Panství - Vzkříšení

Steve Alten

(2010)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Co se s námi stane po smrti? Existuje skutečně posmrtný život?Máme duši? Existuje Bůh? Pro Michaela Gabriela leží odpovědi na tyto otázky v jiné dimenzi, v oblasti věčnosti, kde neexistuje čas, pouze čirá životní síla… čirá existence.A v naší současnosti, přesně jak bylo předpovězeno v pět set let starém mayském kodexu Popol Vuh, se narodí dva chlapci – Michaelovi synové. Bělovlasý Jacob s azurově modrýma očima, obdařený nadlidskými fyzickými schopnostmi, inteligencí a znalostí podstaty vesmíru, ví od narození, že je předurčen k větším činům. Jeho tmavovlasý bratr Immannuel se nechce hlásit ke svému genovému dědictví a touží po normálním životě. Ale ke vzkříšení jejich statečného otce a záchraně lidské rasy před věčně se opakujícím sebezničením je potřeba, aby obě dvojčata spojila svoje síly.Avšak ve stejný osudný den, kdy se narodila dvojčata, přichází na svět i další dítě. Překrásná schizofrenní Lilith, která se svým nadlidským genovým potenciálem vyrůstá vystavena odvrácené straně existence, se po temné stezce vydává přes miliony světelných let ke vzdálené Xibalbě – mayské verzi pekla. Tak začne velkolepá bitva dobra a zla… a bude odhalen konečný osud lidské rasy.

V NAŠÍ SOUČASNOSTI, přesně jak bylo předpovězeno v pět set let starém mayském kodexu Popol Vuh, se narodí dva chlapci – synové Michaela Gabriela. Bělovlasý Jacob s azurově modrýma očima, obdařený nadlidskými fyzickými schopnostmi, inteligencí a znalostí podstaty vesmíru, ví od narození, že je předurčen k větším činům. Jeho tmavovlasý bratr Immanuel se nechce hlásit ke svému genovému dědictví a touží po normálním životě. Ale ke vzkříšení jejich statečného otce a záchraně lidské rasy před věčně se opakujícím sebezničením je potřeba, aby obě dvojčata spojila svoje síly.

Avšak ve stejný osudný den, kdy se narodila dvojčata, přichází na svět i další dítě. Překrásná schizofrenní Lilith, která se svým nadlidským genovým potenciálem vyrůstá vystavena odvrácené straně existence, se po temné stezce vydává přes miliony světelných let ke vzdálené Xibalbě – mayské verzi pekla. Tam dojde k velkolepé bitvě dobra a zla… a bude odhalen konečný osud lidské rasy.

STEVE ALTEN, rodák z Filadelfie, získal bakalářský titul na Pensylvánské státní univerzitě, magisterský titul na University of Delaware a doktorát na Temple University. Je autorem několika knih, z nichž šest vyšlo česky: MEG: v pradávných vodách, MEG: teror pochází z hlubin, Hlubina, V hlubinách Loch Ness, Panství a Černá barva krve. Nyní žije na jižní Floridě.

Více informací o autorovi naleznete na stránkách:

www.stevealten.com

STEVE ALTEN

VZKŘÍŠENÍ

Přeložil Jaroslav Žerávek

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2010

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2004 by Steve Alten

Illustrations O 2004 by Bill McDonald

All rights reserved.

Z anglického originálu Resurrection

(Published by Tom Doherty Associates, LLC, New York)

přeložil © 2010 Jaroslav Žerávek

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky © 2010 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-743-5

Kim…

… a statečným mužům a ženám 363. expediční vzdušné naváděcí perutě a 7. divize vzdušných expedičních sil v Tichomoří

A strhla se bitva na nebi: Michael a jeho andělé se utkali s drakem. Drak i jeho andělé bojovali, ale nezvítězili, a nebylo již pro ně místa v nebi. A veliký drak, ten dávný had, zvaný ďábel a Satan, který sváděl celý svět, byl svržen na zem a s ním i jeho andělé.

– ZJEVENÍ JANOVO 12:7

Žádný z těch, kdo se zrodili ve světle, byli zplozeni ve světle, nebude váš…

– HRDINSKÁ DVOJČATA PÁNŮM PODSVĚTÍ VÝŇATEK Z MAYSKÉ KNIHY POPOL VUH

Svět možná není jen zvláštnější, než předpokládáme, může být dokonce zvláštnější, než předpokládat dokážeme.

– J. B. S. HALDANE

Poděkování

Jako spisovatel jsem přišel na to, že psaní série, kam patří romány Panství a Vzkříšení, je duševně vyčerpávající a tvůrčím způsobem povznášející… povznášející v tom, že bádání, které bylo často zapotřebí, abych příběhu propůjčil reálný základ, je fascinující i děsivé, vyčerpávající v tom, že pozadí se odehrává v minulosti a budoucnosti lidstva – a to každopádně nejisté budoucnosti. Jeden drobný futuristický detail může vyvolat dominový efekt u desítek dalších, proto jsem si občas připadal, jako bych do sebe soukal ledovec od vrcholku dolů – čím víc jsem si myslel, že mám v sobě, tím víc toho na mě čekalo pode mnou. Naštěstí jsem poznal stále se zvětšující okruh nadaných čtenářů, jejichž inteligence a zkušenosti daleko přesahují ty moje a jejichž připomínky, díky nimž jsem svoji práci udržoval z vědeckého hlediska „v lati“, byly neocenitelné.

A proto moje díky zasluhuje tento tým Vzkříšení: „Interstellar Bill“ Parkyn (přírodní vědy a mytologie), doktor Lowell Krawitz (meteorologie), doktor David Mohr (nauka o raketách), Bill McDonald z internetových stránek Argonaut-Grey Wolf Productions: www.AlienUFOart.com (paranormální jevy a mytologie i dokumenty organizace MAJESTIC a snímky Balamu a nazcaské velryby), profesor Barry Perlman (fyzika), profesor Stephen Davis (chemie), Barbara Esmedinová (výzkum), Konstantin Leskov a Pat Weiler (přírodní vědy), Bill Raby (story editor), rabín Richard Agler a Kevin Williams, jehož studie o posmrtném životě a internetové stránky (www.near-death.com) mi poskytly cenné informace o klinické smrti a duchovní sféře.

Jako vždy děkuji svému literárnímu manažerovi a vydavateli Kenu Atchitymu, vedoucímu výtvarníkovi AEI Brianu Faganovi a ostatním v Atchity Editorial/Entertainment International za jejich úsilí a vytrvalost, a také Dannymu Barorovi v Baror International. Ocenění zaslouží Tom Doherty a skvělí lidé v nakladatelství TOR/FORGE Books, zvlášť redaktoři Bob Gleason a Greg Cox, a také Heather Druckerová v reklamním oddělení. Zvláštní díky zaslouží Ed Stackler v agentuře Stackler Editorial, který si na mě vždy udělá čas, a editoři Bob a Sara Schwagerovi.

Děkuji také Mattu Herrmannovi za úžasný původní návrh obálky a Leise Cornerové Cobbsové za internetové stránky www.SteveAlten.com, kde doplňuje informace mým fanouškům, a za její nadšení a neúnavné úsilí v programu Adopt-An-Author (www.AdoptAnAuthor.com).

Své ženě a životní lásce Kim děkuji za podporu a jako vždy patří mé díky čtenářům. Děkuji vám všem za korespondenci a podněty. Vaše připomínky jsou vždy vítané, podněty od vás pro mě opravdu mnoho znamenají a zůstáváte pro mě i nadále tím největším přínosem.

– STEVE ALTEN

Obláček myšlenky ve vědomí existence

Jsem vztek, černá díra zuřivosti, ztracený ve věčnosti, opuštěné dítě boží. Kypím rozhořčením, uvězněn v jeho neviditelných zdech, má duše kvasí v pramíncích hořkosti.

Jsem plod bezpráví, vlastního nevolnictví a chamtivosti, jsem prázdnota, jež okusila lásku a navždy ji ztratila. Obdařen odporem k existenci plavím se ve vlastním oceánu nenávisti.

