jan Elders. A tak

i Winie stane se účastnou neštěstí a pohany, která stihne jejího

otce…

Winie tiše plakala a Teddy, u konce se svými útěchami, byl

rozpačitý. Trpě její bolestí, nevěděl, co by jí více řekl. V tu chvíli oba

současně se zachvěli:

– Viděl jste? vydechla Winie.

– Ano, zdálo se mi…

Teddy již vyskočil a! běžel k oknu:

– Haló, kdo tam?

Chvějivý a teplý hlas mladíkův rozléhal se tichem večera. Avšak

odpověď nepřicházela…

Teddy opakoval:

– Haló, kdo tam? Co chcete?

Avšak dosud žádná odpověď.

A když Winie, třesouc se a velmi bledá přistoupila k němu, aby

se podívala, Teddy přesvědčen, že se stali obětí halucinace, prohlásil:

– Museli jsme se mýlit. Nikdo zde není…

Avšak Winie byla jista, že tomu tak není,

– Ne, ne, pravila, vím jistě, že jsem něco viděla, člověka, který

nahlédl dovnitř, který nás poslouchal…

– Ale kdo?

Teddy klidně pokrčil rameny.

– Kdo, Winie? Snad je to váš otec, který zcela prostě se vrací

a vida zde světlo, nahlédl dovnitř, když šel kolem. Uslyšíme ho

možná, jak otvírá dveře…

– Ne, pravila Winie, tatínek byl by odpověděl na naše volání…

– Nuže, pak to bude někdo ze sloužících, který se opozdil a chce

se vyhnout výtce.

– Pak by nevstoupil těmito dveřmi, Teddy.

– Tak snad to byl nějaký člověk, který šel kolem a chtěl se

podívat zblízka na váš dům. Člověk je tak překvapen, když vystoupí

z divokého údolí a spatří asi padesát metrů před sebou takové skvělé

obydlí; je to tedy zcela přirozené…

Oba mladí lidé, stojíce vedle sebe poblíž; okna, dívali se

nepřetržitě do tmy zahrady, snažíce se vypátrati onu záhadnou

postavu, kterou před chvílí se domnívali zahlédnou L

A náhle Winie opětně sebou trhla:

– Tam! Tam! zvolala. Vidíte?

Teddy svýma bystrýma očima střelce, navyklýma rozeznávali

i nejmenší podrobnost, odhaliti i v nejčernější noci každý sebe menší

předmět krajiny, také uviděl stín, který, jak se zdálo, opatrně se plížil

skrze stromy na konci zahrady.

– Ano, doznával tentokrát, a rychle stáhnuv železné rolety, které

měly chránit místnost před útokem zvenčí, dodal:

– Budu alespoň beze strachu o vás. Zůstaňte zde, Winie, já jdu

prohlédnouti zahradu.

Neudělal však ještě ani kroku, když Winie, polekána, zavěsila se

mu na rameno.

– Ah ne, vykřikla, pro lásku boží, nechoďte tam.

– A proč?

– Bojím se o vás…

– Ale jděte…

– Bude to nepochybně nějaký zlosyn. Povídá se, že se kolem

potulují usvědčení zločinci. Nechoďte tam, Teddy…

Když však šlo o to, čelit nebezpečí, Teddy se nedal zdržovat. Byl

nejen statečný, ale i značně pyšný na svou odvahu. Jemně dívku

odstrčil:

– Nebuďte pošetilá, pravil, je-li to náhodou nějaký zlosyn, tím

spíše musím jít a vypátrat ho…

A trochu hrdě dodal:

– Muž jako muž. Postavím se mu.

Avšak Winie ještě jednou chytila ho za ruku:

– Zapřísahám vás, nechoďte. Mám hrozný strach.

A když Teddy, nedbaje toho, přiblížil se ke dveřím salonu, dívka

pochopivši, že nedokáže ho zadržet, tázala se:

– Jste li pak ozbrojen? Máte své revolvery?

Mechanicky vsunul Teddy ruku za pas, kde vždy visíval jeden

z Coltů, jeho obvyklý průvodce.

– Ne, pravil, nechal jsem je u sedla. Ale co na tom?

Neznepokojujte se!

Vtom Winie opětně sebou trhla. Zaslechla v zahradě hluk kroků

a její úzkost se stupňovala. Věřila nyní, že je to celá tlupa banditů

a že dům je obklíčen.

– Ach, nechci, abyste takhle vyšel ven, opakovala, aspoň se

ozbrojte. V pracovně otcově je ručnice a náboje v zasklené skříni

u zdi…

Teddy chtěl svou přítelkyni upokojili.

– Dobře, dobře, pravil, uklidněte se. Poněvadž tomu chcete, dojdu

si tedy pro tu ručnici…

Bylo nutno si pospíšit, avšak Teddy byl rychlý a obratný. A zatím

co Winie, čím dál tím více postrašena, neb nyní zřetelně uslyšela

opět ony kroky, zhroutila se do křesla, Teddy vešel do Eldersovy

pracovny, ostatně rád, že si může opatřiti zbraň.

Sotvaže vzal pušku do ruky, ihned zcela mechanicky, jako muž,

jenž je živ neustále na válečné noze. a je zvyklý denně zacházeti se

zbraní, obratným gestem otevřel nábojnici, aby zjistil jak je nabita.

– Je zde jen jeden náboj!… Dobrá!…

Přiskočil ke skřínce, v níž, jak Winie řekla, mají být ukryty

náboje. Na polokruhu přihrádky ležely náboje na hromádce. Teddy

sebral hrstku modrých nábojů, podobných těm, kterých on sám

používal – a nacpal si je do kapsy.

Avšak, když zasunoval jednu z patron do své zbraně, vrazil paží

do skříňky, která se otřásla a tím vypadla celá hromádka jiných

patron, růžové barvy, dohromady svázaných.

Instinktivně odskočil, neb patrona, která dostane takový náraz,

obyčejně vybuchne! Avšak to se nestalo. Jedna z růžových patron se

odkutálela. Tato patrona, dopadnuvši na hranu praskla, ale

nevybuchla! Její papírový obal sotva byl trochu natržen!

Teddy, vida dopadnouti balík nábojů na zem, očekával eksplosi

dosti silnou; byl tedy velmi překvapen, že se nic nestalo. Mechanicky

sebral onu ojedinělou patronu, která se odkutálela a dal ji do kapsy,

uvažuje:

– Jsou-li i ty náboje, které jsem si vzal, téže jakosti, pak mi tuze

neposlouží! Nezdržoval se však déle tímto předmětem.

Vrhl se k zahradním dveřím pracovny a otevřev je, vběhl do

zahrady, pušku pod paždí.

– Haló, zvolal, maje dojem, že někdo vyskočil z křoví a utekl

před ním…

Nikdo neodpověděl. Teddy se pustil vpřed.

– Škoda, že noc je tak tmavá, pomyslil si. Někdo je jistě

v zahradě, ale kde jen?

Bylo k tomu zajisté zapotřebí odvahy, aby pokračoval tak sám

v honbě za neznámým. Sám neviděl nikoho, ale nepochybně byl

dobře viděn, neb jeho silueta se odrážela od osvětlených oken

pracovny.

Zastavil se nehnutě, s puškou připravenou k výstřelu; chvíli

naslouchal, načež se obrátil na podpatcích a zamířil. Třeskla rána.

Vystřelil na neurčilo, po člověku i zvířeti, jakémsi temném předmětu,

který zpozoroval v temnotě, daleko před sebou.

Po výstřelu zahrada opět se ponořila v mlčení. Neozval se ani

výstřel, ani sebemenší hluk.

– Sapristi, rozhodl u sebe Teddy, netrefil jsem.

Instinktivně stiskl pero, aby znovu nabil zbraň. Vyndal z kapsy

náboj a pokoušel se vsunout jej na místo, při čemž nepřetržitě,

pozoroval své okolí.

Avšak náboj byl asi špatně ulit, neb nechtěl vklouznout dovnitř.

Teddy, skloniv hlavu, přiběhl k osvětlenému oknu, aby popatřil,

co brání v nabití pušky. Sotvaže však pohlédl na svou zbraň, prudce

sebou trhl.

– U všech dáblů! zaklel.

Držel v ruce onu patronu, která před chvílí praskla, aniž

vybuchla. Teddy prohlížel si ji zaražen. Díval se na ni chvíli, načež

se rozběhl cestou, kudy přišel, zpět k pracovně Jana Elderse,

zapomenuv pronásledovat bytost, která se tajně dostala do zahrady.

Na schodech, spojujících zahradu s pokojem, se zastavil a ještě

jednou těžce zaklel.

Co uviděl?

Byly tomu tři dni, co Fandor prostřednictvím svého přítele, jenž

se mu stal vysloveným ochráncem, byl přijat Janem Eldersem do

práce. Mladík, který dosud nikdy neviděl podobného podniku,

nemohl ovšem vykonávati nějaké složité práce, Sloužil jako dělník,

kopaje v zemi, přenášeje nářadí, pomáhaje jedněm, pomáhaje

druhým, a získával tak namáhavě svoji týdenní mzdu. Fandor

považoval se však za šťastného a byl nadšen svým osudem.

Po rozhovoru s Teddym, když s jeho pomocí unikl z blázince,

Fandor se shodl se svým přítelem, že budou oba bdíti nad

podezřelým jednáním Jana Elderse.

A tak Fandor vstoupil do továrny s úmyslem, nejen vydělali si na

živobytí, ale hlavně, aby si usnadnil pozorování.

Fandor byl však příliš zchytralý a krátce řečeno, příliš zvyklý na

postu policejních pátrání, než aby bez výhrady uvěřil všemu, co říkal

Teddy.

– Jan Elders, pravil Teddy, ukradl mi po prve onu záhadnou

lebku. On to bude, kdo vám ji vzal v ústavu, on je vinníkem…

Fandor neřekl ne, avšak v hloubi své duše byl zvědav pozná ti

skutečnou osobnost Teddyho neméně, než osobnost Jana Elderse.

Jeden i druhý ho zajímali a on nechtěl zameškali žádnou příležitost,

která by ho mohla poučili, kdo byl Jan Elders a kdo byl Teddy.

Čtyřiadvacet hodin poté, kdy byl najat v podniku Jana Elderse,

Fandor dospěl k určitým závěrům: v továrně děly se divné věci,

záhadné, ba znepokojivé… Fandor nemohl by to říci s určitostí,

avšak zdálo se mu, že byli zde zaměstnáni lidé podivného zjevu!

Někteří z nich měli opravdu tvář lupičů a vrahů. A nemohl ani

poznati, jakou prací se zaměstnávali, ač-li vůbec se zaměstnávali

nějakou prací…

A pak ještě jiná věc překvapovala Fandora; Množství diamantů,

které některé dny byly objevovány v louhované zemi a vždy těmi též

dělníky!

Jan Elders ostatně zdál se býti člověkem počestným, rozhodně

nejméně znepokojivým ze všech individuí, žijících v Diamantovém

městě.

Avšak, „jaký sluha, takový pán“. Fandor nebyl dalek toho,

považovati toto pravidlo za správné. Proto každý večer po práci se

vynasnažil, aby mohl zůstat ještě chvíli buď v budovách továrních,

nebo v zahradě Diamantového domu. Potuloval se tu, pozoruje

chování obyvatelů domu, číhaje na každé jejich hnutí.

Věděl ovšem, jak nebezpečné je jeho počínání. Věděl, co ho čeká,

kdyby byl dopaden: v okolí Diamantového domu, nemoha uvést na

svou omluvu žádného dostatečného vysvětlení. Byl by jistě obviněn,

že chtěl ukrásti drahocenné kameny.

Avšak žádné nebezpečí nemohlo odvrátiti Fandora od toho, co

považoval za nutné. – Předsevzal si tak dlouho pokračovati ve svém

pátrání, až by se přesvědčil buď o počestnosti Jana Elderse, nebo

o jeho zločinné povaze.

Tento večer však překvapení se střídalo s překvapením. Uviděl,

jak Teddy přijel na koni, zdravil se s Winii a vstoupil s ní do domu.

– Hleďme, hleďme, pravil si v duchu, ochoten vždy potají se

smát, pan otec odejel, slečna dcera přijímá návštěvy.

Nebylo však bez zajímavosti poznati, jaké vlastně byly vztahy

mezi Winii a Teddym, který prohlásil Jana Elderse za bídníka.

Fandor obratně se přiblížil a přitiskl tvář ke skleněné tabulce

v okně, aby mohl pozorovat mladé lidi. Z počátku šlo to dobře. Ale

pojednou věc se zhatila a Fandorovi zbylo sotva tolik času, aby se

ukryl před Teddym, který, zahlédnuv ho, přiskočil k oknu.

– U sta hromů, pomyslil si žurnalista, udělám dobře opustím-li

zahradu.

Fandor dal se na útěk.

Neohrožený mladík na neštěstí nevyznal se ještě v tomto

prostředí. Ve spěchu se zmýlil v cestě. Domníval se, že běží

k vratům, která mohl snadno přelezli a zatím po tříminutovém úprku

ocitl se u zdi, obklopující sad.

– I hrome, poznamenal, budu-li pokračovati takovýmto

způsobem, chytím se co nejdříve do pasti.

V zápětí se obrátil. Neslyšel ničeho. Teddy snad ustal

v pronásledování, domnívaje se, že se zmýlil?

Za několik vteřin na to, když Fandor se vrátil k domu a uvažoval,

kterou cestou se dát, uskočil náhle leknutím. Rozlehla se rána a déšť

olova sesypal se zcela blízko něho, provrtav otvor v listí…

– Oh, oh, zamručel si Fandor, instinktivně vrhnuv se na zem,

vida, jak jsem se dal přelstít, a k tomu přelstít Teddym…

Zpozoroval totiž siluetu střelce a dobře ho poznal. Co učinit?

– Nemohu přece, pomyslil si, prozradit, že jsem to já. Co by tomu

Teddy řekl?

Nehnutě zůstal ležet.

– Snad odejde, pomyslil si.

Brzy však svraštil obočí.

– Co to? On znovu nabijí!

A pak již Fandor nechápal, co se dělo…

Vsunuv do nábojnice nový náboj, Teddy sebou trhl, a pak se

rozběhl k pracovně Jana Elderse.

– Co to dělá? tázal se v duchu Fandor.

V tu chvíli Teddy na prahu pracovny náhle se zastavil.

– Proč nevstoupil?

Fandor nevycházel z údivu. Viděl, jak Teddy opatrnými kroky se

vzdaluje.

Jinoch popošel až k nejzazšímu koutu zahrady a zde vystřelil

dvakrát do vzduchu. Ozvěna dosud nedozněla a Teddy volal z plných

plic:

– Na pomoc, pane Eldersi, na pomoc! Sem!

– Co je s ním? tázal se v duchu Fandor. Střílí na prázdno a volá

na pomoc.

Avšak z pracovny vyrazil Jan Elders, bledý rozčilením…

A Fandor se stal svědkem podivné scény: Jan Elders, přivolán

výkřiky Teddyho, vrhl se směrem k němu…

A teď se stalo něco, co nanejvýš Fandora udivilo: Zatím co Jan

Elders utíkal, volaje: „Odvahu! Držte se! Již jdu!“ Teddy podnikl

zvláštní manévr. Fandor, skrývaje se dosud na svém místě,

zpozoroval, že jinoch, nepomýšleje vůbec na to, vyčkati příchodu

Jana Elderse, se shýbl a lezl téměř u samé země, dávaje při tom

pozor, aby způsobil co nejméně hluku a aby se vyhnul Eldersovi,

zabočil k pracovně a vstoupil…

– Co to? pomyslil si Fandor. Nu, to je jasné! nemohl jsem se

mýlit. Co, u čerta, chce můj milý Teddy učinit?… Vyvolal úmyslně

Elderse z pracovny, nechá ho bloudili houštím a sám se vrací do

domu…

Fandor neváhal. Zdvihl se a běžel k domu… Bohužel, okna

pracovny byla nyní zatažena hustými železnými žaluziemi. Avšak

žaluzie tyto byly ozdobeny prolamovanými růžicemi, a tímto

prolamováním Fandor mohl nahlédnout dovnitř. Ucítil, že studený

pot se mu zaperlil na spáncích…

Teddy, sotvaže vpadl do místnosti, rozběhl se ke skřínce s náboji.

Vzal jeden z růžových nábojů, roztrhl obal, rozvinul jej v rukou

a prohlížel jej, bledna, zatím co Fandor, venku, rovněž změnil barvu.

Náboj byl zabalen do tisícilibrové bankovky!

Nyní Teddy pospíchal!

Roztrhl další dva obaly, také tam byly ony tisícilibrové

bankovky!

– Můj bože, pravil si v duchu Fandor. Co to znamená? Co Teddy

učiní?

To, ob Teddy učinil, bylo zcela prosté.

Fandor uviděl, jak vzal celý balíček nábojů a vstrčil je do kapsy,

načež zavřel skříň, aby nikdo nezpozoroval jeho lup!

Fandor svrchovaně užaslý, zařval:

– Zloděj! zloděj!

A snad by se byl vrhl na Teddyho, když tu nová osobnost

vstoupila do pracovny… Byl to Jan Elders… Vracel se ze zahrady,

kde nikoho nenašel. Musel projít kolem Fandora, když vešel

zahradními dveřmi a Fandora zamrazilo při pomyšlení na nebezpečí,

jemuž unikl.

– U čerta, to jsem z toho vyvázl!

Dveře zůstaly pootevřeny a Fandor slyšel, jak Teddy zcela klidně

ujišťuje pána domu:

– Ano, střílel jsem po někom. Proto jsem na vás volal. Nenašel

jste mě, protože jsem se vrátil sem. Zdálo se mi totiž, že zloděj sem

vnikl právě, když vy jste odtud vyběhl…

Při těchto slovech Jan Elders zrudl ve tváři.

– Zloděj! zde! pravil, ale, co by tu hledal?

Bohužel, Fandor nezaslechl více.

Teddy nohou přirazil dveře a žurnalista se musel uspokojit

pozorováním obou mužů, aniž však je slyšel. Viděl, že hovoří spolu

živě, avšak bez hněvu. Fandor náhle se domníval, že rozumí.

– U sta hromů, jedna věc je jasná! Je-li Jan Elders ničema, což je

zcela možné, Teddy je druhý ničema a to zcela určitého druhu!

Pak po chvilce úvahy Fandor dodal:

– Je-li však Teddy zlodějem, chybil jsem, že jsem se mu svěřil.

Kdo mi může zaručit, že mě nemíní zatáhnout do nějaké aféry?

Zamlčel se trochu, načež si řekl posměšně:

– Rozhodně bude lépe, nesejdu-li se více s tímto zajímavým

hochem a opustím-li ihned továrnu. Myslím, že zde k něčemu dojde!

Nyní již nebylo po čem pátrat. Přelezl mříž a pustil se do noci…

IX. DRAMATICKÁ PLAVBA PŘES OCEÁN.

Veliká paroloď „British Queen“ brázdila vlny Atlantiku,

zanechávajíc za sebou rýhu plnou pěny.

Loď vyplula odpoledne, za odlivu, z přístavu Soupthamptonského

a plnou parou pustila se kanálem La Manche, směřujíc pak k Jihu.

Měla se zdržeti několik hodin u Zeleného Mysu, pak vyloditi

několik cestujících na západním břehu Afriky, načež měla přeplout

rovník a zamířiti k nejjižnějším pásům, zastavujíc se ještě u Mysu

Dobré Naděje.

Pak měla Indickým oceánem doplouti až k Durbanu, přístavu

Natalskému, kde by se končila její pout.

„British Queen“ byla jednou z těch skvělých parolodí, které

slouží přeplavbě cestujících a spojují pravidelně metropoli Anglie

s koloniemi Jižní Afriky. Její rychlost byla značná a její vnitřní

zařízení nanejvýš komfortní a dokonalé.

Tři poschodí nad sebou dovolovala pojmout tři třídy cestujících;

důvtipná agence vyhnula se tomu, vybudovati přechod z jedné do

druhé.

Za cesty pasažéři první třídy mohli se bavili pestrým repertoárem

skvělé dámské kapely, která cestovala do Transvaalu, kde přijala

výhodné angažmá. Za poskytnutou slevu na jízdném zavázala se tato

kapela, že bude každodenně pečovali o rozptýlení cestujících,

zaplavujíc hudební sál harmoniemi hudby.

Obecenstvo první třídy bylo četné a velmi elegantní. Sestávalo

z valné části z veřejných funkcionářů a důstojníků, odjíždějících

s rodinami do kolonií. Na palubě se setkávalo; mnoho mladých lidí,

kteří se mezi sebou záhy seznamovali a vyhledávali různá rozptýlení

a zábavy na ukrácení dlouhých hodin plavby.

Je známo, jak takové veliké, poněkud jednotvárné cesty,

přispívají k utvoření známostí, milostných pletek a dobrodružství,

která někdy, ještě před příjezdem na místo, rozhodnou o celém

životě.

Paroloď „British Queen“ opustila před několika hodinami

Soupthampton a nad tichou hladinou oceánu se snášel soumrak.

V kuloáru první třídy, na liché straně, elegantní distingovaný muž

se přiblížil k sloužícímu, který měl na starosti kabiny na této straně.

– Je pan Duval na svém čísle? tázal se, na čísle 91?

Sloužící znal již většinu svých dočasných představených. Byl

velmi zkušený ve svém povolání a pamatoval si okamžitě tváře lidí,

které byť i jen jednou uviděl. Vyznal se tedy ihned ve svém novém

světě.

– Pan Duval, odpověděl tedy bez uvažování, nevrátil se dosud do

kabiny. Na každý způsob je však na lodi. Jeho zavazadla jsou již na

místě.

A ochotně, avšak zdrželivě dodal:

– Koho mám ohlásit, až pan Duval přijde?

Návštěvník udal své jméno, usmívaje se spokojeně.

– Řekněte, že pan Smith ho čeká.

Sloužící se uklonil. Pak následkem zvonění, které ho volalo

jinam, chtěl se poroučet. Avšak pan Smith ho zadržel:

– Poslyšte, příteli, ostatně není třeba, abyste panu Duvalovi říkal

o mé návštěvě. Neříkejte mu nic.

A aby se ujistil, že jeho rozkazu bude uposlechnuto, Smith dal

sloužícímu zpropitné a odešel.

Na druhé straně parníku v téže chvíli odehrávala se podobná

scéna.

K pokojské, určené k obsluze v kabinách přistoupil muž středního

věku s následující otázkou:

– Je pan Smith ve své kabině, v dvaadevadesátce?

A obdržev zápornou odpověď, návštěvník1 ztěží skryl výraz

rozmrzelosti. Zamručel:

– Až přijde, řekněte mu, že pan Duval ho hledal… ne…

vlastně… neříkejte mu nic, vůbec nic.

A aby si byl tím jist, že jeho nařízení bude splněno, vsunul dívce

do ruky peněžitou odměnu.

Pak pokojně vystoupil po schodech do hořejšího patra.

Tito dva cestující pravděpodobně brzy se setkají.

Transatlantické parníky jsou sice skutečnými plovoucími městy,

přece však není možno předpokládat, že by dva lidé, cestující

současně, nebyli schopni nalezli jeden druhého, když by se vskutku

hledali.

Za chvíli, když pan Duval vstoupil do své kabiny, sloužící, dbalý

rozkazu, neřekl mu nic o panu Smithovi. Avšak opatrný pan Smith

vyptával se pokojské. Tato, hovornější, než její mužský kolega,

odpověděla po krátkém váhání:

– Ano, pane, právě se po vás ptal jakýsi pan Duval. Ale bude-li

s vámi o tom mluvit, neprozraďte, že jsem vám oznámila jeho

návštěvu, neboť mi nařídil, abych tak neučinila.

Pan Smith, jak se zdálo, velmi spokojen, slíbil rád, že bude mlčet.

Kdo byli tito dva cestující, kteří se tak netrpělivě hledali a přece

pečovali o to, aby se nesetkali?

Uhádnout to nebude nesnadné, víme-li, že Fantomas i Juve, oba

byli na palubě parníku „British Queen“.

Jak se však stalo, že tito dva tak zatvrzelí odpůrci se dopustili

takové neopatrnosti, že společně podnikli tak dalekou cestu?

Zda jeden z nich nevěděl o přítomnosti druhého? Anebo snad

nějaké ujednání, smlouva způsobila, že neuchopitelný zločinec

a vychytralý policista se shodli podniknouti spolu cestu přes oceán?

*

Několik dní před tím Fantomas, věrný slibu, danému Juvovi ve

chvíli své předstírané sebevraždy, dostavil se do londýnského bytu

slavného policisty. Zde mezi čtyřmi stěnami měli spolu dlouhý

rozhovor, který neskončil ani zatčením, ani vraždou.

Ovšem, že za této dlouhé rozprávky chovali se k sobě krajně

zdrželivě, nedůvěřujíce jeden druhému, ale okolnosti nutily je ušetřiti

se navzájem.

Fantomas ovládal Juva jediným prostředkem… znal tajemství

pobytu Fandorova. Sám pak vydal se do rukou Juvových, přiznav se

mu, že potřebuje jeho pomoci k vypátrání bytosti, nade vše drahé

jeho srdci, která se skrývá v krajích, kde nyní dlí i Fandor.

Oba muži uzavřeli tedy mlčky jakousi smlouvu a prvním činem

jejich společné akce bylo zakoupení místa na parníku „British

Queen“ kde Juve se dal zanést pod jménem Duval a Fantomas pod

jménem Smith.

Tito dva odpůrci, nesmiřitelnější než kdy dosud, neustávali se

navzájem střežit. Ode dne odjezdu dávali bedlivě pozor jeden na

druhého, a teprve, když loď se vzdálila od břehu, tak že pevninu

nebylo již viděli, ustali poněkud ve své bdělosti.

Jaký bude jejich život po těch čtyřiadvacet dní plavby, kdy jim

bude potkávati se denně na úzkém prostoru parníku?

Přes vyměněné sliby Fantomas se obával hněvu Juvova a Juve

neměl důvěru k Fantomasovi.

Snad měli oba dosti důvodů, aby setrvali ve své nedůvěřivosti,

neb od hodiny, kdy se odehrála ona výše uvedená scéna, přestali se

vůbec potkávat.

Fantomas se stal neviditelným a Juve zmizel. Hosté, bydlící

v sousedství jejich kabin, ptali se s podivem, kdo by asi mohl býti ten

podivný pan Duval a ten bizarní pan Smith, kteří ani jeden ani druhý

neobjevili se vůbec ve svých místnostech.

*

Za několik dní, když v dálce se počínaly ztráceli břehy

Portugalska a vzrůstající vedro ohlašovalo blízkost Afriky, dva muži

stáli na můstku a opřeni o zábradlí, dívali se dolů do kotelny.

Jeden z nich byl anglický námořník, typ starého mořského vlka

s věnečkem prošedivělých vlasů kolem tváře a pletí mořskými větry

do hnědá ošlehanou. Druhý chováním upomínal na kočího ve službě

u dobré rodiny, který na dovolené opomenul pečovali o svůj*

zevnějšek a nevyholil obličej, jak se na dbalého sloužícího sluší.

Oba muži navázali známost a přátelsky se bavili.

– Já, prohlásil námořník, já zůstanu ještě dva dni. Až zakotvíme

na ostrovech, vystoupím…

– Já pojedu dále, pravil kočí. Můj pán je viceguvernérem

v Senegalu. Před třemi týdny si o mě napsal. Ale my se brzy vrátíme

do Evropy.

Námořník pokyvoval hlavou, dívaje se zamyšlen do tváře svého

společníka, jejíž tahy pro páru vystupující z kotelny, špatně

rozeznával.

Jejich rozhovor byl ztěžován hlukem strojů, které, poháněny

plnou parou, působily nepřetržitý ohlušující lomoz.

Po chvilce kočí se tázal:

– To je „kompound“ čtyřnásobné síly?

– Ovšem, potvrdil námořník, to je jisté.

Námořník, pokuřující klidně ze své dýmky, musel vyslechnouti

ještě další otázky, neb jeho druh, jak se zdálo, velice se zajímal

o mechanismus parních strojů.

– Slyšíte ty nárazy, které otřásají celou strojovnou?

– Ale, to nic není, odvětil námořník, to je docela normální

u strojů, které jsou tak silné, jako na této lodi.

– Docela normální… docela normální… potřásal kočí hlavou. Co

to vlastně znamená? Mne ty nárazy rozčilují, nezdá se mi to být samo

sebou…

Námořník pokrčit rameny.

– Tomu vy nerozumíte, stroj jde dobře. Já jsem námořník, já se

v tom vyznám, ale vy…

Námořník byl nucen přerušili svůj výklad, neb zatím co ještě

mluvil, pronikavý hlas píšťaly upozorňoval topírnu, že něco není

v pořádku. Jeden ze strojů počal pracovali pomaleji, až ztichl docela.

Byl to právě onen stroj, jehož podezřelé nárazy prve kočího

znepokojovaly.

Kočí se vyptával kolemjdoucího čtvrtního, který mu vysvětloval:

– Máte pravdu, jde vskutku o malou havárii jednoho stroje. Buď

něco tam vniklo, nebo se uvolnil píst. Ale celkem to nic není.

Námořník naslouchal, tváře se udiveně. Tu však kočí položil mu

ruku na rameno a nakláněje se k jeho uchu, zašeptal ironickým

hlasem:

– Fantomasi, je to zbytečné, abyste hrál déle tuto komedii. Jsem

vám již tři dni v patách. Ovšem, že jste skvěle maskován a váš hlas je

k nepoznání, ale když si člověk navlékne kůži cizí osobnosti, musí se

vyznat v její úloze! Ale vy, můj ubohý námořníku, vy nemáte ponětí

o tom, co to je parní stroj… Obyčejný kočí má vás o tom poučit…

Fantomas – neboť on to byl – kousal se do rtů. Avšak skrývaje

svoji rozmrzelost, odvětil:

– Přijímám tuto lekci, ne však od obyčejného kočího, ale od

svého soka – policisty Juva!

Odhalil jste mě, ovšem, ale také já vás poznal. Nelíbí se mi však,

Juve, že mě takto stopujete! Dal jsem vám své slovo, slovo čestného

člověka…

Juve se ušklíbl:

– Promiňte, Fantomas mi dal své slovo, a to snad není jedno

a totéž.

V tom byli oba rozmlouvající odstrčeni od sebe skupinou

montérů, kteří se ubírali dolů do kotelny.

Ten okamžik však stačil oběma, aby zmizeli!…

Ovšem, že Juve konečně nalezl Fantomase, ale co mu to bylo

platné? Musil začít znovu se svým pátráním, neb bandita zmizel mu

z očí. i

– Ah, co na tom, utěšoval se Juve, z lodi mi neunikne a za krátko

se musíme sejít!

*

Když parník stál v Zeleném Mysu, Juve bedlivě střežil cestující,

kteří na Ostrovech vystupovali. Nabyl jistoty, že Fantomas mezi nimi

není. Avšak nenašel ho ani mezi těmi, kteří zůstali, aby pokračovali

v cestě na jih.

Ale nuda dlouhých dnů byla záhy vystřídána novými událostmi.

Opravdu zdálo se, že, byl-li Juve pohromadě s Fantomasem, ani

jeden, ani druhý neměl míti klid.

Po několik dní ovládala tabuli malá světlovlasá miss Dorothy.

Byla to první telegrafistka, která si získala místo u T. S. F. Její

fotografie a životopis byl uveřejněn v londýnských novinách. Na

parníku „British Queen“ konala svou první cestu co úřednice ve

veřejných službách.

Miss Dorothy byla roztomilá. Její zaměstnání tvořilo zvláštní

kouzlo přitažlivosti a získalo jí sympatie mužů. Měla dosti volného

času a hodně svobody, poněvadž depeše přicházely zřídka. A jako

dobrá Angličanka, ráda si zaflirtovala.

Zvláště nápadně dvořil se jí starý Američan, vystupující jako

miliardář, který se zdál být do dívky úplně zamilován. Avšak Juve,

který z dálky sledoval celý ten manévr, odhalil brzy skutečnou

osobnost krásného starce. Byl to jeho zapřísáhlý odpůrce, byl to

Fantomas. Dal se mu poznat za strašné bouře, která většinu pasažérů

zahnala s paluby do kabin.

Fantomas se zdál být rozčilen, že byl opět poznán.

– Juve, tyto žerty nejsou nás hodny, pravil hlasem, znějícím

opravdovou upřímností, jednejme s otevřeným hledím! Vy

nedůvěřujete mně a já vám… to je nepochybné… Ale hodí-li se vám

to, zůstaňme před lidmi vy panem Duvalem, já Smithem. Zbývá nám

již jen několik dní na vodě. Až vystoupíme, já, věren svému slovu,

najdu Fandora a vy, Juve, podle vašeho slibu nebudete mi překážeti

v pátrání, které já hodlám podniknout.

– Za podmínky, odvětil Juve, že budete jednat jako čestný člověk.

– To je ujednaná věc, podepsal jsem smlouvu – smlouvu

dočasnou, ovšem – a dodržím ji.

Fantomas, při své neslýchané smělosti a lehkovážnosti byl by

jižjiž podal Juvovi ruku, ale neučinil toho.

*

Bohužel, nedala se očekávat žádná upřímnost a nezáludnost od

tohoto bandity a Juve měl pravdu, byl-li nepřetržitě na stráži.

Od oné bouřky Fantomas nepokoušel se více o přestrojení. Byl

panem Smithem, jak slíbil, ale tento pan Smith, střežen Juvem, který

vzal na sebe osobnost pana Duvala, podnikal stále jakési podivné

výpravy do nejspodnějších hlubin lodi.

Zmizel v nádní lodi na celé hodiny, takže Juve jen zřídka kdy

nalezl jeho stopu, aniž však podařilo se mu vypátrati, čím se zabývá.

Juve pociťoval neklid a snad i právem.

Jednoho večera, když tak bloudil v dílnách lodi, uviděl v jakési

temné komůrce ukrytého nešťastníka, který ležel spoután na rukou

a na kotnících řetězy. Byl to jeden z lodních topičů, který byl

odsouzen na osm dní pro vzpouru, které se z opilství dopustil vůči

představeným.

Juve byl již unaven svým bezvýsledným stopováním Fantomase,

který patrně věděl o jeho činnosti. Ztrácel mnoho času, nevyznaje se

v skladištích, kde klopýtal přes bedny a zboží všeho druhu,

vyčerpávaje se do úpadu. A konečně nejvíce ho obtěžovalo unikání

pozornosti hlídky, která nesměla zpozorovati jeho podivné ekskurse.

Byl by musel vysvětlovati, žádati o dovolení a to bylo příliš složité.

Juve, spatřiv zde zajatce, zeptal se ho prostě a bez dlouhých

úvodů:

– Řekněte mi, nedal byste přednost tomu, chodit volně po nádní

lodi a vydělat si deset šilinků denně?

Topič podíval se s bezmezným překvapením na člověka, který

mu učinil tento návrh.

– I hrome! zvolal. Buď jste sám dobrý pánbu, nebo jste blázen, že

se mne tak ptáte! Dejte mi svobodu a půl libry a uvidíte!

– Okamžik! zvolal Juve, budu za to požadovati od vás jakousi

službu!

Ale muž svolil ke všemu, zvláště když uviděl, jak Juve sejmul

jeho pouta tak obratně a rychle, jak by to dovedl jen žalářník – nebo

zkušený policista.

Juve vysvětloval, oč běží.

Dozvěděl se zajatcovo jméno a povolání, a že teprve v Mysu

Dobré Naděje byl přijat do práce a jeho druhové ho téměř neznají.

Mohl tedy Juve snadno převzíti jeho místo. Za to topič se

zavázal, že bude stále se potloukali spodními místnostmi lodi a každý

večer podá Juvovi zprávu o tom, co dělá jakýsi pan Smith, o kterého

Juve se obzvlášť zajímá.

Topič byl bystrý hoch a pochopil, co má činit. Ujistil Juva, že

provede dokonale věc, která je na něm požadována.

Juve zaujal tedy místo vězňovo a trpělivě očekával, jaké výsledky

bude míti jeho lest.

První večer nepřinesl žádné vážné novinky, ale již druhého

večera vyprávěl topič Juvovi podivuhodné věci, jichž byl svědkem.

– Uviděl jsem pana Smitha ve skladišti s moukou. Kladl tam

pasti. A večer ovšem byly v pastích chyceny krysy.

– Krysy? divil se Juve. A nač to? Co s nimi udělal?

– Nic zvláštního, pane, alespoň pokud jsem mohl porozumět.

Zdálo se mi, že do nich píchal.

Juve se snažil přiměli topiče k větší přesnosti.

– Čím píchal? Nožem… jehlou?

Topič odpověděl:

– Myslím spíše, že nějakou stříkačkou, na konci zašpičatělou.

– A co dělaly krysy?

– Zůstaly nehybné, jako omámené. Ale to netrvalo dlouho. Pak se

probudily a počaly se pohybovat, zdály se jen velmi unavené.

Juve neustal v otázkách:

– A pak?… co potom?

– Pak, pane… to věru nevím. Několik jich pustil a ty se rozběhly

po skladišti…

– Dobře, pravil Juve, pokračujte v pozorování a přijďte mi zas

podat zprávu.

Druhý den ráno policista marně čekal na návštěvu topičovu. Také

odpoledne topič se neukázal.

– Co se, k čertu, stalo?

Juve se v duchu tázal s úzkostí, neobjevil-li Fantomas jeho lesť,

neb neprovedl-li topič nějakou neopatrnost, která by ho prozradila, že

je na svobodě.

Ihned však odmítl tuto domněnku co nesprávnou. Kdyby byli

zpozorovali, že topič se. dostal na svobodu, pak by ho byli prostě

přivedli sem nazpátek.

Ale nikdo nepřicházel.

Náhle však Juve uskyšel jakýsi podezřelý hluk. Dva muži těžké

chůze blížili se k jeho vězení.

Toto vězení bylo zavřeno mříží, kterou denně otevíral námořník,

přinášející jídlo. A poněvadž výměna vězňů nastala hodinu po

uvěznění topičově, neznal pravého vězně a znal co vězně jen Juva.

Juve naslouchal úzkostlivě. Vstoupili dva muži, které poznal při

svitu lucerny. Byl to komisař lodi, doprovázen čtvrtním.

Důstojník pravil k zajatci:

– Máte trest zkrácený a vrátíte se ihned ke své práci. Na lodi se

přihodily divné věci a potřebujeme lidí. Vstaňte, dejte si sprchu

a jděte do kotelny…

V okamžiku čtvrtní zbavil Juva pout, což ovšem mohl Juve sám

učinit, kdyby byl chtěl.

Zmaten nervosním tonem důstojníkovým a zvědav, co se stalo,

Juve nešel do kotelny, ale vrátil se do své kabiny. Přemýšlel, jak má

vysvětliti ostatní společnosti svoji nepřítomnost a svůj nenadálý

návrat, avšak obé zůstalo patrně nepovšimnuto, neb na lodi vládl

podivný zmatek.

Juve se přiblížil ke skupinám, kde lidé, nedbajíce zdvořilostních

formulek, rokovali, přemýšleli nahlas, sténali a vzdychali vespolek.

Ano, skvělá „British Queen“ nevyhlížela již elegantně a vesele

jako při svém odjezdu ze Southamptonu.

Nebylo již slyšeli vibrující tony orchestru rakouských dam. Zmlkl

smích mladých mužů a dívek, který se rozléhal dříve v kuloárech

lodi a lidi, které potkával, zdáli se něčím trapným zaneprázdněni

a rozhlíželi se kolem s úzkostí a nepokojem.

Jaká to zkáza se snesla na obyvatele této nádherné parolodi?

Brzy se to Juve dozvěděl. Dvě slova stačila, aby pochopil. Za dvě

vteřiny poznal, jaká zkáza zastihla loď a její pasažéry a chystala jim

strašlivé drama.

Na lodi vypukl mor!

Dva případy této strašné epidemie byly objeveny ráno

v nemocnici.

Do večera jich počet vzrostl na dvacetpět a desetkrát již smrt

vykonala své nenapravitelné dílo.

V příšerném tichu, plném úzkosti a hrůzy, loď „British Queen“ se

přibližovala podél afrických břehů k cíli své cesty, k přístavu

durbanskému.

Ještě tři dni plavby a nemocní budou zachráněni dostanou léky.

Neb není pochyby, že s náležitými léčebnými prostředky bude

možno čelit této strašné ráně.

Kapitán lodi, neztráceje hlavu, učinil veškerá možná zdravotní

opatření.

Na jeho rozkaz byly teplé ještě mrtvoly vhozeny do vody, aby

nešířily na lodi nákazu. Jakmile se u někoho objevila podezřelá

horečka, byl odkázán do zvláštní části lodi, přes protesty přátel

a příbuzných.

Bylo nutno obětovati menšinu, aby celek mohl býti zachráněn.

Během několika hodin lodní policie se proměnila v instituci co

nejpřísnější.

Toto veliké plovoucí město, jehož obyvatelé dosud žili vespolek

v srdečné intimitě, bylo náhle proměněno v obleženou pevnost, kde

bylo jim snášeti válečné zákony. Stále nová a nová nařízení, jedna

přísnější druhých.

Juve se svými schopnostmi pozorovatele a policisty, zařídil se,

jak mohl nejlépe, aby vnikl nepozorován do tohoto zmatku. Vedle

úzkosti, aby on též se nestal obětí této fatální nákazy, pociťoval

šílený vztek na ohavného zločince který – o tom nepochyboval,

rozpoutal na lodi tuto hroznou smršť. Věděl, kdo je původcem té

strašné spousty, kdo je odpovědným za počet mrtvých stoupající

každého dne v protilehlé části lodi. Opravdu, Fantomas to byl!

Juve porozuměl nyní oné podivné scéně s krysami, o níž mu topič

vyprávěl. Fantomas, sleduje jakýsi nevysvětlitelný cíl, nakazil

zhoubnou nemocí ta zvířata, která pak všude, kudy prošla,

zanechávala násadu bakterií!

Co však se pak stalo s Fantomasem?

Ah, ovšem, že on se dovedl opatrně vyhnouti zkáze, kterou

způsobil. Jistě že se chtěl zbavit Juva a na místě, aby se s ním setkal

s otevřeným hledím, zbaběle zašil kolem sebe anonymní smrt,

lhostejný k vraždě nevinných, nezúčastněných osob, jen aby mohl

zasáhnout jediného, kdo mu byl sokem.

Kde byl Fantomas?

Po pravdě Juvovi bylo ztěžováno pátrání po zločinci, neboť on se

zapřísáhl, že učiní i nemožné, aby se zachránil z této zkázy. Jeho

vlastní život byl mu nyní drahocenný ze dvou důvodů.

Jednak chtěl vysvoboditi Fandora z hrozného postavení, v němž

se nepochybně nacházel.

Mimo to chtěl chytit Fantomase a ztrestati ho jednou pro vždy.

Ve své kabině měl značný počet konserv, které nebyly dotčeny

nákazou.

Využívaje zmatku na lodi, snažil se zůstat sám. Podařilo se mu

usídliti se v koši, zavěšeném nad prvním můstkem. V této vzdušné

skrýši byl Juve takřka mimo loď a současně nad ní, takže byl chráněn

nezdravých vlivů! nákazy, přicházejících ze zádi lodě: kde byly

ubytovány nešťastné oběti moru.

Tak se také stalo, že se nedověděl, co se dělo na lodi.

Nedozvěděl se, že ráno v ten den, kdy byl objeven mor, právě ve

chvíli, kdy loď se přiblížila až k Mysu des Aiguilles, jakýsi muž,

patrně pasažér lodi, spadl do moře. Pátrali po něm, pokud to šlo, ale

muž se více neukázal nad hladinou vodní.

Vědělo se, že toto pásmo je obýváno žraloky. Nešťastník se

pravděpodobně stal obětí těchto mořských netvorů.

Kdo to byl?

Topič, kterého Juve před několika dny osvobodil, svědomitě se

snažil dostáti své povinnosti; hledal pozorně svého zachránce po celé

lodi, aby mu řekl, že tentýž den, kdy onen muž spadl do vody, zmizel

i pan Smith a není více k nalezení. Ale nepodařilo se mu objeviti

Juva v jeho skrýši…

Muž, který spadl do vody… byl to Fantomas?

X. PARTIE BACCARATU.

– V Natalu se dá žít, uvažoval Fandor. Nejen, že zde člověk

vydělá sto franků týdně za pouhé přesívání hlíny, která vydává

diamanty téměř již připravené, aby byly zavěšeny do uší krásných

žen, ale i možno si zde opatřili smoking podšitý hedvábím za

nepatrnou sumu tří liber, smoking, který by stál na Montmartru

pětsetčtyřicet franků!

Fandor vytrhl se ze svých úvah, obraceje se k prodavačce velkého

závodu, kde právě nakupoval:

– Ale, ovšem, dejte mi k tomu vhodnou černou kravatu, slečno.

– Ušitou, pane?

– Ah, to je jedno.

– Ušitá je pohodlnější, ale elegatnější je kravata k vázání.

Dívka zpozorovavši, že zákazník se nerozhodl ani tak ani onak,

vyjmula z krabice hotovou kravatu a přiložila ji k šatům,

připraveným k zabalení.

Fandor vykročiv z obchodu, octl se v hlavní ulici durbanské,

která se jmenovala Lord Street. Byla to dlouhá tepna, vedoucí od

doků středem města přímo k vilovému předměstí, jehož nejkrásnější

část se rozprostírala až k úpatí blízkého pohoří.

Durban spojoval současně vnější pitoreskní půvab eksotických

měst s čilostí a ruchem civilisováných měst starého kontinentu.

Byly zde elegantní obchody nádherně zařízené, kde večer zářilo

tisíce elektrických světel, vysoké domy o mnoha poschodích,

s obchodními kancelářemi a bankami a i paláce, pronajímané za

drahé peníze elegantním a zámožným soukromníkům.

Velmi oživeně ulice brázdila sta automobilů a elektrických

tramwayí nejnovějšího typu, již proto, že byly téměř nové a tedy

prosty starých, překonaných nedostatků. Všechno zde bylo nově,

zářící a skvělé, takže celek vypadal až příliš rafinovaně moderní,

skoro trochu unavující.

Jediná věc dovolovala připomenout! si, že nejsme v centru

Londýna nebo Nového Yorku: byla to zpestřující přítomnost mnoha

Kafrů, ověšených barevnými cetkami a pozlátky, která působila

překvapujícím dojmem v tomto městě, kde vládl evropský život

a ruch.

Fandor nepovažoval za příliš zajímavé pitoreskní stránky svého

dobrodružství. Více ho zaměstnávala nedávná minulost a události,

které ho očekávají, než aby se staral o charakteristiku země, kam se

dostal z vůle člověka nejobávanějšího na světě.

Vrátiv se do místnosti, kterou si najal na předměstí, přemýšlel

o své situaci.

– Věru, je to se mnou špatné, pravil si v duchu. Zdá se, že můj

osud právě tak, jako osud lidí, kteří mě obklopují, se stále více

komplikuje.

Dva až třikrát denně, jak jen měl příležitost setkali se

s domovnicí, vyptával se Fandor, nepřišel-li pro něho telegram nebo

dopis. – Vždycky stejná odpověď, že nic nepřišlo a Fandor projevil

svou zlost polohlasitým zaklením.

Dnes, oblékaje se, Fandor zuřil opět nad zatvrzelým mlčením

svého přítele.

– Ten chlap, ten Juve, je až příliš bezstarostný!… Že ani

neodpověděl na moji depeši! Telegrafoval jsem mu přece takovým

způsobem, že měl proč se znepokojit!1

Hovoře takto, Fandor nevyslovil vše co si myslil. Znal Juva

a nevěřil ani na okamžik lhostejnosti přítelově a obviňoval ho z ní

jenom proto, aby sám před sebou skryl nepokoj, který pociťoval.

Neboť Fandor se opravdu počal strachovat o Juva.

Juve neodpovídal, co to znamenalo? Jistě, že se mu něco stalo!

Co jen, co?

A ještě jiné starosti zaměstnávaly jeho mysl. Záhada, která ho

sledovala ode dne, kdy se dostal do Natalu, nepřiblížila se ani o coul

k svému rozřešení.

Fandor oblékaje smoking, hovořil nahlas sám k sobě, aby si

ujasnil své myšlenky.

– Tři otázky mě především zaměstnávají. Je to Jan Elders, můj

přítel Teddy a zmizelá lebka!

1 Viz Fantomas VII. Oběšenec z Londýna.

Je nějaká spojitost mezi jejich oběma lebkami a lebkou mrtvoly?

To bych chtěl vědět a bohužel nevím… Musím však býti zticha,

neboť blázinec, který mi prokázal tu čest, že mě hostil, není daleko…

Mám zlost na Elderse, který přišel ukrásti mi tu famosní lebku

přes nebezpečí, že bude chycen policií této země, ale musím mu být

vděčen za jeho zájem o ni, neb nebýt toho, sotva byl bych se setkal

s malým Teddy, který mě vyvedl z blázince… Tak se stalo, že Teddy

mě dvakrát zachránil! Prvně v dokách před kulemi vojáků Wilsona

Draga, po druhé mou duši, která by v blázinci brzy vzala za své!

Neschází mnoho, abych toho kloučka měl ze srdce rád, jen

kdybych se neobával, že věnuji svou přízeň prohnanému chytrákovi!

Jednak se mi ten hoch jeví velkomyslným a poctivým, jednak zase

dokonale podezřelým.

Hovoře takto, Fandor se konečně oblékl.

– Nuže, půjdeme, ukončil s povzdechem, který jasně vyjadřoval

stísněný stav jeho duše, musím se seznámili s lidmi, i když mi právě

nejsou po chuti!

A Fandor v dokonalém šatě gentlemana opustil svůj skromný byt

a vskočil do vozu elektrické dráhy, který ho odvezl do středu města.

Jak se stalo, že Fandor, až dosud zaměstnaný co dělník v továrně

Eldersově, proměnil se v elegantního světáka, připraveného strávit

večer v zábavném podniku nebo v saloně velkého světa?