Jsem koncem lidstva a jeho počátkem. Jsem Jeden Hunahpu a vesmír se mi vysmívá. Jsem… Michael Gabriel.

PROLOG

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

DENÍK JULIA GABRIELA

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Výňatek z videozáznamu sympozia na Harvardu

24. SRPNA 2001

Konec lidstva. Kdo má čas uvažovat o takové hlouposti? Jistota zaměstnání, padající Dowův index, faktury po splatnosti, naše ztenčující se úspory na důchod – to jsou každodenní starosti, které tíží naši mysl, a ne zánik lidstva.

Jmenuji se Julius Gabriel. Jsem archeolog, vědec, který hledá v minulosti lidstva ve snaze dopátrat se pravdy. Posledních dvaatřicet let jsem se spolu se svou rodinou snažil odhalit tajemství mayského kalendáře, dva tisíce let starého nástroje pro měření času, přesnějšího než jeho pozdější evropský protějšek. Kalendář, za jehož tvůrce je považován záhadný mayský mudrc Kukulkan, končí náhle zánikem lidstva v den, který odpovídá 21. prosinci 2012. Jako by nám měl tuto událost připomenout, objeví se znovu za dvacet devět dní, stejně jako už po více než tisíc let v každý den podzimní a jarní rovnodennosti, na Kukulkanově pyramidě v Chichén Itzá stín obřího hada. Dovolte mi, abych vás ujistil, že tento nepochopitelný zvláštní úkaz původně nesloužil jako turistická atrakce.

Kdo byl velký Kukulkan? Mayové ho popisují jako vysokého bělocha s dlouhými bílými vlasy a vousem a pronikavýma jasně modrýma očima. To je docela záhada, když uvážíme, že první běloši se v Mezoamerice objevili teprve na počátku šestnáctého století… 500 let po Kukulkanově odchodu! Další záhadou je skutečnost, že v každé úspěšné starověké kultuře existoval jakýsi velký učitel, jehož popis se téměř shoduje s popisem Kukulkana. V Gíze Egypťané uctívali tohoto mudrce jako Usira, ve Stonehenge jím byl Merlin. V Nazce a Sacsayahumanu ho Inkové znali jako Viracochu, a mezi Aztéky si říkal Quetzalcoatl.

Záhadní mudrcové… každý svůj svěřený národ seznámil s vědou a civilizací. V bibli jsou to obři, pověstní muži. Já jsem odhalil, že jde o mimozemšťany, lidské tvory z jiného času a jiného místa. A přišli sem, aby nás zachránili před katastrofou, k níž dojde o zimním slunovratu 2012.

Nejsem zde proto, abych se s panem Borgiou přel o existenci mimozemšťanů a UFO. Jako archeologové víme, že v dějinách postihly obyvatele naší planety skutečné osudové události. Jako vědci víme, že Země se nachází na střelnicí asteroidů a komet. Víme, že před pětašedesáti miliony let zasáhl náš svět asteroid o průměru 11 kilometrů, s epicentrem právě v těch místech, která se měla v budoucnu stát domovinou Mayů, a ukončil dvě stě milionů let vlády dinosaurů. Šlo o řízení osudu nebo náhodu? Mohla by se taková událost opakovat? Odhaduje se, že oběžnou dráhu Země stále křižuje kolem dvou tisíc takových zabijáků civilizace, a přitom jsme do dnešního dne objevili pouze jednu desetinu z nich.

Mayský kalendář nám zanechali před dvěma tisíci lety jako varování. Pokud mu budeme věnovat pozornost, potom se snad dokážeme zachránit před katastrofou, která nám hrozí.

Nebo, jak už to má náš živočišný druh v povaze, můžeme jednoduše varovná znamení ignorovat, dokud se nepřihodí cosi strašného…

Poznámka autora:

Profesora Gabriela postihl několik okamžiků po tomto projevu smrtelný infarkt. Všechny granty na podporu archeologického bádání ohledně mayského kalendáře byly zrušeny o tři týdny později po teroristických útocích 11. září 2001.

ČÁST 1

ZPLOZENÍ

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Čas není vůbec takový, jak se zdá. Neplyne pouze jedním směrem, a budoucnost existuje současně s minulostí.

– ALBERT EINSTEIN

Nemůžeme nic změnit, dokud to nepřijmeme.

– CARL JUNG

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

1

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

21. LEDNA 2013 30 DNŮ PO SSD (SKORO SOUDNÉM DNI) WELLINGTON, FLORIDA

Dódžó měří osmnáct a půl metru na délku a devět metrů na šířku, jeho stěny pokrývají zrcadla, podlaha je z naleštěného dřeva. Mistr Gustafu Pope, nositel černého pásku pátého technického stupně a bývalý šampion Argentiny v karate, se obrátí ke svým bojovníkům „buši“, kteří sedí u jedné zdi v lotosovém sedu. „Richard Rappaport. Andrea Smithová.“

Když slyší svoje falešné jméno, jedenatřicetiletá Dominique Vazquezová vyskočí na nohy. Podobně jako ostatní studenti mistra Popea má i tato hispánská kráska s ebenovými vlasy na sobě plnou ochrannou výstroj – bógu. Hruď a břicho jí kryje dó, pás tare, ruce a zápěstí rukavice koté. Na dlouhé vlasy svázané do ohonu si nasadí přílbu známou jako men, jejíž silné vycpávky chrání obličej, krk a boky hlavy.

V ruce drží šinaj, meč tvořený čtyřmi bambusovými holemi spojenými u násady a vrcholu koženými pásky. Šinaj při zásahu cíle pruží, a přestože je nesrovnatelně bezpečnější než jeho předchůdci, fukuro šinaj a bokutó, stále to je zbraň, která dokáže zabít.

Zaujme místo proti svému protivníkovi. Rich Rappaport je větší, silnější a zkušenější než Dominique, ale postrádá její houževnatost.

Mistr Pope zvolá: „Rei.“

Oba studenti se postaví proti sobě a ukloní se.

„Na značky.“

Sevřou bambusové meče a zaujmou přikrčený postoj.

„Začněte!“

Dominique zakřičí „Men!“ a podnikne výpad na protivníkovu hlavu. Rappaport úder vykryje, ale mladá žena dál divoce dotírá, její šinaj připomíná šmouhu, když jím švihá po mužových pažích a hrudi. Dominique před každým úderem zvolá název části těla a hnědýma očima soustředěně pozoruje svého spolužáka kendó mřížkou v přílbě.

„Bod!“ Mistr Pope uděluje Dominique bod za zásah do horní části hlavy.

Oba studenti se vracejí na svá místa.

„Jedna nula. Na značky… začněte!“

„Koté!“ Dominique se vrhne vpřed, šinaj zdvižený k zásahu do Rappaportových předloktí…

„Men!“ když ji hrot protivníkova meče zasáhne do krku.

„Bod!“

Dominique klesne na koleno a snaží se přes pulzující bolest polknout.

Mistr Pope se k ní skloní. „Můžete pokračovat, slečno Smithová?“

Přikývne.

„Jedna jedna. Zpátky na značky.“

Spěchá zpět na místo a krev v ní vře.

„A… začněte!“

Dominique je jako vybuchující sopka. Lomcuje jí vztek a svaly v pažích a ramenou se jí pod výstrojí napínají, když prudce máchá šinajem před ustupujícím Rappaportem…

… který zručně odráží každý z jejích výpadů a pak ji švihne přes bránici.

„Bod!“ signalizuje mistr Pope Rappaportovi. „Dva jedna, bod a zápas. Rei mně, jeden druhému… a podejte si ruce.“

Rappaport jí podá ruku, ve tváři má navzdory vítězství lhostejný výraz.

Dominique mu rukou potřese a vyhýbá se pohledu vyspělejšího kolegy.