Po noci, kdy Fandor objevil dvojaké chování svého přítele

Teddyho, zapřísáhl se, že stůj co stůj objasní záhadu Diamantového

domu.

Uvědomiv si, že při svém nízkém zaměstnání nedospěje nikdy

k rozřešení této otázky, rozhodl se vsaditi všechno na jednu kartu.

Oblékl se jako kavalír, hotov jsa vydati bezstarostně těch několik

liber, které si ušetřil, aby si získal pověst boháče, a tím i přístup do

kruhů, kde by se dověděl něco o podivném majiteli nalezišť

diamantů.

*

– Vsaďte, pánové, vsaďte… Hotovo! Sedm na pravo, osm na

levo… kolik máte v ruce… vy berete? Hotovo, pánové… devět ve

třech…

V ohromném, s křiklavým luksusem zařízeném sále hořela

nespočetná světla, oslepující zrak. Partie baccaratu se střídaly

nepřetržitě jedna za druhou. Mrakem cigaretového kouře přecházeli

sem a tam grupiéři a kluboví číšníci, zatím co hráči kolem zeleného

stolu snažili se dodati své tváři, zkřivené rozčilením, zdání klidu

a netečnosti.

Nejzuřivější partie bývaly sehrány v Národním klubu, a vrchní

gruperiér s neskrývanou veselostí oznamoval každých pět až šest

minut, že na bank se přihazuje a přistupoval podle zvyku k těm, kteří

nabízeli nejvíc.

Mezi skupinou černých kabátů, která přihlížela nedaleko

hráčského stolu, stál Fandor a rozhlížel se zvědavě po svém okolí.

Co zde hledal?

Posnídav střídmě sandwich a koflík kávy – neboť po svých

dnešních vydáních nebyl příliš zásoben penězi – žurnalista se rozhodl

zbaviti se ještě dvou liber, aby si získal přístup do klubu co dočasný

člen.

Národní klub, jehož vchod střežili dva negři v parádních

uniformách, byl ve skutečnosti zcela obyčejná krčma, ale pro

Fandora znamenal nejen místo schůzky celé zámožné společnosti

natalské, elegantních a rozhazovačných mladíků a anglických

důstojníků, ale též nižší třídy všelijakých obchodních podnikatelů,

cizinců, hledačů zlata a zámožných velkoobchodníků dobytkem.

Byl to jediný lokál, který zůstával otevřený po celou noc a kde se

kouřilo, hrálo a pilo; po libosti.

Přízemní salony byly vyhrazeny hostům, kteří chtěli pokojně si

přečisti noviny a časopisy. Ale v prvním poschodí panoval neustálý

hlomoz, najmě v sále, kde se hrálo u pěti stolů, nepřetržitě

obsazených.

Ženy neměly přístup. Za to muži bez rozdílu původu

a zaměstnání mohli se zde shromažďovati, jakmile si opatřili

vstupenku.

Pořadatelé klubu byli většinou Američané. Vstup byl zakázán

lidem barevné pleti. Žádný černoch, byť byl sebe bohatší a sebe lépe

postaven, neměl dovoleno vstoupili do klubu.

Za to bílým byla přiřknuta co největší volnost. Nikdo se neptal na

jejich civilní postavení, nikdo se nestaral o jejich právní stav.

Sotvaže Fandor vstoupil a rozhlédl se sálem, poznal několik lidí,

kteří mu byli povědomí.

Mechanicky, jakoby přitahován, přiblížil se k muži, jehož byl

skromným zaměstnancem posledních sedm dní. V širokém koženém

křesle seděl zde skutečně Jan Elders, kouře rozkošnícky své cigarety.

Fandor však se chránil, aby nebyl poznán. Přiblížil se opatrně

k záhadnému otci Winifredy a pozorně si ho prohlížel.

Toho poznám, sliboval si v duchu a dodal:

– Snad, že… ho znám?

Uvažuje takto, Fandor myslil na Fantomase. Pronikavým zrakem

odhadoval jeho rysy, tvar hlavy, gesta, siluetu.

Je Jan Elders totožný s Fantomasem?

Avšak žurnalista, čím déle trvalo jeho zkoumání, tím nejistějším

se stával.

Ne, tato osobnost, snad i záhadná a zločinná, nebyla mu známa.

To nebyl Fantomas.

Fandor, aby získal vstup do klubu, vyčerpal značně svůj nepatrný

kapitál nákupem potřebného šatstva a tím, že se vzdal svého

skromného, ale výnosného zaměstnání – neb za každý a to dost častý

nález diamantu dostávalo se dělníkům zvláštní prémie – připravil si

situaci velmi nejistou. Věděl, že nemůže dlouho vésti život

nečinného snoba a že musí nějakým způsobem se postarati o hmotné

nezbytnosti své eksistence.

V kapse měl ještě několik liber, které mechanicky držel v ruce.

Konečně, řekl si, je snad v neprávu, že se tak straní onoho

pověstného zeleného stolu. Bylo by to sice příliš smělé, neb Fandor

vůbec neznal pravidel hry – ale, jsa trochu pověrčivý, vzpomněl si,

že nevědomým štěstí přeje!

Po mnohém váhání přistoupil ke stolu, který nebyl tak obsazen,

jako ostatní. Chvíli pozoroval hru, snaže se porozuměti.

Jeden z hráčů seděl – patrně bankéř. Na proti němu stály dvě

skupiny hráčů, kterým bankéř po řadě rozdával karty. Počítaly se

body a podle náhody a štěstí někdy bankéř shrábl sázku, nebo platil

vloženou sumu svým soupeřům.

Byl to nejprostší způsob, jak se hraje baccarat.

Fandor zpozoroval, že skupina na pravo vyhrává nějakou dobu

téměř pravidelně. Rozhodl se tedy z oposičnosti neb z pověrčivosti

vsaditi s levou skupinou.

Vsadil jednu libru jednou… dvakrát…třikrát!

Od té chvíle byl stržen hrou tím spíše, že vyhrával.

Žurnalista pochopil hru.

Šlo o to, aby měl devět bodů nebo číslo co nejbližší této cifře a to

s dvěmi, nanejvýš třemi kartami.

Štěstí mu přálo. Za čtvrt hodiny měl již malou hromádku mincí,

mezi nimi též i několik bankovek. Ustanovil se na čísle pět.

Náhle, když byl stále vyhrával hra se zarazila. Banka měla býti

vzata. Muž, který ji dosud držel, povstal všecek bledý a beze slova se

ztratil v davu, zatím co grupiér oznamoval suchým hlasem:

– Přihazovat, pánové… banka za 100 liber 200!…

– 500!… zvolal někdo.

Právě v tuto chvíli Fandor zastrčil své malé jmění do kapsy

a beze studu se chystal odejít. Ale sotva že zpozorovali jeho úmysl,

zdvihl se kolem něho šum námitek a proseb.

– Neodcházejte, říkali mu, zůstaňte. Vy máte štěstí, vsadíme

s vámi a vyhrajeme, musíme rozbít bank.

Omámen a trochu znepokojen, aby svým odchodem nejednal

proti zvyklostem hry, Fandor se uvolil zůstat.

Pociťoval dokonce i lehké vzrušení, když zjistil, že je nyní se

všech stran pozorován a že nyní jemu náleží vzíti do rukou karty,

které bankéř rozdával.

Bankéř!

Pozdvihnuv zrak, Fandor sebou trhl. Jeho protějšek v této hře

nebyl nikdo jiný, než Teddy, jeho záhadný malý přítel. Sympatický

a podivný hoch, který ho zachránil v nouzi a kterého potkával stále,

kdy se toho nejméně nadál.

Jeho první myšlenkou bylo opustit ihned hru, vytáhnout Teddyho

od stolu a žádati na něm okamžité vysvětlení jeho lupu u Jana

Elderse.

Ale uvědomil si, že toto není pravé místo ani pravá chvíle

k podobnému počínání.

Nuže, Teddy započal hru předstíraje, že nezná partnera, který mu

sedí naproti.

Ubohý Teddy!

Šťastný FandorI

Hráči měli pravdu, že zdržovali Fandora při hře. Štěstí bylo při

něm a tím i při nich a každý tah dosáhl pravidelně devíti neb osmi

bodů.

Teddy prohrál co chtěl i co nechtěl.

Avšak Fandorovi stál studený pot na čele. Jak to, že Teddy má

tolik peněz? Odkud je to zlato, které vydává s takovou lehkostí?

A opravdu, při každé další prohře Teddy se podivně usmíval,

téměř machiavelsky usmíval a Fandorovi se zdálo, že tento mladý

bankéř, jehož kapsa, jako kouzlem, soustavně se prázdnila, má

radost, že jeho sok se obohacuje.

– Hleďme, to potvrzuje mé domněnky, pomyslil si Fandor. Tento

Teddy je pěkný ptáček…

Náhle byl žurnalista vyrušen ze svých úvah.

Někdo mu autoritativně položil ruku na rameno a pozdvihuje hlas

v tichu, které doprovázelo hru, prohlásil, ukazuje na Fandora.

– Nehrajte dále, páni! Tento člověk fixluje!

Fandor zůstal na okamžik ztrnulý. Pak vyskočil, převrátiv při tom

židli, obrátil se a stál tváří v tvář svému útočníku!

Muž, který pronesl toto bídné obvinění, byl poručík Wilson Drag!

Fandor omámen a obávaje se, že se stal obětí nějaké léčky,

nevěděly co říci.

Poznal důstojníka a obával se, není-li i on poznán jím co člověk,

jehož chtěl dát zastřelit v onen osudný večer v dokách.

Avšak na štěstí důstojníka ani nenapadlo, že by onen ubožák,

oděný v hadry, kterého před osmi dny ušetřil, považuje ho za blázna,

mohl být totožným s elegantním kavalírem, kterého právě obvinil

z podvodu…

– Pane, zvolal Fandor, nabývaje poznenáhlu jistoty. Odvolejte, co

jste řekl a žádejte za odpuštění.

Důstojník otočil záporně hlavou.

– Trvám na tom, co jsem řekl, pane. Je nemožné, abyste

nepodváděl. Vyhráváte příliš mnoho.

Důstojník nemohl pokračovat. Fandor bez rozmýšlení vyťal mu

prudký políček.

Avšak také hra byla u konce. Fandor, nepomýšleje na to, aby

sebral své peníze, křičel na důstojníka a tento, zsinalý zlostí,

prohlásil:

– Pane, z toho se mi budete odpovídati!

– Kdy budete chtít, řval Fandor.

– Dobře tedy, pravil důstojník, sahaje po svém revolveru, třeba

hned!

– Kde? tázal se prostě Fandor.

Důstojník byl nepochybně zvyklý těmto americkým soubojům.

– V klubovní zahradě, pane, je-li libo.

Kolem nich se šeptalo, krčilo rameny.

Podobné hádky nebyly nic nového v tomto dobrodružném

prostředí.

Ale málo kdo s důstojníkem souhlasil. Ten hráč měl patrně štěstí

a nic víc! Jistě že nehrál falešně.

Konečně mohou hráti dále i bez těch dvou, chtějí-li se bít. a to je

to nejhlavnější.

– Tak, teď jsem v pěkné kaši, pomyslil si Fandor. Ovšem, umím

trochu střílet, ale ten chlapík se mi zdá být cosi jako odborníkem…

A to jeho obvinění z podvodu… nebylo to pouhou záminkou?

Zatím však poručík Drag ukazoval mu ochotně cestu do zahrady

a Fandor se chystal opustili hernu, když tu se nenadále ozval něčí

mladistvý, jasný a čistě zbarvený hlas:

– Pane Jerome Fandore!

– Co je? otázal se Fandor, rozhlížeje se sálem.

To Teddy ho volal.

– Pane Fandore, pravil mladík, vy se nemůžete s tím pánem bít!

Teddy ukazoval prstem na poručíka.

– Ah, a proč? zakoktal Fandor zaražen.

– Proto, odvětil Teddy, snaže se přemoci chvění svého hlasu, že

tento důstojník je bezectný.

V sále se zdvihl poplach.

Hra u všech stolků byla zastavena, všechno se tlačilo k této

trojici, která mezi sebou vyměnila ona závažná slova. Důstojník

zblednuv, obrátil se k Teddym u s výčitkou v hlase:

– Jakže? Vy, Teddy, vy, můj přítel, říkáte něco takového? Žádám

vás o vysvětlení.

Dav se tísnil hrozivě kolem Teddyho. Tito přímí a kategoričtí lidé

neměli rádi urážky. Každé obvinění musilo býti vysvětleno.

– Ano, vysvětlete to, naléhali na hocha,

Mladík se nezdál být v rozpacích.

– Pravím, odvětil, že poručík Wilson Drag je bezectný. Je

zlodějem. Ukradl před pěti dny deset tisíc liber, které vyhrál negr

Jupiter. Pochopíte, pánové, že s takovým člověkem není možno se

bít.

– Důkazy! křičelo se kolem. Důkazy!

Teddy vystoupl na špičky a ukazoval na muže, který se přiblížil

právě ke skupině:

– Zeptejte se, pravil, pana Jana Elderse, je-li to, co jsem řekl,

pravdou, nebo ne. Krádež se udála u něho. Jupiter ho obviňoval a na

přání Jana Elderse bylo Wilsonu Dragovi povoleno čtyřiadvacet

hodin, aby napravil svůj skutek. Nuže, tato lhůta vypršela a důstojník

se neospravedlnil, je tedy zbaven cti. S takovým mužem se není

možno bít.

Rozčilení davu bylo vystřídáno příšerným tichem.

Pan Elders se pomalu přiblížil k oněm třem a díval se s jednoho

na druhého.

Na štěstí neznal Fandora. Žurnalista byl jeho zaměstnancem, ale

tak podřízeným, že patron ho ani neznal.

Ovšem, Jan Elders nezdržoval se ani jím, ani Teddym. Jeho

pohled, plný soucitu, utkvěl na důstojníkovi, který zakoktal několik

nesrozumitelných slov protestu.

Hlasem člověka, který je nucen učiniti doznání, kterému by se rád

vyhnul, Jan Elders prohlásil:

– Náš přítel Teddy mluví pravdu, pánové. Vyhnal jsem ze svého

domu poručíka Wilsona Draga, protože se dopustil té krádeže…

– Ne, vykřikl náhle nešťastný poručík, ne, pane Eldersi, přisahám

při hlavě své matky, že nejsem vinen tou ohavností, z níž mě

podezíráte.

– Mlčte! ozval se něčí brutální hlas.

Poručík se obrátil.

– Ah, plukovníku, plukovníku! zvolal. Věříte mi, věříte mi

alespoň vy, jenž mě znáte?

Za poručíkem se objevil plukovník Morris, vrchní velitel

královniných kopinníků, k nimž patřil i Wilson Drag.

Plukovník krajně rozčilen, kousal se do rtů a neodpovídal na

výkřik svého podřízeného.

– Pane, pravil přísně, až dosud vás chránilo vaše příslušenství

k armádě, pokud já sám jsem nevěděl o zločinu, z něhož jste

obviněn. Nyní však je z toho veřejná hanba a pro čest vaší uniformy

je naprosto nezbytno, aby věc byla zjištěna a úplně vysvětlena.

Dostane se vám zadostiučinění, jste-li nevinen, avšak provinil-li jste

se, budete přísně potrestán!

– Pane plukovníku… pane plukovníku… bránil se důstojník.

– Stačí! nařídil krátce plukovník. A obraceje se k jednomu ze

svých sousedů, připojil:

– Kapitáne Buchere svěřuji vám dozor nad poručíkem Wilsonem

Dragem. Odpovídáte mi za něho.

Kapitán Bucher, kolos temné pleti, který byl důstojníkem

míšenecké armády, vzal poručíka pod paždí a vyvedl ho z herny.

Přes úsilí grupiérů hrací stolky zůstaly opuštěny. Všichni

zahrnovali otázkami Elderse, Teddyho, ba i Fandora.

Bohužel odpovědi prvních dvou nepřipouštěly pochybností.

Poručík byl přistižen takřka při činu a byl to sám jeho nastávající

tchán – neb všichni věděli o tom, že se uchází o Winiťredu – který ho

musil vyhnat z domu.

Zatím co Elders odpovídal na vše strany na otázky o tom případu,

Teddy vyčerpán rozčilením, které se ho zmocnilo po onom závažném

prohlášení, uzavřel se v chmurné mlčení…

Využívaje okamžiku, kdy se mohl vymknouti všeobecné

pozornosti, vytratil se tiše z klubu.

Avšak Fandor se vyhnul jakémukoliv projevu mínění. Byl

pouhým svědkem té tragické scény a snažil se porozuměli, co je asi

její pohnutkou, co určilo její charakter a výsledek.

Co znamenalo obvinění, které Teddy pronesl?

Byl snad Eldersovým spoluvinníkem? Proč zamlčel Fandorovi

celý ten případ, když o něm věděl? A proč Teddy, který se zdál být

Eldersovým nepřítelem, svědčil proti tomu nešťastnému

důstojníkovi, který podle všeho, mohl být docela poctivým

člověkem.

Nespustil mladíka s očí a neušlo mu, jak se rychle protlačil podél

zlatě tapetovaných zdí a odešel všecek omámen. Pustil se v patách za

ním a dohonil ho ještě v šatně.

Nechtěl mu prozradili, co si myslí. Oslovil ho tedy žoviálním

tonem:

– Nuže, milý příteli?

– Co mi chcete, pane Fandore?

– Bože, vy vypadáte tak tragicky! Zdá se, že máte nějak na

spěch? Nechtěl byste vykouřiti si se mnou cigaretu?

Teddy se rozhlédl plaše kolem.

– V nějakém odlehlém saloně! navrhl tiše.

Žurnalista přál si rovněž samoty, neb očekával, že Teddy se

rozhodne učinit mu nějaká závažná odhalení.

Vyhledali čítárnu v přízemí klubu. Teď ve dvě hodiny ráno byla

prázdná, neb čtenáři z části odešli spát, z části šli zkusit své štěstí ve

hře. Fandor a Teddy ocitli se sami.

Žurnalista vřel netrpělivostí.

– Tentokráte se snad vyjádříte! zvolal.

– O čem? odvětil Teddy, rozevřev údivem své jasné a nevinné

oči, takže Fandor zůstal zaražen.

– Hrome, bud je ten výrostek úplně bez viny a nebo je strašně

silný v sebeovládání, pravil si v duchu.

– Ale vaše jednání… vaše dnešní vystoupení?…

– Dostal jsem vás z toho, zamumlal Teddy, neb jsem musil

zabrániti souboji. Poručík Drag byl by vás jistě usmrtil dřív, než

byste pohnul prstem.

– Pěkně děkuji, odvětil Fandor. Musím doznat, že jste vždy na

místě, když jde o to, z něčeho mě dostat, ale věru, vaše příchylnost je

přílišná a trochu mně již vadí. Doufám, že jste přece neobvinil

poručíka Draga jen proto, abyste mne z toho dostal?

Teddy se nervosně usmál a podíval se Fandorovi do očí.

– Vím, že Wilson Drag není vinen krádeží, z které ho podezírají.

Fandor přiskočil k Teddymu a uchopil ho za obě ruce:

– Ale, dobrý Bože, vy jeden bídáku, zařval řekněte konečně

pravdu a neskrývejte se za hádanky.

Hoch neodpovídal, ale celý se chvěl. Zdálo se, že v nejbližší době

propukne v pláč a že se namáhá ze všech sil, aby skryl své pohnutí.

Fandor nezpozoroval, v jakém stavu se hoch nachází

a pokračoval rozčileně:

– Především musím vám říci vše co mám na srdci, neboť já jsem

rád upřímný… stručný a upřímný… ano! Nuže tedy, právě tak jako

vy jste přesvědčen o nevině Wilsona Draga, jsem já přesvědčen

o vaší vině! Viděl jsem vás včera, když jste ukradl u Elderse ty

bankovky, ukryté v patronách… ty peníze, které jste si přisvojil které

mě pálí ve dlani, neb podváděl-li někdo, pak jste to vy! Vy jste hrál

falešně, abyste mě nechal vyhrát peníze z vašeho včerejšího lupu!

A doplňuje gestem svá slova, Fandor hodil do tváře Teddymu

bankovky, které před chvílí tak snadno získal. Hoch strašně zbledl

a potáceje se, opřel se o nejbližší křeslo. Vzpamatoval se však

v zápětí, a nabyl zase chladnokrevnosti.

Pomalu jal se sbírat jednu po druhé bankovky, které se rozlétly na

všechny strany, Kolem jeho rtů bloudil záhadný úsměv.

– Pane Fandore, pravil mírným a přesvědčivým hlasem, ty peníze

vám patří, vy jste je poctivě vyhrál, podržte je.

Fandor učinil odmítavé gesto a hoch přestal naléhat.

– Dobře tedy, pravil, uschovám je, a vy si je brzy vyžádáte, neboť

je to jen správné, jsou-li k vaší disposici. Pane Fandore, tyto peníze

nemají nic společného s těmi, které jsem vzal včera u Elderse. Když

již jsme u toho, je to ale zvláštní způsob, jak uschovával peníze,

viďte? Dodávám ještě, že jsem provedl ten lup – neb tohle slovo se

vám zdá pro to vhodným – a nelituji! Nezapírám, naopak, chlubím se

tím! Učinil bych tak znovu…

Za chlapcovy řeči Fandorova jistota se rozplynula. Ten hoch

dovedl takovým přesvědčivým způsobem, s takovým podivným

náznakem věcí zamlčených mluvili o událostech, že se zdálo, jakoby

právo bylo na jeho straně, a přece…

– Teddy, začal znovu Fandor, tentokráte však ne již pohrdlivým

tonem, ale s tisícero a úzkostí ve hlase, Teddy, vy jistě víte již dávno

o tom, že Jupiterovi byly jeho peníze ukradeny. Ve jménu našeho

přátelství, prosím vás, řekněte mi úplnou pravdu.

Teddy se začervenal radostí. Podal svoji malou ruku Fandorovi,

který ji stiskl, bez jakýchkoli postranních myšlenek.

Teddy prohlížeje si svoji poněkud pomačkanou pěsť, usmál se

žertovně:

– Vy jste ale zlý, víte, že to bolelo?

Ale ovšem, že se nehněval. Náhle, uklidněn důvěřivějším

chováním přítelovým, usedl si rozkročmo na křeslo a skříživ ruce,

počal posměvačně.

– Milý příteli, jaký jste to hlupáček! Nemít Teddyho po svém

boku, byl byste v tom až po uši! Ale Teddy je při vás, neboť vy se

mu líbíte!… Ah, ano, velmi líbíte, tím si můžete být jist!

Na okamžik se zarazil, načež pokračoval překotně:

– S vámi společně… my dva vytáhneme tu věc na světlo!

Poslyšte: Zlodějem je Jan Elders! Je to netvor, bandita nejhoršího

druhu! On ukradl ty peníze a způsobil, aby ten ubožák černoch

uvěřil, že Wilson Drag je zlodějem, protože věděl, že poručík je

milencem jeho dcery a toho on nechce mít za zetě. Jan Elders myslí

výš a dokáže, co chce!

– Ale to vše mi nevysvětluje… počal mluvit Fandor…

– …případ s patronami, že ano? přerušil ho Teddy. Nic prostšího,

než to, příteli! Elders předstíral, že byl okraden a zatím pečlivě ukryl

ty peníze. Přišel jsem na to náhodou, když jsem chtěl takovou

patronou nabít zbraň. Vzal jsem je k sobě, abych je vrátil Jupiterovi.

Tak je to.

Dnes bude mít Jupiter zase své peníze. Nuže, Fandore, jednal

jsem špatně, okradl-li jsem zloděje s úmyslem, abych zmařil

výsledek jeho krádeže?

V odpovědi na tento závěrek Fandor se musil dát do smíchu:

rozhodně měl Teddy pravdu a byl to správný chlapík. Žurnalista

litoval, že ho tak napadl a podezíral.

Tu však si opět vzpomněl na nešťastného poručíka.

– Bude nutno ho vyprostit, poznamenal.

– Ano, souhlasil Teddy, ten ubohý hoch hořce pyká za své

provinění.

– Jaké provinění? divil se Fandor.

Teddy zčervenal rozpaky.

– Neřekl jsem vám, že učinil Winifredu Eldersovou svojí

milenkou?

– Oh, není-li to nic jiného… zvolal Fandor.

Živá a veselá tvář Teddyho zpřísněla:

– Věřte mi, pane, pravil, čest ženy se nesmí lehkomyslně dávat

v sázku.

Fandor neodporoval. Chápal, že Teddy má své zásady, kterých se

nechtěl nešetrně dotknout. Jiná otázka zdála se mu naléhavější:

– Odpovězte mi, Teddy, pravil přímo, víte že to, co jste učinil;

bylo víc než odvážné? Obviniti důstojníka z krádeže, které se

nedopustil! Proč jste to udělal?

– Již jsem vám to řekl, Fandore; šlo o to, abych zabránil

souboji… abych vás zachránil.

– Abyste mě zachránil, opakoval tiše Fandor, všecek zaražen.

A dívaje se upřeně na mladíka, pravil:

– Proč vám tolik na tom záleží?

Tato otázka Teddyho uvedla do strašných rozpaků. Prudce

povstal a nohou odhodil židli, na níž seděl. Dodávaje si zdání, že ho

to baví, uchopil polštář z křesla a vyhodil ho do stropu tak, aby se

zachytil na elektrickém lustru.

Fandor mlčky mu přihlížel.

Opakoval svoji otázku.

V důsledku toho Teddy uprchl, ale odcházeje, zvolal ještě na

Fandora tuto záhadnou větu:

– Dozvíte se to, až najdeme opět tu ztracenou lebku!

S tím zmizel.

Ve velké čítárně zůstal Fandor sám. Zamyšleně díval se okny,

zastřenými bílými záclonami, jak venku pomalu svítá.

– Podivný to chlapík, zamumlal, mysle stále na svého mladého

přítele.

XI. OSUDNÁ FRAŠKA.

Kdo by byl uviděl tohoto jezdce, neubránil by se záchvěvu hrůzy!

Jeho silueta byla podivná…

Pohled na něho stačil, abyste nabyli dojmu že přemýšlí

o temných záměrech, že spěchá vstříc zlým dobrodružstvím…

V noci černé, bezhvězdné, hrozivé, nezdála se to býti silueta

člověka, ale černý stín, neurčitý cli obrysů, těžko k rozeznání…

Zahalen v černý plášť, vlající za rychlé jízdy široko s ramenou, tvář

zpola zakrytu sklopenou střechou měkkého širáku, na černém

plnokrevném koni. který se sotva dal zkrotit a doprovázen třemi

ohromnými psy, kteří, zpoceni prudkým během, dýchali těžce

s vyplazeným jazykem a spuštěným ohonem, jezdec vypadal

fantasticky, jako héros z dávné legendy, staro dávný rytíř, jedoucí do

války nebo na temné rendez-vous, jímž se končí jakási truchlivá

historie.

Tuto představu potvrzovaly ještě pistole, zastrčené kolem pasu

a karabina, jejíž hlaveň se zablýskla, kdykoli slabý paprsek měsíce

prorazil si cestu skrze mraky. A objevila-li se občas přes pečlivé

zakuklení tvář tajemného jezdce, bylo vidět na čele hlubokou vrásku

a v očích výraz pevného odhodlání…

Podivný cestující!

Nějaký čas ujížděl tryskem. S neobyčejnou obratností řídil své

ohnivé zvíře, pozvedaje je, když klopýtlo o kámen, uklidňuje je,

když se lekalo temných zjevů cesty. Potom zpomalil tempo a jel

krokem.

Kůň se špatně podroboval pokojné jízdě, ale jeho pán byl asi

jezdcem prvního řádu. Lhostejný vůči koňovu odporu, držel chvějící

se zvíře bez zjevného úsilí a přece pevně na uzdě a přinutil je

podříditi se jeho vůli.

Místo kudy jeli, hodilo se dobře za rámec k hrůzu budícímu zjevu

jezdcovu.

Bylo to pusté údolí, sestávající z roklí a vyschlých potoků. Místy

ležely v cestě ohromné balvany které se skutálely dolů se skal,

jakoby chtěly zabráni ti průchodu vetřelcovu. Dále prudká bystřina

řinula se divoce z neznámého pramene, rozlévajíc se údolím,

překážela v cestě, načež se o kus dále neočekávaně ztratila v roklině.

Avšak jezdec znal dobře cestu, kterou pravděpodobně konal již

vícekrát. Řídil koně pevnou rukou, neprojevoval té nejmenší

nejistoty v orientaci a nestaral se o nic kolem sebe, než o své psy,

přivolávaje je občasným zahvízdáním a povzbudivými slovy:

– Sem, brachu, tak je to dobře… a neštěkat!

Psi, nádherná to zvířata, jako by s inteligencí téměř lidskou,

pochopila přání svého pána. Při jeho hlase přejelo jim srstí lehké

zachvění. Zdvihli k němu hlavu a v jejich očích se zračil výraz

oddanosti. Vyskakovali k němu nahoru, snažíce se dosáhnou li

pohlazení. Při tom vrčeli polohlasně, jakoby se dorozumívali, což

však znepokojilo koně, který zastříhal ušima, vzpínal se a plašil,

takže jezdec ztěží jej uklidnil.

– Jaké to místo a jaká to cesta! hovořil k sobě jezdec, který se

zdál být velmi spokojen a nyní téměř se usmál. Nevím, jednám-li

správně, a není-li můj způsob trochu romantický. Mohl jsem uložit

svůj nález u něho… ale bylo-li by to dost opatrné? Stále někoho

hostí… Kdyby tak náhodou nebyl sám, uvalil bych na sebe

nebezpečí, že někdo toho využije. Tím hůře, takhle ho trochu

polekám… Ostatně bude mu to stát za to.

Jezdec náhle přerušil svou samomluvu a zajel s koněm za

pahorek, kde zastavil.

– Tak, pravil polohlasně, jsem tedy na místě! Je to zvláštní, jak

v temnotě se vzdáleností zmenšují. Ani jsem nezpozoroval, že jsem

již u křižovatky… Nuže, rozhodněme to!

Obratně a lehce seskočil s koně, dokazuje tak, že je ještě mladý,

velmi mladý. Několik! minut přemýšlel.

Pak vzal koně za uzdu a krásné zvíře, uklidněno, s oddaným

gestem které je vlastní koním, třelo jemně své nozdry o rameno

pánovo.

Jezdec se obrátil.

– Tak, můj brachu, šeptal koni, přátelsky hladě jeho jemný krk,

musíš být rozumnými Nejsme s jízdou u konce a budu asi žádati na

tobě ještě chvíli pořádného klusu.

Záhadný jezdec nezdál se však být přesvědčen, že jeho kůň je

opravdu schopen býti moudrým. Z torby, upevněné u sedla, vyňal

stočený provaz, jehož jeden konec upevnil na ohlávce a druhý uvázal

za větev stromu.

– Tak, příteli, prohlásil, a žádný povyk!

Nyní se jezdec obrátil k svým psům. Přivolal je hvízdnutím

a jedním obratem ruky protáhl jiný provaz skrze obojky všech tří

zvířat a rovněž je přivázal k sousednímu stromu.

– A nyní se zasmějeme!

Co, u čerta, zamýšlel?

Přikročil ke koni a odvázal od sedla balík zde připevněný. S ním

přistoupil ke psům, dávaje jim jej očichat.

– Hleďte, hoši, pravil tiše a jako by jist, že by mu psi mohli

rozumět, zde je maso a to dobré maso a protože jste celý den nic

nedostali, myslím, že se vám bude zamlouvat.

Vskutku měl v ruce kus krvavého masa.

Psi, napínajíce provaz usilovali vrhnouti se na kořist, po níž

dychtili. Jezdec však se vrátil na křižovatku, z níž bylo ve tmě mezi

stromy zříti obrysy domu, jakési farmy, nebo spíše chaty. Neslyšně

se přiblížil k tomuto obydlí.

Bez váhání odsunul jistou rukou dřevěný háček, kterým byla

okenice připevněna.

– Je to jeho místnost! hovořil k sobě po způsobu lidí, zvyklých

žiti sami, kteří však mají občas potřebu uslyšeli lidský hlas.

Nemýlil se.

Jakmile okenice byla otevřena, objevilo se okno jen přivřené,

které nemělo závory. Návštěvník nahlédl dovnitř a uhadoval patrně

vnitřní zařízení chaty.

Napravo u zdi byl stůl, dále židle, na které ležely šaty. Končené

na konci světnice stálo asi lůžko, jakýsi kavalec, jak jej mívají chudí

lidé na celém světě, nemohou-li si opatřiti postel a matrace.

Na lůžku rýsovaly se obrysy člověka, ponořeného patrně

v hluboký spánek, neboť bylo slyšet jeho pravidelné oddechování.

– Jaké to bude probuzení! smál se jezdec.

A říkaje to, podnikl záludný kousek.

Vyhýbaje se pokud možná hluku, vhodil pootevřeným oknem kus

masa doprostřed světnice. Maso měkce dopadlo na podlahu a v chatě

se nic nepohnulo. Spáč dalek toho, aby tušil, že někdo číhá pod

oknem, spal pokojně dále.

Jezdec to patrně předvídal. Mnul si spokojeně ruce a úsměv

zadostiučinění pohnul jeho rtoma.

– Můj starý brachu, ušklíbl se, v pěti minutách budeš míli strach,

ale za půl hodiny na to, myslím, že pocítíš něco zcela jiného.

*

Dobrák černoch Jupiter, přítel rodiny Eldersovy, byl podivný

chlapík. Příroda ho obdařila silou Herkulovou, ale současně dala mu

do vínku dětinskou bezstarostnost, bezprostřednost a naivitu, kterou

se vyznačují zvláště představitelé černé rasy.

Jupiter, dítě náhody, neznal svých rodičů, a vychoval se vlastně

sám. Jednoho dne za razzie sebrali ho běloši a odvezli z rodné

vesnice, kde dosud žil.

Od té doby žil v okolí Durbanu bizarním životem chudáka bez

domova, dávaje se občas najímati za skromnou mzdu ve farmách,

kde využívali jeho neobyčejné síly. Později nalezl kamarády,

vyznamenal se mezi nimi v zápase, až se ponenáhlu stal

profesionálním boxerem, pověstným v Durbanu, ba i v celém Natalu.

Stal se atrakcí podniků, kde vystupoval, neboť vyhrával nad každým

soupeřem.

V bídě i ve štěstí jeho charakter se nezměnil. Jeho trvale veselá

nálada nedoznala změny, asi proto, že nepochopil praktickou cenu

věcí – či snad byl tak dokonalým filosofem? Za každých okolností

našel svoji rovnováhu.

Po pravdě, měl též své chvíle náhlého strašlivého hněvu,

i zármutku a zoufalství bez mezí, a radosti a divokého nadšení, ale

tyto jeho nálady netrvaly nikdy dlouho. Po několika minutách které

se jeho dětské mysli zdály věčností, upadal zase v tichou apatii,

usměvavou spokojenost.

Jupiter, jako ostatně všichni černoši, neměl složitých ideálů.

Byl rád, když se dobře najedl, napil, pokojně vyspal a nemusil

těžce pracovat. Nebýt jeho žhavé lásky k tomu, co nazýval svým

povoláním, byl by ztrávil celý život v pokojné siestě, v monotónním,

ale příjemném lenošení.

Před několika dny však pocítil veliký zármutek když za oné

pamětihodné slavnosti u Jana Elderse byl okraden o bohatý výtěžek

svého posledního vítězného zápasu. Zloděj byl objeven, jak se věřilo,

v poručíku Wilsonu Dragovi.

Z počátku se Jupiter domníval, že ho nic nad touto ztrátou

neutěší. Trvalo to chvíli, než připustil, že se mohou na světě přihodit

neštěstí tak veliká, jako je jeho. Ale při své dětinské povaze za

hodinu, ba za půl hodiny nemyslil již vůbec na to!

Ukradli mu sice jeho peníze, to je pravda, ale konečně zůstala mu

pěkná nová košile a zlatý náramek! Jupiter neznal valně cenu peněz

a ztráta sto tisíc franků zdála se mu menším neštěstím, než kdyby byl

přišel o tyto klenoty! Nepozbyl tedy ani chuti k jídlu ani k pití

a rovněž ne ke spaní.

Na lůžku ve své chatě, kterou si sám postavil, neznámo, proč

právě v tomto opuštěném údolí, spal dnes večer bezstarostným

spánkem spravedlivých, jako člověk, který odpočívá tím spokojeněji,

že dnes nic nedělal a nemá ani zítra nic na práci.

Jupiter snil…

Zdálo se mu o tom, co bylo ideálem jeho prostého ducha. Zdálo

se mu, že ukusoval z obrovského koláče, že se cpal a cpal a koláče

neubývalo a že mohl jíst stále, a stále byl při chuti. Ve snu Jupiter

uskutečňoval gargantuovské představy o velikém štěstí, poznával

nemožné a neskutečné rozkoše…

Náhle ve chvíli, kdy zde ležel s očima zavřenýma a ústy

otevřenými připraven zakousnouti se do plátku skopového, jemně do

zlatová opečeného, trhl sebou polekán.

Byl náhle probuzen!

Vyrazil strašlivý výkřik!

Posadil se na lůžku, pak vyskočil na nohy a jal se pobíhat

světnicí, zatím co pekelný rámus rozléhal se tmou…

Bylo to mámení nebo skutečnost? Ve chvíli, kdy ještě tak krásně

snil o pečeném skopovém, pronikavý, nelidský křik se ozval u jeho

ucha a on ucítil, jak něco těžkého dopadlo po třikráte na jeho tělo!

Otevřel oči a rozeznával ve tmě tři bytosti, černější než noc, které

skákaly kolem, jedna převrhla stůl, jedna vyskakovala na postel

a třetí oběhla kolem podlahy chaty, zvrátila židle, roztahala šaty a to

vše za příšerného hluku a vrčení!

Ve tmě pojal Jupitera hrozný strach, takže jeho tvář zbledla,

zšedivěla a stáhla se do strašné grimasy.

– Pomoc… pomoc… volal třesoucím se hlasem, tu být čerti, tu

být démoni!

Ale brzy jeho nářek utichl.

Jakoby svým hlasem ještě více pobouřil ty ďábelské bytosti,

všechny tři vrhly se na něho s hrozným štěkotem…

Jupiter, který neočekával tento výpad, zavrávoral a svalil se na

postel, která povolila…

Byla to divoká scéna.

Natáhl se jak dlouhý, tak široký na podlahu, strhnul při tom

pokrývku z lůžka a váleje se po podlaze pod útoky neznámých

protivníků, křičel neustále:

– Tu být čerti, ďáblové, pomoc!

Když se mu podařilo vyprostit se poněkud z pokrývek, poznal

konečně ne bez uspokojení, kdo byli útočníci…

– To nebýt ďábli, pravil, oddychuje, to být psi!

Opravdu, byli to tři velcí psi, tři psi záhadného jezdce, který sem

přijel a vyrušil tímto neočekávaným i brutálním způsobem dobráka

Jupitera ze sna.

Na štěstí psi nebyli nebezpeční.

Jupiter natahuje si narychlo kalhoty, zpozoroval, že se o něco

perou; vrčeli s hlavami u sebe a tahali se o nějaký temný předmět

a jeho si více nevšímali.

Náhle se jeho tvář vyjasnila.

Ah, to mu asi někdo sehrál tu frašku, aby ho polekal… někdo sem

poslal ty psy, aby ho probudili!

Ochoten ihned smáti se tomu vtipu, který, mu asi nastrojil některý

z jeho přátel boxerů, přišedší snad neočekávaně ho navštívit, Jupiter

pospíchal se obléci a rozběhl se ke dveřím chaty.

– Haló, kdo tam? kdo udělal ten špás?

Naslouchal bedlivě, ale kolem nic se nepohnulo. Jen z dálky,

z velké dálky slyšel něčí hlas:

– Tady, Jupitere, tady, na „mořské stezce!“

Na „mořské stezce“? Jupiter ji dobře znal. Byla to úzká stezka,

dlouhá asi dvě stě metrů, která se točila údolím a končila u malého

kamenitého výběžku, vedoucího do moře.

Jupiter tázal se v duchu, není-li obětí své vlastní představy?

Hlasitě volal do tmy:

– Ty být šibal! Já ho chytit a vytahat uši!

A přesvědčen, že jeho výhrůžka je dostatečnou odvetou, pustil se

zvědavě směrem k „mořské stezce“. Očekával, že tam najde

kamaráda, který ho tak polekal.

Sotvaže vykročil, rozlehl se kolem pronikavý hlas píšťaly,

přicházející od moře.

Jupiter se toho nenadál a vyskočil překvapeně.

– Počkej, ty mizera, ty uvidět, co já udělat! vykřikl, domnívaje se,

že je to nový projev neznámého kamaráda. Byl však nakloněn spíše

smát se než zlobit.

Ve svitu měsíce pozoroval cestu před sebou. Byly na ní čerstvé

stopy koňských kopyt. Dostal strašnou zlost.

– To být špatná hra, křičel do prázdna jak já tě chytit? Ty být na

koni a já pěšky! Ale přes to běžel, co mu dech stačil.

Za chvíli však běžel ještě divočeji, s lokty, přitisknutými k tělu,

s hlavou skloněnou, celý vyděšený! Dobrodružství se komplikovalo!

Nový ostrý zvuk rozlehl se nocí, a štěkot psů mu odpovídal.

Jupiter, který očekával, že nevinný žert se vysvětlí, polekal se

nemálo, když ze tmy proti němu vyrazili tři černí psi a běželi mu

vstříc po „mořské stezce“. Bylí to oni tři psi, kterým nechal na

pospas skromný nábytek své chaty.

Jupiter však nemusil dlouho uvažovat, aby pochopil: dostal se do

pasti mezi ty psy a jejich pána a nemohl uniknout. Dohoní-li ho ti

psi, tak ho povalí roztrhají šaty, pokoušou…

Aby tomu unikl, skočil rychle na postranní stezku a utíkal, co jen

mu to vůbec bylo možno!

Na štěstí měl jakýsi náskok před svými pronásledovateli. Záhy

dostihl malého prostranství, obklopeného mořem. Ale psi byli mu již

v patách! Běžel, běžel dále…

Uběhl asi sto metrů, když tu náhle se zarazil, ohromen

překvapením. Co uviděl? Ze svého místa mohl přehlédnouti téměř

celý výběžek, a mžiknutím oka se přesvědčil, že na pevnině není

živého tvora. Za to spatřil nějakou podivnou zářivou věc, kterou zde

neočekával.

Co to jen bylo?

Opatrnými kroky přiblížil se k rozsvícené lucerně, litera stálá na

zemi. Vzdálen od ní na dosah ruky, pojednou se zarazil.

– Á psi! Kde být psi?

Psi vyběhli po stezce.

Jupiter chtěl prchat dál, tu však se rozlehlo nové hvízdnutí a po

krátkém zaváhání psí ustali v pronásledování negra a vrhli se zpět po

cestě, kudy přiběhli a brzy zmizeli ve skalách.

– Já nerozumět! Nic nerozumět! mumlal Jupiter, lapaje dosud po

vzduchu.

Udělal několik potácivých kroků, náhle však vyrazil opravdové

radostné zaskřehotání…

V běhu se vrhl k záhadnému světlu lucerny.

V osvětleném kruhu na zemi leželo červené kožené pouzdro,

z něhož vyčnívaly… z něhož vyčnívaly pěkné nové bankovky,

balíček tisícifrankových bankovek!

Jupiter stál bez hnutí, zaražen, snaže se soustředili své myšlenky.

– Psi… jezdec… hvízdání… lucerna… bankovky… vše to mátlo

se mu v mozku ve fantastické směsici. Stálo ho to dosti námahy, aby

se v lom vyznal.

Pak pochopil.

Jeho radost, radost velikého dítěte, propukla v divoký jásot.

– To být stotisíc franků, které voják poručík vzal! To být moje!

To být moje! Ale… ale…

A uchvácen nepřemožitelnou touhou, aby/ projevil nějakým

markantním způsobem svoji radost nad neočekávaným návratem

majetku, o který byl oloupen, Jupiter, tiskna k hrudi svůj poklad, dal

se do šíleného tance uprostřed této přísné a pochmurné krajiny, která

jeho fantasticky směšnému zjevu tvořila bizarní rámec.

*

– Cesta tudy je zakázána!

– Já nesmět domů?

– Ne, povídám vám, je to zakázáno.

– Ale proč? Já být Jupiter, černoch Jupiter…

– Ano, ano! Na tom nezáleží. Vy jste ten člověk, který utekl

z parníku…

– Já z parníku?

– Jděte, jděte… nestavte se nechápavým! Pravím vám, uděláte-li

krok, budete zastřelen!… Vy tam dole, k líci zbraň!

Rozhodně bylo stanoveno sudbou, že černoch Jupiter nemá mít

dnešní noci pokojné chvíle,

Když se byl dosti vzpamatoval, zastrčil konečně červené pouzdro

do kapsy a vracel se do své chaty, čas od času vyrážeje radostný

zvuk, podobný slepičímu kdákání. Tu však u ústí mysu narazil na

oddíl vojáků, jejichž velitel, mladý důstojník, zapověděl mu opustili

poloostrov.

Jupiter nemohl pochopiti, co znamená tento nový zmatek.

Obviňovali ho, že utekl z parníku!… chtěli mu zabrániti, aby se

navrátil do své chaty!… Ale to bylo trochu mnoho!

Bylo mu do pláče a současně strašlivý hněv způsobil, že sevřel

pěstí a výhružně jimi zamával.

I když nepochopil ani slova z řeči důstojníkovy, porozuměl ihned

gestu vojáků, které ji provázelo.

Což ho chtějí zastřelit?

Dostal hrozný, šílený vztek, po tom všem úplně pochopitelný.

Nečekal však na další výklady. Obrátil se na podpatcích a prchal

z místa.

Za několik vteřin rozlehla se hrozná rána…

Jupiter se svalil na zem leknutím a zůstal ležet bez hnutí. Ptal se

v duchu, je-li ještě živ. Avšak jeho strach byl tak mocný, že ho

přesvědčil o tom, že žije. Povstal a podíval se na vojáky.

Jeho tvář zešedla, zbledla; zašeptal:

– Vyhodili do povětří skálu, aby chudák černoch nemoh‘ pryč!

Tak… tak… já být zajatý?…

Jupiter se nemýlil!

XII. LÁSKA… LÁSKA!

Od toho dne, kdy Winifreda Eldersová vstoupila do společnosti,

počala každé středy přijímati návštěvy.

Mladá dívka, žijící samotná s otcem v krásném elegantním

Diamantovém domě, těšila se naprosté volnosti a byla vlastně již od

dívčích let paní v domě.

Hledač diamantů, její otec, neměl ani kdy zabývali se domácími

starostmi a vedení domácnosti spočívalo vlastně jen na ní.

Winie dovedla však spojit s povinnostmi paní domu i příjemné

zábavy, odpovídající jejímu mládí. V domě se shromažďovala

vybraná společnost mladých mužů a dívek z Durbanu i z okolí.

Tento rok bylo jaro obzvláště příjemné. Horkem se tolik netrpělo

a slunce, stále zářící, nevysoušelo půdu paprsky tak žhavými, jako

jiná léta.

Období dešťů bylo očekáváno až za několik měsíců. Každý se

v tomto krásném počasí těšil ze života a vdechoval s rozkoší svěží

čistý vzduch.

Majetek Jana Elderse povzbuzoval téměř k takovýmto úvahám

a probouzel lásku ke krásné přírodě, neboť v rozsáhlém parku bylo

několik altánovitých vyhlídek, poskytujících pohled na krásné

panorama.

Na severu bylo vidět vysoký řetěz hor, táhnoucích se nad

obzorem, s vrcholy pokrytými sněhem, zatím co u jejich paty se

zelenaly husté koruny vysokých stromů.

Obrátil-li ses k nim zády, viděl, jsi před sebou v dálce nesmírné

moře střech velikého průmyslového města Durbanu, které povstalo

a Vyvinulo se zázračným chvatem po válce transvaalské. Z jihu pak

přicházel sem svěží slaný mořský vánek, připomínající blízké

sousedství oceánu.

Dům Eldersův měl pověst nejelegantnějšího společenského

střediska v celém kraji. Hosté zde se scházející byli vesměs příjemní

a společenští lidé.

Proto také recepce Winifredy Eldersové byly hojně

navštěvovány. Přicházeli návštěvníci až na tři hodiny cesty vzdálení.

Každý příchozí dostal svůj čaj buď ve stínu prostorné zahrady, nebo

v zimní zahradě, načež se společnost usadila do fotelů k rozhovorům

o politice a běžných událostech a mladí lidé oddávali se hře tennisu,

golfu a pod.

Tuto středu, ač počasí bylo skvělé a slunce vesele svítilo, recepce

Winifredy Eldersové neměla svého obvyklého veselého a.

animovaného charakteru, ač návštěva byla četná a oživená, ba víc

oživená než obyčejně. Ale patrně nikdo neměl vzhled spokojený.

Vypadalo to, jako by nějaké starosti tížily všechny, kdož pro potěšení

nebo ze zvyku stali se pravidelnými hosty domu.

Plukovník Morris, letitý důstojník mužného zjevu, velící oddílu

„Královniných kopiníků“, ležících posádkou v Durbanu, byl

obklopen četnou společností.

Důstojník živě cosi vykládal, uspokojen patrně, že je středem

zvýšené pozornosti, avšak současně rozčilen tím, co vyprávěl.

– Povězte nám, plukovníku, oslovila ho mis Edith, dcera jednoho

vysokého místního funkcionáře, věříte-li sám, že na té zprávě je něco

pravdivého a máme-li důvod k obavám?

– Bohužel, slečno, odvětil vojín, přes všechen optimism, který

dávám na jevo, abych vás příliš nepostrašil, nemohu zatajili, že

situace je vskutku velice zlá…

– Ale co se vlastně děje?

Plukovník pokračoval:

– Nic v této chvíli, ale tato chvíle nepotrvá věčně.