„Slečno Smithová, můžete za mnou?“

Dominique si vsune přílbu do kabely a jde za mistrem Popem do jeho kanceláře. „Ano, pane?“

„Co váš krk?“

„V pořádku.“

Mistr Pope se usměje. „Dobře, že jste měla bógu, jinak byste teď mluvila druhými ústy.“

Dominique zdvořile přikývne a celá zrudne i přes svou hispánskou pleť.

„Andreo, jste skvělá studentka. Popravdě řečeno ještě jsem nezažil nikoho, kdo by tak tvrdě trénoval. Ale v boji nejde jen o techniku. Kendó nás učí, abychom pozorovali protivníka a vymýšlením vhodné strategie dosáhli vítězství. Vy do toho jdete plná zlosti, bojujete, abyste zabila, a tím soupeři odhalujete svoje slabiny.“

„Ano, pane.“

„Cesta meče je morálním učením samurajů. S válečným uměním musí jít ruku v ruce umění zenu. Osvícení spočívá v uvědomění si podstaty obyčejného života.“

Obyčejný život? Ha. Dala bych nevím co za to, abych mohla vést obyčejný život…

Mistr Pope ji upřeně pozoruje, jako by jí četl myšlenky. „Učení ai-uči znamená tnout protivníka tak, jak tne on vás, trénovat bez vzteku, oprostit se od problémů nebo odhodit strach.“

„Připadám vám vystrašená?“

„Nezáleží na tom, jak to vnímám já. Každý z nás má své démony, Andreo. Doufám, že kendó vám pomůže jednoho dne čelit těm vašim.“

Dominique se převleče do starého trička se znakem Floridské státní, šortek a bot do posilovny, pak nacpe kabelu s vybavením do skříňky a zamíří do posilovny.

Chris Adair, její osobní trenér, už na ni čeká u stojanu s činkami, v ruce drží ten svůj obávaný blok. „Jak šlo kendó?“

„Fajn,“ zalže.

„Tak to je čas na trochu bolesti.“ Nastaví jí lavici na bench press, pak jí podá dvě patnáctikilové činky. „Chci teď od tebe dvacet opakování, pak skočíme na dvacítky.“

O dvě hodiny později vyjde Dominique z posilovny, čerstvě osprchované a namasírované tělo se jí stále ještě chvěje únavou. Pod taškou s propoceným oblečením a vybavením ji bolí pravé rameno a opírá se o těžkou bambusovou hůl.

U jejího džípu stojí starší žena s oranžovými vlasy staženými do uzlu. Oči skrývá za širokými zaoblenými slunečními brýlemi, oblíbenými u seniorů.

Dominique se k ní pomalu blíží a v pravé ruce pevně sevře držadlo bambusové hole. Ve falešném bambusovém plášti se skrývá katana, smrtelně ostrý japonský meč s oboustrannou čepelí z uhlíkaté oceli.

„Ahoj, Dominique.“

„Promiňte, nejspíš jste si mě s někým spletla.“

„Uklidněte se, drahoušku, neublížím vám.“

Dominique se drží od starší ženy na dosah meče. „Chcete ode mě něco?“

„Jen si promluvit, ale ne tady. Co kdybyste jela za mnou do mého domu v St. Augustine?“

„V St. Augustine? Dámo, vždyť já vás ani neznám. Takže když mě omluvíte…“

„Nejsem reportérka, Dominique. Jsem spíš posel.“

„Dobře, tak se předveďte. Posel od koho.“

„Od Marie Gabrielové. Michaelovy matky.“

Svým periferním viděním zahlédne Dominique dva agenty vnitřní bezpečnosti, kteří se blíží, každý z jednoho konce parkoviště. „Promiňte, neznám nikoho jménem Michael, teď už musím jít.“ Obrátí se a kráčí pryč.

„Maria ví, že nosíte v lůně její nenarozené vnuky.“

Dominique se zastaví a zbledne.

„Mariina energetická síla se k vám obrací z duchovního světa. Jste v strašlivém nebezpečí, má drahá. Dovolte nám, ať vám pomůžeme.“

„Kdo jste?“ zašeptá. „Proč bych vám měla věřit?“

„Jmenuju se Evelyn Stronginová.“ Starší žena sundá sluneční brýle a upře na ni jasně azurově modré duhovky. „Maria Rosenová-Gabrielová byla moje sestra.“

DALLAS, TEXAS

V aréně pro tři tisíce diváků zbyla už pouze místa k stání, podobně jako každý večer poslední čtyři týdny. Televizní a internetová kamery jsou připravené, diváci ve studiu také.

Záře reflektorů potemní a diváky projede vzrušení.

Rudá opona se zachvěje, potom se rozevře a objeví se pódium s ohořelým dvoumetrovým křížem.

Před ním s pažemi symbolicky roztaženými stojí televizní kazatel.

Peter Mabus je podsaditý běloch kolem padesátky. Má silný alabamský přízvuk a řídnoucí černé vlasy ulízané dozadu. Nezdravě bílá pleť ladí s oblekem, kravatou a botami.

Přítomní ztichnou, když zvedne hlavu a promluví.

„Povím vám příběh, dámy a pánové, příběh o muži, jehož existence byla prožraná chorobou; tou chorobou, která napadá mysl, tělo i ducha. Chorobou, jež zkalí duši. Chorobou, která téměř přivedla do záhuby lidstvo. Ano, přátelé, hovořím o chorobě zvané Chamtivost. Tento muž měl všechny její příznaky: Sobeckost. Nečestnost. Zášť. Žárlivost. Závist. Byl to lhář a podvodník a byl tak zkažený, jak jen to je možné. Byl výkonným ředitelem jedné z největších zbrojařských firem na světě a silně investoval do ropy. Byl to muž, který bral ženy jako věci a koupal se v nektaru jejich pohlaví, dokud jejich květ neuvadl a nezemřel. A pak jednoho dne, dámy a pánové, když tato opovrženíhodná lidská troska ležela ve své mahagonové posteli s nebesy ve svém sídle o rozloze třináct set metrů čtverečních, zjevil se mu anděl. A ten anděl mu seslal vidění. A on to vidění přijal a zažil extázi. Spatřil zkázu, mor a smrt. A viděl konec lidstva, spáleného, zničeného, pohřbeného pod doutnajícími troskami. A potom spatřil Pána.“

Peter Mabus vzhlédne a reflektor mu nebeským paprskem ozáří tvář.

„A Pán pravil: ‚Můj synu, pohleď, co vaše hříšné jednání přineslo? Moje děti mě opustily, dovolily, aby se had zabydlel v jejich zahradě.‘ A muže se zmocnil strach a padl na kolena a kál se. A Pán mu řekl: ‚Protože mě žádáš o odpuštění, ušetřím lidstvo, ale jen když se staneš vůdcem davu.‘ A ten muž sklonil hlavu a Pán se dotkl jeho srdce.

Ty tam byly chamtivost a nenávist, které toho muže tak dlouho sužovaly. Pryč byly lži a zrada. A on vstal a obklopilo ho světlo a dohoda byla uzavřena.“

Mabus poodstoupí od kříže.

„To já byl ten muž, dámy a pánové, a ono vidění jsem zažil před čtyřmi měsíci, devadesát dní před zimním slunovratem roku 2012. Od toho dne sloužím Pánu jako jeho ponížený služebník, přináším jeho slovo davu. A když se vidění naplnilo a padaly bomby, Pán dodržel slovo, které mi dal, a naše lidi ušetřil.“

Sborové provolávání Amen.

„A když had, ten lstivý ďábel, ukázal svoji tvář, Pán ho srazil svým světlem a znovu nás ušetřil.“

„Amen, amen.“

„Boží zásah, děti, byl to boží zásah. A teď stojím tady před vámi, polepšený muž, služebník boží, a žádám vás o podporu. Bylo to naše vedení ve Washingtonu, které na nás málem přivolalo zkázu, byla to politika Clintona, Bushe, Mallera a Chaneyho, jež nás málem zničila. Bůh na mě seslal vidění, přátelé, a v něm mi dal úkol nést jeho slovo do Washingtonu a pak do zbytku světa. Zpronevěřili jsme se síle Ameriky jako křesťanského národa i našim lidským hodnotám. Pán Ježíš Kristus nás spasil podruhé a my nesmíme tu možnost promarnit. Podpořte nás teď. Povstaňte se mnou, povstaňte…“

Malé skupinky věřících rozsazených předem se zvednou a ostatní se k nim připojí.