Mladá žena, paní Myriam Tards, vmísila se do rozhovoru, tážíc

se mazlivým hlasem, jak měla ve zvyku:

– Plukovníku, vy odpovídáte hádankami jako sfinga. Řekněte

přesně, co si myslíte.

– Na mou věru, madame, obávám se to říci. Nuže, parník „British

Queen“, který včera připlul z Anglie, nedostal povolení přistáli

v přístavu, poněvadž – nemohu vám to zatajili – poněvadž na něm

vypukla epidemie, vážná, nebezpečná epidemie, a je nařízena

karanténa, ale…

Poslední slova plukovníkova ztrácela se v přívalu výkřiků

překvapení a hrůzy. Někteří očekávali příbuzného, jiní přítele, který

měl připlouti touto parolodí. Někteří – a mezi nimi mnohá elegantní

žena – litovali zdržení, neboť parník přinášel jim zboží, modely

toalet a klobouků, které si telegraficky objednali z velkých

londýnských domů.

Někteří, povážlivější, naléhali na plukovníka:

– Epidemie? tázali se, jaká epidemie?

Plukovník váhal. Avšak mladé dívky se zatím již bezstarostně

vzdálily, vracejíce se k oblíbenému sportu a přerušenému flirtování.

Plukovník tedy tichým hlasem vysvětloval:

– Netřeba si zatajovali, že situace je velmi vážná. Na parníku

vypukl mor… a způsobil již strašné neštěstí.

Okamžik ticha vystřídal tato vážná slova.

Ovšem, již od rána ve společnosti, která se stýkala s lidmi

informovanými, vládl jakýsi nepokoj.

Uvědomovali si, že něco těžkého jest ve vzduchu, brání dýchat,

ale nikdo nechtěl ani v duchu připustit možnost takové katastrofy,

nikdo by se byl k tomu neodhodlal.

V přívětivém a útulném domě Jana Elderse utvořily se skupiny.

Ti z přítomných, kteří byli nešťastnější ostatních, neb očekávali lodí

příchod blízkých bytostí, byli obklopeni sympatiemi i zvědavostí.

Přes to však lidský egoism, jako vždy, slavil své vítězství.

Mladý úředník, který také byl informován o dramatu, rozhlašoval

kolem uklidňujícím hlasem:

– Milé dámy, není proč se tolik znepokojovat! Můžeme věřit, že

ta strašná zhouba se k nám nedostane, neboť byla učiněna opatření,

která mají zabrániti, případně i násilím, vylodění zamořených.

– Bůh buď pochválen, pravila stará dáma, budeme nepochybně

uchráněni. Kdyby v Durbanu vypukl mor, bylo by to strašlivé.

Avšak plukovník Morris, se starostlivou vráskou na čele, vmísil

se znovu v rozhovor.

– Nicméně budou nutná ta nejostřejší zdravotní opatření. Chceme

sice doufat, že zhoubná ta nemoc nedotkne se břehů Afriky, ala přes

to je jisté, že celníci hlásili, že přistál nějaký muž, který možná utekl

z parníku…

Toto poslední prohlášení probudilo opět uspanou úzkost. Všichni

se dotazovali plukovníka, chtěli vědět, kdo byl ten muž, co se s ním

stalo.

– Dostal rozkaz, že nesmí opustit výběžek, ohraničený skalami,

kam připlul. Vojáci ho z dálky hlídají.

– Co je to za člověka? Odkud přišel? Jak se jmenuje? Čím je?

tázali se někteří z posluchačů.

Plukovník pokrčil rameny a máchl neurčitě rukou.

– Neví se to přesně… Viděli ho jen z dálky. Zdá se to být člověk

nižšího druhu, barevné pleti… Bohužel však jsou to ti

nejnebezpečnější nositelé bacilů…

Mis Edith rozhněvaně promluvila:

– Je-li to černoch, prohlásila bez ostychu, pak nechť ho zastřelí…

Důstojník, aniž odporoval jejímu brutálnímu názoru, opustil tuto

skupinu, aby odpověděl na otázky, které mu tichým hlasem dával

Winifredin otec, Jan Elders, majitel diamantových polí.

Vzal důstojníka stranou a zavedl ho do malé pracovny, kde před

několika dny se odehrálo; ono zvláštní drama, které naplnilo

zoufalstvím nejdříve duši negra Jupitera a pak poručíka, Wilsona

Draga.

Na tohoto se chtěl Jan Elders důstojníkat zeptali.

– Nuže plukovníku na čem jste se rozhodli?

Plukovník sevřel obočí. Bylo to trapné dobrodružství a nerad si je

připomínal. Důstojníci, jeho podřízení, byli téměř všichni jeho

přátelé, jeho děti a když se mezi nimi náhodou našla prašivá ovce,

byl plukovník k smrti nešťasten, musel-li ho trestali.

Avšak po oné tragické rozepři v Národním klubu nemohl

plukovník Janu Eldersovi odepříti odpověď.

– Poručík Wilson Drag je v této chvíli ve vězení v kasárnách. Za

několik dní vojenský soud o něm rozhodne. Je to politování hodný

případ…

Jan Elders pokrytecky sklonil čelo.

– Je to velmi trapné, opravdu, plukovníku, hlavně pro mne a mé

dítě… ubohá, vzpamatuje-li se vůbec z toho pohnutí?

Soucitným gestem ukázal Elders širokým otevřeným oknem ven

do zahrady, kde Winifreda se procházela, provázena jedním

z mladých mužů ze společnosti.

Ve skutečnosti dívka nezdála se býti příliš dotčena neštěstím,

které stihlo toho, jejž svět považoval za jejího snoubence, a který byl

opravdu jejím milencem. Alespoň, měla-li zármutek vskutku

pochopitelný, pak dovedla jej patrně dobře ukrýt před světem.

Procházela se již asi hodinu s elegantním mužem jemného

chování, kterého znala teprve krátký čas. Dívka ho neopouštěla, byl

to nový příchozí mezi skupinou stálých návštěvníků Diamantového

domu a Winifreda si libovala v navazování nových známostí.

Její nový kavalír byl také osobností dostatečně originelní

a pozoruhodnou, aby ospravedlnil pozornost, kterou mu mladá dívka

věnovala.

Byl to cizinec, muž velmi okouzlující a přicházel z vysněné

zajímavé země, z Francie, z města, považovaného právem za

středisko ducha a elegance, z Paříže!

Mladý muž, o němž zde mluvíme, nebyl ovšem nikdo jiný, než

Jerome Fandor!

Po případu v Národním klubu Teddy ho představil různým

osobnostem co zámožného turistu a všude byl dobře přijat. Jan

Elders dokonce pozval ho do svého domu.

Hovořili o poslední novince, z níž několik slov zachytili,

přecházejíce kolem skupiny, kde plukovník Morris zasil zmatek.

– To je pro vás špatný začátek, pane, pravila dívka. Seznamujete

se s naší zemí právě ve chvíli, kdy jé ohrožena tou nejstrašnější

ranou.

Můj bože; slečno, musíme věci přijímati tak, jak přicházejí.

Přiznávám se, že obdivuji klid vašich krajanů, kteří se právě dověděli

o takovém nebezpečí…

Ti lidé se sotva zachvěli, nepřestali ani kouřiti svou cigaretu

a dámy pily čaj jako před tím, ba ani tennisová partie nebyla

přerušena! Domnívám se téměř, že obyvatelé Natalu naopak od toho,

co se říká, mají chladný temperament seveřanů…

Winifreda se dala do smíchu a vrhla na Fandora pohled

zvláštního významu:

– Tak vy se tedy domníváte, pane, že my jsme lidé chladní?

Nyní Fandor se usmál:

– Zajisté, že jsou výjimky, slečno…

A dívaje se mladé dívce do očí, dodal:

– Jsou patrně jisté výjimky…

Winifreda statečně snesla pohled žurnalistův.

– Nuže, Natal se vám líbí? pravila.

– Ano, děl Fandor, velmi se mi tu líbí!

Winifreda však sklopila oči a pravila strojeně skromným tonem:

– To mě překvapuje… Myslím, že vám připadáme jako divošky

vedle vašich elegantních a půvabných Pařížanek! Jsou tak roztomilé

a chic…

Fandor pobaven naslouchal slovům dívčiným, proneseným

s lehkým nádechem pohrdání…

Galantně ji přerušil:

– Nechci sice pomlouvati své krajanky, ale ujišťuji vás, slečno, že

i jinde se najdou ženy právě tak půvabné |a duchaplné…

Winifreda se začervenala a Fandor v duchu připustil, že to míní

zcela upřímně, nebol dívka byla opravdu velmi roztomilá.

– Ovšem, pravil si v duchu, je to divná věc! Na milenku muže,

který byl dopaden při krádeži, nezdá se mi být příliš zarmoucena.

Bude to asi jedna z žen, které život chápou po americiku… nezabývá

se neužitečnými nářky… Za jednoho deset… Deset, toť trochu

mnoho, jeden by jí snad stačil…

Hra ta Fandora bavila.

– Proč bych také já nemohl si s ní zaflirtovat?

Procházeje se po jejím boku v zbožném mlčení a při tom po očku

pozoruje, Fandor musel si přiznat, že je rozkošná.

Winifreda se zdála býti trochu vzrušena němým obdivem, který

vytušila.

Oba se pomalu vzdalovali od domu úzkou dlouhou alejí, plnou

stínu a svěžího vonného vzduchu…

*

Přijímaje pozvání k středečním čajům Winifredy Eldersové,

Fandor s potěšením shledat splněno svoje nejdražší přání.

Nebyla to touha po společnosti, žurnalista jistě že nesnil o tom,

aby se zaskvěl v mondenním saloně, ale tato pozvánka usnadnila mu

první krok k provedení plánů, které hodlal uskutečnit.

Fandor, zaujat záhadou, která obklopovala dům a rodinu Jana

Elderse, rozhodl se, že se blíže seznámí s tímto prostředím.

A hle, nyní byl na místě a počínal dobývati si důvěru děvčete;

ovšem, že toho nemínil nijak využít, v tom mu zabraňovala jeho

čestnost a svědomitost, ale dobré bylo, že mu náležela přízeň těch,

které chtěl poznat blíže.

Kdyby se mu podařilo objevili Fantomase a kdyby dostal zprávy

od Juva, byl by se již mohl považovat za dosti šťastného, neb po

strašných dobrodružstvích, která zažil, éra klidu a odpočinku byla mu

vítána.

Bohužel však, bude-li Fandor někdy míti chvíli oddechu, bude-li

míti tolik duševního klidu, aby přemýšlel o sobě, uvažoval

o budoucnosti a vzpomínal na minulost?

Ta nejpodivnější dobrodružství byla patrně údělem jeho života.

Nebyl-li sám jejich hrdinou, pak alespoň kolem něho rodily se

záhady a otázky, které musel rozřešit, o které chtě nechtě se musil

zajímat.

Poslední událost v Národním klubu byla dosud nedostatečně

objasněna a žurnalista se v duchu tázal, kdo byl vlastně vinníkem.

Věřil ovšem vysvětlení svého přítele Teddyho, ale zbývalo

objasniti, jaký podíl měl v tom Jan Elders, jaký Wilson Drag, jaký

účel sledovali a co se z toho vyvine, z této odvážné krádeže, s kterou,

o tom nepochyboval, souvisí nějakým způsobem í ona famosní lidská

lebka.

Fandor, přicházeje na recepci, obával se, že bude obtěžován

nediskretními a trapnými otázkami, neboť jeho předvčerejší

vystoupení v Národním klubu bylo jistě všude známo.

Ale na štěstí pro Fandora tato událost byla zatlačena do pozadí

novou závažnou aktualitou; zprávou o moru, který vypukl na parníku

„British Queen“.

*

Fandor a Winifreda, rozmlouvajíce o banálních věcech, zatím co

jejich myšlenky se zabývaly předměty vzdálenými tomu, o čem

hovořili, vzdálili se poznenáhlu od ostatní společnosti.

Octli se sami v hlubokém a znepokojujícími tichu afrického lesa.

který tvoří hlavní kouzlo a tajemství krajin jihoafrických.

Fandor patřil na svou krásnou společnici se zvláštní výmluvností.

Odvážný a podnikavý, dal se vést i přirozenou náklonností k dívce a i

ze zvědavosti, jak daleko asi sahá její věrnost vzpomínce na

snoubence. Přistoupil těsně k ní a v upřímném a vášnivém hnutí

mysli uchopil její ruce do svých dlaní.

– Pane, co činíte, zašeptala Winifreda hlasem zdušeným

pohnutím.

Nestáhla však rukou zpět.

Náhle vykřikla a Fandor se zarazil.

Polekána vytrhla se ze svého zanícení a dala se na útěk,

zanechávajíc Fandora samotného se střelcem, který se vynořil

z hloubi lesa.

Byl to Teddy.

Fandor, který se obával, že bude muset někomu podávat

vysvětlení o svém chování, oddechl si z hluboka, když spatřil svého

mladého přítele.

Dal se i do smíchu, vzpomínaje, při čem byl přistižen.

– U čerta, Teddy, můj příteli, jak jste ale zlomyslný, pravil, měl

jsem právě krásnou příležitost a vás jsem tu věru nečekal!

– Byl jste jaksi zaměstnán, pravil Teddy, suše, upíraje na Fandora

své velké černé oči se zvláštním výrazem.

– Pravda je, že jsem se nenudil, doznával Fandor. Slečna

Eldersová je roztomilá dívka, snad trochu koketní, ale má půvab

a temperament…

– Prosím vás, přestaňte vypočítávat mi její ctnosti, věřím rád, že

jste ji dobře poznal. Nepřišel jsem za vámi, abych se bavil s vámi

o Winifredě… Hledal jsem vás, abych vás upozornil…

Fandor zvážněl, neb chování Teddyho ho k tomu nabádalo.

Jinoch se zdál být ustarán i rozmrzen.

On, který byl vždy tak klidný a žoviální, díval se zachmuřeně á

úsečná gesta prozrazovala Skrytý hněv. Stále trhal uzdou

a pošvihával bičíkem, neschopen se uklidniti.

Fandor to zpozoroval:

– Co nového? otázal se.

Rozmrzele Teddy odpověděl:

– Jupiter dostal své peníze, jak jsem vám řekl. Vidíte tedy,

Fandore, že nejsem lhářem. Peníze, které jsem včera měl, nebyly

jeho.

Oči hochovy naplnily se slzami. Fandor jat soucitem, snažil se ho

utěšiti.

– Vždyť já jsem vás vlastně nikdy nepodezíral, můj milý, malý

Teddy a vidím vám na očích, že jste poctivý chlapec. Tím lépe našel-

li Jupiter své peníze. Nyní nám nezbývá, než…

Teddy, přerušuje Fandora, pravil:

– Našel je s mojí pomocí, daleko odtud na břehu moře… Viděl

jste Jupitera od té doby?

– Ne, neviděl, pravil Fandor.

Náhle, vzpomínaje si, zvolal, jat strašnou úzkostí:

– Ale bylo by nutno přesvědčit se, kde je, Teddy… Plukovník

Morris vyprávěl právě o muži černé pletí, kterého uviděli na břehu

a domnívají se, že unikl z parníku. Hlídka ho zadržuje ve skalách…

Mám strach, není-li to náš ubohý Jupiter…

Nad tou shodou okolností se Teddy zarazil.

– Možná, že máte pravdu, prohlásil, můj bože, to by mohlo

špatně skončit!

A ihned pobídl koně ke klusu.

– Kam jedete? tázal se Fandor.

Teddy se vskutku vzdaloval.

– Musím se přesvědčit, co se děje, musím uvidět Jupitera. Chci

mít jasno.

A již se jeho kůň dal do klusu lesem, alejemi pod hustými

korunami stromů.

– Sapristi, zvolal Fandor, neleťte tak, počkejte, půjdu s vámi…

Teddy, v dálce již, zadržel koně a vrátiv se několik kroků zpět,

volal:

– Bude lépe, zůstanete-li zde, můj milý… Jděte se dvořit

Wmifredě… Veselou zábavu!

Tentokráte Teddy dal koni ostruhy a ve chvilce zmizet v lese.

Fandor zůstal zaražen.

Konečně se rozhodl vrátili se do Diamantového domu, za

Winifredou.

– Oh, oh, přemýšlel Fandor, vraceje se kolem tennisového hřiště,

kde se právě podával čaj. Můj přítel Teddy má nějaké trápení, ale

kde to asi sedí… jestli v mozku… nebo v srdci?…

XIII. JE MRTEV?

Jan Elders vstal a odešel od psacího stolu, nechávaje na něm

rozprostřeny různé listiny a obchodní knihy. Nepochybně vyřizoval

nějaké své obchodní věci, týkající se podniku. Nyní byl s prací

hotov, neboť přistoupil ke krbu, na jehož rámu byl umístěn zvonek

a a mocně jím zatřásl.

Služebnictvo znalo jeho přísnou a panovačnou povahu. Hlas

zvonku ještě neutichl a do pokoje vběhl sluha.

Úsečným hlasem, s tváří znuděnou, Jan Elders se otázal:

– Jsou tam lidé, Tome? Ceká jich mnoho?

– Čtyři cestující, pane.

– Dobře. Ať vstoupí jeden po druhém a to teprve tehdy, až

zazvoním. Gerard je tu?

– Ano, pane. Gerard je tu.

– Ať přijde ihned ke mně.

Zatím co se sluha vzdaloval, Jan Elders urovnal trochu svoji

pracovnu, nepochybně aby patřičně přijal své návštěvníky.

Ale byl to opravdu prapodivný způsob úklidu!

Vytáhl úplně jednu ze zásuvek psacího stolu, která byla

zhotovena z ocele a vyhlížela jako malá wertheimka. Před sebou na

psací podložku rozprostřel kus černého flanelu, načež si pečlivě

prohlédl nábojnici dlouhého revolveru, který položil na stůl na dosah

ruky. Snad z ostychu, snad z jiného záhadného důvodu hodil na tuto

zbraň rozevřené noviny, které ji měly skryti zvědavým pohledům.

Potom přistoupil k oknu, stáhl záclony, zavřel okenice a rozsvítil.

Místnost, slabě osvětlená elektrickou lampou s dlouhým

a nízkým stínítkem, které prosívalo kolem teplé a tlumené barevné

světlo, vyhlížela intimně a diskrétně.

Pán domu rozhlédl se kolem zkoumavě, díval se do všech koutů

velikého pokoje, ke knihovně, která stoupala až ke stropu

a k obrovskému krbu, kde hořely veliké kusy dřeva.

Uspokojen patrně touto prohlídkou, usedl opětně ke stolu

a zazvonil.

Za několik vteřin dveře se otevřely a první návštěvník vkročil do

pracovny.

Byl to bizarní muž, jehož zevnějšek na první pohled padl do oka.

Byl nadprostřední velikosti, vysokého a širokého čela, které

svědčilo o divoké odhodlanosti. Dojem tento sesilovalo husté černé

obočí, položené nízko nad očima, a uprostřed srostlé. Energické tahy

obličeje prozrazovaly vytrvalost a nezlomnou vůli.

Byl oblečen po způsobu venkovských boerů, kteří jsou vždy na

půl lovci, na půl válečníci a i když se zabývají pokojnou prací na

polích, žijí stále na válečné noze, neb jsou ohrožováni tu Kafry, kteří

žijí v Natalu i v Transvaalu, tu divokou zvěří, která v tomto

ohromném, polopustém území nemohla býti racionelně vyhubena

a napadá často i farmy a dobytek, pasoucí se ve velikých stádech

v přírodě.

Měl krátký kabát se stojatým límcem, sametové široké kalhoty,

vysoké jezdecké boty, celé zablácené. Na hlavě měl široký klobouk

z měkké plsti, který jistě poznal mnohé bouře a nepohody.

Kolem těla měl dva opasky, plné kovových patron, které při chůzi

o sebe narážely. Rukověť malé dýky vyčnívala trochu z náprsní

kapsy a v kapse u kalhot rýsoval se charakteristický tvar dlouhého

revolveru, Coltu, který vždy nosí s sebou cestující po stepi, aby

chránili svůj život.

Jan Elders podal mu ruku a oslovil ho hlasem, který měl zní ti

srdečně:

– Dobrý den, Gerarde!

– Dobrý den, Jene Eldersi! Co to máš u čerta za sluhu? Tvrdil, že

mě musí nechat čekat…

– Tom má rozkaz, Gerarde.

– Možná, ale já mám své zvyky. A jdu-li k sobě rovným, nemám

to rád, najdu-li dveře zavřeny, mám-li čekat a říditi se předpisy… To

se mi nelíbí…

Muž, kterého Elders jmenoval Gerard, mluvil drsným, úsečným

a silným hlasem. Klobouk nechal na hlavě a stál nenucené, opřen

o opěradlo křesla, s bičíkem v ruce, podupávaje lehce špičkou boty.

Opravdu, nebyl to asi nějaký úředník z Eldersova podniku,

a vůbec žádný na něm závislý člověk, neboť mluvil způsobem,

prostým1 jakýchkoliv ohledů.

Pán Diamantového domu, obvykle tak nepřístupný a známý svou

pánovitostí mezi zaměstnanci podniku, nezdál se shledávali chování

hostovo závadným.

Po chvilce ticha otázal se přímo:

– Nuže, Gerarde, víš, že jsou tomu již čtyři měsíce, co jsem tě

neviděl?

– Scházelo ti to, Eldersi?

– O to tu neběží, Gerarde; víš něco nového?

– Snad ano, snad ne!

– Jak to, snad ano, snad ne?

– Záleží na tom, co nového chceš slyšet! Jan Elders tentokráte

pokrčil rameny.

– Gerarde, je mi tě líto, pravil pohrdlivě. Což si máme my dva

něco předstírat? Tys přišel dnes, jak ujednáno. To znamená že mi

máš co říci! Ven s tím a já ti nabídnu svou cenu.

Gerard poklepával dosud botou do podlahy.

– Povím ti to, budu-li chtít, odvětil, a dohodneme se, bude-li se

mně to líbit.

– Co tím chceš říci?

– Jen tolik, Eldersi: mám toho dost a jestli se ti to nelíbí, že toho

mám dost. tak ti povím, že toho mám víc než dost!

– Čeho?

Než vyslovil tuto stručnou otázku, Elders se zachvěl. Začal

rozhovor sedě pohodlně v křesle, ruce v kapsách a s gesty zcela

přirozenými; Nyní se opřel o stůl, dotýkaje se pravicí spouště

revolveru, ukrytého pod novinami.

– Ty nechápeš, Eldersi, ty nerozumíš? pravil Gerard

s nepokrytým hněvem. Nelíbí se mi, co děláš, že si hraješ na pána

Diamantového města; že dáváš rozkazy, děláš hlupáka! RekPs, žes

mě čtyři měsíce neviděl? Mohl‘s zůstat bez mé návštěvy ještě déle.

Zamýšlel jsem nevrátit se sem. Chtěl jsem na tebe zapomenout. Ale

tys byl mým kamarádem a mrzelo by mě, kdyby se ti přihodilo

neštěstí, Jene Eldersi!

– Nic se mi nepřihodí, Gerarde!

– Ty nic nevíš!… Tak se podívej, vždyť ty se ani neptáš, odkud

přicházím! Z daleka, Eldersi! Cestoval jsem krajem, byl jsem

v horách. Hrál jsem a prohrál. Byl jsem ve městě!…

– Na Mysu?

– Nebo jinde. Četl jsem noviny…

– Nuže a co víc?

– Tys mě obelhal, Jene… Nehřej si na překvapeného; on není

mrtev!

Jan Elders pokrčil opětně rameny.

– Že není mrtev? pravil zlobně a současně posměšně, Tak tedy,

on není mrtev? To mi přicházíš vypravovat, mně, který jsem byl jeho

pobočníkem, jeho přítelem…

– Ty, který‘s ho zradil!

– Ty mě obviňuješ ze zrady, a já sloužím jeho věci! Já že bych

neměl od něho zpráv, kdyby žil?… Poslyš, Gerarde, nechrne toho!

Mluvil jsem s tebou často tak, jak jsem nemluvil s nikým z ostatních.

Řekl jsem ti, že uvažuji o tom, je-li živ či mrtev. Tenkrát jsem

pochyboval. Dnes věřím, dnes nepochybuji. A pak, co na tom záleží?

Tobě se dnes nelíbí a i ostatním je solí v očích, že já jsem pánem! On

vás držel zkrátka a vám se to zdálo samozřejmým. Já jsem k vám

laskavým a vy se bouříte. Myslíš, že mi naženete strachu? Ale což se

obejdete beze mne? Tak vidíš, Gerarde, masky dolů! Tys přišel, abys

mi dal kameny. Dej je sem. Řeknu ti cenu a ty je tu necháš, nebo si je

vezmeš zpět. Můžeš činiti, co ti libo, ale nezapomeň, že já jsem

nejsilnější…

Bylo patrné, že hrozná zlost poznenáhlu opanovala obra, kterého

zvali Gerardem.

Z počátku se snažil ovládnouti se, pak se ale zdálo, že se chce

vrhnout Eldersovi na hrdlo; Eldersova ruka sklouzla zatím úplně pod

rozprostřené archy novin. Avšak kolos procedil pouze skrze zuby:

– Tys naším pánem, Eldersi, jako pokojový sluha je pánem

poslíčka! Tys nebyl nikdy víc než nohsledem Fantomasovým, jeho

služebníkem, a nebudeš nikdy ničím víc! Měj se na pozoru!

Jan Elders se usmál nevyzpytatelným způsobem a lehce se dotkl

novin.

– Mám se na pozoru…

Ticho zavládlo v pokoji.

Pak Gerard se napřímil.

– Chceš tedy kameny? Tu je, co mám! Řekni, co za ně dáš.

Obr zabořil svou srstnatou ruku do kapsy kabátu a vyndal čtyři až

pět kamínků, které chvíli tiskl mezi prsty, načež je položil na černé

sukno před Elderse. Zazářily nádherně…

Kameny, které takto lhostejně předložil Eldersovi, byly pravé

diamanty!

Co to bylo za člověka?

Odkud pocházely tyto skvosty?

Proč je přinesl Eldersovi?

Proč úzkostlivě sledoval Elderse, který se právě zahleděl na

diamanty?

– Nuže? otázal se Gerard.

Elders vzal do rukou jeden kámen za druhým a pečlivě je

prohlížel. Byly to diamanty nadmíru krásné. Divná to věc, že v této

zemi, kde byla ložiska diamantů a nacházely se zde v stavu surovém,

tyto zde ke koupi nabízené kameny byly dokonale broušené…

Jan se vyptával:

– Odkud pocházejí?

Gerard s neurčitým gestem vysvětloval:

– Odtud a odjinud… z Paříže, z Vídně, z Berlína… z Kaira…

– Ty nevíš?

– Ne, Eldersi, nevím.

– Pátrá se po nich?

– Ne!

– Víš, kdo je vybral?

– Já!

– Dobře!

Nové ticho nastalo, Elders odsunul kameny! od sebe.

– Škoda, pravil, že žádáš vždycky tak mnoho! Koupil bych je,

jenže na neštěstí byl jsem! tyto dny okraden…

Tu však se zarazil. Jeho řeč byla přerušena výbuchem smíchu. To

Gerard se smál:

– Ty, pravil, tys byl okraden? Ale podívejme se!

– Okraden o sto tisíc franků!

– I u ďasa! A v kamenech?

– Ne, v penězích…

– Znáš zloděje?

– Snad…

Gerard se ještě smál:

– Poslouchej, pravil, zanech žertů! Ta krádež mé nerozčiluje,

nevěřím tomu. To sis vymyslel, abys mi mohl nabídnout méně!

Jan Elders potřásl hlavou: vzal diamanty opětně do ruky

a prohlížeje je proti světlu, obdivoval se jejich čisté záři.

– Nemáš pravdu, prohlásil. Byl jsem opravdu okraden o sto tisíc

franků.

– Fantomas ti je nahradí!

– Nepotřebuji Fantomase!

– Tys hlupák, Eldersi. Nevěřím ti!

– Gerarde hlupák jsi ty! Nemám, proč bych ti lhal.

– Ale, ano, abys něco vyzískal. Nuže, řekneš mi, co mi chceš za

ně dát, nebo mi je vrátíš?

– Překážely by ti. Ty kameny jsou příliš! krásné a proto je těžko

udáš a jen já…

– Co za ně dáš?…

– Proto jsi také přišel sem, neb ty jsi jistě byl již u všech

přechovávačů!

– Co za ně dáš?

– Až budu míti jistotu, žes přišel, až když jsi musel…

– Co za ně dáš?

– Dva tisíce liber…

– Vrať mi ty kameny!…

– Gerarde, tys přišel o rozum…

– Nebo mi dej tři tisíce liber!…

Jan Elders chvíli váhal. Patrně ale znal dobře umíněnost svého

návštěvníka a nabízený obchod zdál se přece jen dosti výhodným.

– Chci ti dát ty tři tisíce liber, pravil konečně, ale činím tak jen

proto, abys mi nevyčítal, že se starým kamarádem smlouvám!

Gerard se dal podruhé do smíchu. Zatím co zastrkával do kapsy

svazek bankovek, které mu Elders vyplatil, ušklíbl se:

– Ale, ale! Zaplať a nebalamuť mě! Známe oba stejně dobře cenu

věcí a ty nic neztrácíš…

Pak Gerard zapial kabát.

– Dobrou noc! pravil. Mám naději, že za čtrnáct dní budu zase

mít něco pro tebe, pak přijdu. Zatím s bohem. Víš-li že se ve městě

leccos povídá? Dávám ti dobrou radu: měj se na pozoru, Eldersi!…

Měj se na pozoru!

Po těchto záhadných slovech zamířil přímo k dvířkám, skrytým

tapetou a vyznaje se patrně v domě, kde asi často býval, otevřel

a vyšel, zatím co Elders zamyšleně za ním pohlížel, tázaje se

v duchu:

– Co tím myslí?… Již třikrát mi připomíná abych si dal pozor! Na

co? Na koho?… Měl by snad náhodou zprávy od něho?…

*

Když uschoval své diamanty, tak zvláštním způsobem nabyté,

Elders opět zazvonil a sluha znovu pootevřel dveře.

– Pane, mám vpustit ostatní cestující? Nebo Laetitii?

Jan Elders vyskočil a rozběhl se k sloužícímu:

– Laetitie, říkáš? Laetitie je tu?…

– Ano, pane, Laetitie přišla, chce s tebou mluvit.

– Ví, že jsem tu?

– Viděla tě, když jsi se vrátil domů a řekla mi: „Jdi a pověz mu,

že je to pro něho nutné, aby mě přijal“.

Jan Elders zbledl.

– Ah, co to asi znamená? Je to pro mně nutné…

Přerušil se a nařídil:

– Ať vstoupí. Víš jistě, že Winie je stále ve skleníku?

– Ano, pane…

– Dobře, jdi… čekám.

Za okamžik na to Laetitie, adoptivní matka Teddyho, vkročila do

pracovny Eldersovy.

Stařena byla bledá, avšak bledší ještě byl Jan Elders.

Zdálo se, že oba se dívají na sebe pohledem plným nenávisti.

A opravdu hlas Eldersův zněl nenávistně a polekaně zároveň,

když se otázal:

– Co mi chceš, Laetitie? Tys přisahala…

– Ano. Eldersi, přisahala jsem, že tě nikdy nespatřím, ale tys také

přisahal…

– Zachoval jsem svou přísahu!

– Lžeš!

– Což jsem tě někdy pronásledoval? Obtěžoval jsem tě nějak?

Stará Laetitie spustila se do křesla. Ona, kterou všichni

považovali za slabou a lichou ženu, neschopnou energie, a tím méně

schopnou postaviti se podobnému člověku, jako byl Jan Elders, zdála

se diktovati své rozkazy pánu Diamantového domu.

– Lžeš! opakovala, a proto jsem tu. Nejsem než stará žena, ale ty

zapomínáš, že mám v rukou strašné zbraně proti tobě…

– Laetitie, Laetitie, co chceš? Mluv!

Stará žena se napřímila.

Obvykle chodila sehnuta, téměř ve dví přelomena, hlas její

obvykle se chvěl a zdálo se, že jejích dnů je na mále – tentokráte

však vztýčila se před Eldersem a promluvila pevným, jistým hlasem,

a její chování prozrazovalo sílu vůle, vynucovalo si obdiv.

– Eldersi, pravila, přisahals, že na dítě zapomeneš! Přisahals, že

pro tebe bude jakoby mrtvo a já ti slíbila, že do svých dvaceti let se

nic nedozví. Ta úmluva dosud trvá, ale jen s jednou podmínkou,

s jednou jedinou a neklam se, ty víš, že mé slovo platí – přijmi ji,

nebo jsi ztracen…

– Laetitie, Laetitie, co žádáš?

Stařena stála zde jako živá výhrůžka a vztýčivši ruku, pravila

imperativně:

– Vrať mi papíry, které jsi ukradl! Vrat mi kufřík!

Tentokrát Elders se zhroutil do křesla! On, člověk silný, který

před chvílí směle čelil Gerardovi, ztratil hlavu před touto starou

ženou…

– Neukradl jsem jej, neukradl! zamumlal.

Ale Laetitie neposlouchala jeho ujišťování.

– Tys ten kufřík ukradl hned poprvé, opakovala, a byl to Teddy,

ano, Teddy, který to zpozoroval a došel si proň do doků. Jen se

neklam, Eldersi, vím o všem! Proto tys zapálil doky!

– Laetitie!

– Tys doufal, že dítě při tom zahyne a ty že unikneš s kufříkem…

Jenže, tys, Eldersi, zapomněl na osud! A já vím, ač jsem tak stará, že

kufřík byl ukraden cizincem, kterého odvedli do blázince.

Elders tiše zaklel:

– Oh, tohle… tohle…

Mlč, začala opět stařena. Do blázince jsi také vnikl, abys si jej

přisvojil! Vím to! Tak nyní mi jej vrať, nebo se měj na pozoru! Měj

se na pozoru, Eldersi! Neboť právě tak jak jsem přišla sem, půjdu

zítra vše oznámit na policii!

Jan Elders chytil se za hlavu mechanickým uděšeným pohybem.

– Ale mlč! zvolal, mýlíš se, Laetitie! Ty si myslíš, že jsem ukradl

kufřík ze zločinných důvodů? Není tomu tak, to ti přisahám! Podívej

se, zde je důkaz, že nemám zlých úmyslů! V této chvíli, kdy ty mně

vyhrožuješ, mám zde revolver a mohl jsem tě zastřelit a já toho

neučinil!

Ale Laetitie se smála:

– Nikoli, nebojím se tvého revolveru; ty mě nezastřelíš, neboť

pak bys se musil třást před ním Eldersi…

– Před kým?

– Před ním… a před Teddym.

Elders zůstal chvíli němý, pak začal znovu, zřejmě ustrašen:

– Ale co vlastně chceš?

– Kufřík!

– Nemám jej!

– Tys jej vzal!

– Ano, Laetitie, vzal jsem jej, abych jej zničil, neb nevím, co se

mi… co se nám může stát… při nejmenším mně…

Ptám se někdy v duchu, přijde-li zpět a já nechci, právě tak, jako

ty tomu nechceš, aby ten netvor se objevil…

Ale Laetitie nezdála se poslouchati.

– Vrať mi kufřík, opakovala.

Jan Elders pravil prosebně:

– Poslyš přece, poslyš! Věříš mi? Nelhu ti! Vzal jsem ten kufřík

jen proto a nemám jej více!… Ne, nemám jej už! Přisahám ti, že mi

jej někdo odnesl! Myslíš, že bych ti jej nedal, kdybych jej měl?

*

Dlouho ještě trvala strašná scéna mezi starou Laetitií a Janem

Eldersem…

Laetitie nechtěla zprvu připustit, že Eldersovi někdo opravdu vzal

ten kufřík, na kterém jí i Teddymu tolik záleželo. Konečně stará

žena. kterou její cesta do Diamantového domu stála nadlidské

namáhání, vyčerpána dala se přesvědčiti.

Odešla a Jan Elders zůstal sám ve své pracovně, přemýšleje.

Jeho tvář, před chvílí tak rozrušená, ponenáhlu nabyla svého

obvyklého vzhledu. Zdálo se, že nad něčím váhá, pak ale se rozhodl,

uspokojen:

– Bah, pravil polohlasně, on, on je mrtev! Dítě je jen dítě…

a Laétitíe… ah, ta je stará, tak stará, že umře jistě brzy!

Zhasl lampu a opustil místnost. Chtěl dříve, než přijme ostatní

návštěvníky, kteří dosud čekali, přesvědčiti se, kde se zdržuje jeho

dcera Winie…

Ale sotvaže odešel, v tmavém, opuštěném kabinetě se odehrála

divná, znepokojivá událost…

Bylo slyšet temný zvuk, způsobený opatrnými pohyby člověka,

který odkudsi sestupuje, plíží se, pozorně se dotýká podlahy…

Tyto zvuky přicházely z oné strany, kde stála ohromná knihovna.

Podél stěny zapraskala podlaha pod plíživým krokem… Potom

někdo těžce, byť i tiše prošel kabinetem…

Okno pokoje se otevřelo, okenice zavrzaly a nějaký stín snesl se

na chodník, vedoucí kolem budovy…

Na zdi domu se odrážela temná silueta, která se ztratila vzadu za

budovou a zmizela v zahradě.

Muž přeskočil plot a pustil se do noci tímtéž směrem, kudy před

chvílí drobným krokem odešla stará Laetitie.

XIV. TO JSEM JÁ!

– Stará Laetitie, vrátivši se do své osamělé farmy, dosti vzdálené

od Diamantového domu, sklesla, přemožena únavou a pohnutím, do

jednoho ze dvou starých křesel, která představovala veškerý přepych

její domácností.

Byla unavena a strašně smutná.

Když jí Teddy před několika dny svěřil, že Jan Elders ukradl onu

záhadnou lebku, Laetitie předstírala nejdříve překvapení, pak

pochybnosti…

Ale patrně měla jakési důvody, aby skryla před Teddym, co si

vlastně myslí neb druhého dne se rozhodla k této namáhavé cestě,

která, bohužel, skončila nezdarem.

Elders nepopíral, že si přisvojil onu pro ni drahocennou věc, ale

ujistil ji s takovou upřímností, že jí více nemá, že stará žena mu

uvěřila.

Kde asi byla?

Kdo asi se zmocnil této pochmurné věci? Kdo byl ten bandita,

který okradl zloděje?

Mezi Laetitií a majitelem Diamantového domu bylo těžké

tajemství, neb Laetitie měla na Elderse pozoruhodný vliv. Patrně

věděla o něm] mnoho věcí, nechal-li ji odejiti, aniž co proti ní

podnikl!

Nebyla to však obava před Eldersovým hněvem, co tak mocně

znepokojilo starou ženu.

Laetitie se strachovala o Teddyho, který v tuto pozdní hodinu

nebyl dosud doma. Kudy se toulal? Jistě, že bloudil někde

v hlubokých lesích afrických, tak záludných a nebezpečných,

a Laetitie se marně trápila přemýšlením, nestihlo-li ho nějaké

neštěstí. Náhle se zachvěla.

Na dvoře bylo slyšet kroky, pevné, jisté kroky člověka, který se

vrací domů, aneb, při nejmenším, ví jistě, že bude přijat s otevřenou

náručí…

Laetitii zamrazilo.

– Teddy to není! Kdo to asi může být, teď, v noci?

Dveře světnice se otevřely. Vstoupil muž asi čtyřicetiletý, s tváří

zpola zakrytou, oděný v tmavý, volný plášť, v boerském klobouku,!

staženém hluboko do čela.

Laetitie mechanicky povstala:

– Koho hledáte? tázala se.

– Muž přistoupil klidně k Laetitii, nesejmul však klobouk, ač

v Natalu, více než kde jinde, se zachovává tento projev zdvořilosti,

a díval se jí zvědavě do tváře.

Konečně pronesl tichým, důrazným hlasem:

– Dobrý večer! To jsem já!…

Při zvuku toho hlasu Laetitie ustoupila o několik kroků nazpět,

jako by uviděla strašidlo.

Cizinec opakoval:

– Ano. to jsem já! Poznáváte mě konečně?

A když Laetitie, ruce držíc sepiaty, stále neodpovídala,

domlouval jí posměšně:

– Jste vy to ale pěkná hostitelka! Nemůžete mě přivítat? Či

domnívala jste se, jako Jan Elders, že jsem mrtev?

Laetítie pokynula záporně hlavou.

– Měla jste tedy správnější představu, než on: byl bych věřil

v opak, spíš bych byl důvěřoval Eldersové prozíravosti, než vaší,

Laetitie. Než nejsme tu proto, abychom mluvili planá slova.

Poznáváte mě tedy, Laetitie? Odpovězte!

Bledé rty stařeniny zašeptaly jméno, jméno hrůzy a smrti, které

způsobilo, že Laetitie se chvěla děsem:

– Fantomas! Vy jste Fantomas!

Cizinec se usmíval:

– Správně, odvětil, jsem Fantomas! Fantomas, to již něco

znamená, není-liž pravda? Dodržel jsem slovo, celý svět mě zná,

Laetitie!

Stařena přikývla. Ve svém osamělém, od světa odloučeném

životě nezaslechla dosud ničeho o posledních dobrodružstvích

strašného zlosyna, ale přes to znala jeho minulost, jeho hrozná pověst

šla celým světem…

Laetitie, umírajíc hrůzou, zašeptala ledva slyšitelně:

– Co chcete? Co chcete ode mne?

Nyní Fantomas se dal do smíchu:

– Přicházím pro svou dceru, pravil prostě, pro své děvče, které

jsem vám před čtrnácti roky svěřil. Kde je? Vraťte mi ji! Chci splnit

poslední úkol svého života, chci ji učinit šťastnou!

Patrně této žádosti se Laetitie od počátku rozmluvy obávala.

Když Fantomas, který tenkráte nebyl ještě smutně proslulým

zločincem, jímž se pak stal, jí svěřil roztomilé děvčátko, žádaje ji,

aby je vychovala, Laetitie nemyslila na budoucnost… Ale od té doby

často se chvěla při pomyšlení, čím se stal otec nevinného dítěte.

Často se lekala při pomyšlení, co se stane, až se dozví…

Neodpovídala, uvažovala, plna úzkosti…

Fantomas brutálně jí připomenul skutečnost:

– Nuže, nařídil, až přestanete uvažovat, snad si vzpomenete také,

že čekám? A že jsem netrpěliv zvědět, kde je moje dcera?

Stařena se konečně rozhodla otevřít ústa. Zlomeným hlasem

odvětila konečně:

– Vaše dcera, Fantomasi? Nevím, kde je. Nevím ani, žije-li, či je-

li mrtva.

Nemohla mluvit dále. Sotvaže pronesla tato slova. Fantomas vrhl

se k ní a uchopiv ji za ramena, zatřásl stařenou, takže bezvládně

klesla k zemi.

– Ty víš, ty dobře víš, kde je mé dítě! křičel divoce. Ty mi to

povíš, bídnice, ty mi to brzy povíš! Ty nevíš ještě, co to znamená,

chtít oklamati mne, Fantomase!

Zdálo se, jakoby stařena, tváří v tvář nebezpečí, náhle se

vzpamatovala. Dovedla se postavili Eldersovi, odvážila se čeliti

i Fantomasovi!

– Nelhu, pravila odhodlaně. Nevím, kde je tvá dcera! Neodvážila

bych se odporovat, pane… Chceš-li se dozvědět, co se s ní stalo,

obrať se na člověka, který jediný všechno ví…

– Kdo je to?

– Jan Elders!

– Jak je to možné?

– Ano, tvůj pobočník jediný se odvážil tě zradit! On se odvážil

zmocnit se dítěte! Oh, neříkej, že ne! Přisahám, že mluvím pravdu.

Přisahám, že jsem ztratila tvou dceru pouze jeho úskokem a nemohu-

li ti dnes vrátit dítě, které jsi mi svěřil, není to mojí vinou. Jan Elders

chtěl se stati pánem tvého dítěte, aby ti jednou mohl vnutit svou vůli,

proto je ukradl…

– A kdy se to stalo?

Stařena mávla rukou.

– Dávno, tuze dávno! Nevím již ani, kolik je to let!

Fantomas přecházel místností v divokém hněvu. Bylo vidět, že

jeho srdce se naplnila hroznou nenávistí, že se sotva ovládá a že

výbuch jeho zlosti bude strašlivý.

– Laetitie, počal znovu, nelžeš? Přisahej, že nevíš co se stalo

s Helenou!

– Přisahám!

– Že nevíš o nikom, kdo, mimo Elderse, mohl by mi o ní

pověděti!

– Přisahám ještě jednou…

– Winifreda není mou dcerou?

– Winifreda?

– Nestala se z Heleny Winifreda?

– Ne, můj Bože, ne!

– A tvůj syn? Dítě, které vychováváš? Teddy rovněž netuší, co se

stalo s Helenou?

– Ujala jsem se Teddyho po ztrátě Heleny.

Chvíli Fantomas se procházel pokojem jako liška v pasti. Jeho

krok byl těžký, nervosni, mučivý… Držel v ruce bičík, švihal jím

o nábytek. Bylo vidět, že má touhu rozbít, zničit všechno kolem sebe.

Náhle se zastavil těsně před Laetitii, až se jí téměř dotýkal.

Opětně ji uchopil za ramena a zatřásl ji:

– Laetitie, jak ho mám ztrestat? Jak mám ztrestat tebe za tvoji

nedbalost? Čím myslíš, že Fantomas splatí bolest, kterou jsi mu

způsobila?

– Jsem nevinna, namítala Laetitie.

Ale Fantomas nemohl jí odpustiti.

– Ne, odvětil, nejsi nevinna a nikdy ti neodpustím lehkomyslnost,

jejíž následky jsou možná nenapravitelné! – Vidíš, svěřil jsem ti své

dítě, svou malou Helenu a řekl jsem ti, že opustím Natal, abych

dobyl pro ni světa! A ty, kterás věděla, že žiji hnusným životem,

plným neštěstí a pronásledování jen proto, abych mohl svému dítěti,

které je to jediné, co na světě miluji, snésti k nohoum všechny

poklady světa, ty se odvažuješ chladně mi ohlásiti, že zmizelo, že mi

je nemůžeš vrátit? Laetitie, a to mi říkáš po deseti letech zápasů,

zločinů a vražd, které jsem podnikal jen pro ni, pro ni… Víš, co to

vše znamená? A ty si myslíš, že ti to odpustím?

– Poslyš, pravil znovu vážně a slavnostně, neřekneš mi, kde je

Helena?

– Ale já nevím, pane…

– Pak tedy zemřeš strašlivým způsobem!

– Usmrť mě, Fantomasi, umuč mě, chceš-li. Nevím, kde je tvé

dítě!

*

Jaké to tajemství poutalo k sobě Laetitii, Elderse i Fantomase?

Kdysi netvor ten byl počestným člověkem. Žil pokojně

v Transvaalu a za boerských válek postavil se do řad Angličanů,

zradiv své krajany…

Avšak nezničitelné pouto vázalo ho k Boerům. Od své ženy,

pocházející z Pretorie, měl dítě, dcerušku, kterou zbožňoval.

Pronásledován těmi, které zradil, Fantomas, známý pod jménem

Gurn, svěřil dítě staré Laetitii, a uschovav v staré lebce důležité

listiny, dal stařeně kufřík s touto lebkou do opatrování. Pak prchl,

doufaje, že se brzy navrátí.

Osud však jinak usoudil.1

Z Gurna se stal Fantomas a pravé jeho jméno znal v Durbanu jen

jeden člověk, Jan Elders, zločinec svého druhu, který z dálky

sledoval jeho počínání.

Ovšem, Fantomas, který byl deset let vzdálen a neměl žádných

zpráv, nemohl se příliš diviti prohlášení Laetitiinu, která zatím

zvěděla od Elderse, že Gurn a Fantomas je jeden a tentýž člověk.

Chápal, že stařena snad nelže. Dítě… dítě se zde tak snadno

ztratí…

V této krajině Jižní Afriky, kde se potloukají zločinci a vrahové,

v krajině nezdravé, plné divoké zvěře, obývané Kafry, ohrožované

1 Viz Fantomas I.

nepřátelskými kulemi, zamořené zákeřnými horečkami… Tak často

se přihází, že dítě vyjde z domu a zmizí beze stopy!

Ale Fantomas, který měl dosud úspěch v každém počínání, který

vyvázl z každého nebezpečí a unikl přímo fantastickým nástrahám,

nemohl připustili, že by ho mohlo stihnout takové neštěstí, ztráta

jeho dítěte!

Nechtěl uvěřit! Šílená zuřivost zmítala znovu jeho duší. Mluvila-

li Laetitie pravdu? Aneb nechtěla jemu, Fantomasovi, prozraditi, co

se stalo s dítětem, dcerou Gurnovou?

– Odpovíš? zařval Fantomas

– Nevím!

– Chceš mi říci, které dítě nese ono znamení, podle něhož

poznám svou dceru?

– Nevím, nevím…

– Řekni, co víš o zmizení mé dcery!

– Nevím nic! Jednoho dne ráno zde byla a večer, když jsem se

vrátila, neviděla jsem ji tu.

Fantomas se zašklebil.

– Opravdu, tys ji neviděla! Tvoje oči nejsou tedy k ničemu!

– Fantomasi, nemohu za to!

– Dobře, nejsou-li tvé oči k ničemu, obejdeš se bez nich.

Laetitie se skokem vymanila z magnetického vlivu zlosyna, který

až dosud poutal ji k místu pohledem svých očí.

– Co to říkáš? Zalykala se úzkostí.

– Vím, jak se pomstím!

Fantomas beze spěchu, jist, že Laetitie mu , neunikne, přiblížil se

k stařeně a uchopiv ji za rameno, brutálně jí smýkl k zemi. Laetitie

na kolenou koktala naříkavě:

– Milost, pane, slitování! Opakuji, že nic nevím!

On však, šílený hněvem a touhou po pomstě neposlouchal ji více.

– Řekni kde je mé dítě, zařval, a já ti daruji život!

– Nevím, nevím, opakovala Laetitie.

– Uvidíme, setrváš-li v odporu, posmíval se Fantomas. A hovoře,

vyndal z kapsy malý! revolver, jehož ústí přiblížil k tváři stařenině.

– Mluv, nebo ti vypálím oko!

Vystřelil…

– Tys tomu chtěla, pravil…

Stala se hrozná, strašlivá věc. Ukrutnost banditova dosáhla svého

vrchole…

Zbraň byla nabita slepými patronami a prach, který se zapálil

a vyšlehl z ústí těsně u oka Laetitiina, způsobil strašnou spoustu.

Vypálil stařeně oko!

Laetitie, zaplavena krví, svíjela se na zemi v strašné bolesti

a řvala šílená hrůzou:

– Netvore, netvore, což jsem ti neřekla, že nevím, co se stalo

s tvým dítětem?

Z její strašné rány stoupal zápach krve a spáleniny.

Zdálo se, že Fantomas vdechoval s rozkoší tuto vůni, že ho

opájela.

Sklonil se nad stařenou, poklekl na zem.

– Ah, ty se mí ještě posmíváš? Ty chceš stále jen opakovat, že

nevíš, co se stalo s dítětem? Dobře, uvidím, nepodaří-li se mi zlomiti

odpor takové staré ženy.

A revolver podruhé se přiblížil k tváři stařeny…

– Podívej se na mne dobře, je to naposledy…

Vyšla nová rána…

*

Za chvíli po explosi skály, která uzavřela Jupiterovi přístup

z poloostrova na pevninu a návrat k domovu, černoch zjistil, že se

mu nic nestalo, že je živ a zdráv a pomalu počínal chápat svou

trapnou situaci.

– Já být zajatcem! pravil k sobě. A potom dodal:

– Ale já nechtít být zajatcem. Na štěstí uměl plavat…

Došel k pokraji poloostrova a nebylo to pro něho nic nesnadného

skočil do vody a obeplouti skálu, za níž vojáci, jisti, že mu cestu

dobře zatarasili, nehlídali příliš ostražitě…

Rychle se rozhodl. Moře bylo tiché, bylo mu hračkou uniknouti.

Pak běžel, aby se zahřál. Chvílemi si prozpěvoval oblíbenou

boerskou písničku.

To proto, že Jupiter byl v skvělé náladě. Což nedržel v ruce

kožené pouzdro, plné bankovek, které tak záhadně objevil na kamení

u moře?

– Madame Laetitie se bude divit! těšil se v duchu. A běžel ještě

rychleji…

Opravdu, černoch se rozhodl s bezprostředností, vlastní své rase,

že navštíví ihned všechny své přátele, aby jim pověděl o štěstí, které

ho potkalo! Nejdřív spěchal k Laetitii, kterou považoval za

přítelkyni, neb mu již několikráte prokázala službu, dala dobrou

radu.

Netušil, co zde uvidí!

Sotva otevřel dveře, upustil leknutím své peníze a vrhl se

s křikem do jednoho kouta světnice.

Zde ležela polomrtvá stará Laetitie, otřásajíc se v křečích. Jupiter,

šílený strachy, sklonil se nad ní.

– Ale co to být, co to být?

Křičel tak divoce, že ze sousední budovy přiběhli sloužící a i

obyvatelé nedaleké farmy. Jupiter slyše je blížili se, povstal

a rozhlédl se po zemi. aby sebral své peníze, které mu před tím

vypadly na zem.

Ale pouzdro, které viděl, jak se skutálelo ke zdi, nebylo na onom

místě.

Zmizelo! Ztratilo se!

Jupiter se vyděsil, když zjistil tuto neuvěřitelnou věc!

Když prve vešel, zavřel za sebou, a nyní byly dveře otevřeny,

dokořán otevřeny!

Neměl však kdy, aby si to uvědomil, ani aby se znovu dal do

naříkání a již tragické události řítily se naň s novou silou…

Viděl se obklopen, povalen těmi, které jeho křik přivolal.

Pomohli Laetitii na nohy, uviděli její tvář, naléhali poděšeně:

– Co se vám stalo? Kdo vám to udělal?

Napolo šílená bolestí, nevědouc, co mluví, stařena odpovídala:

– Tamhle je vrah!

Laetitie netušila, co tím způsobí.

Položili ji spěšně na postel a neváhajíce ani chvíli, vrhli se

všichni k negrovi, který zde dosud stál, blábole nesrozumitelná slova.

Viděl, že všichni k němu běží s tvářemi znetvořenými hněvem,

volajíce.

– Tu je vrah! Ať zemře! Bídák!

Tuto tragickou noc zažil ubohý černoch tolik neslýchaných

příhod a dobrodružství, že jeho slabý rozum nemohl toho snésti.

Jediné, co pochopil, bylo, že všichni tito lidé se na něho hněvají!

Chtěl uniknouti osudu, který nejasně tušil a neváhaje vyrazil

z chaty a prchal přímo vpřed, přímo k Durbanu.

A za ním utíkali jeho pronásledovatelé, podníceni hněvem

a děsem ze strašlivého dramatu, považujíce ho za původce, tím spíše,

že to byl černoch, černoch…

– Chyťte ho, vraha! křičeli.

XV. PODIVNÁ SKRÝŠ.

Bylo teprve osm hodin večer a v Diamantovém domě vše jakoby

spalo. Okenice byly zavřeny, jen dvě veliká okna bez okenic hleděla

mlčky do tmy; za nimi však nebylo žádné světlo a tma se

rozprostírala i v zahradě, obklopující dům. Několik bledých paprsků

měsíčních osvětlovalo tajemně průčelí domu a květiny na

prostranství před vchodem odrážejíce se stříbrným leskem od kaskád

malého vodotrysku, který uprostřed záhonů zpíval svou monotónní

píseň.

Tato světelná hra propůjčovala zahradě Eldersové, jinak trochu

smutné, kouzlo přímo pohádkové. Nikdo by nebyl překvapen, kdyby

na lavičkách pod košatými stromy uviděl sníti párek milenců.

Ale ne, nebylo tu nikoho. Zahrada byla opuštěna a tichá,

pohřížena v hluboký sen.

Avšak, jaký to stín pohyboval se kolem kmene onoho stromu?

Byla-li to bizarní kombinace stínů větví a listí nebo silueta člověka?

Ne… něco se pohnulo, byl to člověk!

Přibližoval se pomalu, skrývaje se za stromy, vyhýbaje se

osvětleným místům, avšak občas světlo luny ho překvapilo a vrhlo na

zem jeho obraz ohromně zvětšený, s rukama a nohama strašidelné

délky. Nyní byl již až u domu.

Záhadný návštěvník se zastavil a procedil skrze zuby:

– Neřeklo by se opravdu že ta zahrada náleží počestnému

člověku? Měsíc se sem dívá beze strachu, hraje si s vodotryskem,

laškuje s azalkami, hladí průčelí domu. Jenže mě uvádí do nebezpečí,

že budu spatřen. Lépe by udělal, kdyby se dnes schoval… nebo šel

jinam. Stačilo by, aby někdo šel k oknu nadýchat se svěžího

vzduchu… a budu chycen. To by byl vrchol všeho, po tom, co se mi

již přihodilo! Na štěstí všude je ticho. Elders sní o svých diamantech,

a Winie o lásce. Krásná Winie! Kdybych mohl věřit tomu, co vypráví

její oči, myslil bych, že je to ta nejlehkomyslnější dívka na světě! Ale

běda, je dcerou svého otce a jablko nepadne daleko od stromu!

Nesmím jí tedy tolik věřit! Chtěl bych ovšem vědět, co dělá, když je

sama! Zůstanu-li zde pod jejím oknem, uvidím jak ztráví noc.

Z nejnižší větve stromu viděl bych i co se děje v jejím pokoji…

Sotvaže si to pomyslil, noční návštěvník přistoupil ke stromu,

chystaje se vyšplhati se nahoru.

Ale v zápětí potlačil zaklení a rychle se ukryl za kmenem

obrovského platanu. Vytáhl z kapsy revolver a tiché cvaknutí

prozrazovalo, že odstranil pojistnou záklopku…

Na sousední záhon padl stín. Nedbaje o to, aby se skryl, nový

příchozí zamířil přímo k špehounovi a zaslechnuv cvaknutí

revolveru, náhle se zastavil. Snaže se utlumiti hlas, nařizoval

hněvivě:

– Proboha, Fandore, nestřílejte přece!

– Cože, Teddy, to jste vy? Vy jste mě polekal!

Opravdu, nový příchozí nebyl nikdo jiný, než Teddy, a noční

špehoun – to byl Fandor.

Teddy vyhlížel rozhněvaně, vida Fandora v noci v těchto místech.

Nevrle se otázal:

– Co děláte? Proč jste zde?

Fandor přijal klidně tento úsečný tón a odpověděl s úsměvem:

– Já? Ale procházím se tady. Noc je krásná, měsíc svítí,

nejkrásnější chvíle k procházce!

– Nežertujte, prosím vás! Nemám k tomu chuti!

– Ale já nežertuji, ujišťuji vás o tom. Šel jsem se podívat, je-li

Eldersova zahrada také tak příjemná v noci jako ve dne a shledávám,

že je za noci i trochu romantická, což je docela hezká věc.

– Vy mi tedy nechcete odpovědět upřímně? Nuže, řeknu vám,

proč jste tu. Přišel jste za Winii! Pozoroval jsem již několik dní, že ji

milujete a nyní o tom vůbec již nepochybuji! Ona se asi ukáže u okna

a vy jí zazpíváte nějakou zamilovanou romanci, jak vy Francouzi to

dovedete…

– Zamilovanou romanci! Ale, co si to myslíte? Chudý žurnalista

jako já nesmí myslit na dceru diamantového krále.

– Ale proč jste se tedy chystal vylézt na strom, než jsem přišel?

Ten strom je právě proti jejímu oknu. Nepokoušejte se popírat věc

tak jasnou. Je to zbytečné…

Fandor se stále usmíval. Nedovedl si vysvětliti přítomnost

Teddyho v zahradě v tuto dobu jinak, než že on sám chtěl učiniti to,

z čeho Fandora obviňoval.

Proto se zlomyslnou radostí dobíral si trochu svého přítele

nemístnými odpověďmi.

Když však zpozoroval, že hoch je dojat a zaslechl v jeho hlase

potlačený vzlykot, přestal žertovati a odpověděl upřímně, uchopiv ho

za ruce:

– Nuže, můj milý Teddy, vy se velice mýlíte. Nejsem vůbec do

Winie zamilován a kdyby tušila, že jsem zde, považovala by mě

spíše za zloděje, než za milence. Shledávám ji ovšem velmi krásnou

a rád ji vidím a rád s ní hovořím, ale nemiluji jí. Jsem tu, abych

vypátral, co se zde v noci děje… Nebojte se, nechci vám vzíti dívku,

kterou milujete.

– Ale já jí nemiluji.

– Ale, ale… pak ovšem se vás nyní já musím tázat, proč nejste vy

upřímný ke mně. Přiznejte se, vy víte, že jsem vaším přítelem. Vždyť

ona je tak krásná, že se nemusíte stydět, jste-li do ní zamilován!

– Nemiluji Winie.

– Cože? Což to nebylo tak trochu ze žárlivosti když jste se právě

rozhořčil? Proč jste se tak dopálil, když jste mě tu uviděl?

– Milý Fandore, nezlobil jsem se na vás, byl jsem jen trochu

rozrušen… asi že to bylo tou krásnou nocí… nevím sám… Neptejte

se mne, prosím vás, mučí mě to… Nemohu vám odpovědět.

– Dobře tedy, mluvme o něčem jiném.

Teddy byl zmaten a Fandor si pomyslil, že jeho mladý přítel

pociťuje stud vyznati se ze svých citů a proto nenaléhal.

Vzhledem k přítomnosti Teddyho ustoupil Fandor od svého

původního úmyslu a pravil:

– Mám pro vás vážné novinky, můj milý Teddy, ale myslím, že

by bylo radno, vzdálili se odtud. Kdyby někdo přistoupil k oknu,

mohl by nás slyšet. A za chvíli měsíc přejde nad stromy a posvítil by

na nás dokonale. Zajdeme si do sadu, kde je hustý stín.

Vstoupili do malého lesíka, jaký bývá často ve velikých

anglických zahradách. Uprostřed byla na vyvýšenině postavena

besídka, z níž bylo vidět na cestu, vedoucí k lesíku. Místo to se jim

dobře hodilo.

– Zde jsme v bezpečí, pravil Teddy. Co mi chcete říci?

– Nuže, poslyšte, o co běží. Víte, že sleduji Elderse pozorně

a nespouštím ho z očí, když vyjde z domu. Ve čtvrtek viděl jsem ho

vycházet ve vysokých botách a krátkém kabátci, jakoby šel na hon.

Neměl ale u sebe pušky. Sledoval jsem ho až do lesa, který se táhne

odtud až k moři a je z celého Durbanského okolí nejméně

navštěvován.

Pochopíte, že jsem šel za ním v určité vzdálenosti, aby mne

nezpozoroval. Bylo to dosti nesnadné, neboť se pustil cestou mezi

tabákovými plantážemi a ta je se všech stran otevřena. Skrýval jsem

se ve stínu kávovníků a proplétal jsem se mezi tabákovými poli,

takže jsem se dostal na pokraj lesa brzy po něm. Jak jsem byl ale

překvapen, když jsem uviděl, že chce vylézt na starý obrovský

platan.

– A proč to?

– To se mi nepodařilo zjistit, neboť v tu chvíli zapraskala suchá

větev pod mou nohou a to ho vyrušilo.

– Uviděl vás?

– Ne, rozběhl se směrem, odkud přišel ten zvuk, ale zatím jsem se

skryl v nedaleké roklině. Nechtěl-li jsem však prozradili svoji

přítomnost, nemohl jsem vystoupit ze svého úkrytu a tak jsem

neviděl, proč přišel a co tam dělal.

– A od té doby nepřišel již do lesa?

– Ano, každý den!

– Ale pak by bylo stačilo, abyste se ukryl někde na blízku a byl

byste uviděl, co tam dělá!

– Ale ovšem, Teddy, že jsem to udělal! V sobotu, vida ho opět

vycházeli v témže ústroji z domu, uspořil jsem si námahu ho

sledovati. Zařídil jsem se tak, abych tam byl dříve, než on. Skryl

jsem se na blízku, odkud jsem mohl všechno vidět. Ale bohužel

mnoho jsem neuviděl. Vylezl na strom a zmizel mi mezi větvemi,

načež ihned zase slezl. Pokaždé, když přišel, bylo to totéž a nic se mi

nepodařilo vypátrati.

– Proč jste nevylezl sám na ten strom, abyste se přesvědčil, co

zvláštního se tam děje? K čertu, vždyť on jistě nechodí tam, aby si

porozprávěl s ptáčky!

– To jsem si také řekl, také jsem vylezl na platan, ale viděl jsem

jen větve a listí a nic jiného, než co je vidět obyčejně na platanech.

– Podivná to věc! zabručel Teddy.

Když již nešlo o Winii, hoch byl úplně klidný a uvažoval

chladnokrevně.

– Opakujte mi to znova: nuže, on vylezl nahoru… Měl něco

v rukou?

– Ne, viděl jsem několikráte v jeho ruce hůl, ale tu nechal pod

stromem. A když sestoupil, nenesl také ničeho.

– Dobře tedy. Patrně přišel jen proto, aby se nahoře podíval na

nějakou věc, kterou nemůžeme zjistit. Víte, kde je ten platan?

– Ovšem, vždyť jsem jej několik dní za sebou hlídal.

– Nuže, tedy tam půjdeme. Podívám se sám nahoru, snad budu

míti více štěstí.

Opatrně přelezli plot a za krátko se octli ve volné přírodě.

Měsíční světlo, které prve Fandorovi bylo nepohodlné, nyní jim

oběma posloužilo. Bez něho byli by asi zabloudili v nekonečných

tabákových a kávovníkových polích, rozprostírajících se mezi lesem

a Diamantovým domem.

Přes to však procházka nebyla veselá.

Teddy, uvyklý na toto divadlo, nepociťoval žádného vzrušení

a šel krokem jistým, jakoby se procházel o polednách ulicemi

durbanskými.

Jinak bylo s Fandorem. Ač necítil bázně, chmurný dojem krajiny

naň činil hluboký dojem.

– Neřeklo by se, pravil, ukazuje na stíny stromů lesa, k němuž

přicházeli, že je to armáda obrů, vrhající kolem stíny abnormálních

těl s nesčetnými údy o bizarních obrysech?

Zdá se, že za noci tyto ohromné lesy mění tvářnost, aby odpudili

počestné lidi a zajistili tak tulákům a divoké zvěři pokojný spánek.

– Je vidět, že jste Francouz, milý Fandore, trochu poetický

a hodně sentimentální. Vidíte nadpřirozené ve věcech prostých

a zcela přirozených. Věřte, že ty stromy nás přijmou s touže radostí,

jako toho chlapa Elderse a ukázaly-li mu něco neobyčejného, že

i námi toho nezatají.

Hovoříce takto, vkročili do lesa a šli přes keře a suché listí

a obrovské stromy přikryly je svými hustými větvemi.

Hlukem, který způsobili, velicí noční ptáci byli probuzeni ze sna.

Mávajíce těžkými křídly, usedali na větvích a houkali smutně

a protáhle. Jejich okrouhlé, fosforeskující oči dívaly se jim do tváře,

jakoby chtěly poznat toho, kdo ruší ticho lesa… pak prchali spěšně,

dotýkajíce se v letu koncem svých velikých křídel jejich hlav.

– Říkejte si co chcete, prohlásil Fandor, není to tu právě veselé.

Raději bych se viděl ve své posteli, než ve společnosti těchto

protivných tvorů. Ale kdo se dal na vojnu, musí bojovat. Ostatně

jsme na místě a tam je ten platan, který Elders chodí navštěvovat.

V cípu malého prostranství, kde voněly tamarišky, stál obrovský

platan. Jeho kmen byl rovný a hladký, z něho vyrůstalo množství

větví na vše strany, mísících své široké listy se zelení okolních

stromů.

Teddy rychle vylezl na strom, nevěděl ale, kterým směrem má

pátrat.

– Nerozeznal jste, volal na Fandora, kam se Elders pustil, když

byl v těch místech, kde jsem nyní já?

– Ne, neboť listí mi ho skrylo. Ze svého místa sotva i vás

rozeznávám, příteli.

– Nespatřil jste někde stopy Eldersových jezdeckých bot? Ve dne

snad by se bylo dalo něco objevili na větvích?

– Přiznávám, že jsem na to nepomyslil. Spokojil jsem se tím, že

jsem se díval na všechny strany a když jsem nic zvláštního

nezpozoroval, nechal jsem toho.

– Podívám se.

Měsíc se skryl za mraky, ale Teddy rozsvítil elektrickou lampičku

a v jejím světle zkoumal kůru stromovou.

Náhle zavolal na Fandora:

– Tady je to, našel jsem na jedné větvi stopy hřebíků a také útržek

látky, patrně z Eldersova oděvu!

Pustil se tímto směrem…

Vyšplhal se tři až čtyři metry daleko po větvi, o níž mluvil, a stále

ještě neuviděl nic pozoruhodného. Fandor stál dole a ztěží ho

rozeznávaje ve větvích, neustále se vyptával:

– Našel jste něco?

– Ne, ještě ne.

– Vždyť jsem vám říkal, že tam nic není. Nenašel jsem nic ve

dne, jak byste mohl objeví ti něco v noci a k tomu ještě teď, když

měsíc zašel.

– Ponechte mi ještě několik minut, jsem sotva uprostřed větve.

– Jste alespoň na správné stopě?

– Oh, ano, tím jsem si jist! Stopy po hřebíkách jsou stále četnější,

čím je větev slabší a kůra jemnější.

Hovoře s Fandorem, Teddy přestal šplhat a sklonil se dolů, aby

mu Fandor rozuměl.

V tu chvíli měsíc vyšel z pod mraků a začal jasně svítit. Jeho

paprsek dopadl do koruny stromu a náhle jej osvětlil. Teddy, který

chtěl právě pokračovati ve svém stoupání, sklonil se prudce ku

předu. Svítilnička mu vypadla. Mnul si oči, jakoby se chtěl

přesvědčiti, že to, co vidí, není klam. Potom, nepochybuje více,

vyrazil vítězný výkřik:

– Lebka!

Rozčilený hlas odpovídal mu zdola. Fandor ho uslyšel.

– Je to možné?

– Našel jsem lebku!

– Máte ji?

– Ne, ale vidím ji, je v dutině kmene stromu, který je pode mnou.

– Vystupte, můžete-li, do mlází kokosovníku a uvidíte platan,

sražený bleskem. Ten to je.

Ještě než Teddy domluvil, Fandor přiskočil. Nedbal křoví ani trnů

a dral se houštím a přes keře, aby se dostal k označenému platanu.

Radostí nad tím, že se mu dostane do rukou ztracená lebka, jejíž

záhadu se mu dosud nepodařilo objasniti, nemyslil na nic jiného, než

aby se co nejdříve zmocnil hledaného předmětu.

V polovici kmene náhle se zarazil a zbledl. Zaslechl z vnitra

kmene ostrý sykot, kovový zvuk, jakoby ocelové kroužky narážely

na sebe.

Otvory stromu, štěrbinami tohoto starého zpuchřelého kmene

vylézala v zmatku a s neustálým sykotem celá armáda zelených

hadů, kteří, probuzeni a podrážděni jeho útokem, hrnuli se proti

němu.

Objevovali se na všech stranách, z otevřené tlamy pouštějíce

zpěněné sliny.

Ač bezdechý leknutím, Fandor vytáhl browning a chystal se

statečně hájiti svůj život.

Avšak s výše sousedního stromu Teddy vykřikl v hrozné úzkosti:

– Nestřílejte, pro boha, nebo je konec s vámi! Nestřílejte, zabil

byste deset a sto jich zůstane. A jedno bodnutí stačí, abyste zemřel!

Prchněte, prchněte – co nejrychleji! Sám se zmocním lebky, aniž se

vydám v nebezpečí!

Fandor uposlechl bez váhání! Věděl, že Teddy, zná dobře

nebezpečnou zvěř své země a její zvyky a radí-li mu, aby prchl, pak

je patrně nemožné podniknout cokoli jiného. Odrazil se tedy rukama

i nohama od kmene stromu a skočil obloukem několik metrů nazpět.

Ještě se ani nevzpamatoval ze svého rozrušení a Teddy octl se

vedle něho.

– Co jste chtěl podniknout? tázal se Fandora. Nemínil jste přece

vniknout do dutiny stromu přímo do hadího hnízda?

– Ale ano!

– To by byla jistá smrt… přenechte to mně. Vy nevíte asi, že já

a hadi jsme stáří přátelé? Moje pěstounka Laetitie mě jednou dávno

již, jen tak pro zábavu, naučila, jak je zkrotiti. Dosáhl jsem výsledků

v tomto umění a chci toho dnes využiti.

– Jste si tím alespoň jist, že to dobře skončí?

– Naprosto jist, ale jen za podmínky, že se poněkud vzdálíte,

abyste nerušil očarovaní, do něhož je uvrhnu. Především nezasahujte,

ani kdybyste se domníval, že jsem v nebezpečí, neb to by mělo za

následek moji bezprostřední smrt.

– Dobře tedy, ale buďte opatrný…

Fandor poodešel a Teddy se beze strachu přiblížil ke kmeni

bleskem roztříštěnému. Hadi, kteří byli překvapeni nenadálým

zmizením svého prvního protivníka, obrátili se nyní všichni proti

němu, odhalujíce v rozevřených tlamách své lepkavé špičáky. Nyní

Teddy počal hvízdat sladkou melodii bizarního rytmu.

Plazi naslouchali této podivné melodii a počali kývati hlavami,

omámeni neodolatelnou malátností. Sledovali pohyby svého krotitele

a napodobili je, kolébajíce svými hladkými těly.

Teddy hvízdal pomalu, nepřetržitě a kráčel v taktu kupředu.

Přiblížil se až k patě stromu. Nedbal hadů, kteří se zavěsili na jeho

oděv a plazili se vzhůru, k jeho rtům odkud vycházela ona kouzelná

melodie. Pomalu vyšplhal se Teddy na kmen a spustil se do dutiny,

odnášeje na svém šatě celou ohromnou kštici jedovatých plazů.

Zatím Fandor čekal na druhém konci mýtiny a každá minuta se

mu zdála věčností.

Náhle jeho pozornost byla obrácena jinam; slyšel blízko sebe

dusot koně.

Jezdec v tuto hodinu? Kdo to asi může být? Snad Jan Elders,

přicházející podívati se na svou neobyčejnou skrýš?

Učinil několik kroků směrem, odkud přicházel hluk, ale jaké bylo

jeho překvapení když se na křižovatce octl náhle tváří v tvář

poručíkovi Wilsonu Dragovi.

Spatřiv ho, poručík sebou trhl a seskočiv ihned s koně, zastoupil

mu cestu.

– Ah vida, to jste vy ten pán, který uráží lidi a pak zamítá s nimi

se bít? Jsem rád, že vás tu potkávám. Snad budu dnes šťastnějším než

ondyno a dosáhnu nápravy, opožděné ovšem, ale za to dokonalé…

– Pane, myslím, že důvody, které mi zabránily biti se s vámi,

nepozbyly dosud platnosti?

– Vy tedy trváte na těchto hloupých a nesmyslných obviněních,

podle udaní vašeho přítele Teddyho? Věřte, že se jednoho dne

vypořádám s tímto hloupým mladíčkem, ale zatím chci zúčtovati

s vámi, který jste mi tak krutě ublížil. Zastřelím vás…

– Byla by to vražda… neboť souboj mezi námi je nemožný…

Můj bože, po krádeži… vražda, nebylo by to nic divného…

– Dosti! Urážíte mě neslýchaně! Bylo by ovšem příliš prosté,

vymluviti se takovýmto způsobem, když jste zbabělý postaviti se mi

se zbraní v ruce! Potřebuje-li však vaše zbabělost takováto zadní

dvířka a máte-li strach před mým revolverem, zabiji vás jako psa,

kterým také jste!

Wilson Drag dospěl k paroxysmu vzteku. Vřelo v něm zlostí

a švihaje kolem sebe bičíkem, přiblížil se k Fandorovi s hrozivým

výrazem.

Fandor byl až dosud klidný a usměvavý. Při posledních slovech

však vzkypěl hněvem. – Ustoupiv o krok, vyndal z kapsy revolver

a vykřikl:

– Dobře tedy, budeme se bít!

Wilson se vítězně usmál.

– Postavím se pod tento strom, pravil, a vy pod onen. Vystřelíme,

až uslyšíme dopadnout kamínek, který vyhodím do výše.

Fandor pokynul hlavou a postoupil k označenému místu. Oba

soupeři měřili okem vzdálenost, která je dělila, když tu náhle

podivný neočekávaný hluk rozrazil ticho lesa a způsobil, že jejich

pozdvižené paže klesly.

– Chyťte ho… chyťte ho… vraha… zabil stařenu! –

Dav, který zatím nebyl k rozeznání, hnal se s divokým křikem

směrem k mýtině.

Pochodeň ozařovala tváře lidí, stažené zlostí. Mihaly se hole

a kameny lítaly. Ozývaly se hlasy:

– Vrah!… vrah!… chyťte ho!

Bylo patrno, že tito lidé někoho pronásledují, kdo se v nejbližší

chvíli musí objevili na mýtině.

Byl to Jupiter! Černoch Jupiter!

S vyděšenou tváří zastavil se Jupiter před oběma muži, kteří se

z nenadání vynořili ze tmy. Poznávaje poručíka, vykřikl divoce a

vrhl se k němu:

– Zloději… zloději…

Jednou ranou své ohromné pěstě srazil ho k zemi a přeskočiv ho,

utíkal dál, zatím co poručík zůstal ležet omdlelý.

Scéna tato se odehrála tak rychle, že Fandor neměl času zakročiti.

Když černoch zmizel, chtěl odnésti Draga si vzkřísiti ho, ale

nedospěl k tomu.

Na mýtinu vběhlo několik lidí.

– Vrah! Smrt vrahovi! řvali.

Obklopícc Fandora, uviděli člověka, ležícíčího na zemi a uvěřili

ihned, že je to nová oběť černochova:

– Co se to stalo? Kudy utekl? Pojďte s námi, chytíme ho!

Fandor jak mohl, odpovídal na tyto četné otázky. Byl stržen

a vlečen s sebou, aniž tomu mohl zabrániti!

Pochopiv, v jakém je Teddy nebezpečí, zdrží-li se tito lidé déle,

a nechtěje vzbudili podezření pro svou nevysvětlitelnou přítomnost

v lese v tuto hodinu, nemohl se ani pokusiti aby se jim vymkl. Stržen

v jejich kruh, da| se odvléci, a za okamžika opět temno a ticho

zavládlo na mýtině. Fandor opustil Teddyho, doufaje, že se za

okamžik vrátí.

*

Zatím lesem zaznívaly stále ještě ony zvláštní pomalé

a okouzlující melodie.

Z vykotlaného stromu se vynořilo poprsí Teddyho.

Jinoch byl neobyčejně bledý, ale v jeho očích zářila radost. Jeho

postavení bylo strašlivé. Hadi v omámení viseli dosud podél jeho

těla; jejich hlavy skláněly se k jeho ústům, jako by chtěly vypiti

harmonické tóny, které se odtud linuly a jedovaté tlamy dotýkaly se

téměř jeho rtů. Ale Teddy si toho nevšímal. Veškerá jeho pozornost

byla upjata k lebce, kterou držel v rukou a která ve svitu luny

vydávala fosforeskující paprsky.

Pomalými pohyby, právě tak, jako prve, vylezl z dutiny a sklouzl

k zemi, načež se dal směrem k mýtině.

Hvízdání se tišilo, až se proměnilo v jemný lehounký zvuk, sotva

slyšitelný.

Poznenáhlu hadi se pustili jeho oděvu. Když konečně umlkl,

dosáhli již opět půdy a nebylo slyšet než občasné zachřestění jejich

kovového; krunýře. Navraceli se do své skrýše.

Konečně se mladík odhodlal promluvili. Byl strašně znepokojen,

protože zaslechl prve onen hrozný hluk, byl však uvnitř stromu,

nemohl se podívali, co se děje.

– Fandore, volal, Fandore, je to odbyto, mám tu lebku, podařilo

se mi to!… Fandore! Ale bože, on tu není! Co se s ním stalo?

Teddy se domníval, že je sám! Neviděl ve stínu ležící nehybné

tělo Wilsona Draga.

XVI. ČERNOCHOVA SMRT.

– Ustupte, pánové!, Místo pro kulisy! Zde je Jim! Jděte mi

z cesty!

– Kam pak s tím, pane Jime, což tohle je místo, kde byste mohl

roztahovati své šestimetrové kulisy…

– Jen počkejte, uvidíte!

Pan Jim ustoupil ke zdi, aby nechal projiti skupině mašinistů,

kteří se pustili do práce. V několika minutách měla býti proměna

scény provedena.

Tlustý, k mrtvici náchylný režisér, bezvousé tváře a mžouravých

očí, sotvaže familiérním rýpnutím do zad pozdravil posledního

mašinistu – bylť za dobře s celým světem a důvěrný se svými

podřízenými – již ho opět někdo oslovil:

– Co nového, milý pane režisére?

Tentokrát se pan Jim sklonil k hluboké reverenci, dokazující, že

kdysi když byl hercem, zabýval se klasickým repertoárem.

– Primadono, zamručel, dnes večer jste ještě krásnější, než

obvykle.

Hezká žena, kterou režisér takto oslovil, spokojila se pokrčením

ramen, odpovídajíc s úsměvem:

– Jak jste galantní! Není možno mluviti s vámi, aniž člověk

neuslyší nějaké poklony! Jsem dnes právě taková, jako jindy…

– Oh, nikoli krasavice, nebo spíše ano, neboť vy jste každého

večera úchvatnější večera předešlého…

– Má to být vyznání?

– Ah, toho bych se neodvážil…

Kulisy, v nichž se ti dva spolu bavili, byly náhle osvětleny. Byla

přestávka.

Umělkyně i režisér propletli se skrze praktikáble a přistoupili

k oponě, aby se podívali kukátkem na jeviště.

– Krásný sál, řekla umělkyně.

Jim přitakal.

– Velmi krásný sál!… postarali jsme se o řádnou reklamu,

abychom účelně oznámili váš příchod a myslím, že to stálo za to…

Jste poprvé v Natalu?

– Ano, pane Jime. Ještě jsem nepodnikla turné do těchto končin.

– Ó, to se sem jistě zase vrátíte, uvidíte! Až poznáte zdejší skvělé

obecenstvo, nebudete se ho chtít zříci! Uvidíte ty náruče květin, které

dostanete do své lóže. Ah, publikum je zde dobré!

Hovoře, pan Jim nemarnil časem. Jako režisér divadla Olympic,

největšího to divadla durbanského – které ovšem bylo jen pouhým

malým barem, musikhalem dosti skromné kategorie – zaměstnával se

podle potřeby vším možným.

Mohl odůvodněně zaměniti svůj titul za titul člověka pro

všechno.

Čas od času sestoupil skutečně i na prkna ta zahrál nějakou menší

úlohu; když se roznemohl některý z dozorců, zastupoval ho v jeho

funkci. Dovedl také přiložiti ruku k dílu, bylo-li třeba strojníka

a neměl-li právě nic jiného na práci, vypomáhal i šatnářce.

Tento večer se představení chýlilo již ke konci.

Po číslech akrobatických, žonglérských a ekvilibristických

obecenstvo chystalo se uvítali potleskem ballet, závěrečné číslo

večera.

– Nu tak tedy, povzbuzoval Jim tanečnice, které stály připraveny

v chodbě u jeviště, čekajíce na znamení. Prohlížel si s uspokojením

jejich ústroj, opravil tu záhyb na sukénce, onde kokardu, nebo

rozkošné stužky na střevících.

Tento ballet byl malým zázrakem krásy a nikdy dosud neviděli

v Durbanu něco tak dokonale vypraveného.

– Jste rozkošné k zbláznění, jedna hezčí než druhá. Bude to dnes

úspěch!

Jedna z malých baletek se vyptávala:

– Řekněte, Jime, je dnes dobré obecenstvo?

Velmi dobré, děti, velmi dobré. Úplně nadšené! Pořád by jen

tleskali! Je tu dnes celá místní smetánka a mnoho lidí z veldů.

Pan Jim šel se přece jen podívat, aby zjistil, mluvil-li pravdu, neb

vlastně řekl namátkou, co ho napadlo. Neměli dnes dosud kdy, aby

se podíval do hlediště.

Podivné obecenstvo tísnilo se v sále durbanského divadla!

V orchestru, jehož všechna místa byla obsazena, vypadalo to, až

na některé zvláštnosti v ústrojí, úplně jako v evropském divadle.

Privilegované obecenstvo, které se zde usadilo, náleželo téměř

bezvýhradně oficielní vrstvě durbanské, byli to většinou vysocí

úředníci, doprovázení svými manželkami, kteří všichni přišli pobaviti

se divadlem, bohužel ne příliš častým. Byli ve smokincích a bílých

kožených rukavicích.

Dále však, na křeslech a lavicích balkonu sedělo obecenstvo,

úplně nepodobné onomu, které obyčejně vídáme v zábavních

podnicích. Byli to většinou lidé z veldu, jak správně řekl Jim. Tlustí

farmáři, majitelé stád, drsní kavalíři a i hledači zlata… jedni jako

druzí v šatech, které nosili stále: v širokém plstěném krátkém kabátu

a s opaskem s patronami.

Někteří z nich neodložili ani pušky a všichni, nebo téměř všichni

ve vysokých botách a s ostruhami, s revolverem za pasem, objevili se

zaprášeni, s energickou, drsnou tváří, připomínajíce legendární

postavy loupežníků.

A toto bizarní publikum bylo, jak Jim pravil, skutečně to

nejvděčnější obecenstvo, jaké jen si herci mohli přát.

Úředníci, unudění Durbanem a vždycky se stravující touhou po

metropoli říše, vyžadovali rozptýlení, kdežto lidé z veldů, naivní

jako, děti, snadno okouzleni, shledávali bez rozdílu vše skvělým,

zázračným a nanejvýš zábavným.

Když scéna se proměnila a baletky ihned na to vstoupily na

jeviště, frenetický potlesk otřásl sálem.

Dvě a dvě, držíce se pod paždí, prováděly tanečnice v barevném

průsvitném gázu své půvabné kroky ve světle rampy. Pomalu se

přiblížily do středu scény, podobajíce se hezoučkým skřítkům,

okouzlujícím malým vílám.

Orchestr zanotoval doprovod a balet rozvinul své složité

a půvabné meandry…

Nadšení dostoupilo vrcholu.

– Oh, skvělé, nádherné! Úchvatná věc snů! Úspěch byl

nepochybný.

Jim nemohl potlačiti úsměv uspokojení.

– To si myslím, že se jim tohle líbí, bručel si tiše. Věděl jsem to!

A co teprve řeknou, až uvidí naši hvězdu, až ona rozvine na scéně

svůj půvab a své umění!

Miloval své povolání vášnivě, jako starý námořník miluje moře.

Přiblížil se zpět ke kukátku v kulisách a horlivě pozoroval

obecenstvo…

Neměl zapotřebí pozorovali scénu. Podle refrénu orchestru, podle

riturnely, která předcházela houslovému sólu, věděl dokonale, co se

tam děje.

Byl to okamžik, kdy tanečnice, vždy dvě a dvě utvořily pečlivě

nastudovaný obrazec, aby pod rozsvíceným projektorem připravily

sensační příchod divy.

Jim číhal na tento výstup a nemohl se udržeti radostí. Smál se pln

uspokojení a dobré nálady.

– A co teprve, až uvidí…

V tom se zarazil.

Co se to děje? Co se stalo?

Na ujednané znamení projektor se rozsvítil, vrhaje červenou záři

na rampu, orchestry počal hráti pomaleji, akcentovaně…

A tu náhle…

Jim opustil své místo a bledý jako smrt, s kapkami potu na čele

rozkřikl se uděšeně:

– Co se stalo? Co se to stalo?

*

Jupiter prchal jako raněné zvíře, lokty přitisknuty k tělu, tvář

rozšklebenu, a sípavý, hlasitý dech dral se mu z rozžhavených plic.

Kam se obrátí? Sám toho nevěděl.

Jeho svalnaté nohy unášely ho s rychlostí, jíž byl ještě schopen,

přímo vpřed, aniž si uvědomil směr a cíl svého útěku.

Občas se obrátil, doufaje, že unikne svým pronásledovatelům.

Běda, zpozoroval, že jsou mu v patách a pokaždé, když

ochaboval, slyšel jejich řev:

– Smrt vrahovi! Chyťte ho!

Utíkal, co mohl nejrychleji. Ač uběhl již v této strašlivé noci

takový kus světa, měl stále ještě dosti síly, a snad by ho byli

nedohonili…

Lidé mu uhýbali z cesty, polekáni jeho divokým pohledem a snad

také ohromnými pěstěmi, kterými občas zamával ve vzduchu.

Docházel mu dech, zdálo se mu, že se zadusí že se mu srdce

utrhne… A stále musil utíkat, zdvojnásobit rychlost, neb pochopil, že

nenávist jeho pronásledovatelů stále vzrůstá.

Když uprchl z farmy Laetitiiny, měl za sebou asi patnáct lidí,

a nyní, za čtvrt hodiny;, jejich počet vzrostl už na sto. Mnozí,

nerozumějíce, oč jde, ze zvědavosti a vrozeného odporu k černé rase

přidávali se houfně k těmto samozvaným mstitelům stařeniny smrti

a hnali před sebou ubohého negra, samojediného, štvanou oběť

lidské zběsilosti.

Kam se má dát?

Kde nalezne skrýš?

Jupiter nevěděl a snad na to ani nemyslil.

Podněcován výkřiky svých pronásledovatelů, hnal se slepě hlavní

třídou durbanskou. Bylo již půl dvanácté v noci, ulice byly pusté,

prázdné, nikde žádné vozy, žádné tramwaye ani auta, a sotva několik

opožděných chodců.

Jupiter pochopil, že je s ním zle.

Již samo město působilo naň tísnivě a tušil, že zde bude jat.

Smečka lidí za ním byla zachvácena skutečným deliriem nenávistné

vášně. Pokřik za jeho zády se zdvojnásobil.

Náhle uviděl širokou postranní ulici a uskočiv na právo po této

nové cestě, zakličkovali mezi úzkými pobočnými uličkami,

a najednou octl se na ohromném náměstí.

Asi třicet metrů za ním hnal se dav jeho nepřátel.

Tu Jupiter zpozoroval jakési otevřené dveře. Ztrativ hlavu, vrhl se

do těchto dveří, přirazil za sebou a letěl dlouhou chodbou, po

schodech, úzkými koridory, jako koule vystřelená z ručnice, až

konečně vnikl do jakési neznámé mu místnosti.

Ještě několik kroků a zůstal stát zaražen, oslepen, všecek

vyděšený!

Před ním se otevřela propast!

Před ním se rozsvítilo tisíc světel, která ho oslepila!

A zatím co se potácel sem tam, nemoha se vzpamatovati, uslyšel

přímo před sebou, zcela blízko, vyděšené hlasy:

– Pomoc! Pomoc! Je šílený!

A. za řadou světel, která plála u jeho nohou, Jupiter zpozoroval

tisícihlavý dav, pohybující se v široké černé propasti, odkud

zaznívaly ony výkřiky. Pochopil! Místo, kde stál, bylo divadelní

jeviště a před ním byli polekaní diváci, za ním herci neméně

vyděšení, jejichž pokřik zazníval mu u uší.

Viděl, že sám vběhl do strašlivé pasti!

Obrátil se na místě, chtěl utéci! Ale ve svém pomatení nebyl s to,

aby našel východ.

Beze slova běhal kol dokola scény, zavrávoral před otvorem

nápovědy, který zmizel v propadlišti, spěšně za sebou spustiv dvířka.

Jupiter běžel napravo, chtěje vskočiti do lóží. Ale v téže chvíli se

ozvalo suché klapnutí, rozlehl se výstřel a sálem znělo:

– Pryč s ním! Zabte ho! Zabte ho!

Chtěl se ještě zachránili v pozadí jeviště, v kulisách! Ale běda!

Sotva učinil dva kroky, narazil na stěnu, která pomalu se snášela

s hora dolů, až se dotkla země…

Jupiter byl zajat… Spustili železnou oponu.

*

– Co se děje? Co se tu děje?

– Pusťte mě, prosím, pusťte mě!

– Ale, pane…

– Tak mě přece pusťte!

– Co tu chcete?

– Pravím vám, že zabil stařenu!

– A jak se sem dostal?

– Pronásledujeme ho asi hodinu!

V sále, kde nadšení bylo na vrcholku a obecenstvo očekávalo

příchod primabaleríny, objevil se na jevišti znenadání nešťastný

Jupiter.

Z počátku nikdo tomu nerozuměl. Co zde hledalo to individuum,

udýchané, zbrocené potem, s pohledem šílence?

Má to snad býti nějaké neočekávané sensační číslo programu?

Či se v kulisách něco přihodilo?

Diváci v orchestru i na balkoně instinktivně povstali. Ale dříve,

než se kdo vzpamatoval z. údivu, vtrhla do hlediště spousta lidí,

všichni nesrozumitelně křičíce, gestikulujíce, všichni udýchaní,

upocení, právě tak jako černoch u rampy.

Tito lidé se vrhli vpřed chodbami kolem sedadel, neodpovídajíce

vůbec na dotazy diváků. Bylo to v tu chvíli, kdy opona se snesla

a Jupiter zůstal přimražen stáli na pokraji rampy.

Vzrušení neznalo mezí; myslí všech se zmocnilo šílenství; lidé

v orchestru právě tak jako na balkoně sáhali po revolveru…

Černoch se zoufale oběma rukama, ramenama, tělem, snažil

proraziti oponu…

V sále křičeli všichni, bez rozmyslu:

– Ať umře! Zabte ho! Zabte ho!

A již kulky zasvištěly, zarývajíce se kolem těla ubohého Jupitera

do železné opony. Ještě okamžik a drama se skončí… Něčí klidný

hlas rozlehl se sálem:

– Pozor, pánové! Nezabíjejte ho najednou! Utýral starou ženu!

Zabíjejte jej pomalu, nejdříve paže, nohy… nakonec srdce!

A na to rozpoutala se strašlivá, tragická scéna!

Kdo to promluvil? Kdo dal ten bídný návrh? Kdo radil, aby

ubohý Jupiter byl zabit poznenáhlu?

Nikdo by na to nedovedl odpovědít. Zběsilost dostoupila vrcholu.

Pach výstřelů probudil nevyslovitelné šílenství.

Rady bylo uposlechnuto!

Se všech stran pršely rány: do rukou, do nohou, do paží, do

ramenou…

Střelci vyvolávali svůj terč!

Ubožák byl zasažen nejdříve do ruky, pak do paží, jeho krev

třísnila bíle natřenou oponu, stékala po ní dolů. A stále nové

výstřely! Střelen do nohou, Jupiter se zapotácel a ztrátou krve

oslaben svalil se na zem a zařval strašlivě, drásavě a dlouze!

Kdo však byl schopen soucitu v tomto sále, tonoucím v deliriu?

Ozval se aplaus!

– Má ji! Dostal ji!

A nyní zamířili na srdce!

Nářek černochův, strašný, zvířecí nářek zněl ještě chvíli, až

konečně některá střela zasáhla jeho srdce, tělo sebou škubalo

v poslední křeči, pak se natáhlo, ztuhlo… Jupiter byl mrtev…

Tu náhle, jakoby tato smrt byla pro všechny očekávaným

znamením, výkřiky umlkly.

A v sále nastalo hluboké, významné ticho.

Střelci pohlédli na sebe s úsměvem.

Některé ženy omdlely, muži znervosněli. Tváře jedněch pobledly,

jiné zbrunátněly.

Na konci chodby v parteru stál muž, těsně přitisknut k sloupu,

podpírajícímu balkónové lože; stisknuv zuby, bezmocně přihlížel

této! strašlivé scéně. V nastalém tichu pozdvihl hlas a sevřev pěsti

vykřikl:

– Bídní! Ah, bídní!

Muž ten byl Jerome Fandor.

Protestoval, téměř podvědomě, proti této hrozné vraždě, jíž se stal

svědkem. Byl prvním, kdo se odvážil promluviti od té chvíle, kdy

Jupiter vykrvácel.

Bylo to šílené, protestovati! Nepochybně ho ztrestají, zlynchují

i jeho…

Viděl, jak všichni se obracejí k němu a bezděky se zachvěl.

Na jeho výkřik odpovídali potleskem!

– Ano, ano, byl bídný! Potrestali jsme ho! Zabil stařenu!

Fandor sklonil hlavu a prchal s očima vytřeštěnýma. Nikdo

nepochopil! Společnost lidí, která se zachovala jako vrazi, katové,

mučitelé, nepochopila vůbec, že jeho pohrdavý výkřik platil jí, že

vůči ní se obrátil všechen hněv a hrůza, které Jerome Fandor

pociťoval.

XVII. ODVÁŽNÝ LÉKAŘ.

– Pane majore, zaznamenáváte si signály?

– Ovšem, pane poručíku!

– Myslím, že poslali dlouhou depeši?

– Ano, máte pravdu.

– Ubožáci, jejich osud je strašný.

– Strašný? Vy přeháníte. Ale konečně jest jisté, že jejich

postavení není právě veselé.

– Nevidím, v čem bych přeháněl. Dovedete si, pane majore

představili jejich situaci? Na palubě mor jsou bez léků a spojení se

zemí je zakázáno. Nevím, co si vlastně počnou s mrtvými?

– Pálí je, nepochybně.

– Pálí je! To se snadno řekne, ale těžce provede…

– Víte, co znamenají tyto signály, majore?

– Ah, udělali bychom lépe, kdybychom se obrátili na velitelství

přístavu. Myslím, že by nám tam oznámili obsah depeší.

– Máte pravdu, to není špatný nápad. Půjdeme tam?

– Pojďme. Zabijeme tak odpoledne.

Oba koloniální důstojníci, rozmlouvající spolu v kavárně

durbanské o signálech, vysílaných zamořeným parníkem, který

dosud dlel na moři bez spojení se zemí, povstali s úmyslem odebrati

se do přístavní pevnosti, kde byly kanceláře přístavního velitelství.

Ovšem, v Durbanu byl nedostatek rozptýlení a oni důstojníci

nechtěli zameškati příležitost, která se naskytovala jejich zvědavosti.

Ostatně se všichni ve městě s úzkostlivým zájmem zabývali

událostmi, které souvisely s příchodem zamořené parolodi. Denně

mnoho lidí s dalekohledy hlídalo loď, pátrajíce po projevu života

a vyslovovány byly obavy, vyvázne-li vůbec někdo živ.

A právě dnešního rána vlálo se stožáru postižené parolodi

množství vlajek, barevných látek a balónků, jaké bývají vždy na

parnících světových lodí. Semafor durbanský odpovídal a tak se

vyvinul celý značkový rozhovor.

Důstojníci, kteří se potulovali nečinně po durbanských

kavárnách, snažili se vyřešiti obsah depeší, neboť znali více méně

všichni význam námořních signálů.

Avšak některé z barevných balónků byly malé a na dálku těžko

k rozeznání, proto se důstojníci záhy zřekli té neúspěšné hry.

Když major a poručík se rozhodli vstoupiti do pevnosti, setkali se

zde s množstvím lidí, kteří rovněž přišli, aby se dověděli, co je

nového.

Mysl Durbanských, snadno přístupná vzrušení, byla živě pohnuta

obavami, aby se přístavní správa ze soucitu snad nerozhodla nechati

loď přistáti. Úzkost, ač sobecká, přece pochopitelná, rostla

s představou, že by se hrozná epidemie mohla zavléci i na pevninu

a každý spěchal dověděli se, na čem se správa rozhodla.