„… uchopte ruku svého souseda, děti. Do toho. Zvedněte paže vysoko k nebi a velebte Boha. Budete ho velebit se mnou?“

„Ano!“

„Povznesete se se mnou nad svoje hříchy?“

„Ano!“

„Budete podporovat moje tažení za obnovení dobrých stránek našeho národa, abychom se už nikdy neocitli na pokraji zkázy?“

„Ano… chvalme Pána.“

„Protože je toho mnoho, co musíme udělat, spousta dobra, jež musíme šířit po zeměkouli, abychom nakonec zvítězili nad nemocemi, které stále sužují lidstvo.“

V uličkách se objeví malá armáda mužů v bílých oblecích a nastavuje skandujícímu davu prázdné košíky.

Mabus se zahledí přímo do objektivů kamer. „Je čas vydat se kupředu a šířit Slovo, dámy a pánové. Zavolejte ještě dnes a přislibte svůj dar, který si můžete odečíst z daní. Zavolejte ještě dnes a připojte se k boží družině, abychom společně vytvořili mohutnou vlnu lásky, která nás donese až do Bílého domu. To je vize, kterou jsem obdržel od našeho Pána a Spasitele, to je dohoda, kterou se mnou uzavřel, když nás zachránil před smrtí. Vzpomeňte si na ten den a pak sáhněte hluboko do svých kapes a ukažte tomu nahoře, že zasluhujete druhou šanci. Stůjte při mně, moje děti, podpořte Pána, abychom mohli kráčet společně, ruku v ruce v duchu Ježíše Krista, našeho Spasitele, do věčnosti. Amen.“

Maskérka nanese pod oči Richarda K. Phillipse poslední lesk a moderátor politického fóra usedne proti Peteru Mabusovi.

Televizní hvězda se odmlčí, když mu do sluchátek znějí pokyny od producenta. „Tak, panstvo, jdeme na to za tři… dvě…“

Richard Phillips se zahledí do kamery jedna. „Dobrý večer. Dnes máme ve Světových zprávách Petera J. Mabuse, bývalého výkonného ředitele Mabus Enterprises a kandidáta na prezidenta ve volbách roku 2016.“

„Dobrý večer, Richarde, a dobrý večer všem našim příznivcům. Bůh vás miluje.“

„Pane Mabusi, pojďme rovnou k věci. Příští prezidentské volby budou až za tři roky, není na kampaň trochu brzy?“

„Richarde, zpráva, kterou přináším, nezná žádný politický časový harmonogram. Nastal čas převratných změn, a přestože ještě nejsme v úřadě, věříme, že současná administrativa potřebuje pocítit vůli amerického lidu.

Ennis Chaney nedokázal obnovit důvěru ve vládu Spojených států a bez důvěry se tato administrativa zhroutí, a s ní i Amerika. Nemůžeme jen tak sedět se založenýma rukama a čekat další čtyři roky, než se to změní.“

„Když dovolíte, prezident Chaney je v úřadu teprve něco přes měsíc.“

„Důvěru národa buď máte, nebo nemáte. A Chaney ji nemá.“

„Pane Mabusi, otevřeně jste obvinil z toho téměř naplněného konce lidstva politiku předchozích vlád, která vedla ke globální izolaci. A přitom vaše vlastní společnost výrazně profitovala na nových režimech, které se dostaly k moci na Blízkém východě a v Asii.“

„Richarde, a kdo by měl lépe podnítit změnu než ten, kdo ví, jaké to je kráčet po temných stezkách společnosti? Protože jsem tam byl, vím, co bude potřeba k vymýcení zla, které zastiňuje naši společnost. A právě proto, jak věřím, si Bůh vybral právě mě, abych vedl postapokalyptickou Ameriku.“

„Zajímavé. Ale není také možné, jak si rychle pospíšili s tvrzením vaši kritici, že váš náhlý vpád do politiky souvisí více s tím, že dokážete číst mezi řádky? Chaney už hovoří o tom, že zruší vesmírnou obrannou iniciativu, které se klade za vinu, že podnítila závody v jaderném zbrojení v Rusku a Číně, a vaše společnost byla jejím hlavním dodavatelem.“

„Myslíte moji bývalou společnost. Už před několika týdny jsem rezignoval.“

„Ano, ale odešel jste s více než dvěma sty miliony dolarů.“

„Jednalo se o akciové opce, které mi proplatili. Viceprezident George Bushe dostal při odchodu z Haliburtonu dvacet milionů a firma přitom byla pod jeho vedením ztrátová. Peníze, které jsem získal já, jsem si zasloužil. Bohu to jistě nevadí, zvlášť když je investuju do kampaně, která koná tolik dobra.“

„Povězme si teď něco o vaší nové politické straně, Lidé na prvním místě.“

„Myslím, že ten název to už dostatečně vystihuje.“

„Podle některých je extremistická.“

„Extremistická? Richarde, naše přesvědčení sdílí většina Američanů, tak jakýpak extremismus? Věříme v sílu rodinných pout. Máme dojem, že staré dobré křesťanské hodnoty, jež byly základem síly této země, nahradila promiskuita a generace dětí, které společnosti nic nevracejí.“

„Když říkáte křesťanské hodnoty, uvědomujete si, jak tahle slova děsí většinu Američanů, kteří nejsou křesťany?“

„Jde jen o slovní obrat, Richarde. Miluju všechny Američany, ať jsou to židé, hinduisté nebo kdokoli jiný, pokud budou oni respektovat hodnoty křesťanské společnosti, za což se modlíme.“

„Uvědomujete si, že tímto postojem napadáte samotnou ústavu?“

„Věřím v ústavu, ale postavme se tváří v tvář faktům. Ještě to není ani pětačtyřicet dnů, co naši političtí vůdcové málem vymazali ze světa celý náš druh. Pokud tohle chránila ústava, potom je potřeba ji skutečně naléhavě doplnit. Náš Pán a Spasitel nám nezachránil zadky jenom proto, aby teď přihlížel, jak pořád dokola pácháme stejné hříchy. Potřebujeme se poučit z událostí roku 2012 a pokračovat dál.“

„A ještě něco… záchranu lidstva přičítáte Ježíšovi, ale co informace administrativy o Michaelu Gabrielovi?“

„Ty kecy o rase vyspělých humanoidů, kteří postavili pyramidy? Ale prosím vás.“ Mabus se předkloní a svraští čelo. „Taky vám něco povím o Michaelu Gabrielovi. Mluvil jsem s mnoha duchovními, kteří jsou přesvědčeni, že šlo o Antikrista.“

„Pane Mabusi, v každém případě zemřel Michael Gabriel jako hrdina.“

„Podle koho? Podle vlády, která nese zodpovědnost za to, že na nás málem spadly atomovky? Existují spolehlivé dokumenty o tom, že otec toho Gabriela, Julius, byl cvok, a Gabriel stejně tak. Strávil jedenáct let v ústavu pro choromyslné za to, že napadl bývalého ministra zahraničí Pierra Borgiu. To vám připadá hrdinské? Z toho, co je známo, může být právě Michael Gabriel zodpovědný za to, že se ten mimozemský tvor v prvé řadě vůbec probudil. Copak neprohlašoval, že vstoupil do toho plavidla v Zálivu? Vždyť on podle svých vlastních slov s tím démonem dokonce komunikoval.“

„Pravda, ale…“

„Žádné ale. Všichni jsme ty záběry viděli. Gabriel vstoupil do hadova chřtánu a pak oba zmizeli. Puf!“

„Co tím naznačujete?“

„Vůbec nic. Říkám vám na rovinu, že náš Pán a Spasitel zasáhl v tu nejtemnější hodinu, poslal Gabriela a jeho hada zpátky do pekla, odkud přišli. Boží zásah, Richarde, žádné mayské hovadiny. Lidstvo je teď na křižovatce. Buďto se poučíme z tohoto kontaktu se zánikem a zvolíme si vůdce, kteří nám pomohou stát se bohabojnými lidmi, jaké nás chce mít Ježíš, nebo vrazíme hlavy zpátky pod gilotinu a budeme čekat na příští soudný den.“

Peter Mabus podepíše tři další fotografie, potom nasedne do soukromého tryskáče.