U přístavního úřadu, kde se lidé tísnili, major i poručík byli

nuceni se zastavit. V téže chvíli vystoupil z budovy vojín

s prohlášením v ruce.

– Ticho, ticho! volalo se se všech stran.

– Voják četl jakési oznámení, které mělo uklidniti znepokojený

lid.

– Není třeba, prohlašovalo se, aby se někdo obával nebezpečí

nákazy. Byla učiněna přísná a všestranná opatření… Zamořený

parník nežádá ani, aby spojení se zemí bylo navázáno. Signály mají

jediný účel, aby nějaký odvážný a milosrdný lékař byl vyslán

s medikamenty na pomoc postiženým… Nešťastníci oznamují, že

oba lékaři, kteří jsou na lodi, onemocněli. Dožadují se naší lidskosti,

abychom jim poslali pomoc.

Davem proběhlo úzkostlivé zamrazení.

Poslati sérum, poslati lékaře, ano, to je správné. Ajle nepřenese

lékař sémě nákazy na pevninu?

A rozčilené hlasy volaly po odpovědi:

– Jak se rozhodlo velitelství? Co se stane?

Voják, který spravil lid o shora uvedených novinách, pokračoval

v čtení proklamace:

Velitelství se ptá, najde-li se lékař, který by se dobrovolně chtěl

vydat na loď, za podmínky, že učiní vše možné, aby nepřenesl

nákazu na pevninu. Velitelství považuje za svoji povinnost

upozornili, že nebezpečí pro tohoto muže je veliké a že jen ten, kdo

dobrovolně chce čelit smrti, může se nabídnout…

Po tomto pesimistickém prohlášení zavládlo v obecenstvu

úzkostlivé mlčení.

City davu se rozdvojily. Srdcí se zmocnili soucit s ubožáky, kteří

umírali opuštěni, bez pomoci, bez léků, ale mnozí litovali spise

lékaře, který vědomě by se vrhl smrti vstříc, aby ulevil bližnímu.

Byla zde také obava, že tato pomoc nebude dostačující…

A zatím jakýsi muž živé, rozhodné tváře, vystoupil na

prostranství, které se utvořilo mezi vojákem a lidem. Hlasy šeptaly:

– Je to lékař! Chce se obětovat!

Muž vnikl do budovy a dal se vskutku předvésti před zdravotní

komisi.

Pozdravil nenuceně a úsečným, pevným hlasem žádal:

– Pánové, vyslechl jsem právě vaše prohlášení. Jsem ochoten

vypravit se na loď, jsou-li ovšem podmínky jen poněkud přijatelné.

Členové komise zůstali zaraženi. Pravděpodobně doufali, že se

nenajde muž dosti srdnatý, který by se odvážil takového

dobrodružství. A hle, zde je jeden, který se k tomu nabízí.

Nemožno odmítnouti jeho nabídku.

Zbývalo než stanovití přísné podmínky, aby veřejné zdraví

nebylo ohrožováno. Snad potom sám se zřekne.

Komisi, která zasedala od rána, aby přijímala zprávy z lodi,

předsedal starý, dobromyslný muž, který byl znám svou přísností

a otevřeností.

– Doktore, oslovil cizince, víte, že jít taní, znamená jíti na smrt?

– Vím to.

– A že tato oběť vám nepřinese žádných výhod?

– O ano, vědomí vykonané povinnosti…

– Nuže, zde jsou podmínky: dáme vám tři krabice antiseptického

sera. Malý parníček vás dopraví až k lodi a jakmile vystoupíte, vzdálí

se z jejího okruhu. Za čtvrt hodiny potom parníček se znovu přiblíží

k lodi a budete mít dvě, minuty času, abyste nastoupil. Pak vás

dopravíme na pevninu a budete podroben přísné karanténě… Nebo

nevystoupíte z lodi a zůstanete tam tak dlouho, až epidemie bude

nadobro odstraněna, takže byste po svém přistání mohl opět

provozovat své zaměstnání ve městě.

President komise ukončil svou řeč ne bez jakési tajné naděje.

– Chcete přes to prese všechno tam jít?

– Ano, pane. Půjdu a zůstanu tam čtvrt hodiny, jak nařizujete. Mě

vědomí nesnese, abych se nepokusil zachránili lidi, kteří nablízku

mne umírají a kterým bych snad mohl pomočí!

Na to členové komise povstali jako jeden muž.

Chce-li tento člověk chladnokrevně čelit smrti, jen aby přispěl

svým bližním, chce-li se obětovat svému lékařskému povolání, aniž

žádá jaké odměny, jejích povinností je, aby tnu stiskli ruku, aby ho

konečně také povzbudili dobrým slovem.

Dobrých slov se mu dostalo sdostatek.

*

Za hodinu na to odjel lékař za účasti celého města.

Obvyklá opatření byla učiněna.

Přes šaty navlékli mu dva dlouhé bílé kabátce, napuštěné

antiseptickými chemikáliemi, které ho úplně zahalovaly. Přes

manšety těchto bluz, v zápěstí přitažených gumou, přetáhli mu

gumové rukavice.

Tvář měl pokrytu maskou z vaty, kterou ovinuli pruhy gazu.

Sotva že mu ponechali dva otvory pro oči a úzkou štěrbinu ve výši

nosu, aby mohl dýchat, ostatně dosti namáhavé, neboť vzduch

přicházel k němu skrze hustý obal vaty.

Na nábřeží dav vyvolával slávu, jeho nadšení a pohnutí neznalo

mezí.

Konečně po okamžicích, které se zdály věčností, neb všechna

srdce byla sevřena rozčilením, bárka byla spuštěna na moře. Zraky

všech sledovaly její cestu k „British Queen“, která v dálce týčila

svou truchlivou siluetu k nebi.

Za chvíli bárka vyhlížela jako nepatrná tmavá skvrna, od níž se

odrážel maličký bílý bod – onen odvážný milosrdný lékař, cizinec.

*

Jaké byly city tohoto muže, který se odvážil zápasili se smrtí,

ohrožující jeho bližní?

Ah, kdyby se bylo někomu z přítomných podařilo nahlédnouti do

srdce tohoto muže, jak by se podivil!

Po ten čas, co bárka brázdila vlny, přiblizujíc se k „British

Queen“, zachoval nehybný, lhostejný vzhled, a přece jeho oči, zpola

skryté pod obvazy, sálaly tajným vnitřním ohněm! Tento muž, tento

lékař uvažoval:

– Žije-li ještě? Najdu-li ho na palubě? Jen on jediný je schopen

uniknouti! Juve, Juve! Jste mrtev?

Tento muž, tento lékař, jehož hrdinskou odvahu dnes všichni

durbanští obyvatelé hlasitě oslavovali, který, pohrdaje nebezpečím

moru, nebál se navštívit peklo, v které se proměnila skvělá „British

Queen“, to byl Fantomas! Fantomas který se nezalekl hnusného

zločinu: způsobili mor na lodi, aby udržel Juva zajatého, aby ho

upoutal na loď se všech stran odloučenou od světa! Byl to tentýž

muž, který vystopoval Elderse v jeho pracovně v Diamantovém

domě, tentýž, který utýral ubohou Laetitii k smrti, nedosáhnuv však

od ní přiznání, co se stalo s jeho dítětem, s jeho dcerou Helenou, pro

kterou přišel do Natalu a již horoucně miloval, neb bizarní

a nevypočitatelná příroda vložila do srdce tohoto netvora jediný

lidský cit, který však se hlásil panovačně k svému právu: lásku

otcovskou.

*

Bárka se záhy přiblížila k lodi. Námořníci ustrašeni blízkostí

strašné epidemie, pospíchali, aby mohli se co nejdříve vrátit na

pevninu. Bárka přistála u schůdků a ten, kterého považovali za

lékaře, rychle vystoupil. Rychleji ještě byly vysazeny ony tři krabice

sera.

– Za čtvrt hodiny tu budeme! zvolali námořníci, spěšně se

vzdalujíce.

A Fantomas stál sám na palubě lodi „British Queen“, sám tváří

v tvář smrti, blízko těch, kteří umírali jeho vinou…

Neubránil se zachvění!

Skvělá „British Queen“ se zdála býti truchlivým vrakem,

vydaným vlnám na pospas, vrakem, na němž se nedávno událo děsné

drama, neboť na palubě a na chodbách všude ležely, náhodně

roztroušené mrtvoly nešťastníků, ztuhlé v posledních, křečích,

opuštěné, a v rozkladu! Strašlivý zápach otravoval vzduch…

Fantomas jedním pohledem zjistil stav věcí a jejich truchlivý

význam.

– Kdo asi zůstal na živu z těch, kterým neúprosný zákon zabránil

přistáli na pevninu?

Ve svém neobyčejném zaslepení bandita téměř zapomínal, že on

je příčinou té spousty, která ho nyní děsila!

Pomalu se procházel zamořeným parníkem.

K jeho sluchu nedolehl ani ten nejmenší projev života, všude

vládlo hrobové ticho. Smrt se vznášela nad královskou lodí…

– Můj bože, což budu muset prohlédnout celou loď? uvažoval

bandita. Dnes ráno dávali znamení… je tedy ještě někdo na živu!

Musel býčeti ho tedy najít! A pak, kde je Juve? Juva hledám, jen jeho

chci mít!

Okamžiky míjely. Fantomas si náhle vzpomněl, že nesmí zústati

na ďábelské lodi déle než čtvrt hodiny, neb jinak bude nucen zůstali

zde vůbec. Zamrazilo ho.

Volal:

– Juve! Juve!

Jen ozvěna mu odpovídala.

Chvěje se, běžel na chodbu, vedoucí ke kabinám první třídy.

– Žije-li Juve, musí býti tady! Je-li mrtev, pak ho zde najdu

mrtvého!

Fantomas vnikl úzkou chodbou do nitra parníku. Divil se stále

více, že nezpozoroval ani jediné živé bytosti. Proč nemocní, kteří

přece ještě dnes vysílali signály, se neukazují? Kde jsou? A proč se

skrývají?

Vždyť přece vědí, že ten, který přišel k nim, je lékařem!

Měli by běžeti mu vstříc, žádajíce na něm léčivé sérum…

Fantomas opatrně kráčel vpřed…

Cítil, jakoby při každém vdechnutí smrt vnikala mu do těla.

Jakoby každým krokem rostla tíž. která se jako závaží věšela mu ha

nohy, způsobujíc smrtelnou únavu, bráníc mu dosáhnouti můstku,

kde by se dostal na čerstvý vzduch, kudy by mohl navrátit se na

přijíždějící bárku. A po prvé ve svém životě pocítil strach, úžasný

strach! Řekl si, že přecenil své síly…

Přesto však sem tam pootevřel dveře některé z kabin… Ale všude

uviděl jen mrtvoly, promodralé, zkřivené tváře. Smrt, jak se zdálo,

navlékla si stejnokroj hrůzy a bolesti.

Jat hrůzou, počal pobíhá ti rychle a rychleji, volaje stále:

– Juve! Juve!

Náhle se zastavil.

Proti němu kráčeli dva muži.

Jednoho z nich, bíle oděného, nepoznával. Měl na sobě volný,

splývavý plášť a jeho tvář, ovázanou bílými fáči, nebylo vidět. Byl to

snad lékař?

Po jeho boku šel muž. kterého Fantomas znal…

Byl to Juve! Juve sám… nebo jeho duch! Neboť Juve měl tvář

vytřeštěnou, zruměnou, hroznou na pohled!

Fantomas zaražen zpozoroval, že ti dva, kteří šli mu vstříc,

rovněž zůstali státi. Nepochybně i oni byli překvapeni, že zde

potkávají živého člověka…

Ale vtom bandita vykročil jim vstříc.

Pociťoval potřebu uviděli živého lidského tvora, slyšeli lidský

hlas.

– Juve, Juve! křičel opětně.

Ale vtom jeho ruce narazily na nějakou překážku a v těže vteřině

někdo brutálně uchopil ho ze zadu za ramena a strhl zpět.

Něčí koleno opřelo se o jeho záda, někdo mu podrazil nohy, takže

ztratil rovnováhu.

Současně ucítil, jak jeho kotníky byly k sobě svázány silným

lanem a provazy se mu omotávaly kolem zápěstí.

– Na pomóc! volal, nevěda ani, bdí-li či sní, není-li to halucinace!

Záhy ale musel uřvěřiti, že to, co se s ním děje, je skutečností.

Posměvačný hlas Juvův odpověděl na jeho volání:

– Nyní je na vás řada, Fantomasi, abyste se stal zajatcem moru.

Hrome! Měl jste ďábelský nápad, otráviti krysy a zajmouti mě na

zamořené lodi! Nyní však vy jste se stal jeho obětí! Nyní já jsem

vítězem!… Můj milý doktore, vy zůstanete zde. A já, já sám odjedu

v bárce, převlečen do vašich šatů, vydávaje se za vás!

Fantomas neodpověděl.

Jeho energie byla taková, že vůči nebezpečí, které znal, se

vzchopil a nabyl okamžitě své obvyklé chladnokrevnosti.

Mlčky uvažoval…

Juvova slova ho nepolekala. Chápal, že Juve pomýšlí na pomstu.

Ale znal Juva a věděl, že není schopen ničemnosti, zbabělého činu

a proto se neobával následků svého zatčení. Rozhlédl se maně,

hledaje toho druhého, kterého prve spatřil vedle Juva, ale musil se

v této tragické chvíli usmát svému omylu. Na konci chodby bylo

zrcadlo, do kterého prve narazil a v němž viděl Juva i sebe

a v rozčilení sebe v lékařském hávu nepoznal.

Juve, nevšímaje si jeho zadumání, uchopil Fantomase za ramena

a táhl ho s sebou.

– Chápete, není-liž pravda? a zavedl ho do prázdného kabinetu,

kde mu svlékl plást a odejmul masku.

Vidíte, co zamýšlím? Měl jste tenkrát ten ďábelsky nápad,

infikovati loď morem, abych byl zde zdržen pod dozorem zdravotní

komise… Výborně… nyní sám jste upadl do té léčky!

Zajděte zde bídně, nebo se zachraňte, dovedete-li to!

Připomínám, že váš osud je snesitelnější, než byl osud můj. Odstranil

jsem nemocné do druhé třídy. Nemusíte se tedy s nimi setkávat.

Fantomas zbledl leknutím.

– Juve, pravil stísněným hlasem, zemřu-li, nenajdete Fandora!

Při těchto slovech Juve se divoce ušklíbl.

– Žije-li Fandor a je-li v této zemi, pravil, najdu ho bez vaší

pomoci. Kdo ví, nezradil-li jste mě tenkrát, když jste mě sem vyzval

za Fandorem, právě tak, jako jste mě zradil nyní, isolovav mě na

parníku. Snad se nad vámi smiluji, najdu-li Fandora, snad vás potom

přijdu vysvobodit, ač budete-li ještě živ…

*

Za několik okamžiků zpozorovali četní diváci, čekající na břehu

moře, bárku; která se vracela po své návštěvě ze zamořené lodi. Na

palubě stál doktor, z daleka patrný svým dlouhým bílým pláštěm.

XVIII. SLEPÁ…

Nepřetržitě zazníval z chaty monotónní nářek…

Na posteli, kam ji uložili, sténala stará Laetitie.

Zatím co Jupiter, stíhán smečkou lidí, považujících ho za vraha,

prchal co mu síly stačily, k městu, jiný muž, starší, klidnější, ochotný

pomáhali, vnikl do domku a poskytl stařeně první pomoc v jejím

utrpení.

Bylo by nesnadné určili, co to bylo za člověka.

Ani běloch, ani černoch, byl to míšenec, kterým pohrdali jedni

i druzí, boerové i černoši!

Černoši nazývali ho „ohyzdným hnědým černochem“ zatím co

běloši mu říkali prostě „ohyzdný černoch“.

Nebyl to člověk zlý.

Třeba že v minulosti provedl mnohou vraždu a mnoho lidí poslal

na onen svět, událo se to vždy bez zlé vůle, s nejlepšími úmysly na

světě.

Jmenoval se Losthenes a byl felčarem.

Nosil s sebou vždy značné množství léčivých bylinek. Znal

magická zaříkání, která hojila rány a zaháněla bolesti. A ač neměl ani

zdání o lékařské vědě, důvěřoval ‚naprosto svému umění. Ano,

zbožňoval své řemeslo! Chtěl ošetřovati a činil to tak náruživě, jako:

jiní se oddávají honbě, krocení koní a jinými sportům.

Se stejným entusiasmem ošetřoval těžce nemocné, kteří umírali,

i takové, kteří přes jeho lekvary se uzdravili a platil mezi černochy za

člověka velmi zručného. Byl také mezi prvními, kteří se dozvěděli

o strašlivém neštěstí, které stihlo stařenu.

Přiběhl ve spěchu, a nyní počal provádět své praktiky, obvyklé

u všech felčarů světa.

Našel Laetitii naříkající na loži šílenou bolestí.

Krev tekla z jejích strašných ran, které oheň z pušky hrozně

rozerval. V jejích bílých vlasech, na vrásčité tváři byly skvrny

zaschlé krve.

Losthenes pozoroval stařenu nadšeným pohledem!

Jaký to krásný případ! Váhal mezi dvěma prostředky.

Měl jít vyhledati živou ropuchu a přiložili ji na stařeniny oči? Či

měl jednou ranou šavle rozříznouti ve dví kuřátko a jeho teplé

vnitřnosti přiložili na ránu?

Rozhodl se pro obojí.

Na pravé oko dá žábu, na levé kuře.

Nepochyboval ani na chvíli, že tyto prostředky, posíleny

patřičnými kabalistickými zaříkáními, pomohou stařeně.

Za dvorem v kaluži našel snadno ropuchu. – Schoval ji pod

poklop a z kurníku vzal kuře a chystal se je rozpůlili šavlí, kterou

sejmul, se zdi ve velkém sále.

Jeho přípravy ho tak zaměstnaly, že neslyšel kroky příchozího,

který spěšně vstoupil do chaty.

Trhl sebou, uslyšev náhle hlas:

– Halo, ošklivý černochu, co tu děláš?

– Massa Teddy, massa Teddy!

Losthenes nenalezl jiné odpovědi.

Příchod Teddyho uvedl Losthena do nesnází neboť věděl, že

Teddy ho nemá rád.

Teddy dvakrát či třikrát vyhodil ho ze dveří, když chtěl léčit

raněné a nemocné. Teddy, který uměl číst a měl vzdělání, nevěřil

čarodějnictví ani ubohým felčarům-čarodějům.

Co řekne, až uvidí, že Laetitie je polomrtvá] a že Losthenes ji

ošetřuje?

Černoch pohlížel na mladíka prosebnýma očima, očima dítěte,

přistiženého při přestupku. To neušlo Teddymu, který se otázal:

– Co tu děláš?

– Já… ošetřuji.

– Koho?

– Laetitii.

– Laetitii?

– Ano, ona být tuze nemocná…

Výraz hochovy živé a nervosní tváře se okamžitě změnil. Zbledl

a ptal se chvatně:

– Laetitie je nemocna… co jí schází? – Mluv… kde je?

Ale Losthenes nebyl s to podati Teddymut nějaké zprávy.

Polekán, projevil primitivním způsobem svůj údiv. Ukazoval prstem

na Teddyho, šeptal rozčileně:

– Oh, massa, co to nesete? Já se bát…

Teddy měl pod paždí lebku, záhadnou lebku, kterou vynesl

z hadího hnízda… Neměl však chuti k rozhovoru. Zpráva, že Laetitie

je nemocna, ho poděsila.

Chytil Losthena za hrdlo a zatřásl jím v mladistvém vzrušení

mysli.

– Ty ať odtud zmizíš! zvolal. Je-li Laetitie nemocna, stačím sám

na její ošetření, slyšíš, prokletý čarodějníku! Pospěš si! Uvidím-li tě

tu ještě s tvými lekvary, nevím, vyvázneš-li živ!

Losthenes se nebránil.

Vymanil se pohybem z hochova sevření a zmizel co nejrychleji.

Zbaven toho podivína, jehož hloupost byla nebezpečná, Teddy se

vrhl do dveří chaty. Utíkal pokojem, volaje stařenu. Neobdržev

odpovědi, vrazil do její světnice.

Stařena, napolo omdlelá, zůstala nehybna a nekřičela více…

Ale od prahu místnosti Teddy uviděl její strašné rány!

Miloval příliš Laetitii, která ho opatrovala! s mateřským citem

a oddaností, než aby tento strašný pohled ho nevzrušil v hloubi duše.

Upustiv lebku, kterou získal s nebezpečím života, Teddy klesl na

kolena u jejích nohou.

– Ah, matko! zvolal, ubohá maminko! Co se vám stalo?

Běda, Laetitie trpěla tolik, že nemohla ani odpověděti.

Snad pocítila, že někdo je jí nablízku, neb opět zaznělo její

sténání, nepřetržitý, nesrozumitelný nářek agónie.

Teddy se vyděsil. Skloněn nad stařenou, pátral po jediném

paprsku uvědomění v jejím zraku, ale uzřel, že je spálen, zničen…

– Laetitie, Laetitie!

Ale stařena nepřestala sténati.

– Laetitie, slyšíte mě? To Teddy, váš nešťastný Teddy k vám

mluví. Ah, řekněte alespoň, že mě slyšíte!

Na okamžik Teddy se domníval, že Laetitie promluví. Její nářek

pojednou ustal. Teddy uvažoval:

– Ne, ne, není možno, aby zemřela, aniž mě poznala, aniž mi

řekla…

Ale v tom stařena počala opět bědovat. Její staré ruce se

mechanicky zdvíhaly, aby strhly s očí roušku, která se v agónii nad

ní snášela.

Teddy přiskočil k oknu a otevřev je dokořán, volal do ranního

ticha:

– Pomóc… pomóc…!

Avšak nikdo neodpovídal. Teddy si vzpomněl, že před chvílí

viděl tlupu lidí, v jejímž středu byl i Fandor, kterak s pokřikem se

hnala kolem pronásledujíc Jupitera… Kdo byli ti lidé? Teddy si

vzpomínal: bylo to služebnictvo a majitelé tří sousedních farem

i jejich rodiny… Všichni se hnali za Jupiterem. Proč? Teddy neměl

ani tušeni věděl jen, že odešli… Vesnice je tedy opuštěna, nikdo není

doma…

Odstoupil od okna a uchopiv lebku, která se zakutálela, podržel ji

stařeně před spálenýma očima.

– Smiluj se, Laetitie, prosil, smiluj se a řekni mi své tajemství.

Vidíš lebku? Řekni, co znamená? Ty to přece víš, Laetitie?

Namáhavě stařena se pozvedla a vyrazila ze sebe několik

nesrozumitelných slov, načež její hlava dopadla těžce zpět na

podušku.

– Maminko, maminko!… naříkal mladík, vzmuž se a odpověz

přece!

Laetitie sebou pohnula a tentokráte Teddy] porozuměl, co chtěla

říci.

– Nevidím, nevidím nic! Jsem slepá!

Hrůza zaplavila hochovo srdce.

Zde na lůžku umírala žena, která jediná mohla mu odhalili

tajemství jeho původu. Ona jediná mohla mu říci, jak otevříti lebku

a jak rozluštili tajemství, které skrývá. A ona umře a nepromluví!

Je-li slepá, nezbývá, než vzdáti se každé naděje že se Teddy

jedenkráte dozví, kým vlastně je. Její smrt znamená že i on, žijící

člověk, jakoby umřel s ní, neboť její smrt připravuje ho o možnost

rozřešiti záhadu svého života.

Unaven položil lebku na stůl poblíž okna a vrátiv se k loži

stařenině, žebronil:

– Matko, ne, ty nejsi slepá ošetřím tě, budeš zase vidět… řekni,

že mi…

Ale rty umírající se více nepohnuly. Strašlivý čin Fantomasův

měl svůj nevyhnutelný závěr.

S bezprostředností mládí Teddy zapomněl na svoji vlastní ztrátu.

Kleče u lože, držel její ruce ve svých nervosních jemných prstech

a líbaje je, plakal.

Za hodinu na to Laetitie vydechla naposledy, odnášejíc s sebou

na onen svět tajemství Teddyho života.

XIX. TRAGICKÉ JITRO.

– Winifredo! Winifredo!

Tmavou nocí neslo se naléhavé úzkostlivá volání.

– Winifredo!

Po třetí rozlehl se ten hlas pod okny Diamantového domu, kde

bydlela Eldersova dcera sama s otcem a s několika sloužícími, mezi

nimiž scházel černoch Jupiter, o jehož osudu dosud nikdo zde

nevěděl.

Po třetím volání otevřelo se v prvním poschodí okno a graciesní

silueta Winifredina se vyklonila ven.

Její velké oči bloudily, pátrajíce tmou; byla, velmi rozrušena

hlasem volajícího.

Ale kolem bylo ticho.

Zatím však záhadná bytost, která ji volala, objevila ji v okně

a poznovu dívka uslyšela ono volání:

– Winifredo!

Tentokráte Winifreda se všechna zachvěla, neb poznala hlas

Wilsona Draga.

Uslyšela šustot listí pod opatrnými kroky, které se přiblížily a pod

stromem spatřila tmavou postavu důstojníkovu, kterého neuviděla od

onoho nešťastného večera, kdy její otec ho vyhnal z domu.

Hlasem dusícím se pohnutím, Winifreda konečně odpověděla:

– Prchněte, pane, prchněte… nechci, nemohu se s vámi sejít…

Avšak důstojník se dovlékl až k domu, zdálo se, že klopýtá, že se

sotva drží na nohou.

– Winifredo! sténal, jsem raněn, snad smrtelně, musím s vámi

mluvit, dovolte mi to!

Winifreda se bránila přijmouti tuto podivnou schůzku. Avšak

v hlase prosícího bylo tolik úzkosti a smutku, že její odpor

ochaboval. Ještě jednou, vkládaje do své prosby celou svoji duši,

poručík naléhal:

– Winifredo, přijďte!

Nastalo dlouhé, hluboké ticho.

Dívka zmizela od okna.

Sestoupí k svému milenci, nebo zůstane neúprosnou a nechá ho

samotného, aniž mu povolí ten skromný důkaz přízně, o nějž žádá?

Za okamžik bylo slyšet na schodišti uvnitř domu lehké kroky.

Dveře vedoucí z verandy na zahradu se otevřely a Winifreda, která se

na rychto oblékla, objevila se na prahu.

Srdce poručíkovo zalila vděčnost. Klesl k jejím nohoum

a uchopiv ji za ruce, pokrýval je vřelými polibky a slzami.

– Winifredo, Winifredo, koktal zmateně – dík, že jste přišla!

Nevíte, jaké dobrodiní jste mi tím prokázala.

Dívka se jemně vyvinula z objetí milencova, V téže chvíli padl

paprsek měsíce na jeho tvář a Winifreda ucouvla zděšeně.

Bledá tvář důstojníkova byla celá zakrvácená a na čele měl

dlouhou hlubokou trhlinu.

Polekána se vyptávala, co se mu stalo.

Jemu však málo záleželo na jeho ráně. Nežádal si soucitu, žádal

si lásky, toužil ospravedlniti se u ní a zaujmouti opět své místo

v jejím srdci.

– Vy jste mě také obviňovala, Winifredo, vy jste mě považovala

za schopna nízkého, zločinu, vy právě tak, jako váš otec, jako celý

svět. Přisahám, že jste se mýlila a že jsem nevinen! Volám celou

svou minulost lásky, a čestnosti ha pomoc proti tomu hroznému

podezření! Věřte mi, zbožňovaná, stal jsem se obětí neznámých

piklů…

Při těchto slovech, jejichž naléhavý a upřímný přízvuk svědčil o

pravdě, Winifreda váhala setrvati v odporu.

– Co znamená tato rána? tázala se.

Několika slovy vysvětlil jí Wilson Drag, co se přihodilo. Černoch

Jupiter zasadil mu tuto ránu, dříve než se poručík mohl vzpamatovat.

Upadl do bezvědomí, zatím co rozzuřený dav pronásledoval obra.

– Co jste dělal v noci v lese?

– Hledal jsem Jeroma Fandora, odvětil důstojník. Chtěl jsem ho

zabít.

Winifreda se zachvěla.

Zajisté pociťovala v hloubi duše upřímnou, opravdovou lásku

k svému milenci, ale jméno Jeroma Fandora, vyslovené tak

neočekávaně Wilsonem Dragem, vyvolalo vzpomínku na svůdnou

fysiognomii francouzského žurnalisty, s kterým včera trochu

flirtovala. Nepochybně, že její milenec přišel ji proto pokárat? To se

jí znelíbilo. Přála si býti volna, nezávislá ve svém jednání. Její obočí

se zachmuřilo.

Avšak Wilson Drag nezpozoroval této změny, neb netušil, jaké

city vyvolal Jerome Fandor v srdci jeho krásné milenky. Měl

vážnější věci na starosti. Namáhavě, neboť rána velmi ho bolela,

počal jí vysvětlovat:

– Objevil jsem podivné věci a zvláštní léčku, kterou mi nastrojil

tento žurnalista s pomoci malého Teddy.

– Wilsone Dragu, zvolala dívka pohoršena, to není možné.

Mluvíte nesmysly.

– Přisahám, zvolal důstojník, zdvihaje ruku k nebi, jakoby nebe

volal za svědka, že mluvím pravdu. Onen Fandor je netvor! Před

dvěma týdny chtěl jsem ho dát zastřelit jako podezřelého ze žhářství.

Vydával se za blázna a byl jsem tak pošetilý, že jsem uvěřil, když

i Teddy se ho náruživě zastával. Byl dopraven, do blázince, odkud

unikl, patrně s pomocí toho uličníka…

Winifreda omámena poslouchala, aniž úplně pochopila jeho

líčení. Poručík se stále více rozčiloval. Vyprávěje, opřel svoji ubohou

hlavu o její kolena a Winifreda to strpěla, dojata takovou mírou

neštěstí.

Poručík jí vylíčil onu strašnou scénu v Národním klubu, svoje

zatčení a při, která se proti němu vede a skončí patrně jeho

degradací, nepodaří-li se do té doby vypátrati pravdu.

– Vy jste utekl z vězení? tázala se Winifreda.

– Ano, přiznával se poručík temně. Musil jsem!

Winifreda byla dojata. Její srdce ženy krvácelo při pomyšlení, že

její milenec, aby ji uviděl, neváhal zhoršiti ještě své postaveny již tak

dost zlé. Uvěřila mu docela a hněv proti jeho odpůrcům naplnil jí

srdce.

Bude nutno objasniti ten případ.

Byla rozhodnuta, jista sama sebou. Její povinností je zachrániti

milence, i za cenu sebeobvinění, i za cenu přiznám, že je jeho

milenkou. To jí káže povinnost a ona ji splní. Nechť i následky jsou

jakékoliv.

– Wilsone Dragu, máte-li dosti síly, půjdeme ihned, neztrácejíce

ani sekundy, požádati o vysvětlení ty, které obviňujete, nabízela mu.

– Winifredo, zvolal důstojník, s námahou potácivě vstávaje,

s vámi půjdu na konec světa.

Dívka omyla tvář svého milence jemným; batistovým šátkem,

namočeným v kolínské vodě. Pak si položila jeho paži kolem těla

a řekla:

– Pojďme!

Byli tak zaměstnáni jeden druhým, svými obavami a svou láskou,

že nezpozorovali temný stín, který se jim zavěsil na paty a sledoval

je do noci.

*

Ač již byla půlnoc, v chatě staré Laetitie hořelo dosud světlo

a nezastřenými okny bylo vidět vše, co se uvnitř dělo.

Avšak uvnitř bylo ticho. Zdálo se, že obydlí je opuštěno. Hlavní

dveře, vedoucí do zahrady, byly otevřeny.

Winifreda a Wilson Drag zastavili se na prahu, tážíce se v duchu,

co by měli učinit. Vstoupit? Cekat?

Odhodlán, Wilson Drag učinil krok vpřed, přiměv i svoji

milenku, aby vstoupila.

Patrně doufal, že najde Teddyho. Zpozoroval ho opravdu, ale

zvláštní smutná podívaná zadržela jejich kroky.

Hoch ležel u lůžka vzlykaje. Na posteli ležela stará žena,

nehybná, ztuhlá. Wilson a Winifreda pochopili, co se událo. Teddy

oplakával smrt Laetitie!

Po rozčilení, které právě zažili, octli se najednou v klidné

slavnostní atmosféře smrti v tomto skromném venkovském prostředí,

kde každá i ta nejmenší podrobnost připomínala starou tradici, zvyky

starého Natalu, jaký byl dříve, než se ho zmocnila civilisace.

Zdálo se, že v této starodávné světnici nic se nezměnilo od dob

holandského panství. Na stěnách visely staré zbraně, kolorované

fotografie a na starodávném prádelníku ležela bible v černé vazbě

s listy na rozích opotřebovanými. Osvětlení obstarávaly olejové

lampy, rozvěšené u stropů, jejichž mírné a něžné světlo se rozlévalo

po všech místnostech.

Při zvuku kroků Teddy povstal. Pozdravil příchozí a setřel slzy.

Ani sval se nezachvěl v jeho tváři. Pozoroval jednoho po druhém

a pokynutím hlavy poděkoval Winifredě.

– Jste hodná, že jste přišla. Vy víte již…

Nemohl domluviti a ukázal jen rukou na lůžko, kde odpočívaly

smrtelné pozůstatky jeho pěstounky.

Pak se jeho zrak obrátil udiven k poručíkovi:

– Vy též? tázal se, vy jste mohl přijít?

Poručík porozuměl údivu Teddyho, který lépe než kdo jiný věděl

o jeho zatčení.

– Přišel jsem, prohlásil, osvobodil jsem se, poněvadž jsem

poctivý člověk…

Byl to přímý útok. Winifreda se zachvěla. Jaký bude výsledek

očekávaného rozhovoru? Chtěla zakročili, mírniti jejich hněv, když

tu náhle zůstala zaražena, s vytřeštěnýma očima.

V koutě u okna zpozorovala něco neobyčejného, hrozného. Byla

to lebka a dívala se přímo na ni. V černých otvorech očí zdál se

soustředěn jakýsi zlověstný temný život.

Zatím Teddy, v opak proti tomu, co očekávali, odpověděl

soucitným hlasem:

– Můj ubohý příteli… vím, že jste poctivý člověk, že jste

nevinen! Nešťastný Wilsone Dragu!

Zamlčel se, neboť poručík, překvapen touto neočekávanou

odpovědí, vrhl se k němu. Se zaťatými pěstmi a očima sršícíma

blesky, přinutil hocha, aby ucouvnul:

– Bídáku, ničemo, zařval, věděl-li jste, že jsem nevinen, proč jste

mě zbaběle obvinil, proč jste mě dal zatknout, proč jen proč!

Teddy náhle pochopil, že pronesl neopatrné slovo. Ale příliš

rozrušen, než aby mohl uvažovali, odvětil mechanicky:

– Učinil jsem to, protože jsem nemohl prozraditi pravého vinníka,

zloděje Jupiterových peněz.

Wilson Drag neporozuměl.

– Vinníkem, zvolal, jste vy, je Jerome Fandor, váš pomocník, vy

dva jste provedli tu, krádež!

Teddy zbledl.

– Wilsone Dragu, právě tak, jako vy, jsem i já nevinen tou

krádeží. Zlodějem je…

– Kdo? kdo? tázali se současně Wilson i Winifreda.

V tom okamžiku pohlédl Teddy na dívku s hlubokou soustrastí.

– Ale to je nemožné… zakoktal, nemožné, abych to řekl…

Avšak oni oba stáli zde a čekali, až promluví. Teddy nemohl

promluvili, nemohl říci, že zlodějem je Winifredin otec.

Winifreda i Wilson Drag byli nyní přesvědčeni, že Teddy, který

prokazoval onomu záhadnému francouzskému žurnalistovi přátelství

až nepochopitelné, nechce prozraditi, že Fandor je vinníkem, že

Fandor ukradl ty peníze.

Teddy však ani nepomyslel na to, aby obviňoval Fandora a právě

tak nenapadlo ho, že by ho měl hájit. Měl jiné jméno na rtech, jméno

Jana Elderse, ale chránil se je vysloviti.

Wilson Drag, šílený jeho mlčením, ztratil rozvahu a vrhl se na

mladíka. Uchopil ho, v zápěstí a smýkl jím k zemi.

Krev mladíkova vzkypěla. Ah, důstojník se odvažuje vztáhnouti

naň ruku?… Teddy uchopil bičík a švihl Wilsona Draga přes tvář.

Wilson zařval hlasitě hněvem, pohrdáním a bolestí. Setřásl ruce

Winifredy, která se snažila ho upokojit.

– Bandito, ničemo… bezejmenný tuláku… dítě černocha

a služky!

To byla nejtěžší rána, která Teddyho zasáhla. Věděl, že zlí

jazykové o něm vypráví, podezírají dětinské přátelství ubohého

černocha a staré Laetitie, podkládajíce mu určité ohavné důvody.

Věděl, že je mnohými považován za plod takového spojení!

Jeho aristokratická krev se vzbouřila. – V paroxysmu hněvu

vytáhl revolver.

– Odproste, odproste na kolenou, nařizoval, nebo vás zastřelím

jako psa!

Nedomluvil. Byl-li šílený zlostí, byl i Wilson Drag omámený

tímto pocitem. Neměli zbraně, ale nezalekl se. Rozhlédl se, hledaje

mechanicky, čeho by se uchopil. Jeho ruce se dotkly nějakého

těžkého, hlazeného předmětu. Winifreda zpozorujíc tento pohyb,

vykřikla hrůzou. Wilson Drag zmocnil se lebky a jeho prsty zachytily

se sevřených zubů sanice. Zatím Teddy se vzpamatoval. Odložil

revolver, nemoha jej použiti proti bezbrannému protivníku. Tu však

také on uviděl Wilsonovo gesto.

– Nedotýkejte se toho! zvolal. Jeho hlas přecházel v naléhavou

prosbu.

Wilson Drag uposlechl, ale nedobrovolně.

V té chvíli, kdy se zmocnil lebky, rozevřely se zuby příšerného

kostlivce, a Wilsonovy prsty vnikly dovnitř, načež se čelisti, patrně

účinkem skrytého pružného pera zase stiskly. Důstojník vykřikl

bolestí a odhodil lebku daleko od sebe. Učinil několik malátných

kroků jakoby omámen a náhle se zřítil k zemi, beze slova vzdechu,

jeho oči se otočily v strašlivé křeči a tvář mu zmodrala.

Winifreda bez sebe leknutím a hrůzou, zhroutila se k němu.

Snažila se pozdvihnout jeho hlavu, vdechnout polibkem na fialové

rty, teplo svého života. Teddy k ní přiskočil.

– Nepřibližujte se, pravil poděšen, Wilson je otráven!

Po této zprávě Winifreda omdlela.

*

Za okamžik se vzpamatovala. Rozhlédla se kolem: co se stalo

zatím, co byla v bezvědomí? Wilson neležel více u jejích nohou.

Kolem bylo ticho, svítalo, a otevřenými okny vanul sem svěží ranní

vzduch, přinášeje něžné zvuky zvonků stád, hnaných na pastvu.

Vstoupil Teddy, a pozdvihnuv dívku, vyvedl ji z domu. Na dvoře

stála koleska, uvnitř na pokrývkách ležel nehybně její milenec.

– Winifredo, naléhal Teddy, tento hodný člověk doveze Wilsona

do města do nemocnice. Chcete ho doprovodit, Winifredo? Učiníte

to, i když se tím kompromitujete, že ano!

Dívka se hrdě vztýčila:

– Wilson je mým milencem, zvolala, a půjdu s ním třeba i na

smrt.

Ale žije-li, či ne. dodala výhružně, my dva Teddy, se ještě

setkáme, to vám přisahám, bídný, nestvůrný vrahu!

Teddy pokrčil rameny:

– O tom si ještě pohovoříme, pravil klidně, ale nyní spěchejte.

Nezavinil jsem Wilsonovo neštěstí, vím jen, že je otráven, neb znám

ty příznaky… Spěchejte, rychlá pomoc může ho snad zachránili.

Koleska se pohnula, Winifreda usedla vedle, svého milence

a chtěla opříti jeho hlavu o svá kolena.

– Probůh, nelíbejte ho! zvolal Teddy. Nevede to k ničemu

a mohla byste se otráviti!

Dívka vrhla pohrdlivý pohled na Teddyho, který se skloněnou

hlavou a sehnutými rameny, vyčerpán utrpením uplynulé noci, vracel

se do chaty k lůžku stařenině.

Zde ho očekávalo nové tragické překvapení. Vražedná lebka,

která otrávila poručíka Draga, zmizela!

Kdo asi vstoupil v jeho nepřítomnosti?

Kdo mohl, kdo se odvážil?

Mlčky, bez hnutí stál Teddy uprostřed světnice.

XX. FALEŠNÝ LÉKAŘ.

Když z přímořního velitelství zpozorovali bárku, veslující

k břehu a na ní lékaře, který se vracel ze zamořené lodi, očekávali ho

s živým a opatrným enthusiasmem.

Obecenstvo, čekající na břehu, sledovalo s nadšením, ale

z patřičné dálky přistání lékařovo. Ozvaly se výkřiky souhlasu

a uznání, někteří mávali klobouky, jiní aplaudovali, neb tento muž

zasloužil si uznání!

Nikdo však nepomýšlel na to, stisknouti mu ruku, neb by bylo

zbytečné vydávati se v nebezpečí nákazy, kterou doktor mohl tak

snadno přenesti. Úzkost tato mohla by se zdát malichernou, kdyby

nešlo o nemoc tak hroznou a tak nakažlivou! Sami členové zdravotní

komise se rozhodli, že nepůjdou na nábřeží přivítati odvážného

lékaře. Vystaviti se nebezpečí a tím ohroziti i ostatní lid, s nímž stále

přicházejí do styku, bylo by zločinem! Rozhodli se tedy vyhnouti se

jakémukoliv projevu a městský úřad jim to schvaloval.

Ani důstojníci a generálové, členové koloniální rady, nepomýšleli

na to, přijmouti osobně vracejícího se hrdinu, ač by to bylo bývalo

jejich povinností. A tak se zdálo, že vůbec nikdo nezůstane

v přístavu!

Tu nemocniční lékař, šedesátiletý stařec, rozhodl se zachrániti

situaci. Byl to skvělý praktik, který s úspěchem léčil nemocné, avšak

bez znalostí moderních theorií. Jmenoval se Harbrock.

Sotvaže se dnes probudil, dověděl se, pozdě již, o událostech

dnešního rána a litoval tuze, že nemohl sám vydali se na loď na

pomoc postiženým.

Dnes při přednášce řekl svým asistentům:

– Škoda, pánové, že jsme o tom nevěděli. Byli bychom dokázali

lidu, že se nezalekneme žádné epidemie.

Kolem profesora asistenti se usmívali s diskrétním souhlasem.

Mladí lékaři usuzovali, že nebude na škodu projevili hrdinské city

nyní, kdy již není možno je dokazovati.

Doktor Harbrock uvažoval však, jak nejlépe by oslavil čin svého

neznámého kolegy. Dozvěděv se od dozorce, kterého poslal hlídali

návrat parníčku, že bárka se vrací, prohlásil k svým mladým

asistentům:

– Pánové! Nyní je na nás, abychom mu připravili vhodné

přivítání. Doufám, že vy všichni zúčastníte se přijetí, které mu chci

uchystati v salonech naší drahé nemocnice!

Lékaři nesměli přiznati se k svému zděšení. Pohledem se mezi

sebou dorozuměli, že se vyhnou všichni bezprostřední blízkosti

muže, přicházejícího ze zamořené lodi a pak následovali Dr.

Harbrocka.

Zatím co se v Durbanu takto chystali k přijetí lékaře, někteří se

sobeckou opatrností a pošetilou hrůzou a Dr. Harbrock

s nepochopitelnou bezstarostností, na palubě bárky se odehrával

rychlý, úzkostlivý proces.

Juve očekával přistání s rostoucím nepokojem a s hroznou

obavou.

Uvažoval:

– Co se stane, až se octnu na pevnině? Dnes ráno, když jsem

viděl blížili se bárku, uhodl jsem bez nesnází, že je to Fantomas,

který se chce přesvědčiti, jsem-li živ či mrtev. Snadné bylo též

nastoupili na jeho místo, neb pokud mám na sobě tento plášť

a obvazy nikdo nemůže tušit, že muž, který opustil nábřeží a ten,

který se vrací, není jedna a tatáž osoba. Ale později, až mě uvidí, což

poznají-li záměnu? Co se stane, až pochopí, že ten kterého

považovali za lékaře, zůstal na lodi a na místě něho že přistál jeden

z cestujících! Co se mnou učiní? Lid bude tak polekán, že je v stavu

mě otráviti.

Jeho nervy byly napjaty. Zdálky nepoznal, že je očekáván když

však se bárka přiblížila k břehu, uviděl, že nábřeží se černá davy,

uslyšel volání slávy a potlesk a jeho úzkost se stupňovala.

Opustil parník „British Queen“ ne proto, aby se zachránil ale aby

našel a snad z těžké situace vysvobodil svého přítele Fandora.

Proto také podnikl tuto cestu. Fantomas mu slíbil pomoci, ale

zradil ho.

Což nevylákal-li ho do Natalu, jen aby se ho snadněji zde zbavil?

A co učinil s Fandorem?

Vše to a mnoho podobného šlo bleskurychle Juvovou hlavou,

zatím co loď se blížila k přístavu.

Jediné, z čeho se těšil, bylo pomyšlení, že se zbavil přítomnosti

banditovy, neb, poznav jeho proradnost, nespoléhal více na jeho

pomoc a naopak obával se spíše zrady.

Zatím co Juve takto uvažoval, loďka přistála. Její náraz probudil

Juva z jeho melancholických úvah.

Když se chystal vystoupit po schodišti, vedoucím na nábřeží,

uviděl černě oděného dekorovaného starého pána, který se skláněl

dolů přes zábradlí a nadšeně mu kynul vstříc.

– Doktore, doktore. volal, zde je lékař, který chce býti prvním,

jenž vám stiskne pravici. Neznáme se ještě, jsem profesor Harbrock,

ředitel všeobecné nemocnice v Durbanu. Tito páni jsou moji asistenti

a přišli jsme tlumočit vám svoje sympatie a svůj obdiv!

Juve se ukláněl dojat, však ještě více znepokojen.

– Však jim co nejdříve přestanu býti sympatickým a nebudou míti

vůbec žádný obdiv pro mne! Čertova maska! Kdybych ji tak mohl

podržet!

Doktor Harbrock však hovořil dále:

– Doktore, drahý kolego, doufám, že neodmítnete pozvání

a půjdete s námi ke mně? Najdete tam vše, čeho potřebujete

k desinfekci, abyste mohl konečně odložiti ten plášť a masku a pak

doufám, že neodmítnete sklenku šampaňského u našeho skromného

stolu.

Juve se rychle rozhodl. Bylo nezbytné, aby se odvážil tohoto

dobrodružství. Doktor Harbrock měl sympatickou, důvěryhodnou

tvář…

– Přijímám z celého srdce, pravil. Toužím opravdu zbavit se

tohoto oděvu.

– Tedy ujednáno!

Doktor Harbrock byl dobrý člověk. Zatím co ostatní lékaři, jeho

osobní štáb, zůstávali opatrně stranou, on uchopil Juva důvěrně pod

paždí a vedl si ho do nemocnice.

– Ve třech minutách jsme na místě, pravil.

A se zájmem odborníka dodal:

– Nebude vás to snad obtěžovat prohlédnout si naši nemocnici?

Mám tam několik zajímavých případů a rád uslyším, co o tom

soudíte.

Juve nebyl nijak nadšen touto proposicí.

– Jen aby mě nezapletli do medicínských debat! V tom se ani

trochu nevyznám!

Auto, v němž oba lékaři seděli, vjelo do nemocničního dvora.

– Dovedu vás, kolego, do sálu, kde byste ihned mohl provésti

desinfekci. Kterému desinfekčnímu prostředku dáváte přednost?

Máte nějakou speciální teorii o moru?

– Hm! hm! odkašlával si Juve, aby získal čas k uvažování.

Obávám se, že vás moje názory poněkud překvapí!

– Pročpak? Pročpak?

Juve pojal odvážný plán, kterak se vysvobodit z nebezpečného

postavení.

– Já jsem totiž studoval mor dlouhý čas a dospěl jsem k novým

netušeným závěrům, takže…

– Opravdu?

– Ano, je to tak! Čeho vy byste, profesore, použil k desinfekci?

Profesor neváhal.

– Znám jen jeden dobrý desinfekční materiál: sublimát. Vykoupal

bych se v sublimátu, pokropil bych se jím a holil bych se také

sublimátovým mýdlem.

– Výborně! prohlásil Juve, spokojen, že se mu konečně dostalo

poučení. Začnu opravdu tímto způsobem. Víte však, co potom

učiním?

– Nevím, na mou věru…

– Nuže, poleji se kolínskou vodou!

Profesor Harbrock tvářil se překvapeně.

– Kolínskou vodou? opakoval. Co to má být? Jaký účinek

očekáváte od kolínské vody? No tohle! Přiznávám se, že mě

překvapujete?

– Rád věřím! pomyslil si Juve, který ovšem vykládal, co ho

náhodou napadlo, jen aby svoji osobnost obestřel záhadou. Hlasitě

dodal:

– Drahý kolego, to vám ještě vysvětlím! Kolínská voda je

výtečná proti morovým bacilům!

Profesor Harbrock se neodvážil odporovat. Snad byl tento lékař,

který se nebál moru, zkušeným morovým specialistou a snad objevil

opravdu něco nového?

Ať je tomu jakkoli, zasloužil uznání!

Doktor Harbrock nechal svého kolegu, aby svlékl masku a šaty,

a s roztomilým gestem nabídl mu své vlastní prádlo a šaty. Výborný,

ten muž opustil pak laboratoř, aby obstaral Juvovi teplou koupel

a dostatečné množství kolínské vody.

Juve si pospíšil.