Organizátoři kampaně se k němu v uličce vrhnou.

„Skvělá práce, Petere. Podle posledních průzkumů se blížíme k dvaadvaceti procentům.“

„Projev v Dallasu vynesl skoro dva miliony čistého. Gratuluju.“

„Salt Lake City si objednalo další tři vystoupení. Mormoni vás zbožňují.“

Mabus kývnutím přijme zprávu od každého z asistentů a kráčí do své soukromé kanceláře umístěné v zadní části Airbusu 707.

Uvnitř na něj čeká starší bělovlasý muž.

Manažer Mabusovy kampaně, texaský miliardář Joseph H. Randolph senior, vzhlédne od obrazovky s vysíláním CNN. „Ty kecy o rodinných hodnotách se ti povedly, ale body jsi ztratil, když jsi Gabriela označil za Antikrista. Úspěch téhle kampaně může být postaven na víře, ale veřejnost v Gabrielovi pořád vidí hrdinu. Musíme si dávat pozor, aby nám jeho úzké vazby na Chaneyho nezlámaly vaz.“

„V roce 2015, až budou primárky v Hampshiru, si na Michaela Gabriela už nikdo nevzpomene.“

„Možná, ale na jeho dítě ano.“

„Jeho dítě?“

Randolph přikývne. Podá mu hlášení.

Mabus přelétne pohledem dokument a cítí, jak mu stoupá tlak. „Ta Vazquezová je těhotná?“

„Ano, a až se to roznese, a k tomu nepochybně dojde, potáhnou se za ní všichni jako za druhou Panenkou Marií, a to její škvrně budou uctívat jako Ježíška. Chaney nemusí ani dělat kampaň, vtančí si do Bílého domu na druhé období, a my se ho nikdy nezbavíme.“

„Bože!“ Mabus vrazí pěstí do nejbližší stěny, pak se svalí do křesílka a tře si klouby na ruce. „No? A co teď?“

„Máme jedinou možnost. Musíme se zbavit Vazquezové, než se veřejnost dozví, že je těhotná. Už jsem svým zdrojům nařídil, aby ji našli. Naštěstí má její případ na starost vnitřní bezpečnost, takže bychom se k ní měli dostat celkem snadno.“

„Udělej to. Na výdajích nešetři. Chci, aby do víkendu byli mrtví, ta děvka i to démonovo sémě.“

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

2

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

25. LEDNA 2013 ST. AUGUSTINE, FLORIDA

POZOR. VEDOUCÍ VOZIDLO SE BLÍŽÍ K CÍLI. HEZKÝ DEN.

Při zvuku autořidiče džípu se Dominique probudí. Protáhne se, zvedne sedadlo, pak pohlédne na digitální hodiny. Půl osmé. Spala jsem dvě hodiny.

Černá toyota Evelyn Stronginové je o tři délky vozu před ní, obě vozidla opouštějí inteligentní dálnici 95 a sjíždějí do St. Augustine, nejstaršího města Ameriky.

V roce 1513 slavný badatel a lovec pokladů don Juan Ponce de León připlul jako první na Floridu a prohlásil „Zemi květin“ za španělské území. O dvaapadesát let později král Filip II. jmenoval admirála dona Pedra Menendeze de Aviles floridským guvernérem, aby chránil kolonii před Francouzi. Menendez dorazil 28. srpna 1565, na svátek sv. Augustina, rychle vybudoval opevněné pobřežní město a pojmenoval je po tomto světci.

Dějiny St. Augustine se psaly krví. Roku 1586 město napadl a vypálil sir Francis Drake; v roce 1668 je vydrancoval pirát John Davis a zavraždil při tom šedesát lidí. Poté, co Britové zřídili kolonie v Severní a Jižní Karolíně, přistoupili Španělé ke stavbě Castillo de San Marcos, kamenného opevnění, které obklopilo město a zabránilo v jeho napadání.

Roku 1763 připadla Florida Anglii výměnou za Kubu a o třiadvacet let později se znovu vrátila Španělsku. V důsledku americké revoluce bylo Španělsko donuceno se Floridy vzdát a ta se stala sedmadvacátým státem přijatým do Unie. Nejstarší město Ameriky postihla epidemie žluté zimnice a během Občanské války je okupovalo vojsko Unie.

Rány osudu, které dopadaly na St. Augustine, ustaly v roce 1885 s příchodem Henryho Flaglera.

Spoluzakladatel Standard Oil rozpoznal potenciál města jako zimního rekreačního střediska a brzy investoval velké sumy do výstavných hotelů a železnice, která spojila St. Augustine s New Yorkem. Následovaly nová radnice, nemocnice a několik kostelů a z města založeného pětapadesát let před přistáním Otců poutníků na Plymouth Rock se stal klenot Jihu.

O více než století později zůstává St. Augustine oblíbenou turistickou atrakcí a uchoval si většinu své španělské atmosféry. Kamenné hradby dál stojí a zůstávají také mnohé z dlážděných ulic a domů. Jeden dům má už kolem čtyř set let a místní tvrdí, že ve starších částech města straší duchové mrtvých. Ve staré čtvrti se konají každou noc prohlídky s „duchy“ a turisté procházejí temnými ulicemi a hřbitovy, kde se duchové údajně zvlášť činí.

Dominique odpojí autořidiče, projede s džípem po Orange Street kolem dvou vysokých kamenných pilířů, které dříve sloužily jako sloupy bran opevněného města. Toyota pokračuje ještě o několik bloků dál, pak zastaví na parkovišti naproti starému cihlovému dragstóru.

Dominique zaparkuje vedle Evelynina vozu.

Stará dáma vystoupí a protáhne si ztuhlá záda. „Nejsem zvyklá tak dlouho sedět. Nuže, má drahá, teď půjdeme vzdát hold a pak vás zvu k sobě na večeři.“

Dominique kráčí s Evelyn přes ulici do dragstóru, který pamatuje staletí.

„Tuhle budovu a parkoviště postavili nad posvátným indiánským pohřebištěm. Duše z tohoto znesvěceného místa jsou stále dost neklidné.“ Ukáže k přednímu oknu, kde stojí náhrobní kámen seminolského náčelníka Tolomata. Vedle náhrobku je dřevěná tabule.

Dominique čte nápis:

„SLYŠTE. TATO VELMY PECLIVJE NAVRŠENÁ MOHILA STOJÍ NA PAMJEŤ TOLOMATA, SEMINOLSKÝHO INDJÁNSKÝHO NÁČELNÍKA, VIGVAM KTERÝHO STÁL NA TOMHLE MÍSTJE A OKOLÍ. VZPOMÍNÁME NA NJEHO S LÁSKOU, PROTOŽE TO BYL DOBROSRDEČNEJ NÁČELNÍK. ŇIKDY BY VÁS NEPŘIPRAVIL O SKALP, KDYBY JSTE HO O TO NEPOŽÁDALI NEBO MU ZA TO NEZAPLATILI. VŽDYCKY SE CHOVAL SPÍŠ JAKO KŘESTJANŠTÍ PÁNI NEŽ INDJÁNSKEJ DIVOCH. AŤ ODPOČÍVÁ V POKOJI.“

„Krása.“

Evelyn stojí s očima zavřenýma před náhrobkem a tiše mumlá cosi nesrozumitelného. Po několika okamžicích oči otevře a pak beze slova opustí budovu.

Dominique za ní kráčí ven. „Hele, třeba to není tak…“

„Člověk musí dbát na etiketu, dítě. Pojďte, jsme už skoro doma.“

Pokračují na nároží, zahnou doprava do Cordova Street, jejíž chodníky stíní mohutné duby. Po několika minutách dojdou k zamčené kovové bráně starobylého hřbitova.