Řekl, že nejlepším prostředkem je sublimát, dobrá, použijeme

tedy sublimátu! A co se týče kolínské vody, doufám, že mi neuškodí,

když se v ní vykoupám?

*

Za čtvrt hodiny Juve svěží a čilý opustil koupelnu.

– A teď nastane ta chvíle, kdy to propukne! pravil k sobě. Jakmile

budu převlečen, můj hostitel nebo někdo z jeho okolí pozná, že to

není tentýž člověk, kterého znají. Ostatně, co se tam vlastně děje?

Před chvílí ještě Dr. Harbrock a celý jeho kruh se točili stále kolem

Juva zahrnujíce ho pozorností, ale od té chvíle, kdy vstoupil do

koupelny, jakoby na něho zapomněli, nikdo se neukazuje. Co to

znamená? Což jestli vypátrali zatím jeho tajemství? Až odtud vyjde,

nepadne-li přímo do rukou policie?

Odhodlaně otevřel jakési dveře, vedoucí někam na chodbu.

Všude bylo prázdno. Kam se všichni poděli?

Vtom něčí zvolání způsobilo, že sebou trhl

– Doktore, drahý kolego!…

Otočiv se policista spatřil ředitele nemocnice profesora

Harbrocka.

Měl nyní na sobě svůj bílý pracovní plášť a čapku s páskou na

rozdíl od svých podřízených, kteří měli čapky bez pásky.

– Můj drahý hostiteli? odvětil Juve, usmívaje se, zatím co si

v duchu říkal: Jeden, dva, tří… teď bude volat: podvodníku!

Avšak profesor Harbrock nejevil žádného překvapení.

– Doktore, pravil, omluvte mě že jsem se vám nemohl věnovat.

Představte si, přinesli mi sem právě raněného, který potřebuje

okamžitého ošetření. Pojďte nám pomoci. Jsem; přesvědčen, že vaše

výtečná rada…

– U sta hromů, což tomu nebude nikdy konec? Teď budu ještě

nucen namluviti tomu dobrákovi nějaké nesmysle! Proč jen jsem

neřekl, že mluvím pouze čínsky!

Avšak bylo nutno odpovědít a Juve tedy odpovídal:

– Raněného, doktore? Ach, škoda, že nejsem! chirurgem, jsem

praktickým lékařem. Jaký je to případ?

– Je to případ, který spadá spíš do medicíny, než do chirurgie,

drahý kolego. Jde o mladého důstojníka, kterého mi sem přinesli

otráveného, polomrtvého, celého již promodralého…

Tyto zprávy Juva neuklidnily.

– Co teď? co teď? uvažoval stále: Otrava se, myslím, léčí

protijedem. Jaké jsou to protijedy? Myslím, že vypadám jaksi

hloupě.

– Cím se ten důstojník otrávil? tázal se nahlas. I

Doktor Harbrock, odpovídaje, táhl rychlá Juva s sebou.

– Ah, to právě nevím! On blouzní a jeho společnice vypráví

nesouvislé řeči, jako by byl pokousán… pokousán lebkou!

– Lebkou?

– Ano, a v zápětí prý tak zmodral! Je to historie trochu

fantastická!

Tentokráte Juve neodpověděl. Slova, která právě zaslechl dotkla

se jeho policejního sluchu a vzala ihned na sebe výjimečnou tvářnost.

Člověk byl uštknut lebkou a v zápětí zmodral! Co to znamenalo?

A bezděky, ač to byla zřejmě věc nepravděpodobná. zcela

nemyslitelná, počal uvažoval téměř mechanicky:

– Fantomas byl zde před krátkým časem, byl volný, nestřežený.

A nyní, sotvaže jsem přistál na pevninu, slyším vyprávěti o neštěstí,

snad zločinu, záhadném a tragickém… Neznamená-li to, že je nějaká

souvislost mezi jeho příchodem a onou událostí?

Vtom již vkročil, veden doktorem Harbrockem, do velikého

nízkého sálu, kde na lůžku ležel nešťastný Wilson Drag v deliriu.

Kolem něho stáli bezradně nemocniční asistenti.

Na vteřinu Juve zkoumal tváře celého shromáždění. Pozná někdo

z nich jeho podvod? Ach ne! Všichni byli příliš zaujati pacientem,

než aby si všímali čehokoliv jiného.

Juve se uklidnil. Kdyby byl tušil, že nikdo zde Fantomase nezná,

byl by si ušetřil mnohou starost!

Zatím doktor Harbrock se přiblížil k raněnému a volal k sobě

Juva.

– Soudím, že jde o neznámý toxin… symptomy jsou zcela

neobvyklé! Mám chuť použít dávidla… co soudíte o tom?

Juve nesoudil vůbec, a neodvažoval se něco radit, nechtěje

převzíti odpovědnost. Odkašlal si a tázal se:

– Byl někdo svědkem té otravy?

– Ano, ano, odvětil živě dr. Harbrock. Dobře že jste si vzpomněl.

Snažte se výzvěde ti něco od té mladé ženy! Poslal jsem ji do

zahrady, tam ji najdete.

Juve nečekal, až bude vyzvání opakováno. Byl nadšen, že může

opustili tuto síň, kde každá sebe menší nehoda mohla mít proň

dalekosáhlé následky. Mimo to byl šťasten, že může se jít informovat

o tomto podivném otrávení…

Za několik okamžiků našel Winii, která pomatena tím neštěstím,

vyprávěla mu páté přes deváté, konečně však přece pověděla mu

podrobnosti velmi zajímavé…

Juve naslouchal nesouvislé historii o Wilsonu Dragovi,

nevinném, a považovaném za zloděje, pronásledovaném mladíkem

jménem Teddy, uštknutém lebkou, která, opět, byla v chatě onoho

mladíka, historii o Wilsonu Dragovi, který se zdál být i obětí

nepochopitelných machinací. Juve nedovedl se zdržet, aby si potichu

nezabručel:

– Fantomas! Jistě že Fantomas je za tím vším! Ah, myslím, že

jsem opět na stopě novým rozčilujícím záhadám!

Juve chtěl pokračovat ve výslechu, byl však přerušen jedním

z asistentů, vyslaným panem Harbrockem.

– Nemocnému se daří lépe, hlásil mladý lékař, přeje si vás vidět,

slečno!

Juve nabídl Winii rámě. Jeho zvědavost byla tak veliká, že

zapomněl na všechnu opatrnost.

XXI. V ZAJETÍ STROJŮ.

Hlava mrtvého zmizela!

Někdo byl svědkem tragických událostí, které následovaly po

smrti Laetitiině onoho pochmurného rána.

Zatím co poručík Drag byl péčí Teddyho dopravován na vozík

tažený voly, který náhodou jel cestou kolem vesnice, zůstala chýše

na chvíli opuštěná. Této chvíle využil cizí muž, zahalený v dlouhý

španělský plášť a s tváří zacloněnou vysoko vyhrnutým límcem.

Dlouho již sledoval tento muž Winifralu a Wilsona Draga. Tlumě

zvuk kroků, byl jim v patách od té chvíle, kdy opustili zahradu

Diamantového domu. Tak přišel za nimi až k chatě Laetitiině.

Opatrně skryl se za skupinou stromů, odkud sledoval rozepři

mezi Teddym a důstojníkem, která pro posledního tak špatně

skončila.

Patrně čekal jen na vhodnou chvíli, aby mohl vstoupit

nepozorovaně a chvíle ta nadešla, když tyto tři živé bytosti, které

vyřizovaly si svoji při v přítomnosti mrtvé ženy, opustily chatu.

V tom okamžiku vplížil se dovnitř a nevšímaje si mrtvé, která

všechna bílá odpočívala na lůžku, uchopil lebku, s divokým

úšklebkem skryl ji pod pláštěm a zmizel ve tmě noci.

Když Teddy se vrátil do světnice, nenašel zde více předmět, pro

který nasadil svůj život.

Muž, který ho oloupil, nebyl nikdo jiný než Jan Elders,

diamantový král!

*

– Dobře… výborně… čím dál, tím lépe… tohle mi značně

pomůže v mém pátrání!

Jerome Fandor hovořil takto sám k sobě, bloudě rozsáhlými

ateliery Diamantového Města.

Bylo nedělní odpoledne a brusírna diamantů byla úplně opuštěna.

Od sobotního večera až do pondělí ráno dílny, podobající se po šest

dní velkému bzučícímu úlu, byly nyní úplně tichy a liduprázdny.

Jerome Fandor, jemuž potřeba přijít věcem na kloub stala se

vášní, po ukrutném zavraždění Jupiterově přesvědčen více než kdy

dosud, že existence Eldersova skrývá v sobě nějaké podezřelé

tajemství, rozhodl se vystopovati jeho soukromý život, aby se

dopátral té záhady.

Od té doby, co opustil Eldersovu brusírnu, neměl jiné myšlenky,

než aby se tam opět vrátil a pečlivě prostudoval všechny podrobnosti.

Po svém vystoupení v Národním klubu byl však příliš znám ve

veřejných kruzích a nemohl zaujmouti své bývalé místo dělníka, aniž

vzbudil nepříjemnou pozornost. Nebylo by mu ostatně posloužilo

zaměstnání, při němž by jeho jednání podléhalo stálému dozoru.

Chtěl si důkladně a zcela nerušeně prohlédnouti především brusírnu,

kterou znal jen málo. Odvážný jako vždy, řekl si že nejlépe by se mu

k tomu hodila neděle, kdy místnosti jsou veškerým personálem

opuštěny.

Přeskočil tedy zeď a vstoupil bez rozpaků oknem dovnitř.

Nyní byla již jedna hodina odpoledne, ale Jerome Fandor

nezpozoroval, jak čas utíká, ač zde byl již od časného rána.

Ohromné ateliery s celou železnou osadou strojů vyžadovaly

k zběžnému prohlédnutí několika hodin času. A zkoumání Jeroma

Fandora bylo choulostivé, složité a velmi přesné.

Když se žurnalista octl konečně v poslední: místnosti brusírny,

z níž vycházely krystaly diamantů již vybroušené a připravené

k prodeji, usedl na stolici a složiv hlavu do rukou, jal se nahlas

přemýšlet.

– Nuže, tentokráte věc je jasná! Ten Jan Elders je zločinec,

mazaný podvodník. Je v tom dobře honěný a jeho „nálezy“ zdají se

mi víc než pochybné.

Neboť vskutku Fandor dnes objevil zajímavé věci:

Země, kterou házeli do sít, vydávala opravdu občas značné

množství diamantů. Ale ač Fandor nebyl zběhlý v té věci, přece si

uvědomil, že tyto diamanty neměly obvyklého vzhledu surových

kamenů, jak se vyskytují v přírodě. Sotvaže byly zbaveny slabé

vrstvy hlíny, která je obalovala, objevily se čisté, jako by broušené,

předem zpracované.

Vypadalo to, jakoby tato země vydávala spíše diamanty ztracené,

než surové, panenské kameny.

Tento objev podivně vzrušil Fandora, který za svým pátráním

dospěl do budov, kde personál zvlášť k tomu vybraný prováděl

broušení diamantů.

Zkoumaje stroje a nářadí, potřebné k broušení, Fandor musil

doznat, že tohoto zařízení rozhodně nemohlo býti používáno

k předstíranému účelu.

– Celý tento mechanismus je zde jen pro kočku a v této brusírně,

konstruované podlé amsterodamského typu, jak říkají, nebrousí sel

vůbec nic. Jaký je pak ale účel celé té komedie?

Vzpomněl si, že se v Natalu dosud nikde nevyskytla ložiska

diamantová; nachází se zde zlato, platina, stříbro, ale ne tyto

drahokamy. Jak tedy se to stalo, že se náhle v blízkosti Durbanu

objevil takový nikým netušený poklad?

– Zavání to čertovinou, o tom nelze pochybovat! uvažoval

Fandor.

V rozčilení přecházel sem tam mezi stroji, kolem ohromných

železných tlouků a automatických nebozezů, které před jeho očima

defilovaly jako armáda v den parády.

– Hrome! Už to mám… zvolal. Je to jasné jako den!

Uvažoval:

– Zloději diamantů, když se jim podaří větší lup, těžko by udali

ukradené drahokamy za patřičnou sumu, aniž se vydali v nebezpečí

prozrazení. A přechovávači platí špatně za kradené zboží. Tak se

může stát, že takový, tvor, jako je Jan Elders, připadne na myšlenku,

rozhlásí ti, že objevil diamantová ložiska… A pak jde věc svou

cestou. Jeho pomocníci přinesou mu ukradené kameny, on je vhodí

do země a dá je objevili svými dělníky. Pak je dopraví do brusírny,

kde, jak říká, se brousí a tak tyto diamanty mají svůj nový původ,

jejich minulost je zahlazena a nic není snadnějšího, nežli dát je do

prodeje, zcela reelně, počestně, co diamanty nalezené a vybroušené

v brusírnách durbanských!

Fandor si mnul ruce nad tímto odhalením!

Tak jeho pobyt v Durbanu nezůstane bez užitku; v jeho mozku se

náhle vyjasnilo a on pochopil celou tu skvělou a přece tak prostou

organisaci Eldersova podniku!

Odtud nebylo daleko k představě, že tento zlosyn je v čele celé

bandy podvodníků, jejíž nejlepším číslem je patrně onen agent

Ribonard, který měl nepochybnou podobnost s jakýmsi Riboneau,

odsouzeným kdysi versaillským soudním dvorem k nuceným

pracem.

A přece se Fandor zachvěl při tom pomyšlení! Takový

machiavelský plán byl jistě hoden Fantomase!

Což byl-li Jan Elders Fantomasem?

Fandor musil si přiznali, že nikoli, podle různých podrobností,

které mu neušly.

Avšak Jan Elders mohl býti pomocníkem nepostižitelného

zločince!

Což nepřiznával Fantomas, že pochází z Transvaalu?

A pak, vždyť to byl Fantomas, který i Fandora poslal a záhadným

způsobem snad i doprovázel sem, do jižní Afriky!

Tato všechna fakta dohromady napomáhala k vykonstruování

důkazů podezřelé a zároveň úžasné povahy Eldersových operací.

A co znamenala Eldersovi ona záhadná lebka, kterou chtěl stůj co

stůj podržeti pro sebe, vyrvali ji z rukou Teddyho?

Fandorovi nezbyl čas o tom přemýšleti. Zaslechl hluk. Nechtěje

se dát překvapili v tomto! prostředí, kde neměl vlastně veřejně co

pohledávat rozhodl se nejdříve, že zmizí. Pak! poznal Eldersův hlas,

který sem vnikal větracími okénky otevřenými v zasunovacích

dveřích, které dělily sousední dílnu od místnosti, v níž byl Fandor.

– Dobře tak, řekl si, Jan Elders přichází mi vhod. Zůstanu, neboť

mě bude zajímat, co mi odpoví na mé otázky!

Žurnalista, pln odvahy a odhodlání, popošel vstříc přicházejícím,

když tu náhle se zarazil, změniv své předsevzetí. V jeho očích se

objevil starostlivý výraz.

Zaslechl hluk mnoha kroků.

Elders nebyl tedy sám, byl patrně ve společnosti lidí, si nimiž se

Fandor nechtěl zde setkali. Hovořil s nimi:

– Ano, pánové, ano, pane strážmistře, vím jistě, že náš chlapík se

tu někde skryl… Viděli jste ho právě tak dobře, jako já, že vnikl do

mých dílen. Co tu hledá?

– Ale ovšem, že přišel ukrášli vaše diamanty! odpovídal mohutný

hlas muže, kterého Fandor neznal. Rozeznával jen uctivý přízvuk

v tomto hlase.

– O tom nelze pochybovat, odpovídal Elders. Ale mimo to chce

se Jerome Fandor ukryti před pátráním úřadů. Ví o obvinění, která

jsou naň vznesena a zná jistě přísné zákony naší země.

– Tak vida, uvažoval Fandor, co k čertu jsem měl vlastně

spáchati? Opravdu nebyla to šťastná chvíle, která mě přivedla do této

prokleté země, kde největší vymoženosti civilisace sousedí

s nejpodivnější divočinou!

Avšak jeho zvědavost měla býti brzy ukojena.

– Ten Jerome Fandor, slyšel hovořiti dále Elderse, je nejen

zlodějem, ale i zlosynem nejhoršího druhu. Byl viděn mezi

pronásledovately nešťastného Jupitera a byl jeden z nejzuřivějších.

Vím sice, že smrt negra nemá toho významu, jako smrt bělocha, ale

Jupiter nebyl obyčejným černochem a krev, která včera v divadle

byla prolita s takovou krutostí, volá o pomstu. Vy víte ostatně,

pánové, že guvernér vydal nařízení, abyste se zmocnili

Fandora živého nebo mrtvého… jsou to vlastní slova sira Houstona.

Živého nebo mrtvého, neváhejte tedy a zpozorujete-li ho… Nedbal

bych soucitu, pánové, a kdybych byl na vašem místě, neměl bych

vůbec skrupulí, mám-li zastřelili toho netvora, kde ho dopadnu.

Tak štval Elders a Fandor naslouchaje, hryzl se do rtů. Zaslechl

cvaknutí revolveru, který byl nabíjen.

– To vypadá čím dál tím lépe, pomyslil si. Musím zmizet, než mě

tu najdou! Spravedlnost v Natalu je jaksi tuze energická a lépe bude

vyhnouti se těm chlapům, než podávali vysvětlení před hlavněmi

revolverů.

Žurnalista přelétl očima místnost, kde byl. Zdálo se, že má jen

jeden východ a toho nemohl použiti, neb vedl přímo do rukou jeho

pronásledovatelů. Instinktivně utekl do druhého konce atelieru.

Zpozoroval jakousi rukověť.

– Ach, výborně, to je východ! zvolal a stiskl kliku. Tu však

zazněl místností podivný praskot! Ne, to nebyla klika ode dveří, byl

to knoflík elektrického akumulátoru, který rozsvítil všechny

elektrické lampy.

Ač byl bílý den, obloukovky zářily o slepujícím světlem, což

ovšem nemohlo zůstati nepozorováno. K Fandorovi dolehly výkřiky

překvapení, uniknuvší rtům jeho pronásledovatelů.

Kdyby byl je chtěl upozorniti na sebe, vykřiknout, že je zde,

nebyl by mohl jednati jinak.

– U sta hromů! zaklel, to jsem si dal! Ve dvou vteřinách mě mají!

Instinktivně vztáhl ruku po akumulátoru, aby zhasl, ale rukávem

svého kabátu zavadil o sousední rukověť, a v téže chvíli dílna se

naplnila ohlušujícím lomozem!

Elektrické stroje se daly do pohybu! Robustní brusy započaly

svou práci, elektrické šrouby zavrtávaly se do neviditelných

diamantů, široké řemeny syčíce prorážely vzduch.

– Tentokráte jsem ztracen! resignoval Fandor.

Dveře se otevřely a dovnitř vrazilo několik temných stínů, které

se sem tlačily jejich úzkým otvorem. Současně uslyšel Fandor

zvolání, hlasité zvolání všech policajtů světa:

– Ruce vzhůru!

Ruce vzhůru! Fandor znal tato slova, která i on sám často pronesl

při zatýkání banditů. Ruce vzhůru, to znamenalo nemožnost chopiti

se zbraně, to znamenalo, že každý z jeho pohybů je přesně patrný, že

je vydán na milost a nemilost.

Resignovaně zdvihl ruce, očekávaje svůj osud, když tu náhle jeho

prsty, vztažené nad hlavou, dotkly se nějakého ostrého, jim

unikajícího předmětu… Instinktivně pohlédl vzhůru a spatřil široký

řemen transmise, který svojí neopatrností uvedl prve do pohybu.

Řemen, opouštěje brus, stoupal vzhůru, procházel stropem

a mizel někde, neznámo kde. Ve stropě byl patrný široký otvor

kolem transmise. Mžiknutím vteřiny Fandor pochopil!… Cesta je

volna! Nutno riskovat, aby vyhrál!

Dříve, než policisté, kteří k němu spěchali, vyhýbajíce se strojům

a překážkám, pochopili jeho úmysl, Fandor zachytil se hbitýma

rukama řemenu a zavěšen na transmisi, dal se unášet jako snop

slámy!

Řemen odnášel ho ke stropu a Fandor blahořečil si k šířce otvoru

kolem transmise. Prolétl tudy, zatím co za ním zazněly výstřely

revolverů. Neměl ani času uvažovat. Rychlost transmise stoupala

a zatím co řemen se vracel zpět do atelieru, Fandor byl odhozen

obloukem někam do prázdna. Hlavou mu šlehla myšlenka, že se

v příští vteřině roztříští o zem.

Měl však štěstí. Nedopadl na tvrdé dláždění hořeních místností,

ale do obrovské nádrže, plné tučného kyprého bláta, v níž se otáčel

veliký kamenný žernov. Nemohl povstat. Hlína, přehazovaná

žernovem, aby vydala diamanty, které měla v sobě skrývat, unikala

mu pod nohama, žernov strhl ho s sebou a Fandor, prováděje

nedobrovolné akrobatické přemety, dopadl na lopatky ohromného

kola, ne nepodobného lodnímu kolu.

Potlučen, oslepen a napolo udušen, v očích i uších maje vodu,

písek a bláto, byl neschopen brániti se, zápasiti s nepřemožitelnou

a nelidskou mechanikou strojů, která se ho zmocnila. Ještě jednou, na

zlomek vteřiny, s bezpříkladnou chladnokrevností přehlédl situaci.

Uvědomil si, že je ztracen, že v příští chvíli bude rozdrcen mezi

ohromnými vlačidly nebo ozubenými koly, zapadajícími do sebe.

Zahlédl desku strašného roztěrače, zježenou železnými hřeby.

Očekával, že slepá náhoda vydá ho bezmocného do čelistí jednoho

z těchto železných netvorů, kteří ve vteřině promění jeho tělo

v blátivou krvavou masu, kterou vyvrhnou jako nepotřebné ubohé

nic!…

Tu náhle ve chvíli, kdy jižjiž vědomí ho opouštělo, ucítil cosi

studeného, svěžího, probral se z mrákot. Byl ponořen do ledové

vody. Sotva nabral dechu, s vynaložením všech‘ sil vyplaval na

povrch. V téže chvíli přivalili se nový proud vody a strhl ho s sebou,

viděl, jak se pod ním voda točí a zjistil zděšeně:

– Zachytil mě vodní sifon, který napájí stroje!

Pak se kolem něho rozprostřela noc…

Jako ztracená neživá troska plaval Fandor v prudkých proudech

vody, ztrativ nadobro vědomí.

XXII. LOĎ ZKÁZY.

Zatím na parníku „British Queen“ mor dokonával své dílo.

Nejvíce obětí bylo mezi cestujícími druhé třídy. Tito nešťastníci

tísnili se v úzké místnosti a o hygienická opatření se již od začátku

špatně dbalo. Nemocní nebyli isolováni, kabiny byly špatně

desinfikovány a z obavy před nákazou nikdo se neodvažoval;

přiblížiti se k mrtvým, aby je shodil do moře. Tak se v této části lodě

utvořila strašlivá a všemi obávaná nebezpečná atmosféra.

Všichni, kdož dosud byli zdrávi, utekli se na můstek, kde vzduch

byl dosud snesitelný, a kde umírati, pod širým nebem, nezdálo se být

tak truchlivým, jako v temnotě úzkých kabin.

Utvořily se skupiny, odkud čas od času zazněl výkřik hrůzy

a bolesti.

V koutě u schodů usadila se rodina. Otec zasažen nemocí, svíjel

se v krutých křečích a jeho začervenalé, bezduché oči svítily skelným

leskem uprostřed zpustošeného obličeje. Matka chová v klíně

chlapce, zabaleného v těžké pokrývky. Hoch umírá vysílen nemocí

a jeho horečné oči ještě se upírají k matce v nedětském zoufalství

a beznaději:

– Neumru přece, maminko? šeptá dítě.

– Ne, miláčku, odpovídá matka, potlačujíc vzlyk.

– Víš, já nechci umřít, ty a tatínek byste byli tuze smutni. Ale co

je tatínkovi, že nemluví? Což i on stůně?

– Ne, drahoušku, má zármutek, když tě vidí trpět. Jen spi chvíli

a uvidíš, že ti bude lépe, uzdravíš se a všichni budeme zase šťastni.

A matka zpívajíc hýčkala na rukou své umírající dítě. Tu však její

pohled padl na její obnaženou hruď, kde se objevily první temné

stopy smrtelné nemoci.

I ona je zasažena!

Chtěla vykřiknout, avšak hlas uvázl jí v hrdle. Upustila dítě

a s šíleným pohledem proběhla chodbou. Přeskočila zábradlí

a zmizela v moři!

Kolem této skupiny pobíhal muž, nepřetržitě, nesmyslně, jako

zvíře v kleci. Zdálo se, jakoby hledal východ z tohoto prokletého

místa a nenacházeje jej, potuloval se pomateně kolem jednoho

a téhož středu. Jeho žena a děti, polosvlečené ve výhni, která je

ztravovala, snažily se ho zadržeti, chytajíce se jeho šatů.

– Otče, proč tak běháš? Co hledáš, co ti je?

– Nedotýkej se mne! rozkřikl se, jsem nemocen a nechci vás

nakazit! Hledám místo, kam bych utekl, abych vás zbavil své

přítomnosti.

A potácel se kolem, šílený hroznou nemocí.

Mnozí setrvávali v koutku, kde se skrčili, když první stopy

nemoci poznamenaly jejich těla. Prožívali den v nepřetržité hrůze

a v noci nářek a výkřiky ostatních nedovolovaly jim usnouti.

A nemoc, podporována nervovým1 vysílením, měla rychlou žeň.

Někteří požadovali, aby jim byla amputována ruka, noha, kde se

objevily první známky. Měli tu hroznou odvahu… A ještě po

amputaci přimkli se úzkostlivě k životu, bojíce se smrti, která se jim

objevila ve své nejodpornější formě!

Cestující první třídy byli na tom poněkud lépe. Ale zápas

s epidemií stával se den ode dne obtížnějším.

Množství rozkládajících se mrtvol činilo vzduch nedýchatelným,

zásoby konserv, které byly jedinou výživou, byly vyčerpány

a nezbývalo, než jisti podezřelé potraviny. Byla to strašná situace.

O tom právě rozmlouvali čtyři cestující, kteří se sešli v jídelně.

Jeden z nich byl Belgičan a jmenoval se Le Clain. Studoval kdysi

medicínu a opustil toto studium, aby se věnoval cestovatelství, které

lépe vyhovovalo jeho dobrodružným sklonům. Jel do Austrálie, aby

sestavil mapu nezbadaných dosud krajů. Přirozeně, že jeho původní

studium zavdalo příčinu, aby se nyní věnoval sanitní službě na lodi

po smrti lékařově. Ve svém dobročinném díle byl podporován

botanikem Towteam, mladým a již slavným autorem četných prací

rostlinopisných, francouzským profesorem Baymondem a půvabnou

a dosud čilou mis Dorothy.

– Zápas je nemožný, pravil Le Clain. Dnes ráno jsem zjistil

dvacet nových případů… nemáme již žádných místností, kde

bychom mohli isolovati nemocné, ti musí zůstati mezi námi, což

znamená, že všichni jsme odsouzeni a nezbývá nám, než čekati, až

na nás dojde. Kdybychom měli sérum, mohli bychom snad odolávati,

ale naše poslední naděje zmizela s odjezdem lékaře z Durbanu.

– Což ale není žádného prostředku, jak se dohodnouti

s pevninou? tázal se Towtea, obraceje se k mis Dorothy.

– To je zcela nemožné, odpověděla mladá telegrafistka.

Následkem úmrtí všeho lodního mužstva stojí stroje a nikdo z nás

nedovede je uvést do pohybu. Schází elektrická síla a moje aparáty

bez ní nejsou k ničemu!

– Musíme se tedy smířiti s myšlenkou na smrt?

– Snad nám zbývá ještě nějaká naděje, odvětil Raymond…

Po celou rozmluvu profesor byl tichý a uvažoval. Pozoroval

muže, který seděl v koutě jídelny, obrácen k nim zády. Ukazuje naň

prstem, tázal se ostatních:

– Znáte toho muže?

Nikdo ho neznal. Nedávno teprve zpozorovali ho mezi sebou.

– Snad to bude cestující druhé třídy, který se sem utekl, poněvadž

tam mor řádí mnohem, hůře.

– Nuže, jsem přesvědčen, že ten člověk má serum.

– Serum, zvolali všichni najednou, bylo by to možné?

– Vím to jistě! Dnes ráno, jda kolem, spatřil jsem u dveří jedné

kabiny rozbitou skleněnou trubici. Zvedl jsem ji a přesvědčil jsem se,

že obsahovala serum. Nahlédl jsem pootevřenými dveřmi a spatřil

jsem toho člověka, který tamhle ukrývá právě před námi tubu téhož

tvaru, jako byla ona, kterou jsem našel u jeho dveří!

– Ale pak jsme zachráněni! vykřikl Towtea. Požádám ho, aby

vám vydal svůj lék. Jistě že neodmítne a my se pak opět a tentokráte

s úspěchem, pustíme v zápas s morem.

Chtěl se rozběhnout k tomu muži, avšak Raymond ho zadržel.

– Nespěchejte tak, možná, že byste přílišným chvatem všechno

zkazil. Uvažte, že ten člověk má své důvody, proč nám nedal dosud

serum, ač tak mohl již učiniti sám od sebe. Musíme postupovat

opatrně, aby nás nemohl odmítnout…

– Je-li vám to vhod, pravil Le Clain, navrhuji následující postup:

Jeden z nás mu přednese naši žádost, zatím co ostatní zůstanou stát

u dveří jeho kabiny, připraveni zmocniti se krabic v případě, kdyby

odmítl. Věřím, že veřejný zájem opravňuje nás k tomuto násilí,

k němuž sáhneme jen, když nebude zbytí.

– Výborně! zvolal Towtea. Měl jste se stát generálem armády,

váš plán je geniální. Já sám promluvím s tím pánem a vy oba dva

zůstanete na schodech, vedoucích ke kabinám…

Neznámý cestující, vida pohledy těch čtyř upřeny na sebe,

pochopil, že mluví o něm a když Towtea přistoupil k němu, žádaje

o rozmluvu, krátce přikývl.

– Pane, začal přírodovědec, můj postup je snad nekorektní, ale

naše strašná situace staví nás nad všechny společenské zákony a vy

už mě omluvíte. Dozvěděli jsme se, že máte serum proti moru. Toto

serum je nyní nepostradatelné k zachránění několika zbývajících

živých na lodi a protože jsme si vzali na starost péči o nemocné,

prosíme vás, byste nám je vydal.

Slyše mluvili o seru, cizinec sebou trhl. Což jestliže je neměl?

Aneb byl překvapen, že se ví o tom, že je má! Ať tak, či onak, jeho

odpověď znamenala, že odmítá.

– Pane, vaše žádost mě překvapuje. Neměl jsem nikdy ani trochu

sera u sebe. Domníváte se, že bych byl jinak čekal až do této chvíle

a nebyl je již dříve dal k disposici vaší vědě a obětavosti?

– Pane, je zbytečno zapírat, trval na svém Towtea. Ve vaší kabině

byly tuby…

– Pak se ale mýlil ten, kdo vám to vyprávěl, pane. Strach má

velké oči a jen strach z moru mohl být podnětem k takovým

halucinacím…

– Ne, člověk, který je viděl, měl jasný rozum a všechny smysly

pohromadě, Vidím, že odmítáte vzdáti se těch tub… Proč? Nevím

věru. Máte jich desetkráte tolik, kolik jich potřebujete pro svoji

osobu. Nemůžete přece odsoudit nás všechny k smrti! Pomyslete na

počet těch, kteří již zahynuli! Pomyslete přece, že život zbývajících

je ve vašich rukou! Neodmítejte zachránit je!

Pohleďte na miss Dorothy, jak se na vás dívá úzkostlivě, neb

pozoruje, že mě odmítáte! Ona též zahyne, nepomůžete-li nám.

Zničit tolik krásy, tolik mládí… toho neučiníte, to by bylo nelidské…

– Skončeme, pane! Odpověděl jsem vám již, nemám, čeho

žádáte. Nemohu vám tedy prospěti a přeji si, abych nebyl obtěžován!

– Nuže tedy, je-li tomu tak, litujeme, že se musíme obejiti bez

vašeho souhlasu a prohledáme sami vaši kabinu. Ti pánové tam

čekají jen na můj pokyn…

A pokynem ruky vyzval Raymondá a Le Claina, aby sestoupili se

schodů…

Ale sotva učinili první krok, výkřik cizincův přikoval je na místo

a přinutil je, aby se obrátili.

– Zastavte, nebo vám vpálím kuli do hlavy!

Kdo to volal? Byl to cizinec!

Vytáhl z kapsy browning silné ráže a namířil na přítomné

s výhrůžnou tváří. Byl rozzloben a zdál se být odhodlán k hromadné

vraždě spíš, než by jim dovolil provésti jejich záměr.

– Jaká to smělost, křičel, chtít vstoupit do mé kabiny bez mého

svolení! A jakým právem, smím-li se ptát? Abyste si vzali serum?

Nuže dobře, mám je, ale spíš pojdete všichni, než ho ode mne špetku

dostanete. Chcete si je vzít proti mé vůli! Jen ať to někdo zkusil

Koule do hlavy uzdraví ho okamžitě!

Cestující, kteří byli v saloně na počátku rozhovoru, ale neslyšeli

dosud, oč běží, zdvihli se všichni při prvním výkřiku. Spatřivše

pozdvižený revolver, uprchli v zmatku do kouta pokoje vyděšeni. Jen

Le Clain a Raymond stáli dosud u schodiště a Towtea nedaleko

cizince. Ztrnuli údivem a hrůzou; kolem zavládlo ticho, rušené jen

nárazy větru, doprovázenými hukotem moře.

Slova zde pronesená vzala jim rozvahu a energii. S chladným

úsměvem vítěze díval se cizinec z jednoho na druhého.

První, kdo se vzpamatoval, byl Towtea. Ve chvíli kdy banditova

ruka, držící revolver, poněkud ochabla a sklesla, vrhl se na něho.

Vytrénován v různých tělesných cvičeních, doufal že ho snadno

povalí. Obejmul ho pažemi, a Raymond a Le Clain, povzbuzeni jeho

příkladem, přiskočili mu na pomoc. Též ostatní cestující, dodavše si

odvahy, přiblížili se, aby pomohli.

Nyní bylo zle s cizincem!

Paže měl sevřeny a nemohl použít revolveru. Nemohl se

vyprostiti z objetí Towteaova a revolver vypadl mu z ruky. Byl

odzbrojen…

Tak okamžik stačil, aby úlohy byly vyměněny. Ten, kdo prve

vyhrožoval, byl jim nyní vydán na milost. Co s ním učiní za trest za

hrůzu, kterou jim způsobil?

Tu však náhle stala se neslýchaná věc!

Po několika skocích, úderech a výkřicích kletby, cizinec,

s revolverem v ruce, stál nahoře na schodišti a vystřelil, jednou,

dvakrát, třikrát…

Towtea, Raymond a Le Clain skáceli se k zemi smrtelně raněni…

Jak se to stalo?

Když se cizinec octl v sevřetí Towteaově, neschopen se pohnout,

použít revolveru, ba ani své herkulovské síly, napadla ho ďábelská

lesť, kterou ihned provedl. Upustil revolver…

Tu instinktivně a nemysle na to, že pouští kořist z rukou, Towtea

se shýbl, aby se jej uchopil.

V tu chvíli byl jeho zajatec volný! Prudkým výpadem pěstí

povalil přírodozpytce a nohou odstrčil revolver až ke dveřím. Nyní

nezbývalo, než se ho zmocnit. Byl to čin vteřiny.

Odstrčiv Raymonda a Le Claina, kteří se hnali za ním, uchopil

svou zbraň a skolil tři nejobávanější ze svých odpůrců.

Poznovu se stal pánem situace. Nikdo víc nemohl se mu postavit

a nikdo také na to nepomýšlel…

Sloužící se seskupili, hovoříce potichu:

– Kdo je ten člověk?

Nikdo ho neznal, nikdo ho dosud neviděl.

– Neznáte vy ho, mis Dorothy? Vy jste byla s našimi ubohými

přáteli, když se rozhodli ho oslovit.

– Ano, ale nikdo z nás ho neznal. Věděli jsme jen, že má serum

a chtěli jsme ho o ně požádat… Lépe by bylo bývalo vzít mu je

a neptat se ho…

– Je to monoman zločinu… usuzovali někteří.

– Šílenec je to… tvrdili jiní.

Ale tváří v tvář tomu monomanu, tomu šílenci, měli všichni jen

jednu snahu: získali si jeho přízně, aby jim dal několik kapek léku.

Od té doby mohl se volně procházeli po celé lodi. Neuslyšel

výhrůžek, ale orchestr nářků a proseb provázel jeho kroky.

Brzy i nemocní, do jejichž kabin vnikla pověst o muži, který má

serum, s posledními troskami svých sil vyvlékli se z lůžka

a pronásledovali cizince svým nářkem. Ale marně. Aby se zbavil

jejich proseb, namířil na ně revolverem. Někdy, jakoby omámen

hrůzou, vrhl se na skupiny nemocných, rdouse muže, vrhaje ženy do

vody, až konečně všichni před ním prchali.

Tak brzy nastával konec. Nemocní, opustivší kabiny, rozseli

nákazu v místech dosud nedotčených. Zdraví ztráceli vůli pečovati

o sebe a tak i oni brzy byli nakaženi. V několika dnech „British

Queen“ byla již jen ohromným hrobem mrtvých.

V posledních chvílích agónie cizinec se zavřel v kabině chráně se

vydatnými injekcemi proti nákaze. Nevyšel, až když vše bylo

skončeno a on byl jediným živoucím tvorem na lodi.

– Všichni pošli… pravil si v duchu. Však bylo na čase, omrzelo

mě to tu a bezmála byl bych je musel postřílet. Ale ne, oni měli

náhled… nic se nehýbe, je konec.

Hovoře takto, došel k zábradlí a mechanicky se zadíval k měsíci.

Tu náhle unikl mu výkřik:

– Oh, nemýlím se, někdo je nahoře na stožáru! Kdo by to mohl

být? Snad Juve? Ne, ten již dávno odejel. Vy, tam nahoře, slezte,

nebo vás zastřelím!

Jeho hlas podivně se rozléhal tichem. Revolverem namířil do

středu stožáru…

Výsledek se dostavil. Za chvíli chlapec asi patnáctiletý slezl dolů,

hubený, bledý, v očích plno strachu a shroutil se úzkostně k nohám

cizincovým.

– Kdo jsi? tázal se cizinec.

– Jsem Topsy, plavčík…

– A cos dělal tam nahoře?

– Čekal jsem, až bude po nemoci.

– Byls tam dlouho?

– Od počátku. Když říkali, že je na lodi mor, řekl jsem si, že zde

nemohu zůstat a že bude všude jinde lépe, než zde; a že tam nahoře

bude lepší vzduch. Sebral jsem nějaké zásoby a žil jsem tam v síti až

do té chvíle, kdy jste mě uviděl…

– A co, že jsi tak hubený?

– Dva dni jsem nic nejedl, došly mi zásoby a neodvážil jsem se

dojít si pro nové…

Cizinec podal mu kousek chleba a láhev vína.

– Jez a pij, pravil, budu tě potřebovat.

Plavčík se nedal pobízet. Zatím jeho zachránce uvažoval:

– Co mám učinit s tím chlapcem? Konečně budu ho muset zabít,

jako ty ostatní… Je ho škoda, vypadá rozumně. Měl ve svém

mozečku více filipa, než všichni ostatní cestující dohromady. Jak je

to zvláštní, zdá se mi, že nebudu mít chuti zbaviti se toho hocha teď,

když jsem s ním mluvil. Měl jsem ho odpravit hned tam nahoře. Ale

proč bych ho zabíjel, chci se přece dostat odtud, snad by mi mohl

pomoci. Až budeme na pevnině, uvidím…

Zatím plavčík se nasytil a zdvihl tázavě hlavu.

– Pojď se mnou, pravil muž, prohlédneme si loď, nezůstal-li

někdo na živu.

Prohlédli si horní poschodí, všude ticho, nic se nepohnulo.

Chystali se sestoupili dolů, když tu náhle uslyšeli za sebou ostrý,

naříkavý zvuk.

Cizinec se prudce otočil.

– Co to bylo? Jsou zde jen mrtví, odkud ten zvuk?

– Ah, nelekejte se, odvětil plavčík. To nejsou mrtví, kteří skřípou

zuby, to prostě řetězy kotev trou se o sebe následkem přílivu.

– Následkem přílivu? Jak to myslíš?

– Je to prosté. Nyní moře stoupá a vlny pohybují lodí. Kotvy však

zůstávají na svém místě a jen řetězy se napínají a skřípou…

– Vida, na to jsem nepomyslel… A kdybychom uvolnili řetězy,

příliv by hnal loď k břehu?

– Ano, kdybychom tak učinili v pravou chvíli, když moře

stoupá… Ale na mělčině loď by ztroskotala.

– Myslíš, že by se nám společně podařilo uvolniti řetězy?

– Ah, to není těžké! Dokázal bych to zcela sám…

– Nuže, dobře, poslyš, ty bys se rád co nejdříve dostal odtud, já

též, jsme však v karanténě… Víš, co učiníme? Řekneš mi, kdy bude

příště příliv a pak uvolníme řetězy a proud nás zanese ke břehu

a dříve než loď ztroskotá, jistě že se nám podaří doplavali…

– Jsem ochoten, ale je tu jistá obtíž. Nemyslíte, že lidé

v Durbanu, až uvidí, že loď se blíži, neuhodnou, že někdo uvolnil

řetězy? Nechaji-li nás pak přistáti?

– Což by se řetězy nemohly samy přetrhnout?

– Ah ne, jsou to silné, ocelové řetězy, ty se nikdy nepřetrhnou,

i když počasí je sebe horší. Neviděl jsem než jedenkrát takovou věc.

Tenkrát parník hořel a klanýř, na kterém řetězy jsou k lodi upevněny,

vypadl.

– Nuže, pak stačí, zapálíme-li loď, a všechno se bude zdáti zcela

přirozeným. Seběhni rychle dolů, přines petrolej, alkohol, zkrátka

vše, co dobře hoří… a při příštím přílivu založíme požár a uvolníme

kotvy…

Učinili, na čem se rozhodli. Sotvaže příliv počal zvedali vlny,

uvolnili řetězy a pak zapálili oheň…

Ohromný požár vzplanul k nebi: „British Queen“, hnána

proudem, blížila se pomalu k pevnině.

Dvě hodiny již postupovala pomalu, ale nepřetržitě. Neznámý

rozeznával již lodním dalekohledem místo, kde loď pravděpodobně

ztroskotá, když tu náhle trhl sebou překvapením.

Spatřil jakési podezřelé pohyby tam na břehu. Množství lidí se

sbíhalo k místu, kam parník směřoval.

Co zamýšleli? Drancovati trosky než se potopí? Ale to by bylo

šílené, přibližovati se takovému pařeništi morové nákazy!

Vysvětlení se však brzy dostavilo…

Na nábřeží zablýskl se plamének.

– Kanón! vykřikl plavčík.

Téměř současně zahučela rána a do boků lodě zaryla se střela.

Hromová detonace otřásla kamenitými břehy…

Když se cizinec obrátil, aby odpověděl svému mladému

společníku, neuviděl ho u sebe. Zasažen ranou do prsou, zvrátil se do

moře!

Potom následovala rána za ranou.

Druhá skácela komín, třetí kapitánův můstek a pak přilítla čtvrtá,

pátá…

Loď se počínala naklánět…

Netečně, ruce zkříženy, oči upřeny ke břehům, vzdoruje smrti

zastřelením, ohněm i utopením, stál Fantomas neboť on to byl, na

palubě potápějící se lodi.

XXIII. ZÁHADNÉ VIDĚNÍ.

Dr. Harbrock přišel rozloučiti se s tím, jehož považoval za svého

kolegu.

– Jsem zoufalý, ujišťoval Juva, že jsem se vám nemohl věnovat…

Byl bych býval šťasten, kdybych byl měl více volného času, abych se

vás mohl vyptat na vaše práce, specielně pokud se týkají moru… Vy

víte však, že při našem povolání člověk míní, nutnost mění…

Nemohli jsme opustiti toho nešťastného důstojníka, o kterého jsme

spolu pečovali…

– Řekněte raději, o kterého jste pečoval, neboť já jsem jen

přihlížel vaší zázračné práci… Nyní je ten důstojník mimo

nebezpečí?

– Ano, doufám. Silný protijed účinkoval a jakmile se nám

podařilo uvést srdce do pravidelné činnosti…

Juve se chtěl vystříhati odborných rozhovorů.

– Doktore, přerušil ho, musím vám nyní poděkovati za laskavé

přijetí…

Následovala série vzájemných zdvořilostí a formalit, až se Juvovi

podařilo se vytratit pod záminkou, že musí jít informovat veřejné

autority o průběhu svého jednání na lodi.

Sotvaže se za ním zavřely mřížované dveře, Juve, daleko toho,

aby učinil, jak říkal, pospíšil si ulicemi, obklopujícími nemocnici,

ven z města. Kráčel rychle, s hlavou skloněnou, zamyšlený,

znepokojený…

Pustil se po silnici, pak polní pěšinou a usedl na travnatou hráz

mezi poli, kde mohl klidně, uvažovat.

– Hleďme, jak se události vyvíjejí! Co to jen všechno znamená?

Po jeho tváři přeběhl laskavý, dobrý úsměv, svědčící o tom, že

vzpomínka, která ho práva zaměstnává, není nepříjemná. To proto,

že vyptávaje se Winie na podivnou příčinu nemoci jejího milence,

Juve se dověděl zprávu, která ho naplnila radostí. Winie učinila

zmínku též o Fandorovi!

Fandor žije! Fandor je nablízku!

Fandor byl určitě zapleten do podivného dobrodružství, které

skončilo tragickým otrávením poručíkovým, otrávením, způsobeným

lebkou!…

Dozvěděv se, že jeho přítel, jeho milovaný Fandor je živ, někde

nedaleko, Juve div neposkočil radostí. Slyše Winiiho zmatené

vypravování, pravil si v duchu:

– Co se s ním děje? Co se tu vlastně stalo? Nejprve mi nedal

o sobě zpráv a to již od svého stručného, lakonického volání

o pomoc. Jak unikl z Fantomasovýčh drápů? Z té cely… byl-li

opravdu v ní? Jak to, že ho nenapadlo, že bych mohl být na parníku?

Tuší, že Fantomas je nablízku? Zabývá-li se též, jak mi připadá,

touto podivnou historií s lebkou?

Juve nejdříve musel najít Fandora. Najít ho živého a zdravého,

stisknout ho v náruč, to bylo jeho nejvřelejším přáním. A až ho

najde, pak skoncují i s Fantomasem.

Juve přemítal:

– Nechápu jednání toho bandity. Je-li Fandor zde, v Natalu, pak

Fantomas mě neobelhal, slibuje, že ho zde najdeme. Proč ale jen

neřekl, kde a jak ho najdu? Vždyť věděl přece, že dostojí-li svému

závazku, i já splním, co jsem slíbil? – Mlčel asi proto, že má záludné

úmysly, snad zničit nás pohromadě, zde, kde jsme osamoceni…

Když Fantomas dal mu kdysi v Londýně slib, že po své smrti

a pohřbení1 sejde se s ním, aby společně zachránili Fandora, věděl,

co ho očekává. Juve mu neslíbil nic do budoucnosti. Klidně připustil,

aby Fantomas byl pohřben a pro svět platil za mrtvého. Za to mu měl

býti Fandor navrácen. Tak zněla smlouva. Juve ji dodržel. Vydá-li

mu Fantomas nyní Fandora, Juve nemá k němu žádných závazků

více a honba znovu započne. Fantomas se tedy předem vynasnaží,

aby se zajistil proti Juvovi!

Snad, dopraviv ho sem, do Natalu, kde se nalézá i Fandor,

považuje svůj závazek za vyplněný? Ah, buď jak buď, Juve nyní

bude hledat Fandora a až ho najde, oba společně se zasadí o to, aby

učinili přítrž zločinům Fantomasovým!

Zločinům Fantomasovým! Kde však je Fantomas? Nebyl na

zamořené lodi, když tam ještě dlel Juve. Kde zatím žil? Co zatím

1 Viz Fantomas VII. Oběšenec z Londýna.

spáchal? Proč poslal vlastně Fandora a pak i Juva a proč sám se

rozejel do Natalu? Nebyla v tom náhoda a jistě že velmi závažná

důvody diktovaly mu tuto volbu. Jaké však jsou to důvody?…

Juve, bezbranný ve svém hněvu, svíral pěsti.

– Fantomasi, Fantomasi! Jednou musí udeřit tvoje hodina! Ať je

ti ta chvíle těžká, strašlivá, neboť tys byl vždy nemilosrdný

a zasloužíš si toho nejpřísnějšího potrestání.

*

– Vida, můj starý Ribonarde, tak tys nezbohatl?

– Hm…

– Ale nestěžuješ si přece na svůj osud?

– Hm…

– Což sklenici tvrdého? To přijímám!

– Mají tu dobré pivo?

– Ano, když ho sneseš.

– Jako všude ostatně.

– A víš něco o kamarádech?

– Já ne. A ty?

– Nestojí to za moc.

Ribonard, někdejší trestanec, pokrčil apaticky rameny, vyjadřuje

tak svoji lhostejnost vůči osudu a poměrům životním. Měl

flegmatickou povahu, jak řekl.

– Nic mě nepřekvapí, nic neudiví. Přijímám věci i lidi, jak se

nabízejí. A jeho společník se usmál, přikyvuje hlavou.

Ribonard mluvil pravdu, tvrdil-li, že ho nic nepřivede z míry.

Před hodinou, když se procházel ulicemi Durbanu, zastavil ho někdo,

stisknuv mu rameno, div je nerozdrtil a cizí hlas ho oslovil:

– Tos ty, Riboneau?

Ribonard neměl rád takových důvěrností, které obyčejně

neznamenaly nic dobrého. Nebyl zároveň ani dost málo polichocen

oslovením, které mu již dávno nepatřilo. A jeho překvapení

dostoupilo vrchole, když, obrátiv se, uviděl neznámou tvář, na kterou

se nemohl upamatovait. Nemyslel jinak, než že je poznán někým od

policie, kdo ho odvede na strážnici a nejbližším transportem pošle

někam na nucené práce do kolonií. Tu však muž, který ho oslovil,

promluvil co nejsrdečněji:

– Tak co tu robíš, starej brachu? To je trefa, že sem tě tu potkal!

Máš tu nějakou „práci“?

Ribonard, dobrý filosof a stoik, odpověděl lakonicky, jak se

slušelo při takové příležitosti:

– Jak pak ty se menuješ, a odkud mne znáš?

Načež ten druhý, pust i v se ho, zvedl paže k nebi na znamení

údivu a spustil jedním dechem:

– Ale je to švanda, tohle! Člověk se dnes nemůže na nic

spolehnout. To už ani měsíc ani slunce nevisejí pevně na nebi,

a mohly by ti spadnout do talíře! U sta hromů, tak on mě tedy nezná!

Stálo-li to za to, že jsme byli kamarádi, že jsme spolu pracovali, že

jsme byli jako dvojčata? Cože! Cucali jsme z jedné sklenice

u jednoho stolu u Korna a u „Modrého kaštanu“ a on mě nepoznává!

A to jen proto že se potkáváme v Durbanu. Vono je to ňákejch pár

metrů vodtud ke starýmu Kornoví, to jo!

Ribonard poslouchal, ani nezamrkal.

– Patrně je to jeden z kumpánů, který mě dobře znal tehdy, když

jsem bydlil v la Chapelle… pomyslil si. Ale divné je, že ho

nepoznávám.

Počal se uklidňovat a nemyslil již na to, že by to mohl být

policejní agent. Snažil se, aby se upamatoval.

– Tak tmi aspoň řekni, jak se menuješ! přerušil výklad svého

výřečného společníka, a kde jsme se vlastně poznali?

Ten druhý odpověděl bez váhání:

– Vždyť já jsem Petr! víš? Petr, zvaný „Kožená držka“, Pavlíčkův

kamarád! Nevíš už, že jsme se scházeli „U vepře svatého Antonína“?

To Ribonarda přesvědčilo. Začal tedy „Kožené držce“, na kterého

se sice nemohl upamatovali ale na tom nezáleželo – vyprávěli, jak se

stalo, že se dostal do Natalu.

– Nejdřív sem změnil méno, pravil. Z Riboneau se stal Ribonard.

Práci mám dobrou, nemusím se namáhat a roste mi při tom bříško.

Donáším diamanty. Já sem, abych to správně řek, tak trochu

prodavač i kupující najednou. Povím ti o jistém Janu Eldersovi…

Ribonard mluvil zcela důvěřivě, pivo mu rozvázalo jazyk… Ah,

jak by se byl zarazil, kdyby byl tušil pohnutí, které v jeho

společníkovi vyvolalo toto jméno!

Tento společník však je hoden naší bližší pozornosti. Oblečen byl

v sametové kalhoty, zastrčené do vysokých bot, volnou červenou

košili, kožený pas a plátěný kabát, ústroj to dělníka bez zaměstnání,

který se potuluje městem, vyzná se tak trochu ve všech řemeslech

a tu a tam se dá najmout k náhodné práci. Kdo byl ten muž? Rekl, že

mu přezdívají „Kožená držka“. Přezdívka poněkud podivná, neb jeho

tvář je dosti jemná, oko pronikavé a přes to, že mu může být víc jak

čtyřicet, je pevné a dobře vyvinuté postavy. Kožená držka?…

Kdyby ho byl teď potkal dr. Harbrock, snad by ho byl po krátkém

zaváhání nazval „drahým kolegou“, neboť „Kožená držka“ nebyl

nikdo jiný, než sám Juve.

Když si ha trávníku odpočinul a dost se nauvažoval, rozhodl se

Juve k určitému postupu. Řekl si: „Jsem teď zapleten do dvou

pozoruhodných afér. Podle svého zvyku budu je řešiti současně.

První hlavní věcí je nalezli Fandora. Druhá otázka zní, co učinil

Fantomas, uniknuv z „British Queen“?

Fandor, opustiv tu svou celu, neměl u sebe asi mnoho peněz.

Nebude se tedy pohybovali v bohaté společnosti a najdu ho spíše

někde mezi potulovači… Ale naproti tomu vyprávěla mi ta malá

Winie, že byl přijímán u jistého Jana Elderse jako žurnalista. Hned

mi napadlo, že by ten Elders mohl být nějaký podvodník. Znám

Fandora dost dobře, abych nevěděl, že, stál-li o to někoho

navštěvovati, jistě to bylo proto, že ten někdo ho určitým způsobem

zajímal. Proto tedy, nenajdu-li ho mezi spodinou, vím, že ho mohu

hledat u toho Elderse, ovšem ne přímo…“

Ve vetešnickém obchodě zaměnil své šaty za prostý dělnický

oblek. Takto přestrojen, chvatně si nabarvil obličej, takže vypadal

úplně změněn, ač jeho prostředky k tomu byly jen náhodné.

Procházel se pomalu ulicemi durbanskými, aby především poznal

jeho polohu a druh lidí, které zde bude potkávat a vyvaroval se tak

některých přehmatů. Pestrá a bizarní populace durbanská nemálo ho

zaujala.

Bloudě tak několik hodin, zpozoroval pojednou známou tvář, což

ho naplnilo uspokojením. Byl to Riboneau – Ribonard, po kterém

několikráte pásl kdysi v Paříži, v době, kdy se zabýval tlupou Čísel.

Co dělal ten chlap v těchto místech? Jak se bývalý pařížský apač

mohl dostati do Durbanu? On, který kdysi přímo i nepřímo pomáhal

Fantomasovi v jeho podnikání?

Juve se krátce rozhodl. Přiblížil se k Ribonardovi, předstíraje, že

je jeho někdejším kumpánem. To postačilo. Ribonard, flegmatický

filosof, neshledával v tomto setkání nic pravděnepodobného. Přijal

kamaráda bez nedůvěry a za chvíli se cítil v jeho společnosti úplně

spokojen.

Hovořiti v stoje na ulici, to se Juvovi nehodilo do krámu. Sotva

však Ribonard vyslovil ono jméno, jméno Eldersovo, které Juva

zajímalo, rozhodl se, že využije své nově navázané známosti. A za

chvíli seděli v taverně u sklenice piva.

– Tak tedy stalo ti to za to, žes se setkal s tím Eldersem?

pokyvoval hlavou Juve, když úplně porozuměl, přes různé náznaky

a hantýrku svého společníka, podivnému druhu jeho zaměstnání.

A když Ribonard, trochu již opilý, mlčky přikývl, Juve dodal se

strojenou lhostejností, pronášeje jméno, které od začátku rozhovoru

tanulo mu na mysli a které až dosud se neodvážil vysloviti:

– A neslyšels nic o jednom z mých známých, který se, jak si

myslím, docela pěkně tady fláká, o jistém Fandorovi?

– Slyšel a neslyšel, přitakal Ribonard. Je to choulostivá věc

a chlap je to divnej, ani já, ani nikdo z kamarádů se v něm vlastně

nevyzná…

Znají Fandora! Co o něm uslyší?

– A jak to?

Ribonard chtěl neurčitým gestem naznačili, že toho mnoho o něm

neví a pak dodal:

– Ah tak! Je to takovej prapodivnej svatej. To víš, člověk si musí

všímat všeho a tak jsem si dal bacha. Za prvé, jak sem vlastně,

přišel? Při své první ráně se dal zabásnout. Ale víš ty, do čeho se

pustil? Hrome, nehádej ani, to bys marně namáhal svou škebuli! Ten

chlap zapálil doky! To byl už kousek, co?

Juve se ani nepohnul. Fandor že zapálil doky? To nemůže být

pravda, ale tato chvíle nebyla vhodná k protestování.

– Snad že chtěl něco šlohnout při požáru?

– Asi, asi, to by mohlo bejt, jenže to s ním špatně dopadlo; jakýsi

Teddy ho nachytal a předal vojákům. On jim ufrnk, ale zas ho skřípli

a pak… oh, ten je po čertech mazanej…

– Ale? A jak to?

– Dělal ze sebe blázna a oni mu nalítli. Sebral někde, kdo ví kde,

nějakou lebku a pořád jim ji strkal před oči a tak pěkně to sehrál, že

ho zavřeli do Lunatic-Hospitalu.

Juve ztěží zachovával klid. Kdo je ten Teddy? Proč se Fandor

stavěl šíleným?

A co má být s tou lebkou, o níž Juve již slyšel mluvili Winii,

Wilsona Draga a nyní Ribonarda? Připadalo mu, že tato lebka musí

býti velmi důležitou, jde z ruky do ruky a nikdo ji nemůže podržeti

u sebe.

Nedávaje na jevo, že čím dále tím méně rozumí souvislosti

událostí, tázal se ještě jednou, zdánlivě klidně:

– A od té doby je Fandor v blázinci?

Ribonard se dal do hlučného smíchu.

– Od té doby? Ale to seš moc na omylu! Nevím věru, jak to

narafičil, ale všechno se mi zdá, že sem ho za ňákej den uviděl

u Elderse mezi hosty, víš, já ho zahléd, když ho vedli vojáci z doků

a tak ho znám. Sázím svou hlavu, že to byl on, tak trochu umytej,

trochu přestrojenej, a to, ať mě veme ďas, ruku v ruce s tím Teddy

a s dcerou Eldersovou!

Juve by se byl rád ještě vyptával, ale tu Ribonard udeřil pěstí do

stolu a hlučně prohlásil:

– Však uvidíme, co se z tohohle čísla vyklube!… Kouříš?

Juve zůstal v nejistotě. Co jen tím Ribonard chce říci? Vždyt

přece kouřil právě cigaretu. Mlčky kývl hlavou, načež Ribonard

pravil:

– Tak tedy zdvihni svou kostru, dovedu tě do boudy, kam

chodím. Je to ta nejšikovnější kuřárna v Durbanu.

Za dvě hodiny nebyl již Juve zcela pánem svých smyslů, což ho

poněkud mrzelo. Neměl si však co vyčítat. Odpověděl Ribonardovi,

že „kouří“ a tento ho vedl kamsi, hovoře stále o lhostejných věcech

a Juve, ač nevěděl, kam jdou, neodvážil se vyptáváním vzbuditi

podezření apačovo. Prošli úzkými, opuštěnými uličkami předměstí,

kde se zastavili u nízkého domu u vchodu do nepěstěné, pusté

zahrady.

– Sem chodím kouřit… prohlásil Ribonard. A Juve pochopil.

Byla to opiová kuřárna, jakých je v koloniálních městech více.

Hrozný jed který způsobuje tragické spousty, proti němuž alkohol

jest dětskou hračkou, jest zde všeobecně zaveden a všichni ho

užívají.

Ribonard, sám jsa kuřákem opia, zavedl sem svého kamaráda.

Juve si předsevzal, že nebude kouřit. Ale současně si blahopřál

k příležitosti, která ho uvedla do doupěte patrně pravidelně

Ribonardem navštěvovaného. Což není pravděpodobným, že se zde

dozví něco o Fandorovi, snad i o Fantomasovi?

Beze slova následoval svého vůdce.

Vstoupili do nízké místnosti, jejíž podlaha i stěny byly obloženy

medvědími srstmi, sešitými dohromady a vzduch zde byl teplý

a dusný. Na stěnách visely obrázky žen, vyzývavých postojů. Na

zemi se povalovalo množství polštářů, tvoříce pohodlná lůžka

a u každého lůžka napravo hořel v kotlíku malý ohníček, ležely

opiové dýmky a mimo toho láhev hustého, těžkého likéru. Všude

stály předměty, které měly vyvolati příjemné sny, nádrže

s květinami, sošky, rytiny, barevné látky.

Ribonard byl všecek změněný. Zdálo se, že zapomněl, že má

Juva s sebou. Patrně to byla doba, kdy byl zvyklý kouřit opium

a jeho tělo, prosycené jedem, jako to bývá u vášnivých požívačů

opia, žádalo si své dávky. Hodil několik mincí majitelce baru a ulehl

na podušku…

Juve, nechtěje vzbuditi pozornost, ulehl také na zem. Žena

k němu přistoupila a tázala se:

– Chceš, pane, abych připravila tvoji dýmku, nebo připravíš si ji

sám?

Juve, rozhodnut nekouřiti, zavrtěl lehce hlavou a Číňanka se

vzdálila.

Nyní, pozoruje potajmu každé hnutí Ribonardovo, Juve nabodl

jemnou jehlicí trochu, oné měkké, vonné hmoty, která je strašným

jedem… Pak přiblížil tuto malou kuličku k ohníčku, otáčel jí sem

a tam, jako by byl zkušeným kuřákem a rozpáliv ji pečlivě, vnořil ji

do opiové dýmky… Nyní, kdyby chtěl kouřit, nezbývalo učiniti nic

jiného, než vdechovati jemné opiové výpary…

Ale Juve nemyslel na opium. Otevřely se dveře a on zaslechl

mladistvý a příjemný hlas příchozího, který rozmlouval s majitelkou

baru:

– Ano, to jsem já, Teddy, a chci dnes kouřit, neboť mám

zármutek…

Teddy!

Cizinec v oděvu jezdce vkročil dovnitř a ulehl po pravé straně

Juvově.

Juve se chvěl rozčilením. Je to tentýž Teddy, o němž dnes slyšel

mluvit?

Juve se rozhodl, že nejen kouřit nebude, ale musí i odolati

omámení, které bylo v teplém, vonném vzduchu místnosti. Slyšel

kdysi, že omámení opioví kuřáci mluví nahlas ve svém snu. Což

kdyby ten mladík mluvil ze sna?…

Pozoroval jeho chování. Třikrát mladík zapálil svou dýmku,

načež se svalil mezi polštáře, s tváří ztrhanou, bezduchou, s očima

zvrácenýma v sloup.

Patrně začínal snít…

Juve, nyní jist, že jeho soused nepozoruje, s jakou vytrvalostí si

ho prohlíží, obrátil se pohodlně k němu aby mu neušlo nic

z mladíkova počínání. Mezi ním a Teddym nebylo žádných

překážek, jen nízký stoleček s ohníčkem a opiovými součástkami

a veliká křišťálová váza s květinami, na niž Teddy upřel zrak dříve,

než opium začalo účinkovali a on se obrátil na druhou stranu.

Juve se chvíli díval, když tu náhle studený pot se mu vyrazil na

čele.

Juve také byl omámen, i on byl opilý!

Jeho rozčilení bylo svrchované! Vždyť to, co viděl, bylo tak

neobyčejné, neslýchané, šílené!

Ano, skrze vázu viděl mezi ní a Teddym postavenu… lebku, ano,

lebku a to do nejmenších detailů!

Juve, který od rána slyšel stále mluvit cosi o lebce, který věděl, že

tato lebka má nějakou nepochopitelnou úlohu v nebezpečích, která

ohrožují Fandora, který věděl, že jeho soused se jmenuje Teddy a že

jakýsi Teddy Fandora zná, domníval se, že zemře leknutím, když

nyní spatřil tuto lebku! Což je to sen, opiová halucinace? Chtěl vidět

zblízka, co to je, chtěl mít jistotu!

Všichni kuřáci byli pohříženi v extasi. Nikdo se ani nepohnul.

Juve se posadil a naklonil se přes vázu, aby se podíval blíže.

Avšak, hrůza! Nic tam nebylo!

Mechanicky sevřel hlavu v dlani. Ulehl znovu, jako ležel prve.

A hle, opět ji viděl, lebka byla zase tam, mezi vázou a spícím

mladíkem.

Tentokráte Juve vyskočil! Jak je to možné? Viděl ji, je tam, musí

tam být ta lebka! A zase se naklonil na druhou stranu! A znovu se

musil přesvědčit, že tam není ničeho! Lebka tam nebyla!

Což by to byl následek opia? Ale kuřáci opia neuvažují a Juve

uvažoval…

Tu náhle policista vyskočil z lůžka…

Rozlehla se rána, brutální výstřel z děla…

Vyčerpán, Juve ztratil vládu nad sebou. Zatím co ostatní kuřáci

zůstali na svých místech lhostejni k výstřelům, které se opakovaly,

Juve vyběhl před domek a s pohyby šílence utíkal k přístavu, odkud

přicházel ten poplach.

Sotvaže se přiblížil, pochopil, co se děje.

Na širém moři rýsovala se loď, Juve ji poznával… byla to

„British Queen“, veliký parník, který hořel…

Příliv hnal ji ke břehu. To na ni byla namířena ústí kanónů, aby

bylo zabráněno jejímu zkázonosnému přiblížení se k pevnině…

Nešťastníci, kteří snad dosud žili, měli býti obětováni aby nepřinesli

nákazu zdravým!

Před tímto hrozným divadlem Juve si vzpomněl na agónii

ubožáků, napolo mrtvých, kteří zažívají ještě i hrůzu požáru lodě,

hrůzu kanonády a strach před mořem, které je jížjiž má pohltit,

a přikrývaje si oči dlaněmi, zasténal:

– To já jsem nechal Fantomase na palubě a on to byl, kdo založil

požár! On sám uprchl, on jistě uprchl!

XXIV. VYZNÁNÍ LÁSKY.

Stmívalo se; poznenáhlu krajina se zahalovala v mlhu, v níž se

ztrácela vzdálenější obydlí.

Západ se zbarvil do červena a večerní hlasy v přírodě pomalu

utichaly. Zdálo se, že před nastávající nocí chvíle nábožného

rozjímáni ovládla celý kraj.

Jerome Fandor otevřel oči.

Odpočíval měkce v husté, povolné hmotě. Kolem prýštily jakési

svěží prameny, které šířily příjemný chlad.

Avšak Fandor, všecek zmámen a neschopen sebou pohnou ti,

pociťoval zimu. Zabořen do měkké hlíny, nesnaže se, aby se

vysvobodil, zažil chvíli naprostého klidu. Nic se kolem nepohnulo,

jen z dálky uslyšel zurčení potůčku, který v drobných ručejích spadal

dolů po kamení.

Pomalu přicházel k sobě a unaven, rozlámán na celém těle,

poddával se nejasnému snění, když tu náhle sebou trhl v strašlivém

leknutí. Zdálo se mu, že u jeho tváře otevřela se tlama divokého

zvířete. Co to bylo? Poněkud se uklidnil, zpozorovav, že je to hlava

psa, který k němu přiběhl a pozoroval ho s účastí.

Zatím co se marně snažil sebrali svoje myšlenky, ucítil na své

ruce něco teplého, živého, a hle, byl to jiný pes, který mu lízal ruku.

Vtom uviděl i třetího, který ležel u jeho nohou a dobrácky si ho

prohlížel.

Žurnalista se díval kolem zaraženě. Kde to je? Co se s ním stalo?

Tu zpozoroval, že jeho šaty jsou promočeny a lepí se mu na. tělo,

jakoby byl delší dobu ležel ve vodě.

Pozdvihl se trochu, aby zahlédl něco ze svého okolí, které mu

zakrývaly kupy měkké země, mezi nimiž ležel. A tu spatřil v dálce

obrysy střech a komín zatím co nedaleko, asi na dva metry před

sebou uviděl otvor ohromné roury, která se jako had plazila po zemi

mezi hlínou.

– Ah, již si vzpomínám, zvolal Fandor.

A opravdu, paměť se mu vracela.

Vzpomněl si na fenomenální dobrodružství, které zažil, prchaje

před Eldersem a jeho policisty z atelieru Eldersova. Ano, opět jednou

zíral smrti v tvář a ona ho minula!

Pochopil, že proud ho odnesl jako trosku a rourou vyvrhl do řeky.

Ale jak se stalo, že se octl zde, na druhém břehu řeky? A čí jsou

to psi, kteří jakoby byIi hlídali jeho tělo, než se probudí?

Pomalu se otočil. Sotvaže provedl tento obrat, nové překvapení

ho ohromilo: uvázáni za uzdu k větvi blízkého stromu, stál zde kůň,

úplně osedlaný, který se zdál očekává ti jezdce.

Fandor ho poznával: Byl to kůň Teddyho! Kde je Teddy? Náhlý

strach ho přepadl: Proč mladík zanechal zde svého koně samotného?

Jak se stalo, že i on nebyl zde, když tu má svého koně?

Fandor učinil několik nejistých kroků, nevěda, kam se obrátiti,

když tu náhle zpozoroval v úžlabině bezvládné tělo svého přítele.

– Ah bože! vykřikl. Je to Teddy?

Sehnul se k omdlelému v úzkosti. Snad Teddy, zachraňuje jeho,

Fandora, jak učinil již několikráte, spadl s koně a ublížil si. Neb tolik

pochopil, že ho někdo s vynaložením nemalé síly vytáhl z vody

a odvlekl na bezpečné místo, a byl-li to Teddy, pak jistě tato námaha

vyčerpala útlé tělo hochovo. Fandor se sklonil, aby ho přivedl

k životu. Setřel mu s čela kapky krve z rány, vzniklé pádem, a svlažil

jeho rty studenou vodou. Teddy počínal dýchat. Dýchal však

nervosně, v nestejných intervalech, a Fandor, pozoruje ho, měl

zvláštní dojem. Dech vysoko zdvihal prsa Teddyho, tak podivně

dýchal ten hoch…

– To je zvláštní, řekl si Fandor, nikdy jsem neviděl, že by muž

takhle oddychoval. Je mu snad něco?

Žurnalista vzal hocha do náručí a odnesl ho na suché místo, na

trávník pod stromy. Kabátec Teddyho, upjatý až ke krku, vadil jistě

v dýchání. Bez váhání uvolnil Fandor krk a plece přítelovy, obnažil

jeho prsa, aby získal přístup vzduchu. Tu však otevřel udiveně oči

a jeho ruce v leknutí klesly zpět. To, co uviděl, překvapilo ho

nesmírně… Ty čisté, harmonické linie, jemná, bílá pleť a tento tvar

prsou… Bylo to tak překvapující, tak překvapující…

V svrchovaném pohnutí Fandor zbledl a zčervenal při tomto

nezamýšleném objevu a neodvážil se více dotknouti se Teddyho

jakoby se jím dopouštěl znesvěcení. Neboť Teddy – to zpozoroval

nyní – Teddy byl ženou!

Zatím se oči dítěte pootevřely a jejich pohled bloudil nejisté po

obzoru, kde zapadalo slunce.

Fandor bezděky ucouvl, nevěda, co počít ve svém pohnutí

a Teddy, který netušil, že Fandor je nablízku, zpozorovav své šaty

v nepořádku, červenaje se, instinktivně se zahalil. Tu již zpozoroval

žurnalistu a usmál se laskavě.

– Teddy, Teddy, zašeptal Fandor, vím, že vy jste to byl, kdo mě

opětně zachránil… ale jak jste mohl vědět, že jsem tu?

Velké oči dítěte ponořili se do zraků Fandorových a Teddy

odvětil měkce a srdečně:

– Teddy, můj milý, je vždycky tam, kde jste vy.

Oba přátelé se dívali sobě do očí, ale Fandor byl tak zmaten, že

nemohl více prodlužovati toto mlčení. Rozhodl se promluvit:

– Teddy, tázal se, je toto opravdu vaše jméno?

– Ano, je to mé jméno… proč se ptáte, příteli?

– Protože… protože je to zdrobnělina jména Eduard, a Eduard

jako Teddy je mužská jméno…

Teddy zdvihl instinktivně ruku k hrdlu, jako by se chtěl

přesvědčiti, že jeho oděv je zapjat. Sklopil oči. Vyskočil, a aby skryl

svůj zmatek, přikročil ke koni a hladě jeho ušlechtilou hlavu, skryl

svou tvář na jeho krku.

Fandor však šel za ním a uchopiv do svých Teddyho malé,

chvějící se ruce, přiměl ho, aby usedl jemu po boku.

Teddy resignovaně to připustil.

– Teddy, promluvil opětně Fandor, musím se vás na mnohé

zeptat. Již prvního dne, kdy jsme se seznámili, vy jste mi zachránil

život, a pak, když poručík Drag chtěl se se mnou bíti, vy jste raději

obvinil jeho, nevinného, jen abyste zabránil souboji. Proč?

– Protože…

– A když jsem byl s Winifredou a vypadalo to, jako bych s ní

flirtoval, shledával jí rozkošnou, vy jste se na mne rozhněval, ač jste

k Winifredě nechoval žádný zvláštní cit… Proč vám bylo

nepříjemným, dvořil-li jsem se Winifredě?

Fandor se zamlčel. Zdálo se, že Teddy se odhodlává

k upřímnému doznání a jeho srdce tlouklo divoce. Sklonil hlavu

k přítelově hrudi a mezi slzami a vzdechy doznával:

– Odpusťte, Fandore, že jsem vás tak dlouho klamal. Jednal jsem

tak, jak říkáte, a to proto, že vás miluji…

Že vás miluji!

Muž a dívka stáli tak dlouho v objetí. Slzy zmáčely její tváře a i

Fandorovy oči zvlhly a zdálo se mu, že mu začíná nový život

nepoznaného dosud štěstí.

Jak zvláštní, že dosud nepochopil význam té sladké a upřímné

náklonnosti, kterou pociťoval k této záhadné bytosti, jak to, že

nevytušil…?

– Byl jsem slepý, pravil si v duchu. Teddy, počal znovu, ale

s úsměvem se přerušil. Nemohu vás tak jmenovat, není to vaše

jméno!

Oba se usmívali, chápajíce neobyčejnost rozmarné situace.

Vesele a přímo patřili si do očí, držíce se za ruce, dvě šťastné,

upřímné bytosti.

Avšak stín smutku zatemnil tvář půvabného jezdce a ta, která

nesla chlapecké jméno Teddy, promluvila:

– Můj příteli, nemám jiného jména – alespoň zatím ne – než to,

které znáte. Jak se vlastně jmenuji? Bohužel, nevím. Ubohá stará

Laetitie byla by mi to mohla říci, ale domnívala se, že nesmí. Nyní je

mrtva a my se toho nikdy nedovíme. Jediný, kdo má nyní v rukou

tajemství mého původu, je Jan Elders a ten činí vše možné, aby mi je

zatajil.

Fandor rozuměl jen neurčitě této prapodivné historii. Nejasně

tušil, že by i v této podezřelé věci Fantomas mohl míti svůj díl

pomocí těch, kteří se zdáli býti jeho pomocníky, zatím co

neuchopitelný bandita zůstával skryt v stínu.

Vtom však dívka naléhavě prosila:

– Fandore, nikdo, nikdo kromě vás nesmí zatím znáti tajemství

mého pohlaví. Jan Elders je má v moci, neb vím jistě, že jen on to

byl, kdo mi poznovu ukradl lebku, skrývající mé dokumenty. Co

s nimi asi učinil?…

Fandor hořel netrpělivostí. Bude na čase, aby se dal v zápas

s banditou.

– Najdeme ty listiny, to vám přisahám, i kdyby mě to stálo

život… a teď pojďme, Teddy…

Dívka chtěla zmírnit žurnalistův entusiasm:

– Ach, Fandore, nezapomeňte, že vás hledají, že policie je vám

v patách, že by vás bezmála byli zatkli…

Temný ohníček vzplanul v očích Fandorových:

– Ano, to je pravda, zapomněl jsem na to. Co učinit?

A odhodlaně dodal:

– Ale to je hloupé, nesmyslné udání a nejlépe by bylo, kdybych

hned šel na komisařství a vše jim vysvětlil…

Dívka polekána vrhla se mu kolem krku:

– Ah, nečiňte toho, Fandore, víte, jakého máme nepřítele. Jan

Elders je vlivný a nemá svědomí, před ničím by necouvl…

– Ba, je to pravda, doznával Fandor. Je to nebezpečný chlap.

A myslil při tom na svůj nedávný objev, na kradené diamanty Jana

Elderse.

– Elders dokáže všecko, hovořila dále dívka; přesvědčil policii,

že vy jste poštval lid proti nešťastnému Jupiterovi, a poručík Drag

poznal ve vás člověka, který zapálil doky. Chylí-li vás, jste ztracen,

není pro vás záchrany. Musíte se skrýt, opustit zemi… musíme se

rozejít, Fandore!

Ale Fandor nechtěl dovolit, aby se dívka, byť i jen na okamžik,

zabývala touto myšlenkou.

– Rozejít se? pravil, tiskna ji v náruči, nikdy, raději bych zemřel!

A v ušlechtilém zanícení zvolal:

– Uvidíte, že zvítězíme, vždyť je ještě vyšší spravedlnost. A pak

mládí, odvaha a láska jsou na naší straně!

Mladí lidé zůstali dlouho ještě v těsném objetí. Cítili v hloubi

srdce, že se milují a že se budou milovali na věky.

– Fandore, vytrhla se dívka z omámení, nesmíte zde zůstat! Toto

místo je podezřelé a vy, se musíte skryti.

– Uposlechnu vašeho přání, jen slíbíte-li mi, že i vy budete

opatrná, aby se vám nepřihodilo nic zlého…

– Fandore, chráníc vás, chráním i sebe, pravila dívka něžně

a dodala: Ještě několik duí musíte se skrývat, pokud se nedozvíme,

kam Elders ukryl lebku. A nyní pojďme!

A dříve, než se dali na cestu, rozhlédli se ještě kolem po tom

skromném místečku, které jediné, mimo Teddyho tří věrných psů,

bylo svědkem jejich prvního vyznání lásky. A políbili se ještě

jednou, než je opustili.

– Miluji vás!

– Miluji vás!

XXV. TAJEMSTVÍ MARNICE.

Juve se probudil v špatné náladě.

Nechtělo se mu vstáti; – pak náhle vyskočil, oblékal se kleje,

nadávaje a porážeje skromný nábytek levného hotelového pokoje,

kde se v Durbanu usídlil.

Dostal se ve svém pátrání na mrtvý bod a musil si doznat, že

neví, kudy kam a že nerozumí ničemu z toho všeho.

Kde je Fandor? Co dělá? A proč se skrývá? Juve měl o tom jen

matné představy.

Podle toho, co říkal Ribonard, je Fandor obviněn, neurčitě sice,

ale za to velmi závažně – míněním lidu – že založil požár v dokách.

To byla vážná věc. Ale bylo toho ještě více.

Nepovídalo se též, že má nějaký záhadný podíl na krádeži peněz

u Elderse?

Tím by se dalo vysvětlili, proč se Fandor nikde neukáže. A to

ještě není všechno! Což nezaslechl Juve ještě téhož večera, když

opustil opiový brloh, jak si v předměstské taverně vykládali dělníci

u stolu o posledních událostech o Fandorovi, jako by to byl tentýž

člověk, který je jistě vinen i hroznou vraždou nešťastného Jupitera?

Juve, vzpomenuv na opiovou kuřárnu, zůstal stát a přemýšlel:

Co to jen bylo? Jakému to podlehl klamu, jakému mámení?

– Hrome, vždyť jsem tam přece uviděl lebku a lebka tam nebyla!

Vím, že jsem nebyl opilý, vím o všem, co jsem dělal, jak jsem vyběhl

ven když stříleli na „British Queen“!

„British Queen“! Nemohl na to pomysli ti bez pohnutí.

Hořící loď, hořící tryzna mrtvým, která se, větrem hnána, blížila

k zemi, kde však neměla přistáti… Co se stalo s Fantomasem?

Zahynul bídně utopením, nebo naopak, unikl-li? Bude-li dále

ohrožovati svět svými příšernými zločiny?

Vzpomněl si na vyprávění Winiino a jeho rozčilení dostoupilo

vrchole. Jeho stará energie oživla, rozhodl se, že se dá ihned do

práce. Rychle se oblékl, zaplatil v hotelu a koupiv v městě revolver

nejlepší ráže, vydal se do polí. Rozhodl se podívali se do

Diamantového domu.

Byla neděle, v dílnách se nepracovalo. Touže cestou, jako

Fandor, vnikl do továrny, ale nerozuměje postupu práce, nemohl

objeví ti nic pozoruhodného. Přecházeje dvůr, spatřil za zdí malou,

štíhlou zvonici, která upoutala jeho pozornost.

– Ovšem, člověk sotvaže vstoupí na anglickou půdu, první, co

uvidí, je protestantský kostelíček, to tu nesmí scházet. Do Durbanu je

daleko, a než se jdou dělníci opít, musí se napřed pěkně pomodlit

a zazpívat svaté písničky.

Juve byl vzteklý a v této náladě nebylo ničeho, čemu by se

nedovedl vysmát.

Přiblížil se ke zdi. Nahlédl oknem dovnitř, ne jsou-li tam lidé na

modlitbách a udiveně ucouvl. Nebyl to kostel, byla to pouhá márnice,

jakýsi druh krypty, kterému Juve zpočátku nerozuměl. Teď teprve

zpozoroval několik hrobů a starých, zčernalých křížů.

Proč by zde pohřbívali, zde, hned za továrnou?

Ale pak si vzpomněl, že v Natalu, jak již někde viděl, umísťují

hřbitovy co nejblíže lidských obydlí, patrně, aby klid pole mrtvých

nebyl rušen útoky divoké zvěře, která se potlouká veldy.

Přelezl zeď a vstoupil do márnice. Byla prázdná, jen v koutě stála

ohromná bedna, černě natřená, s víkem jen lehce přiloženým. Juve je

nadzdvihl a uleknutě nechal opět dopadnout. V bedně byly uloženy

kostry, patrně vykopané z hrobů, a u jedné její stěny byla narovnána

celá hromada lebek. Posmívaje se svému leknutí, Juve znovu se

zadíval na příšerný obsah bedny. Vida, hledám lebku a zde je jich

celá kupa! Pocítil touhu, prohlédnout si je blíže. Patrně zde ležely již

dlouho a márnice nebylo již dávno používáno, neboť všechny byly

zelenavé, pokryté mechem.

Pomalu vyňal jednu, prohlížel ji a položil stranou. Sotvaže však

tak učinil, trhl sebou ulekaně.

Márnice byla slabě osvětlena úzkým, zamřížovaným okénkem,

takže tam bylo přítmí. A tu najednou, jakmile Juve vzal do rukou,

tuto lebku, stal se svědkem události nanejvýš podivné.

Pod lebkou, kterou přemístil, objevila se jiná, která ve tmě zářila,

světélkovala, takže v místnosti jakoby se rozsvítilo.

Juve se zachvěl hrůzou.

Ale náhle jako blesk osvítila ho myšlenka o pravém, přirozeném

původu tohoto zjevu: na kostech se usadily houby, jaké vyrážejí na

stromech, a vydávaly fosforečné paprsky. A současně nové pochyby:

Proč září jen tato lebka, proč ne i ostatní? Chvíli zůstal pohřížen

v úvahy o této záhadě, načež se udeřil do čela:

– Jsem to ale hlupák, omezenec! nadával sám sobě. Proč září ta

lebka, proč ne ostatní? Ale vždyť to je patrně ona, kterou hledám;

byla asi dříve jinde uložena, pod zemí, ve vlhku, v lese, což já vím?

Juve v horečném spěchu odstranil okolní lebky a uchopil ji do

rukou, aby si ji blíže prohlédl. Patřilo k tomu mnoho

chladnokrevnosti, držeti v rukou tuto opalisující podivnou věc, lebku,

která zeleně svítila a šklebila se příšerně černými otvory očí

a stisknutými zuby nažloutlé barvy.

– Je to ona lebka? Jak je těžká a jak dokonale zachovaná! Aby

čelisti zůstaly tak zavřeny, k tomu bylo jistě třeba zvláštní přípravy,

nebo by tu musila být nějaká spona, zhotovená rukou lidskou…

Podrobně prohlížeje tu věc, Juve se ještě jednou zarazil. Jedno

místo nesvítilo; byl to malý černý bod, sotva znatelný.

Co znamenal?

Proč fosforeskující houby, které pokryly celou lebku, vynechaly

ono místo? Proč? Juve pochopil! Našel vysvětlení! A ještě jiná věc

stala se mu srozumitelnou. Pochopil i záhadu onoho zjevu

z opiového baru, své tehdejší podivné vidění!

Otáčel lebkou sem tam s velikou opatrností. Nechtěl se stati obětí

zákeřné mechaniky, jak se to přihodilo Wilsonu Dragovi.

Musí najiti způsob, jak otevřití lebku! Důstojnik Drag uchopil ji

do rukou v celku, shora, jako kouli, aniž se na ni podíval.

Juve pozorně se dotýkal jednotlivých míst, dotýkal se zubů,

přitlačil prstem a tu, hle, když stiskl jeden z předních zubů, uslyšel

suché cvaknutí zámku, lebka se otevřela.

Na zem vypadl svazek papírů, zároveň s několika ocelovými

kuličkami, které byly příčinou tíže lebky.

Odhodiv lebku, Juve skokem byl s papíry u světla. Co objevil?

Měl v rukou klíč k mysteriésním zápletkám, které ho neustále

zaměstnávaly.

Pergamen mu vydal své tajemství. Bylo v něm zaznamenáno

narození dítěte jménem Helena Gurnová! Helena Gurnová – a Juve

nepochyboval ani chvíli o tom, že dokumenty obsahují zprávy o tom,

kdo to je, že je to dcera Fantomasova, dítě toho netvora! – Dita

nejhroznějšího zločince, kterého kdy země nosila! Dítě

Fantomasovo!

Obsah dalších listin byl přímo ohromující. Toto dítě, Helena

Gurnová, jediná dcera Fantomasova, měla se stáli dědičkou

nesmírného bohatství, které Fantomas pro ni nashromáždil pomocí

svých zločinů.

Dále tam stálo, že, opouštěje své dítě, svěřil je stařeně, jejíž

jméno nebylo vůbec zaznamenáno a že se postaral, aby poznal svou,

dceru, až bude chtít, způsobem nemálo zajímavým, dav vytetovat do

něžné pokožky děťátka, na týle, hlavu lebky, a to tak jemně

a dokonale, že nikdo bez lupy by nemohl zjistit existenci této značky.

Člověka pak, který provedl tetování, zabil, aby ho navždy učinil

mlčenlivým.

A tento záhadný obrazec, o polovici zvětšen a přes to ještě téměř

neviditelný, je také vytetován na lebce, která ukrývá tyto dokumenty.

Ach, Juve nyní rozuměl: onen temný bod na lebce! A lebku,

kterou se domníval, že viděl v kuřárně, to byla prostě ona značka,

lebka, vytetovaná na týle Teddyho, kterou váza s vodou, představujíc

lupu, zvětšila na tolik, že Juve, dívaje se vázou jako lupou, považoval

ji za lebku skutečnou!

A dál? A dál?

Měl-li onen mladík, Teddy, na týle vytetovánu lebku, pak byl

převlečenou ženou, byla to dcera Fantomasova, Helena Gurnová!

*

Za dvě hodiny v márnici vládlo nerušené ticho. Lebky, které Juve

přeházel, byly uloženy pečlivě na své místo. I ona, která Juvovi

prozradila tajemství Fantomasovo byla mezi nimi. Jen listiny

scházely. Pán Diamantového domu netušil, že lebka, kterou zde

uschoval a které Fantomas se nebál svěřiti listiny tak důležité, je

vyloupena a že Juve má ve své náprsní tašce jeho drahocenné

tajemství.

XXVI. PŘÍŠERA Z HROBU.

Jan Elders právě se vrátil do svého kabinetu a usedl ke stolu, aby

sestavil listinu svých závazků a výplat různým pomocníkům

a obchodníkům. Kladl cifry pod sebe, počítal, nepozdvihnuv ani

hlavy, když tu náhle zbledl jako stěna a vyskočil, až leknutím porazit

křeslo, v němž seděl. Kovový cizí hlas, vznešený, ironický

a pohrdavý, pronesl jen dvě slova:

– Dobrý den!

Jan Elders, který se domníval, že je sám, který snad poznával ten

hlas, stál zde oněmělý, nehybný, jako z kamene…

A hlas se ozval podruhé, s tímtéž sarkastickým přízvukem:

– Dobrý den, Eldersi, jak se máte?

Nyní zpozoroval Jan Elders s očima vytřeštěnýma, že z temného

kouta pokoje, vedle knihovny, vynořil se ze stínu muž, který

s pažemi skříženými přiblížil se k němu, s pohrdavým pohledem.

Jan Elders vztáhl ruce vpřed, jakoby chtěl odsunouti od sebe

zjevení z onoho světa.

– To jste vy, vy… zakoktal.

A taková byla jeho úzkost, jeho leknutí, že se sotva odvážil

promluvit tato slova.

Muž, jehož objevení se vyvolalo takové zděšení, pravil po třetí:

– Dobrý den, Eldersi! a dodal: Hrome, kamaráde, vy jste jaksi

překvapen a myslím, že málo potěšen mou návštěvou. Vy jste mě

nečekal? Netěší vás tohle shledání po dvanácti letech?

Sevřená ústa Eldersova se pootevřela a on pronesl tiše:

– Fantomas!

Pán Diamantového domu se nemýlil. Jeho návštěvník, který

vklouzl, nikým nepozorován, do domu a pracovny Eldersovy, nebyl

nikdo jiný, než nepostižitelný zločinec, pověstný Fantomas.

Zdálo se, že hrůza, kterou vnukal majiteli domu, Fantomasovi

způsobila potěšení.

– Fantomas! opakoval po něm, imituje jeho chvějící se hlas. Ale,

jak to vyslovujete, kamaráde? Zdá se, že se ani neodvažujete mě

poznat? Což jsem vám neslíbil, když jsme se rozcházeli uprostřed

hořících lesů, ruin a válčících oddílů, že se vrátím, nepřísahal jsem

to? Jak jste mohl pochybovat o mém slovu? Což jste byl tak zabrán

ve své práci, že jste nikdy nezaslechl mého jména, jemuž jsem získal

pověst, ba slávu, jak jsem sliboval?

Z bezkrevých rtů Eldersových splynulo tiše:

– Fantomasi, to jste vy? A proč?

A klidně a rozvážně Fantomas odvětil:

– Vy se ptáte, proč jsem přišel, Jene? Ale, ale, což jste pozbyl

rozumu? Mám vám připomenout, co jsme spolu ujednali?

– Ne, ne… říkali, že jste mrtev…

– Mrtev! Což Fantomas, nesmrtelný Fantomas by mohl zemřít?

žertoval zlosyn. A vážně dodal: Vždyť jsme byli tak dobří kamarádi,

Eldersi, vždyť jsme spolu provedli za války mnohou podařenou

loupež, mnohou vraždu, a ničeho jsme se nelekali. Ba, mohli jsme

zůstali i dále pospolu, kdybyste, jako já, měl ducha silného a jasného.

Ale vy jste byl spokojen svým životem, kdežto já jsem se cítil

povolán k jinému osudu.

A tehdy jsme spolu uzavřeli smlouvu. Učinil jsem vás svým

pomocníkem a sebe strůjcem vašeho štěstí. Já jsem připadl na

myšlenku, objevili naleziště diamantů tam, kde se žádné diamanty

nenacházejí, já jsem vám opatřil dodavače a odběratele, kteří naplní

vaši pokladnu bohatstvím… Dostál jsem slibu který jsem vám

dobrovolně dal? Odpovězte, Eldersi!

Nešťastník pokynul sotva hlavou, nevěda, co počít.

– Sedněte si, Jene, a uklidněte se, pravil Fantomas pohrdavě.

Chápu, že jste překvapen mým příchodem, když jste mě již

považoval za mrtvého. Ale konečně se musíte přece sebrat. Máme

něco na práci.

Jako ozvěna opakoval Elders:

– Na práci?

– Ano. Ale napřed odpovězte: Splnilo se, co jsem vám přislíbil?

Váš podnik vám nese miliony, jak jsem říkal a nikdo nemá pochyb

o vaší poctivosti. Je to tak?

Elders mlčky přikývl.

– Nuže, hovořil dále Fantomas, nyní je na vás, abyste vy splnil

své sliby. Vydejte mi účet, vraťte mi výnos z mého podílu.

Elders sebou nepohnul. Tu Fantomas, zaměniv svoji úlohu

dobrého přítele v postoj soudce, pána nad životem a smrtí, rozkřikl se

hrozným hlasem, při čemž se Elders třásl jako osykový list.

– Bídáku, zrádče, odpadlíku, což myslíš, že nevím, co děláš?

Pozoruji tě již šest měsíců, vím o každém tvém hnutí! Vím, jak

vypravuješ, že jsem mrtev, ty mě chceš okrást, mne, svého pána,

svého dobrodince o podíl na tomto podniku, který jen můj důmysl

stvořil a udržuje?

– To není pravda… To není pravda…

Ale Fantomas se zatím uklidnil a ovládaje se, pravil chladně:

– Vím, žes učinil něco ještě horšího. Vím, žes chtěl ukrást,

zmocnili se kufříku, který jsem svěřil staré Laetitii a kde jsou

uschovány papíry mé dcery.

Jan Elders byl hrůzou bez sebe. Cítil se ztracen a potil se strachy.

Věděl, že Fantomas nezná smilování. Ač byl tak zbabělý, jeho

lakota, žízeň po penězích byla ještě větší… Pokoušel se lhát.

– Neukradl jsem kufřík! tvrdil. Ale z očí Fantomasových stihl ho

blesk hněvu tak divokého, že klesl k jeho nohoum a zasténal:

– Milost, pane… myslil jsem, žes mrtev a proto…

Fantomas ho přerušil:

– I kdybych byl mrtev, byla tu ještě má dcera, že ano? A tu jsi

chtěl okrást?

Tato slova byla Eldersovi světelným paprskem. Fantomas řekl:

byla tu ještě má dcera! Snad tedy o ní neví?

Chytaje se tohoto stébla slámy, Elders se narovnal a pronesl

slavnostně:

– Mýlíš se, Fantomasi, a sám se chvěji, že ti musím říci věc tak

hroznou, o které, zdá se, dosud nevíš…

Fantomas sesinal:

– Co se stalo? Mluv!

– Tvá dcera je mrtva! prohlásil Elders.

Vida, že Fantomas neodpovídá, rychle dodal:

– Je mrtva, a protože jsem myslil, že i ty jsi mrtev, chtěl jsem se

zmocniti kufříku, který obsahuje ty dokumenty. Ale teď, když jsi se

vrátil, věc je jiná. Nemám práva, abych si je nechal.

Fantomas mlčel netečně. Elders, pozoruje ho úzkostlivě, nevěděl,

věří-li mu, nebo ne. Tu uzřel v jeho tváři podivný úsměv a ruka

Fantomasova s revolverem zamířila mu na prsa.

– V tom, cos říkal, je něco lží a něco pravdou. Nedomnívej se, že

se stanu obětí tvé perfidnosti. Poslouchej! Mám v ruce zbraň a jsem

na vše odhodlán. Víš přece, že se nikdy neminu s cílem! Kdybys

pomýšlel na útěk, zastřelím tě jako psa… A teď poslyš, co ti

poroučím: Vstaň, a doveď mě tam, kam jsi ukryl kufřík. Musím ho

míti. A pak uvidíme.

Mlčky, pod vlivem silné vůle Fantomasovy, Elders vstal a vedl

ho do márnice, kam ukryl lebku.

XXVII. JÁ JSEM VRAHEM!

Fantomas a Elders prošli malým hřbitůvkem za Eldersovou

továrnou a vstoupili do márnice.

Elders přistoupil k bedně jako ve snu mechanicky jako automat.

Fantomas se zachmuřenou tváří sledoval každý jeho pohyb; zdálo se,

že je pln hněvu a zlosti a hotov zastřeliti bídáka, kdyby se mu

protivil.

– Sem jsi schoval lebku? pravil, rozhlédnuv se kolem.

– Ano, sem, pane, ale nevím, najdu-li ji tak snadno.

Tento poslední pokus o uniknutí byl by vypadal groteskně, kdyby

příští chvíle nebyla mu vtiskla tragický význam.

Fantomas odpověděl netrpělivě:

– Při tvém životě, Eldersi, spěchej. Dávám ti pět minut času, abys

mi navrátil, co mi patří.

Elders nesměl váhat. Sklonil se nad bednou a počal přehrabovat

lebky zde nakupené. Jeho ruce se třásly. Přítmím márnice zasvítil

fosfor a Elders rozčilenými gesty vyzýval Fantomase, aby přistoupil:

– Vidíš, pane, vidíš, blekotal, že jsem tě neobelhal.

Fantomas neposlouchal a jeho ruce hladově sevřely tajemnou

lebku, tak strašnou na pohled. Také on se neubránil vzrušení.

Zapomněl na přítomnost Eldersovu a očima široce rozevřenýma zíral

na podivnou schránku svého tajemství.

Ano, poznával ji. Byla to tatáž, pro kterou se vrátil do Natalu,

která obsahuje papíry jeho dítěte, jeho dcery Heleny, o níž říkají, že

je mrtva. Ale on tomu nevěří, neboť jeho otcovský cit nemůže se

tomu podrobiti.

S horečnou netrpělivostí hledá pružné pero, které sám zhotovil,

které mu má otevřít! schránku.

V tu chvíli Fantomas vyrazil hrozný výkřik! Ve schránce je

pouhý kus papíru, obsahující olovo. Dokumenty jsou pryč! Je

okraden!

Šílený vzteky vrhl se na Elderse.

– Bídníku! Kde jsou mé papíry? Cos s nimi udělal?

Elders nerozumí, nedovede rozluštili tajemství zámku a neví, jak

papíry mohly zmizet.

– Nevím, nic nevím!

Tentokrát Fantomas se neovládne. Téměř instinktivně vztáhne

ruku s revolverem a v příštím okamžiku zazní rána.

– Bídáku! Životem zaplatíš, žes si se mnou zahrával.

Výstřel v prázdné místnosti vyvolal dunivou ozvěnu.

Fantomas, lhostejný k osudu Eldersovu, lhostejný k všemu, usedl

bezvládně na okraj bedny. Dokumenty, na nichž všechno záleželo,

byly ztraceny…

Uplynula chvíle hrobového ticha.