Evelyn kývne hlavou. „Tolomato Cemetery, jeden z nejstarších hřbitovů v Severní Americe. Před rokem 1763 na tomhle místě stála indiánská křesťanská vesnice Tolomato. V kapli na konci hřbitova je pohřben první biskup St. Augustinu. Většina španělských osadníků si dávala budovat kamenné hrobky, půdu našeho ‚Nového světa‘ nikdy nepovažovali za posvátnou.“

Evelyn kráčí dál.

Dominique zůstane po jejím boku a z představy, že nedaleko leží tolik dávných mrtvých, jí naskakuje husí kůže. Co tady děláš? Vrať se zpátky k autu a jeď domů do Palm Beach mezi ty bělovlasé staříky, co jsou pořád plní života.

Evelyn zavře oči a hlasitě se zasměje, jako by si v duchu právě vyslechla dobrý vtip od nějakého ducha.

Ježíši, vždyť ona je cvok. No, paráda. Takže jsi zabila celý večer tím, že doprovázíš blázna zpátky do cely. „Evelyn? Haló, Země volá Evelyn.“

Stará dáma se obrátí a azurově modré oči jí zazáří.

„Poslyšte, už je dost pozdě a já mám brzo ráno lekci sebeobrany. Co kdybychom se sešly někdy jindy?“

„Vaše babička říká, že se jí stýská po tom, jak jste spolu pracovaly na polích s cibulí v guatemalských horách. Vždycky se jí ulevilo od bolesti v kolenou a zádech, když jste si večer zaplavaly v jezeře Atitlán.“

Dominique zamrazí. „Bylo mi šest. Jak to…“

„Bydlím tamhle.“ Ukáže na jednopatrový domek z červených cihel. Cihlový chodník lemují bílé a červené netykavky.

Dům je starý asi dvě stovky let, ale bezpečnostní zámek je zcela nový. Evelyn se dotkne konečky prstů měkké pryžové podložky.

Cvak a vstupní dveře se otevřou.

Dominique následuje starou dámu klenutou chodbou do knihovny s podlahou z bukového dřeva a moderním nábytkem. Na celé jedné stěně se aktivuje domácí zábavní centrum a spustí zprávy CNN:

„… a v Antarktidě se oddělila od Rossova šelfového ledovce další ledová masa, tentokrát odhadem třikrát tak velká jako Irská republika. Environmentalisté pracující u Organizace spojených národů trvají na tom, že globální oteplování nepřekročilo předpokládané údaje pro letošní rok, navzdory mnohačetným čistě fúzním výbuchům, které před třemi měsíci odpařily velké části Austrálie a Asie. V ostatních zpravodajských…“

„Vypnout, prosím.“

Obrazovka zčerná.

„To je lepší.“ Evelyn se obrátí k Dominique. „Musíte umírat hlady. Dovolila jsem si cestou sem objednat pár věcí. Už by měly být v roznáškovém boxu.“

Dominique je příliš hladová, aby se s ní přela. Vydá se za Evelyn do kuchyně, místnosti vybavené nejmodernějšími přístroji s hlasovou aktivací. „Hm, není tady náhodou cítit čerstvý česnekový chléb?“

„Ano. A těstoviny s omáčkou marinara.“ Evelyn otevře dveře komory. Ve venkovní zdi je zabudovaná nerezová izolovaná schránka o rozměrech třicet krát padesát centimetrů; jeden konec se otevírá do komory, druhý je vyveden z domu, takže do něj má přístup místní roznášková služba.

Stará dáma vyjme horký sáček s večeří a postaví ho na kuchyňský stůl s deskou z černé žuly.

„Pojďte. Můžeme si popovídat při jídle.“

Dominique se posadí. Její hostitelka prostře, pak otevře polystyrenové obaly a místnost naplní aroma čerstvého italského pokrmu.

„Stýská se vám po něm, že?“

Dominique si ulomí kousek chleba a vsune si ho do úst. „Po kom?“

Evelyn se usměje a pohladí Dominique po ruce. „Má drahá, tancovat kolem pravdy nás obě jen vyčerpá. Víte, co je to nekromancie?“

„Ne.“

„Nekromancie je umění komunikace s dušemi mrtvých. Někteří ji považují za černou magii, ale to všechno záleží na osobě, která komunikuje. Tahle praktika se dá vysledovat až ke starověkým Egypťanům a jejich vůdci Usirovi, tvůrci Gízy, který k sobě přivolával mrtvé, aby u nich žádal cenné rady.“

„Takže… vy naznačujete, že rozprávíte s mrtvými?“

„S jejich dušemi.“

Dominique si nacpe do úst plnou vidličku těstovin. „Nechci být velký skeptik, ale…“

„Tělo má fyzickou podstatu. Při stvoření je každý z nás svázán s konkrétní duší, naší životní silou, nebo chcete-li duchem, energetickou silou, která posiluje vazbu mezi tělem a duší.“

„Tak jo, moment. Zaprvé, nejsem příliš zbožná. Za druhé, spiritistické desky ouija a všechny ty nesmysly mi nahánějí husí kůži.“

„Ale nedávno jste je použila, že?“

Dominique ztěžka polkne.

„Protože hledáte na něco odpovědi.“

„Ano.“

„Chcete vědět, jestli je Michael naživu.“

Dominique polyká slzy. „Jen potřebuju cítit, že se to uzavřelo. Víte, abych mohla pokračovat.“

„Co vám říká srdce?“

Dominique se opře na židli a tře si nervózně dlaně o stehna. „Moje srdce mi říká, že žije. Ale mozek tvrdí něco jiného.“

Stará dáma na ni chvíli jen mlčky upírá pohled. „Můžu vás vést na části vaší pouti, Dominique, ale nemůžu vám dát všechny odpovědi. Kdybych to udělala, mohlo by to změnit budoucnost.“

„Na jaké pouti? Jakou budoucnost? O čem to k čertu mluvíte?“

Evelyn uvažuje. Mlčí.

„Odpovězte – na jaké pouti?“

„Na vaší pouti, Dominique. Jde o váš osud a osud vašich synů.“

„Víte co – udělala jsem chybu. Na tohle nejsem připravená.“ Vstane a chystá se odejít.

„Běžte si, jestli chcete, ale nic se tím nezmění; vlastně se všechno může ještě zhoršit. Ať už z jakéhokoli důvodu, nějaká vyšší moc si vás vyvolila, abyste se stala součástí velkého dobra, stejně jako já jsem byla vybrána, abych vás vedla. Nejsem váš nepřítel, Dominique, to strach je nepřítel – strach z neznáma. Když mi to dovolíte, můžu vrhnout trochu světla do prázdnoty a pomoct vám zbavit se strachu. Můžu vám poskytnout znalosti, které hledáte.“

Dominique váhá, pak se znovu posadí. „Povězte, co máte na srdci.“

„V prvé řadě musíme překonat váš nedostatek důvěry. Nejsem žádný cvok. Jsem psychiatryně, která se spoléhá na vědu a vědecké pozorování. Ale současně pocházím z rodiny, kde se v mateřské linii dědí schopnost interdimenzionální komunikace.“

Evelyn zdvihnutým prstem zarazí její otázku. „Abyste porozuměla interdimenzionální komunikaci, musíte nejprve přijmout fakt, že nás obklopuje energie a že energie je všechno a všechny věci, mění se jen naše vnímání v tomto energetickém vesmíru. Tenhle stůl, například, se zdá pevný, ale přitom ho tvoří atomy, které jsou všechny v soustavném pohybu. Kdybychom zkoumali atom téhle židle pod výkonným mikroskopem, viděli bychom z velké části pouze prázdný prostor. Kolem nás by prolétaly jako asteroidy vysokorychlostní částice – elektrony –, a kdybychom se ponořili hloub, viděli bychom ještě drobnější části zvané kvarky, které oscilují a šíří se do jiných dimenzí. Všechno je energie a vše je v neustálém pohybu.

Rychlost energie, kterou jsou lidské bytosti schopny vnímat, nás řadí do hmotného světa, světa třetího rozměru. Protože hustota hmoty zabírá prostor, její vnímání musí být zpracováno v čase. Většina z nás je ve vnímání našeho hmotného okolí omezena našimi pěti smysly. Ale existují také vyšší dimenze, které sahají mimo tyto schopnosti. Matematicky bylo teoreticky vypočítáno jedenáct rozměrů, které nás dostávají do sfér toho, co mnozí označují za ‚duchovno‘. A obecným pojítkem všech těchto dimenzí je energie.

Jak už jsem říkala, energie je všude kolem nás. Našimi smysly to sice nevnímáme, ale tato místnost je naplněna energií. Vyzařuje z našich těl jako teplo a mozkové vlny. Odráží se v této místnosti v nesčetných frekvencích. Pokud odhalíme energetický vzorec, můžeme se na něj napojit pomocí různých zařízení, jako jsou rádia, televize, videotelefony a satelitní paraboly… zařízení, která by v době, kdy v tomhle městě žili první křesťané, označili za dílo ďábla. Jenže mysl je také zařízení, a pokud ji vyladíme, můžeme komunikovat s těmi, co přešli do vyšších rozměrů energie. Duchové jsou stavy Boha, Dominique, a právě duchové tvoří duše. Smrt není konec, ale začátek přechodného stavu. Když zemřeme, naše vnímání se mění, rozšiřuje se, jak získáme vyšší rozměry.“

„Jak tohle všechno víte?“

Evelynin obličej se zvrásní v úsměvu. „Protože, má drahá, já jsem tam byla. Přešla jsem na druhou stranu.“

Dominique cítí, jak jí naskakuje husí kůže.

„Stalo se to před mnoha lety, když jsem žila v Miami, hned po hurikánu Andrew. Když bouře skončila, vyšla jsem vyvenčit svého baseta Oscara. Šlápla jsem rovnou do kaluže plné mokrého listí a bác – vůbec jsem si nevšimla spadlého elektrického drátu. Ten výboj mě musel zasáhnout jako tuna cihel.“

Dominique se na starou dámu zahledí, jako by ji viděla poprvé. „A co se stalo? Opravdu jste umřela?“

„Jak říkám, byla jsem tuhá jako špalek. První, co si vybavuju, byl pocit volnosti, všechna fyzická břemena byla najednou pryč. Mé vědomí se vznášelo nad mým tělem a byl to zvláštní pocit sledovat sebe sama, jak tam ležím na chodníku jako loutka, která přišla o provázky. Na neživé tělo není nijak zvlášť pěkný pohled. A chudák Oscar, jak tam štěkal se zakloněnou hlavou. Víte, podle mě cítil nad sebou mého ducha.“

„Měla jste strach?“

„Ani trošku a od té doby jsem se už nikdy nebála.“

„Co se stalo pak?“

„Mé vědomí začalo putovat jakýmsi tmavým tunelem a vpředu jsem viděla světlo. Bylo to boží světlo a mě zaplavila láska, jakou jsem nikdy předtím nepocítila.“ Zarazí se. „Znepokojuje vás to?“

„Trochu. Pokud to má být nějaké vychvalování zboží, abyste mě přivedla na…“

„Věřte mi, jsem poslední člověk, který by vás chtěl přivádět na pravou víru. Naopak, zemřela jsem jako ateistka, a nijak šťastná. Samozřejmě, nic z toho mi nedošlo, dokud jsem nezažila bilancování života.“

„Co je to?“

„Je to celá naše existence, každý okamžik, každý skutek, každá myšlenka a pocit člověka, s nímž jste byla v kontaktu, a prožíváte to nejen ze své vlastní perspektivy, ale také z pohledu druhých – lidí, jimž jste ublížila, lidí, kterým jste pomohla. Bylo to úžasné a neuvěřitelně intenzivní, zčásti dost smutné, ale většinou nádherné, jako když se ponoříte do moře bezpodmínečné lásky. Ale přitom jsem viděla své nedostatky a to bylo dost tvrdé probuzení. A pak jsem si uvědomila, že nejsem sama, že mám u sebe duše svých rodičů. Nechtěla jsem odejít, ale oni mi řekli, že ještě nenastal můj čas, že mám pořád práci, abych naplnila své životní poslání. A pak najednou, zčistajasna, jsem byla zase zpátky ve svém těle. Cítila jsem děsivou tíhu, jako bych byla v olověném obleku, a strašně mě všechno uvnitř bolelo. Slyšela jsem a cítila, jak na mně pracují záchranáři, a uvědomovala jsem si smutek, protože jsem opravdu moc chtěla zůstat s rodiči.“

„Říkala jste, že jste se vrátila, abyste naplnila svoje poslání?“

Evelyn se na ni zadívá. „Celá ta léta jsem myslela, že mým posláním je prostě pomáhat lidem porozumět smrti. Když jsem se zotavila ze zranění, pustila jsem se do práce na své první knize. Do dnešního dne jsem vedla rozhovory s osmdesáti sedmi lidmi, kteří všichni měli podobné zážitky z blízkosti smrti jako já. Sestavila jsem knihovnu podrobných údajů a napsala dva bestselery. Navzdory těm posmrtným úspěchům jsem pořád měla pocit, že něco schází. A pak zemřela moje sestra.“

Evelyn vstane. Přejde místnost. Otevře zásuvku stolu a vrátí se s barevnou fotografií. „S Marií jsme byly jako děti nerozlučné, narodily jsme se jen třináct měsíců po sobě. Obě jsme vystudovaly Cambridge. Nikdy nezapomenu na tu noc, kdy mi oznámila, že odjíždí na nějakou mayskou expedici s Juliem a tím syčákem Pierrem Borgiou. Ta zpráva mi málem zlomila srdce.“

Dominique hledí na snímek sester pořízený v době, kdy žily v Anglii. „Vaše oči? Na téhle fotce jsou černé jako oči vaší sestry.“

„Ano. Změnily se po té nehodě. Vlastně teprve až po tom zásahu bleskem se ze mě stal nekromant.“

„Předtím jste se zmiňovala, že jste se sestrou v kontaktu.“

„Je mým duchovním společníkem, mojí průvodkyní vyššími dimenzemi, vyššími stavy vědomí. Tyto vyšší stavy jsou silami božího světla, silami dobra. Čím vyšší jsou naše vlastní dobré frekvence, tím snáze se naladíme na jejich světlo.“

„Existují také zlé síly?“

Evelyn se odmlčí a pečlivě volí slova. „Tím, že Bůh stvořil svět se svobodnou vůlí, umožnil existenci sil dobra i zla, světla a tmy. Tato ‚menší světla‘, jak jim říkám, se dělí do několika různých kategorií. Přízraky jsou zesnulí, kteří se cítí příliš zmatení, aby přešli do světla. Někdy je svými negativními myšlenkami nebo nevšímavostí pozveme do svých životů. Desky ouija nás například připravují na šprýmy přízraků. Tím, že se pomodlíme za tyto zmatené bytosti, můžeme jim pomoci, aby si uvědomily realitu své situace, a přivést je ke světlu.

Nebezpečnější jsou poltergeisti. Ti mají vlastní plány. Jsou temní a zlí a přesvědčení, že mohou využít své znalosti kosmu k manipulaci naším světem. Poltergeisti jsou falešní proroci, před nimiž nás varuje bible. Budou nás vábit svými znalostmi, ale nesmíme jim uvěřit. Mohou nám způsobit velké škody.