Náhle Fantomas zvedl hlavu. Co se děje?

Zdálo se mu, že slyší kroky. Což se nechá chytit jako myš v této

díře?

Tichem zazněl mladý, jasný hlas:

– Ani sebou nepohněte… nebo střelím!

Fantomas se vrhl ke dveřím, odhodlán zjednati si průchod.

Mezi dveřmi objevila se štíhlá silueta hocha, který, přiloživ pušku

k líci, chystal se vystřeliti.

– Kdo jste? posmíval se Fantomas. Co mi chcete? Pusťte mě

a nepleťte se do věcí, které se vás netýkají.

Ale mladík znovu opakoval tónem, který nepřipouštěl omylu.

– Ani krok! Nebo střelím!

Fantomas prožil nepříjemnou chvíli. Co počít?…

Chtěl, jako obvykle, vsaditi vše na jednu kartu, vrhnouti se na

neznámého, přes jeho hrozbu, aby se stůj co stůj dostal ven.

Neměl však možnost provésti svůj úmysl.

Celý dav dělníků a sloužících přihnal se k domku. Slyšeli výstřel

a přiběhli. Pochopil, že prohrál.

Ale najednou měl ďábelský nápad. Když viděl, že se lidé

přiblížili, počal volat:

– Pomoc, vrah! Chce mě zastřelit!

Po své vraždě odhodil revolver od sebe a byl bezbranný. U jeho

nohou ležela oběť – zabitý Elders! Mohl by je zmást. Neváhal

obvinit mladíka z vraždy Eldersovy.

Příchozí zůstali stati zaraženi. Nikdo nerozuměl. Viděli cizince

v márnici, u jeho nohou mrtvolu Eldersovu. Co se tu vlastně stalo?

Jeden z dělníků, chlap jako hora, se vzchopil a přistoupil

k Teddymu, který dosud mířil na Fantomase a neodpovídal na jeho

výkřik, a pravil:

– Halo, Teddy, co je s vámi? Co jste udělal?

Teddy odvětil:

– Chytil jsem vraha Jana Elderse.

Ale současně Fantomas vykřikl:

– To on zabil Elderse! Chce zabít i mne! Je to blázen, nenechte

ho utéct.

Davem zachvělo totéž hnutí nedůvěry jako při prvním volání

Fantomasově na pomoc. Přece však obstoupili Teddyho a snažili se

odejmouti mu zbraň. V tomto zmatku, kdy všichni mluvili současně,

a každý se snažil porozuměli tomuto dramatu, které se zdálo

nevysvětlitelným, ozývaly se otázky:

– Kdo jste? Vy obviňujete Teddyho, že zabil Elderse? Proč by to

učinil? Co jste tu dělal vy?

– Obviňuji tohoto mladíka, jehož nazýváte Teddym, že zabil Jana

Elderse. Obviňuji ho, že chtěl zabít i mne. Odveďte ho, pak vámi vše

vysvětlím.

Okolnosti byly pro Fantomase. Našli Teddýho ozbrojeného,

s puškou, připravenou,1 k ráně.

Teddy mlčel, v očích oheň hněvu a pohrdáni vůči tomuto

nepravdivému obvinění. Dělníci, kteří ho instinktivně drželi za paže,

tázali se rozčileně:

– Proč jste zabil Elderse? Proč, Teddy?

– Je to lež. pravil mladík, nepokládaje za nutné, aby se

ospravedlňoval. Tenhle chlap je vrahem.

Ale Fantomas měl odpověď, kterou nic nemohlo vyvrátí ti:

– Já že jsem ho zabil? Ale jděte! Vždyť nemám zbraň a vy vidíte,

že měl na mne namířeno.

Po této poznámce, která se zdála býti přesvědčující, veliké

rozčilení zmocnilo se všech, kteří byli přítomni této tragické scéně.

Nikdo se nesnažil více, aby porozuměl. Vrhli se na Teddyho,

cloumali jím, a chtěli ho odvésti, a Fantomas byl by uprchl, když tu

ale hrůza je přikovala na místo. V koutě márnice něco se pohnulo

bylo slyšeti jakýsi hluk. Vycházel z bedny, kde byly uloženy kosti

mrtvých. Zdálo se, jakoby se pohybovaly, jakoby se nadzvedávaly.

Výkřik hrůzy unikl z všech hrdel.

Z bedny vystoupil muž a s klidným úsměvem přiblížil se

k skupině:

– Pusťte Teddyho, pravil. Jest nevinnen. Vrahem jest tento muž!

Je to Fantomas!

Nikdo neznal Juva. Nikdo nevěděl, komu uvěřiti. A Fantomas

počal znovu:

– Nevěřte tomu člověku, chce zachránit svého pomocníka. Vidíte

přece, že mi nalíčili pasti

Juve, neváhaje, obrátil se k Fantomasovi a pravil polohlasně:

– Což jste neviděl tetování na jejím krku?

Nikdo těm slovům nerozuměl, ba nikdo si jich ani nevšiml, vyjma

Fantomase. Zůstal: zaražen a strašlivě zbledl. Avšak záhy se

vzpamatoval a založiv ruce na prsou, vykřikl hlasitě:

– K čertu s tím se vším. Nemám právě chuti dát odsoudili

nevinného. Ptáte se, kdo je vrahem Jana Elderse? Nuže, dobře, jsem

to já. Ale neradím vám, abyste mě zatkli. Utekl jsem z lodi „British

Queen“ a jsem nakažen morem. A kdo se mne dotkne, je synem

smrti. Pusťte mne ven!

Situace se rychle změnila. Fantomas, dříve než domluvil,

přistoupil ke dveřím, kde stáli dělníci a směje se uštěpačně,

opakoval:

– Pusťte!

Dav se rozestoupil.

A když Juve vrhl se za ním, chtěje ho zatknouti stůj co stůj,

Fantomas se dal do běhu. Ode dveří hřbitova zavolal.

– Děkuji, Juve, že jste zachránil mou dceru; já zachráním

Fandora! a vyskočil na koně, kterého Teddy zanechal u hřbitovních

dveří.

– Hrome, křičel Juve, je to Fantomas, on nám uteče.

V okamžiku vytáhl z kapsy revolver a chystal se vystřeliti. Ale

v téže chvíli se zapotácel omámen obratnou ranou pěstí… Sotvaže

měl čas poznati útočníka: Byl to Teddy, který neváhal zachránit život

Fantomasův.

XXVU1. SOUBOJ NA PÍSKU.

– Pane Bože, cožpak se nebudu moci vyspat? Je to tu jako

v blázinci. Copak se to děje? Věru, že bych se rád podíval, a nesmím

se ukázat. Přece však nemohu zůstali v nejistotě, musím vědět, co je

to za hluk.

Co je to za hluk?

Kdo tak mluvil, nepochybně přeháněl. Na dvoře farmy Teddyho

nebylo slyšet nic, než jakýsi šepot, doprovázený chvílemi tichými

opatrnými kroky.

Avšak tyto zvuky, ač tak tiché, zdály se byli velmi znepokojivé

pro spáče, který si na ně naříkal. Podivný to spáč, opravdu.

A podivná je jeho ložnice.

Stavení, náležející Teddymu, sestávalo z několika stájí a ohrad

kolem obytného domu. Na konci dvora je jakási bouda, kam se

ukládají hospodářské stroje. V této boudě, pod střechou, uprostřed

hromady sena, se něco pohnulo, vylezl odtud člověk s rozcuchanými

vlasy, v zmačkaném oděvu, na němž zůstalo něco suché trávy. Byl to

onen nespokojenec, který právě naříkal, byl to Fandor. Povoliv

naléhání přítelovu, ukryl se zde na několik dní, než se vysvětlí

příklad negrův.

Slyše ten hluk na dvoře a nepomýšleje na to, že by to mohli býti

jeho pronásledovatelé, s bezstarostností jemu vlastní přistoupil

k vikýři, aby se podíval, co se děje. Tato neopatrnost se mu však

nevyplatila. Sotvaže se objevila jeho tvář ve vikýři, dolehly k němu

nahoru rozzuřené výkřiky:

– Hleďte, je tam, už ho máme!

A hrome! Fandor nyní dokonale porozuměl situaci. Dal se chytit,

docela hloupě chytit. Asi že některý ze sousedů viděl ho vstoupili

k Teddymu a udal ho. Stavení je patrně obklíčeno a nebude možno

uniknouti.

Fandor se nerozčiloval. Již dávno se spřátelil s myšlenkou, že

jeho dobrodružství skončí špatně. Pomyslil si tedy klidně, že udeřila

hodina, kdy musí pykat za svou odvahu. Jediná však myšlenka

působila mu bolest…, Vzpomněl si na Teddyho, tuto podivnou

dívku, kterou poznal za okolností tak zvláštních, a kterou příliš

miloval, než aby nelitoval nenadálého rozloučení. Ale nezbývalo nic

jiného.

Přistoupil opět k vikýři a posměšně se tázal:

– Jsem to já, koho hledáte?

– Ať zhyne, vrah! křičeli ti dole. A hlas jejich vůdce dodal:

– Vzdáváte se? Sestupte!

Fandor by byl rád odolával. Ale jak?

– Dobře, vzdávám se, odpověděl. Později se vše vysvětlí.

A stále ještě žertuje, připojil:

– Jenže tu nemám žebřík. A poněvadž nemám chuť zlomili si

nohy, byl bych vám povděčen, kdybyste mi nějaký přinesli.

– Ale nepokoušejte se prchnout, jsme ozbrojeni a při nejmenším

hnutí…

Fandor zvolal pobaven:

– Ah, to jste vy, Wilsone Dragu? Těší mě, že vás vidím.

Důstojník neodpověděl. Vrhl na Fandora pohled plný zlosti

a pohrdání.

Fandor slezl rychle s dobromyslným úsměvem, a obrátiv se

k poručíkovi, tázal se:

– A teď, co se mnou uděláte? Zabijete mě na místě? Ne? No, to

jsem ještě šťasten.

Ale zamlčel se, neboť nikdo mu neodpovídali. Vojáci vzali ho

mezi sebe a Wilson Drag nařizoval:

– Na rámě zbraň! Čtyři pojďte se mnou, prohledáme farmu. Snad

zde ukrývají ještě nějakou bestii.

– Bídák, pomyslil si Fandor, stěží se ovládaje. Nepatří k tomu

mnoho ušlechtilosti, posmívat se zajatci.

Jak to skončí?

Tu však přijížděl prudkým cvalem jezdec, jehož přítomnost

mohla změnili tvářnost věcí. Byl to Teddy, který po svém

dobrodružství v márnici spěchal, aby Fandorovi vypravoval

o posledních událostech. Zpozoroval již z dálky uniformy vojáků

a nasadil koni ostruhy, Zastavil těsně před Wilsonem Dragem. Zde

brutálně strhl koně zpět a seskočil.

– Co zde děláte? vydechl.

– Spíš já měl bych se vás zeptali, jakým právem skrýváte zde

vraha? odvětil Wilson Drag.

– Vraha? On není vrahem!

– Ano, je to vrah, Teddy.

– Vy lžete!

Při této urážce Wilson zbledl.

– Teddy, pravil sípavým hlasem. Vy jste se mnou jednal jako se

zlodějem. Dnes mě! obviňujete ze lži. A já vám odpovídám: Vy jste

zbabělec, neboť pokaždé, kdykoli jsem vás chtěl ztrestat, unikl jste

mi lstí.

– Zbabělcem jste vy, který urážíte, maje za sebou tlupu vojáků!

– Chlapče! vykřikl důstojník chvěje se zlostí a bezděky sáhl po

své šavli. Z toho se mi zodpovíte!

Teddy chladně a bez váhání odvětil:

– S radostí! Kdy budete chtít!

– Hned!

– Ano… Bez váhání vytrhl z pochvy nejblíže stojícího vojáka

jeho zbraň.

A tu za Wilsonem se ozval výkřik:

– Pozor, poručíku! Máte-li chuť se bít, zkuste to se mnou!

Nebudete přece zápasí ti s nedorostlým hochem?

– S vámi se bít? posmíval se Wilson. To snad nemyslíte vážně?

Důstojník se nemůže bít s vrahem, jako jste vy.

Fandor zbledl. Co počít v této svrchované chvíli?

– Wilsone Dragu, nemůžete se bít s dítětem. To by byla

zbabělost!

– Nejsem dítětem a budu se s vámi bití rozzuřil se Teddy. Toužím

po tom, ztrestali vaše drzá slova. Či snad se bojíte? Nač čekáte?

Pošlete přece zatčeného pryč!

Za okamžik na to dvacet ozbrojených vojáků odvádělo

bezbranného Fandora, který se marně pokoušel se jim vymknout.

Chtěl křičet, že Teddy je děvče a souboj že je vlastně vraždou slabé

ženy, ale vojáci nenechali ho mluvit a ranami a násilím vlekli ho

pryč. Podařilo se mu na vteřinu podívati se zpět a tu zahlédl

Teddyho, an se zdviženou šavlí očekává útok.

*

Souboj byl strašný.

Wilson Drag, který byl přece statečný a čestný muž, ztratil patrně

rozvahu a soudnost, že přistoupil na takovýto souboj s Teddym! – On

sám byl silný a svalnatý, kdežto Teddy se zdál oproti němu tak malý

a slabý, že bylo podivné, jak udrží těžkou šavli.

– Začínám! vzkřikl poručík.

– Bůh se mnou! odvětil Teddy.

Šavle se zaleskly, srazily se. Zatím co poručík vydržel náraz, aniž

ucouvl, Teddy se zapotácel pod prudkým nárazem. A poručík znovu

chystal se k výpadu.

To však byla výhoda pro Teddyho. Obratně a mrštně uhnul, takže

se zbraně střetly čepely.

Stáli proti sobě rameno na rameni, tělo vedle těla. A již poručík

se vyprostil, připravuje s k novému strašnému útoku… Ubohý Teddy

zaplatí životem šílenou odvahu, že přijal zápas na šavle!

Ale náhle Teddy upustil zbraň a instinktivně sepjal ruce k prosbě,

zatím co zoufalý výkřik unikl jeho rtům.

A bleskurychle udála se strašná věc, která ho zachránila, zdrtila

a uvalila naň nesmazatelnou hanbu:

Za Wilsonem objevil se muž, který zdvihl pěsf, v níž zaleskla se

dýka!… Bez výkřiku Wilson Drag klesl k zemi, zabit ze zadu;

zbaběle, bídně zabit!

Dívka, neočekávajíc tuto úkladnou vraždu, neměla čas jí

zabránili, ač by byla raději stokrát snesla smrt, než toto zneucťující

zakončení souboje, které jí bylo vnuceno. V hrdém vzdoru sáhla za

pas po revolveru, aby ztrestala vraha Wilsona Draga.

Ale ruka její sklesla bezmocně a revolver zůstal za pasem.

Ten, kdo úkladnou vraždou zachránil její život, byl Fantomas, byl

její otec…

*

Jaké to hrozné setkání!

Když Fantomas, opouštěje márnici, křičel na Juva: vy jste

zachránil moji dceru, Teddy rázem porozuměla tajemství svého

původu. Pochopila, proč Laetitie od dětství oblékala ji do jinošských

šatů, proč jí nechtěla prozradit její jméno, jméno jejího otce. Její otec

to byl Fantomas!

Dozvěděla se to právě v té chvíli, kdy se stala svědkem

Fantomasova zavraždění Elderse, kdy sama obrátila proti

Fantomasovi zbraň a byla jím křivě obviněna…

A nyní stál její otec před ní, opětně co vrah!

Nemohla ho ztrestat, nemohla ho zastřelit, Fantomase, svého

otce!

V této chvíli vytrpěla nejhorší muka, a byla by dala život za to,

aby unikla. Fantomas stál před svou dcerou, neschopen slova.

Hodina odplaty udeřila.

– Slyšíš? zašeptal konečně, pro tebe jsem vše učinil a ty mi

odpustíš, a budeš mě milovat, až ti vše vysvětlím…

Bledé rty dívky pronesly téměř neslyšně:

– Nikdy…

Ale Fantomas nevěřil. Zdál se býti jist, že si získá srdce své

dcery, on, jemuž neunikl dosud žádný z pokladů, po nichž zatoužil…

– Budeš mě milovati… Heleno… až se dozvíš… a bude to

brzy… za několik dní… Zatím se musím skrýt, neboť mě hledají…

s bohem!

Teddy-Helena neodpovídala…

*

Den byl jasný, na nebi zářilo slunce, ptáci zpívali a přímořský

vánek něžně laskal tváře dívčiny.

Helena se zdvihla. Nemyslila na otce… její myšlenky spěchaly za

přítelem.

– Fandor, kde je Fandor? zašeptala. Najdu ho a zachráním,

i kdyby mě to život stálo!

XXIX. ÚTĚK.

Nedbaje únavy, spěchal Juve po svém vzrušujícím dobrodružství

v márnici zpět do Durbanu. Myslil na Fantomase, kterého zde objevil

a na jeho pravděpodobného pomocníka Elderse. Co se asi mezi nimi

událo, co bylo příčinou vraždy? Ze zlomků rozhovoru, který Juve ve

svém úkrytu vyslechl, vytušil částečně souvislost.

Ale více než Fantomas, zaměstnával jeho mysl osud Fandorův.

Věděl již, že Fandor je zde, že žije, že je znám, až příliš znám

zdejšímu obyvatelstvu! Nepochyboval, že Elders dovednými

intrikami uvedl Fandora v podezření, že Fandor není vinen žádným

ze zločinů, z nichž je obviňován, ale přes to jeho úzkost o přítele

rostla od hodiny k hodině. Proč se k němu nepřihlásil nyní, kdy musil

vědět, že Juve, odpovídaje na jeho volání, je konečně také

v Durbanu!

V městě byl veliký shon lidu, který přivábil Juvovu pozornost.

Spatřil skupinu vojáků, kterou obklopili se všech stran černoši

a Kafři, pronášejíce výhrůžky hněvu a nenávisti. Několik bělochů

naslouchalo klidně a zvědavě.

Co znamenalo to podivné chování k vojákům? Juve zaslechl

výkřiky: Do vězení! Na smrt s ním! Obratně razil si cestu mezi

diváky a zahlédl uprostřed vojínů zajatce, spoutaného na rukou i na

nohou, kterého vojáci musili chránit před hněvem davu.

– Je to trapná povinnost navázal rozhovor se seržantem, chránili

zločince před rozzuřeným davem.

– Ano, odvětil seržant, ale člověk chápe jejich hněv po tom všem,

co provedl.

– Ba, přitakal Juve, předstíraje, že rozumí, však jste ho dobře

spoutali, ten neuteče!

– Ne, neuteče. Však jsme po něm dlouho pásli. Musí se těm

cizincům ukázat, zač je toho loket; vždycky je to jeden z nich, kdo

provádí takové kousky.

Při slově „cizinci“ Juve sebou trhl. Obával se nejhoršího a úzkost

sevřela mu srdce. Jeho trapná nejistota změnila se v hrůzu když

náhodou následkem zmatku mezi vojáky zahlédl zajatcovu tvář…

Muž, kterého vojáci chránili před násilností davu, zajatec, kterého

již dlouho stíhali a vedli nyní do vězení, Juve ho poznával, ač měl

rysy ztrhané, tvář vyhublou a bledou, vlasy zpola zakrytou: byl to

Fandor!

– Ah bože vykřikl Juve, polo šílený; přišel jsem pozdě!

A opanovav se, otázal se seržanta:

– Co provedl ten člověk?

– Ah, není toho málo, odvětil poddůstojník. Asi před patnácti dny

ukradl Jupiterovy peníze, víte – toho boxerského šampióna – pak se

také říká, že on to byl, kdo zavraždil tu starou ženu z farmy u lesa

a poštval lidi proti černochovi, jakoby ten byl vrahem. V čele celé

tlupy chlapů pronásledoval ho až k divadlu a zaranžoval jeho vraždu,

zcela drze, v divadle, všem lidem na očích!

– A kam ho vedete?

– Jeho případ je jasný. Dáme ho do vězení a za dva, tři dny bude

převezen do ústředního; vězení v Pietermaritzburgu, kde bude

postaven před soud.

– A patrně odsouzen?

– Jistě, že odsouzen! odvětil seržant. Je toho potřeba pro výstrahu

a úřady jsou teď přísné, protože je tu beztak příliš mnoho cizinců.

Stále se slyší o loupežích a vraždách a celý kraj je pobouřen… Ale

odpusťte, pan poručík mě volá…

Juve zůstal zpět, zatím co celá ta tlupa lidí se vzdalovala. Dívaje

se za odcházejícími, zašeptal:

– A přece ho zachráním, i kdyby násilím! Co záleží na

prostředcích? Pokud já jsem živ, nezkřiví nikdo ani vlásku na jeho

hlavě!

*

– Pane!

– Prosím?

– Rád bych mluvil s vrchním inženýrem.

– S kterým, pane, je jich více.

– Tedy s tím nejvyšším.

– Není žádný nejvyšší. Každý z nich je sám šéfem ve svém

oboru.

– Hledám vrchního inženýra pro parní kotle.

– Jděte, pane, do druhého poschodí, dveře číslo 27.

– Děkuji, pane.

Tento rozhovor odbýval se mezi úředníkem společnosti Great-

Central-Railway, která řídí železniční spojení mezi hlavními městy

země a návštěvníkem, který podle daných instrukcí odebral se do

druhého poschodí budovy.

Nahoře zaklepal na okénko a opakoval svou otázku:

– Je zde vrchní inženýr pro parní kotle?

– Pan Mullerstone? Nikoli. Není přítomen.

– A kdy zde bude?

– Nevím, pane, je nemocen.

Návštěvník zůstal chvíli zamyšlen, jakoby uvažoval, co učiniti.

Úředník, patrně velmi zaměstnaný, chystal se zavřití okénko, ale

návštěvník ho zadržel.

– Myslím, že pan Mullerstone měl zítra jeti služebně do Durbanu,

aby provedl inspekci v depot lokomotiv.

Úředník, zmaten tím, že se návštěvník vyzná v úředních

disposicích, domníval se, že má před sebou některého z vyšších

funkcionářů a stal se okamžitě mnohem ochotnějším.

– Víte, pane, že instrukce pro Durban zůstává nezměněna, aby

zřízenci, kteří očekávají inspekci, nepolevili v konání své povinnosti.

Konečně snad pan Mullerstone bude brzy zdráv…

– Rád bych měl jistotu, jede-li tam pan Mullerstone.

Úředník pokrčil rameny:

– To vám nemohu říci. Máte-li však nějaký titul, který by vám

zjednal přístup do jeho bytu, tam byste se nejlépe mohl informovat.

Zde to neví nikdo.

Rada byla dobrá a návštěvník, opatřiv si adresu inženýrovu podle

seznamu který mu půjčil poslíček v kanceláři, vsedl do auta a jel do

bytu páně Mullerstoneova.

Pan Mullerstone bydlil v západní části města, v nejelegantnější

čtvrti vilové. Návštěvník zazvonil u zahradních dveří a sluha přisel

otevřít. Návštěvník mu dal několik otázek, které zdůraznil slušným

zpropitným. A nelitoval toho. Ve chvilce věděl, co potřeboval

a nejbližším vlakem odjel do Durbanu.

*

Příštího dne čilý ruch vládl na nádraží durbanském v depot

lokomotiv, kde očekávali, ohlášenou návštěvu vrchního inženýra.

Mechanikové, topiči, úředníci a podúředníci činili se o překot,

aby nic nevázlo a aby inženýr byl s nimi spokojen. Jeho návštěva

měla svůj zvláštní význam. Podle jeho záznamu byli zaměstnaní

klasifikováni, přemístěni a odměňováni, navrženi k postupu.

A zajímavý byl pohled do ohromné haly, kde na kolejnicích

vějířovitě položených lokomotivy oddychovaly, kouřily a funěly

a topiči pobíhali kolem, zkoumajíce část po části, každé kolečko,

každý detail velikých těch těles.

Byli tak zabráni do své práce, že nezpozorovali cizince, který

vstoupil. Měl ruce v kapsách širokého pláště a rozhlížeje se zvědavě,

pátravě kolem, činil dojem člověka, který má zde na něco dohlížel…

Byl to tentýž muž, který včera se sháněl po panu Mullerstonovi.

Náhle přistoupil k lokomotivě, která nesla štítek s nápisem

„Pacific“ a tázal se mužů, kolem ní zaměstnaných:

– Který z vás je mechanik?

Jeden z nich vystoupil:

– Já, pane, čeho si přejete?

– Jsem zde v zastoupení pana Mullerstona, který je nemocen.

Mechanik se uctivě uklonil. Topič, neztráceje slova z rozhovoru,

čistil horlivě lesklé součásti lokomotivy a dával při tom pozor na

vřící vodu, která naplňovala reservoir, určený k napájení kotle.

Muž, který se vydával za zástupce inženýra p. Mullerstona, se

vyptával:

– Tak vy jedete s expresem Pietermaritzburkským, který

z Verulema v 1 hodinu 20 minut přijede do Durbanu?

– Ano, my s ním jedeme, pane inženýre.

A odpovídaje na další otázky inženýrovy, vysvětloval:

– Dnes přibíráme zvláštní vůz, pane inženýre, a proto

potřebujeme více uhlí; ale dám si záležet, aby se na jízdním řádu nic

nezměnilo. Náš „Pacific“ je v dobrém stavu a troufám si s ním udržet

jeho obvyklých 65 mil za hodinu.

– Který zvláštní vůz přibíráte?

– Tamhle ten. Dopravujeme do Pietermaritzburku zajatce

k soudu. Jistě, že jste o něm slyšel, pane inženýre? Jmenuje se

Jerome Fandor a zorganisoval zavraždění boxera Jupitera, kterého

okradl o peníze…

Zdálo se, jakoby tato historie inženýra příliš nezajímala. Sklonil

se, hledaje cosi vespod pod lokomotivou, načež se opět vyptával:

– Vidím, že je to „Pacific“ posledního typu; ale řekněte, nemáte

nesnáze s čističem? Jeden z vašich kolegů si na to stěžoval.

– Ne, pane inženýre, ani dost málo ne. Ale je k tomu třeba

opatrnosti…

– Dobře, pravil stručně inženýr a dávaje řeči jiný směr, otázal se:

– Kdy odjíždíte z depot?

V 1 hodinu dvanáct minut, pane inženýre. Obyčejně jezdíme v 1

hodinu 18 minut, ale dnes jedeme dříve k vůli tomu zvláštnímu vozu.

– Vysvětlete mi, jak pojedete.

– Jedeme po kolejích až k výhybce, odtud se vracíme pro vůz

s trestancem, který bude připojen v čelo vlaku. Pak se za třetí

výhybkou přesuneme na hlavní kolej a zastavíme na padesát metrů

od nádraží. Tam vyčkáme příjezdu expresu. Lokomotiva, která jej

přiveze, se stáhne na naše místo v depot…

– Dobře, přerušil ho krátce inženýr. Vrátím se v 1 hodinu 10

minut a pojedu s vámi do Pietermatritzburku. Chci vidět, jak to

pracuje…

Podíval se na hodinky.

– Tři čtvrtě na dvanáct, pravil.

A pokynuv rukou mechanikovi, dodal, odcházeje:

– Jdu se naobědvat, na shledanou.

Vyhýbaje se městu i nádraží s cestujícími, muž potuloval se

chvíli kolem trestního vozu; pak zabočil kolem depot a překročiv

ohradu, ztratil se v neurčitém terénu, který obklopoval hlavní

nádraží.

Nyní si byl jist, že není pozorován. Zastavil se, zkřížil paže na

prsou a uvažoval usilovně, s tváří, vyjadřující veliké obavy.

Měl také proč býti znepokojen. Vždyť si přisvojuje titul a práva,

která mu nenáležeje Není těžko uhodnouti jeho jméno. Je to Juve

Proč ta komedie?

Účel jeho jednání je jasný: chce zachrániti Fandora stůj co stůj!

Od té chvíle, kdy uviděl Fandora, odváděného v poutech do

vězení, kul plány jeden, za druhým a zamítal je, jako nepřijatelné!

Zoufal si při pomyšlení že přes všechnu jeho snahu Fandor zahyne

bez pomoci.

Blízkost nebezpečí vnukla mu odvážný plán. Rozhodl se, že si

získá povolení, aby směl jeti při lokomotivě téhož vlaku, který má

transportovat Fandora z Durbanu. Doufal, že ho jeho dobrá hvězda

neopustí a že mu vnukne záminku, která by byla byť i dost málo

přijatelná.

A při tom se dověděl, že inženýr Mullerstone, který měl konat

v Durbanu inspekce, onemocněl a nepojede. I uchopil se nabízené

příležitosti…

Výklady mechanikovy přišly mu právě vhod. Dozvěděl se, že

nejdříve bude k lokomotivě připjat zvláštní vůz a pak se lokomotiva

vzdálí z nádraží, aby čekala na expres. Těch několik minut čekání

snad postačí, aby se lokomotiva s celou Fandorovou dostala někam

dále do polí…

Snad bude Juve nucen s revolverem v ruce přinutiti mechanika,

aby jel, pak stačí osvobodit Fandora a prchnout s ním…

Fandor bude jistě hlídán… Snad za peníze budou jeho hlídači

ochotni… Na každý způsob buď ho zachrání, nebo v tom nechá svou

kůži!

Byť i se tento plán zdál neproveditelným, Juve doufal, ba věřil

již, že to vyhraje. Ovšem, nejhorší bylo příměti mechanika, aby jel

o několik kilometrů dále, místo aby se vrátil od výhybky pro expres.

Ale snad uposlechnou rozkazu představeného, i když se jim bude

zdáli podivným?

V malé hospůdce u cesty Juve se rychle naobědval a v jednu

hodinu překročil odhodlaně balustrádu. Věděl, že mu nastává hra

o život Fandorův. Vyhraje-li?

XXX. DCERA FANTOMASOVA.

Nepravý inženýr sám u lokomotivy očekával signál k odjezdu.

Těžká „Pacific“ o 24.000 HP mírně oddychovala, zatím co půl

tuny uhlí čekalo v uhláku aby bylo pohlceno jejím žhavým jícnem.

Byla to náhoda, či výsledek jeho manévrů, že Juve byl sám

u kotle? Po dvě hodiny zaměstnával se mechanik přípravami

k odjezdu, tím pečlivěji, že dnes měl býti kontrolující úředník jeho

společníkem. Stroj včas opustil depot, a byl připjat k trestaneckému

vozu. Byla 1 hodina 13 neb 14 minut a expres z Durbanu byl již

signalován. Juve přišel o chviličku dříve a našel u lokomotivy jen

mechanika. Ptal se ho zvědavě po příčině nepřítomnosti topičově.

Gratuloval si k své úloze inženýra, která mu dovolovala takovéto

otázky.

Mechanik ovšem chápal údiv Juvův, neb viděl v něm šéfa, který

je nespokojen, neb i jemu bylo nápadné, že topič není na svém místě.

Kam se poděl? Před chvílí řekl, že si dojde pro kladivo, které

zapomněl v kotelně, ale jeho nepřítomnost trvala příliš dlouho, než

aby tato maličkost mohla býti omluvena.

– Dojděte ihned pro něho! nařizoval Juve.

Mechanik trhl sebou udiveně. Podle nařízení nesměl opustili své

místo, když stroj byl pod tlakem.

Juve pokynul autoritativně:

– Vím, co chcete říci, ale přejímám za vás odpovědnost. Což

nejsem vaším představeným? Přiveďte ihned topiče, je čas!

Mechanik, ač trochu zaražen tímto opomenutím nařízení,

neodmlouval a šel hledat svého druha. Ať jsi to pán sám vyřídí.

Juve si oddechl. Přijde-li teď topič, pošle ho pro mechanika, neb

jemu záleželo na tom, aby byl sám. Jel již častokráte ve své funkci

policisty lokomotivou, dovedl slušně řídit stroj. Před několika

vteřinami zpozoroval, jak eskorta přivedla vězně do sousedního

trestního vozu. Odešli, zanechavše spoutaného vězně samotného

s jediným vojákem, přiděleným mu k hlídce. Juve hořel netrpělivostí.

Kdyby Fandorův vůz byl připojen k lokomotivě, nic by ho bylo

nezdrželo, aby sám se nerozejel s lokomotivou a tímto vozem do

polí. Ale zdálo se, že nikdo nespěchal zapnouti vůz k lokomotivě

a Juve kleje a nadávaje, přešlapoval netrpělivě a ze zoufalství stále

přikládal.

Hluk přetopené lokomotivy způsobil, že Juve nezpozoroval

podivnou scénu, která se odehrála vedle něho. Přece však výstřel

v nejbližším sousedství upozornil ho, že se něco, děje. Nahnul se

přes zábradlí, aby se podíval, když tu najednou ucítil, jak se mu pod

nohama; podlaha otřásla a lokomotiva pomalu se rozjela, vypouštějíc

komínem kouř, plný černých sazí.

Juve se otočil: Něco dopadlo těžce na podlahu vozu. Byl to

člověk, který se shroutil na zem u hromady uhlí a zůstal nehybně

ležet.

Lokomotiva pomalu se vzdalovala od trestního vozu, kam zavřeli

před chvílí Fandora a který Juve zamýšlel odvézti s sebou z nádraží

pryč, do polí.

– U sta hromů, vykřikl a zacloumal člověkem, kterého považoval

za topiče a který patrně měl ten šílený nápad spustiti lokomotivu.

Ale v téže chvíli oba zůstali stát ohromeni, neschopni slova.

Poznali se navzájem!

– Juve!

– Fandore!

Konečně byli pospolu oni dva, kteří se tak dlouho marně hledali!

Objímali se srdečně, takže v první chvíli zapomněli tázati se, jak se

uskutečnilo toto neočekávané bizarní setkání. Konečně se

vzpamatovali! Co se vlastně stalo?

Zatím co Juve očekával netrpělivě příchod zřízence, který by

připjal vůz s Fandorem k lokomotivě, odehrálo se v jeho blízkosti

dvojí krvavé drama. Nejdříve šlo o nešťastného topiče, jehož

nepřítomnost se zdála tak podivnou.

Nešťastník opravdu odešel, jak řekl, pro kladivo, které zapomněl

v uhelném depot a když se vracel, zasáhla ho ze zadu rána dýkou,

která mu prorazila plíce. Vlny krve zalily mu plíce a ústa a on bez

odporu, beze slova, klesl mrtev k zemi.

Zločin byl proveden s nenapodobitelnou zručností. Nebylo tu

svědka a vrah uprchl, zanechávaje svou zbraň v těle oběti.

Člověk ten běžel ihned k vagonu, kde odpočíval Fandor. Pohlédl

úkosem k Juvovi, který, stoje na můstku, ho nezahlédl. Vstoupil do

vozu zajatcova. Voják, který měl konat hlídku, postavil se do obrany.

– Co zde chcete? oslovil příchozího a položil ruku na revolver.

Tento pohyb mu byl osudným.

Cizinec skočil k němu a svalnatýma rukama stiskl hrdlo

ubožákovo. V malé chvilce vojín vydechl naposledy.

Vrah se vzpřímil a v jeho očích zasvítilo. Kdyby ho byl někdo

uviděl, kdyby byl někdo zahlédl ten výraz ukojené surovosti, zlý

úšklebek kolem úst, nikdo by byl neváhal poznat v něm legendárního

banditu Fantomase, jehož jméno plnilo svět hrůzou.

V těchto několika minutách provedl dvojí vraždu!

Jestliže však první z jeho zločinů zůstal beze svědků, zardoušení

vojínovo mělo svědka, bezbranného, spoutaného zajatce, Fandora,

který nepochyboval ani na okamžik, že nyní dojde na něho.

Fantomas se opravdu již také řítil k Fandorovi, ne však, aby ho

zabil, ale aby ho vysvobodil z pout!

– Dávám vám svobodu, Fandore, prchněte! zašeptal zlosyn a

násilně vyvedl Fandora z cely. Tento všecek omámený, nechápal, co

se děje. Ale Fantomas mu našeptával:

– Tato lokomotiva je připravena pro vás. Nastupte, otevřte páru –

první pákou na levo – – a pojedete. Vše je připraveno

A nezapomeňte, že Fantomas vám vrátil volnost!

– Co to pravíte? koktal Fandor. Nevěřím vám, nechci svobodu

z vašich rukou.

Ale Fantomas uchopil sesláblého a omámeného Fandora do svých

svalnatých paží a vhodil ho na můstek, k lokomotivě. Sám pak stiskl

páku…

Vtom zazněl výstřel! To Fantomas vystřelil do vzduchu! A zatím

co lokomotiva se dala do pohybu, volal za odjíždějícími:

– Slíbil jsem vám, Juve a Fandore, že vás spojím! Ano, spojil

jsem vás! Zahynete společně!

Výstřel z revolveru přivolal lidi k trestnímu vozu a udiveným nad

tím, že lokomotiva sama odjíždí, Fantomas bez váhání vysvětloval:

– Chyťte ho… zajatce! Uprchl s lokomotivou! Zabil svého

strážce!

*

Lokomotiva se hnala vpřed, nedbajíc signálů, míjíc předměstí

a četné stanice okolí durbanského.

Juve a Fandor ničeho si nevšímali, tak veliké bylo jejich

uspokojení, že jsou konečně spolu. Hovořili současně, vyptávajíce se

jeden druhého na to a na ono a zapomínajíce odpovídati. Bylo také

nač se tázali! Juve nachází Fandora volného a zachráněného,

a Fandor, který netušil, že jeho přítel opustil Evropu, shledává se

s ním najednou v Durbanu!

– Fandore, řekrii, kdo tě vysvobodil?

Žurnalista spontánně vyslovil jméno Fantomasovo. Na to se oba

zamlčeli a zaraženě dívali se jeden na druhého. V očích se jim zračila

hrůza.

Měli věru důvod k obavám. Již chvíli lokomotiva letěla šíleným

chvatem, s rychlostí skutečně abnormální. Fandor, pohlédnuv na

manometr, vykřikl:

– Juve, stoupá, stoupá!

Pohlédli na sebe zděšeně:

Pravděpodobně, že následkem machinací Fantomasových

pojistná záklopka nefungovala a tlak stále stoupal… Bylo se co

obávali explose…

Juve a Fandor rozhlédli se kolem. Nikdo nebyl nablízku, ale bylo

jim nemožno seskočiti z lokomotivy, která dosáhla rychlosti 100 km

za hodinu! Nehledě k tomu, že by mohli narazili na kameny a stromy

kolem cesty, již prosté vyskočení v této chvíli by znamenalo jistou

smrt.

– Zmírníme rychlost! navrhl Juve. Ale běda, i brzda byla

demolována!

– Juve, co učiníme?

– Bohužel, to nevím!

Hněvem a zlostí vřela v nich krev, ale bylo nutno smířili se

s nezbytností, očekávali nečinně příští chvíli, která jim přinese

strašný konec. Při každé zatáčce pera zapraskala a zdálo se, že jižjiž

vůz se vyšine z kolejí. Byla to šílená jízda, jízda smrti.

Oba přátelé si zvykli na svou situaci a počali uvažovat.

– Nevzdáme se přece bez zápasu! zvolal Fandor.

Juve se skláněl nad plechovou platformou, která spojovala uhlák

s lokomotivou. Nadzdvihl tento pohyblivý plát. Vtom již také Fandor

pochopil jeho počínání. Pod plechovou podlahou objevily se silné

řetězy, jimiž byl připevněn k lokomotivě. Kdyby se jim podařilo

odepnout řetězy, lokomotiva bez uhláku poletí nepochybně ještě

šíleněji, oni však na uhláku zůstanou zpět, zachrání se.

S horečným chvatem se pustili do díla a naděje na záchranu

dodala jim síly. Věc se podařila. Utekli se na uhlák, který, opuštěn

lokomotivou, po několika otřesech pomalu se zastavoval.

Lokomotiva, osvobozena od přítěže, ujížděla vpřed.

Byli zachráněni.

Než v tom jásot radosti zemřel jim na rtech při podívané, která se

naskytla jejich zrakům.

Na malé stříšce nad lokomotivou někdo se objevil a rozpínal

k nim ruce jako o pomoc. Jeho tvář byla sladká, veliké oči zářily

a kolem čela a spánků vlály krásné černé kadeře.

Fandor i Juve vykřikli současně:

– Teddy!

– Helena!

Ano, oba poznali nešťastné dítě, které lokomotiva, nyní prosta vší

kontroly, odnášela vstříc jisté smrti. Byla to dcera Fantomasova! Jak

se tam dostala?

Patrně se dozvěděla o transportu Fandora do Pietermaritzburku

a ona také, jako Juve, chtěla se ho zúčastniti, aby, možná-li,

zachránila přítele.

– Bože na nebi! vzkřikl Fandor a Juve zašeptal!

– Je ztracena!

Jejich slova se ztrácela v hluku odjíždějící lokomotivy. Tendr se

zastavoval a vzdálenost mezi nimi a lokomotivou rostla každou

vteřinou. Naposledy ještě zaslechli srdcervoucí hlas který volal:

– Fandore, pomozte mi!

A žurnalista, omdlelý, klesl do náruče Juvovy, který zašeptal:

– Zachráním ji! Zachráním! Nemohu nechat takto zhynouti dceru

Fantomasovu!…

K o n e c .

POKRAČO VÁNÍ DO BRO DRU ŽSTV Í

FANTOMASO VÝCH

V PŘÍŠTÍM SVAZKU

FlAKR NOCI

ROMÁN O NÁLEZU ZLATA

V KALIFORNII

BLAISE CENDRARS

V polovici ledna r. 1848, Mr. Marshall z New Jersey, můj tesař

pro konstrukci mých mlýnů, pracoval na mé pile v Coloma, nahoře

v horách, 18 hodin od Fortu. Když byl krov postaven, poslal jsem

Mr. Wimmera s rodinou a několika dělníky nahoru; Mr. Benuet

z Oregonu šel s nimi, aby se staral o koně a postavil stroje. Paní

Wimmerová vařila pro všechny stravu. Potřeboval jsem ještě jednu

pilu, poněvadž mi scházela prkna pro můj velký mlýn, který byl také

právě stavěn v Brightonu a pro který právě došel parní kotel a stroje

po cestě, která trvala 18 měsíců. Pán Bůh buď pochválen, nikdy jsem

nemyslel, že to dokončím, a volům se nic nestalo. Potřeboval jsem

také prkna ještě pro druhé budovy a obzvlášť pro plot kolem vesnice

Yerba-Buena, v zálivu, neboť tam přistává nyní mnoho lodí

a mužstva jsou divoká, marodéři a mnoho dobytka a zboží se ztrácí

a nikdo neví jak.

Bylo to jednou odpoledne, když pršelo. Seděl jsem ve své

světnici ve Fortu a psal jsem dlouhý dopis jednomu starému příteli

do Lucernu. Najednou Mr. Marshall vešel prudce do místnosti. Byl

celý promočený. Byl jsem překvapen, že je už zpátky, poněvadž jsem

právě poslal do Coloma vagon se stravou a železem. Řekl mi, že mi

chce něco důležitého říci, že by mi to chtěl říci úplně tajně a že mne

prosí, jestli bychom mohli jiti na nějaké opuštěné místo, kde by nás

nemohl nikdo viděli. Šli jsme do prvního patra a oni chtěl, abychom

se zavřeli do jedné místnosti a přece nikdo nebyl v domě než účetní,

dole ve své kanceláři. Mr. Marshall ještě něco chtěl a já jsem šel

dolů, myslím, že jsem mu šel pro sklenici vody, ale když jsem se

vrátil zapomněl jsem zamknout dveře. Mr. Marshall vytáhl právě

z kapsy kousek látky a ukazoval mi kousek žlutého kovu, který v ní

byl zabalen. V tom přišel účetní, který se mě chtěl něco zeptali.

Marshall vstrčil honem kov do kapsy. Účetní se omluvil, že nás

vyrušoval a odešel. Copak jsem vám neříkal, abyste zamkl dveře pro

Boha, křičel Marshall. Byl celý rozzlobený a měl jsem co dělat,

abych ho uklidnil a přesvědčil, že účetní přišel nahoru, poněvadž se

mě chtěl na něco zeptat a ne aby nás překvapil. Tentokrát tedy jsme

zamkli dveře a přitáhli dokonce před ně skříň. A Marshall znovu

vytáhl svůj kov. Bylo I o několik zrn, každé asi o čtyřech uncích.

Vypravoval mi, že říkal dělníkům, že jest to možná zlato, ale že se

mu všichni smáli a považovali ho za blbce. Zkusil jsem kov

lučavkou, potom jsem přečetl celý dlouhý článek „Zlato“

v „Encyklopedia Američana“. Potom jsem prohlásil Marshallovi, že

jeho kov je zlato, čisté zlato, ryzí zlato.

Chudák, byl jako blázen. Chtěl sednout okamžitě na koně a vrátit

se do Coloma. Prosil mne, abych ho doprovodil tryskem. Řekl jsem

mu, že jest pozdě a že udělá lépe, když přespí ve fořtu. Slíbil jsem

mu, že ho zítra ráno doprovodím, ale on nechtěl a odejel úprkem,

volaje: Přijďte zítra, časně ráno! Pršelo silně a on nechtěl ani něčeho

pojísti.

Rychle se tmělo. Sel jsem do své světnice. Pro tento objev zlata

v potoce na mé pile jsem nebyl lhostejný, ne, ale bral jsem ta jako

všecko dobré i špatné v mém životě, dosti lehkovážně; nemohl jsem

dobře spát, představoval jsem si všecky hrozné následky a osudné

komplikace, které pro mne tento objev může míti, ale nepředstavoval

jsem si přece zničení Nové Helvetie! Nazítří ráno dal jsem instrukce

svým četným oddílům, dělníků a odjel jsem v 7 hod. s několika

vojáky a jedním cow-boyem.

Stoupali jsme po cestě do Coloma a asi v polovině cesty našli

jsme neosedlaného koně. Kousek výš vyšel z lesa Marshall. Byl celý

zkřehlý a hladový. Byl překvapen bouří a nemohl již v noci

pokračovali v cestě. Jeho vzrušení nebylo o mnoho menší než včera.

Pokračovali jsme v cestě a přišli jsme do onoho Eldorada. Trochu

se vyjasnilo. Večer jsme projeli po březích kanálu, který proudil

přeplněn vodami po deštích. Otevřel jsem stavidla, okamžitě se

vyprázdnil a my jsme sestoupili do řečiště hledat zlato. Našli jsme

mnoho malých kousků a Mr. Marshall a několik dělníků mi dokonce

podalo trochu zrn. Řekl jsem jim, že si dám udělat prsten, jakmile to

bude v Kalifornii možno, a skutečně jsem dal tento prsten udělali,

mnohem později ve formě pečetního prstenu: místu znaku dal jsem

vyryti vydavatelskou značku mého otce, spalujícího se phénixe a na

vnitřní stranu prstenu následující nápis:

PRVNÍ ZLATO – O BJEVENÉ V LEDNU 1848

Tři biskupské berly, berlu basilejskou a moje jméno: SUTER.

Nazítří prohlédl jsem si Coloma v celém jejím okrsku

a zaznamenal dobře její polohu a stav a zvláště spád vody, potom

jsem všechny shromáždil. Řekl jsem jim, že jest nutno zachovati vše

v tajnosti a ještě po pět až šest měsíců, než bude dokončena pila, na

kterou jsem již vynaložil 24.000 dolarů. Když mi dali čestné slovo,

odejel jsem opět dolů do fortu. Byl jsem nešťasten a nevěděl jsem,

jak se zbavili toho proklatého objevu zlata. Byl jsem jist, že taková

věc nemůže zůstati utajena.

A tak se stalo. O dvě neděle později poslal jsem jednoho bělocha

do Golema s nákladem stravy a nástrojů. Několik indiánských

chlapců ho doprovázelo. Paní Wimmerová jim vypravovala celou

historii a děti mu daly několik zlatých zrn. Když se vrátil do fořtu,

tento muž šel hned do skladiště které nebylo na mých pozemcích.

Žádal Smitha o láhev kořalky. Chtěl platit zlatem, které přinesl

z Coloma. Smith se ho ptal, má-li ho za blázna. Povozník přišel ke

mně se vyplatí. Co jsem mohl dělat? Vypravoval jsem celou historii

Smithovi. Jeho společník, Mr. Brannan přišel hned na to ke mně

a kladl mi mnoho otázek, na které jsem mu vypověděl celou pravdu.

Vyběhl ven a zapomněl zavřití dveře. V noci Smith a on naložili

všechno své zboží na vagony, ukradli mi koně a odejeli ve spěchu do

Coloma. Moji dělníci počali mi utíkati.

Byl jsem brzo sám ve fortu s několika věrnými montéry a osmi

invalidy.

Moji úředníci Mormoni mne opustili též; když horečka zlata je

chytla, zanechali také oni všech skrupulí.

Nyní defilovalo před mými okny nepřetržitě procesí. Vše, co

mohlo chodili, odešlo ze San Franciska a okolních obcí na pobřeží.

Každý zavřel svoji boudu, barák, farmu, podnik a odešel do fort

Suteru a odtud do Coloma. V Monte-Rey a v ostatních městech na

jihu mysleli ze začátku, že to jest mnou nastraženo, abych získal

nové osadníky. Proud lidí na cestách přestal na několik dní a pak

započal znovu, tato města šla také. Prázdnila se; ubohé moje

pozemky byly zaplaveny. Moje neštěstí počalo…

Z vrcholků hor viděl jsem celou obrovskou zemi, kterou jsem

obdělal, nechanou napospas drancování a požárům. Rány výstřelů

doléhaly až sem a hluk davů přicházejících ze západu. V zálivu viděl

jsem zvedati se neznámé město, které rostlo takřka před mýma očima

a na širém moři bylo plno lodí…

Ukázka z knihy B. Cendrarsa „Zlato“. Vydal

Odeon. - lllustroval J. Šíma. - Kč 22‘--,

vázané Kč 37‘--. - Na holandu ručně

kolorované a s podpisem autora Kč 120‘--.