Čistší zdroje světla nás přivádějí blíž k Bohu. To jsou duchové. Ti jsou našimi přáteli. Nikdy nás nesoudí ani s námi nemanipulují, jsou zde pouze k tomu, aby nám pomohli poznat pravdu. Andělé jsou nejjasnější světla v duchovním světě, poslové boží podstaty. Vždy jsou ochotni pomoci, ale je na nás, abychom je o pomoc požádali. K andělům patří cherubíni, serafové, strážní andělé a archandělé.“

„A vy je všechny vidíte? Vidíte svoji sestru?“

„Ne, ale cítím její přítomnost, když spolu komunikujeme.“

„A ona vám pověděla o Mickovi?“

Evelyn přikývne. „Vezměte moje dlaně do svých a zavřete oči. Ztište mysl. Nadechujte se co nejpomaleji a nejhlouběji nosem a pak zlehka vydechujte ústy. Soustřeďte se na svoje city k Michaelovi. Potlačte svůj smutek a vnímejte ho v srdci. Soustřeďte se na svoji lásku k němu.“

Dominique se nadechne. Myslí na Micka a na to, jak moc jí schází.

Evelyn začne meditovat a zaznamená u Dominique zvýšený tok energie. Také ona se soustředí a ponoří se hloub do vlastní meditace.

Odříká naučenou formuli: „Milý Bože, drž nás ve svém milujícím světle. Dovol svým andělům, aby nás vedli, aby naše zážitky mohly sloužit nejvyššímu dobru. Děkujeme ti za všechno, co děláš, a žádáme tě, abys nám zjevil naši drahou zesnulou, Marii Rosenovou-Gabrielovou.“

Na dlouho se odmlčí a pak najednou promluví znovu, tentokrát vyšším zastřeným hlasem, nepodobným jejímu vlastnímu.

„Můj syn nepřešel do duchovní sféry. Michael se sám uvěznil v očistci.“

Dominique prudce otevře oči. „Můj bože… Mick je v pekle?“

„Neexistuje žádné peklo. Michaelovou duší zmítá hněv – hněv, který pochází ze života zbaveného lásky. Byl požádán o velkou oběť. Teď se za svoje rozhodnutí nenávidí a proklíná svoji existenci, vysazen sám na ostrově v prostoru a čase a obklopen oceánem zla.“

„Je… je v bezpečí?“

„Je ve velkém nebezpečí. Jeho a Nefilim – velkou spoustu ztracených duší – mučí mocný poltergeist. Michaelův vnitřní hněv ho oslepuje, brání mu, aby toho poltergeista porazil, a přitom cítí nutkání zůstat, protože svým nebeským světlem přináší útěchu Padlým. Všichni jsou uvězněni v existenčním ekvilibriu, na vyšší světské rovině, kterou byste vy označili za peklo. Michaelova přítomnost v této existenci vytvořila trojrozměrnou časoprostorovou smyčku. Tuto smyčku je potřeba přerušit, aby došlo k záchraně Michaela, duší Padlých a lidstva.“

Dominique bolí prsty z Evelynina ocelového sevření, zatímco hledí na slzy, které stékají staré dámě po tvářích. „Marie… uvidím ho ještě?“

„Příběh stvoření, předpovězený v mayském mýtu Popol Vuh, se sám přepisuje. Znovu bude svedena konečná bitva. Cesta dobra a zla začne nanovo s narozením vašich synů. Tvým úkolem je připravit je na bitvu, která byla svedena a prohrána před dávnými věky. Pokud uspějí, Michael bude vzkříšen. Když prohrají, je lidstvo ztraceno.

Ale pozor, v den narození dvojčat se narodí ještě další dítě. Do tohoto dítěte bude proudit negativní energie, poskvrní jeho duši a posílí jeho ducha. Je to Ohavnost, která vězní mého syna a narušuje kontinuum prostoru a času. Je to nejzkaženější ze zkažených bytostí, která mučí Nefilim a vysává jim jejich životní sílu.

Střez se před Ohavností, Dominique. Nedovol jí, aby se rozmnožila.“

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

3

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

26. LEDNA 2013 BÍLÝ DŮM WASHINGTON, D. C.

Ennis Chaney, druhý jmenovaný viceprezident v dějinách, který se dostal do nejvyššího úřadu v zemi, vchází do Oválné pracovny a cítí, jak na něj doléhá celých jeho šedesát sedm let. Afroameričan s hluboko zasazenýma mžourajícíma očima, bývalý senátor za Pensylvánii, je vrchním velitelem čtyřicet dva bouřlivých dní, od chvíle, kdy si jeho předchůdce Mark Mailer vzal život ve snaze odvrátit globální jaderný holocaust.

Od té chvíle je každý úsvit požehnáním, každý den jako čtyřiadvacet hodin v pekle.

Chaney ještě ani nedojde za stůl, když ho v interkomu volá personální ředitelka Katherine Gleasonová. „Ježíši, Kathy, aspoň mi dejte možnost se posadit.“

„Promiňte, pane prezidente. Přišla vaše návštěva na sedm hodin.“

„Fajn, pošlete je dál a sežeňte mi pár těch sušenek s čokoládovými hoblinkami, které jsem měl včera na schůzce G-9. Manželka mi říká, že tloustnu, ale mně je to jedno, potřebuju kofein.“

„Ano, pane prezidente.“

O okamžik později Kathy otevře venkovní dveře kanceláře a uvede dovnitř dva muže. První je Chaneyho přítel Marvin Teperman, drobný kanadský exobiolog s knírkem úzkým jako tužka a až otravně milým úsměvem. Druhý muž je rezervovaný šedovlasý plukovník ve slavnostní uniformě. Chaney si všimne, že lehce napadá na jednu nohu. K levému zápěstí má pouty připevněný diplomatický kufřík.

Marvin ho obdaří obvyklým úsměvem. „Dobré jitro, pane prezidente.

Skvělé že jsme naživu, co? Dovolte mi, abych vám představil plukovníka Jacka McClellana z vojenského letectva Spojených států.“

„Pane plukovníku.“ Chaney kývne k McClellanově noze. „Staré válečné zranění?“

„Protéza. Zatracená cukrovka.“

„Mizerný život.“ Chaney se na okamžik cítí provinile, že objednal sušenky. „Posaďte se. Promiňte mi, pane plukovníku, ale tohle je moje první schůzka s MAJESTIC-12. Byl byste tak laskav a uvedl mě trochu do obrazu. Tahle Akta X mě nikdy moc nebrala.“

Plukovník urážku přejde pokrčením ramen. „Pane prezidente, operace MAJESTIC-12 vznikla 24. září 1947 na základě zvláštního tajného rozkazu prezidenta po nálezu létajících předmětů, které dopadly na Roswell v Novém Mexiku mezi 4. a 6. červencem téhož roku.“

„Těmi spadlými létajícími předměty myslíte UFO?“

„Ano, pane prezidente, a Hollywood stranou, můžu vás ujistit, že nešlo o žádný trik. Technicky vzato naše jednotka vznikla už v roce 1941 v souvislosti s případem hledání UFO na mysu Girardeau v Missouri. Ale teprve v sedmačtyřicátém Truman organizaci oficiálně založil. Během své existence MAJESTIC-12 využívala služeb některých z nejskvělejších mozků světa, včetně Alberta Einsteina a Roberta Oppenheimera. Dokonce i po tak dlouhé době zůstává tím nanejvýš supertajným programem naší vlády.“

„Soudím, že to vysvětluje ten drobný přívěsek na zápěstí.“

Plukovník přikývne. „Tohle nejsou běžná komerční pouta, pane prezidente. Náramek monitoruje můj pulz. Kdyby mi srdce přestalo bít, kdyby se řetízek přerušil, nebo došlo k zadání špatného přístupového kódu, obsah kufříku by se okamžitě sám vznítil.“

„No, vzhledem k tomu, že v mé kanceláři je kouření zakázáno, soudím, že bych asi měl zadat správný kód.“ Chaney vstane, skloní se nad stolem a potom pečlivě vyťuká na bezpečnostní klávesnici kufříku svůj přístupový kód.

Zajišťovací mechanismus se deaktivuje a plukovník může kufřík otevřít.

McClellan vytáhne asi jeden a půl centimetru silný počítačový panel uzavřený v plastu a podá ho prezidentovi.

„Děkuji, pane plukovníku. A teď, pánové, když dovolíte pár minut…“

„Samozřejmě, pane prezidente.“ Plukovník se znovu posadí.

Marvin se jen mlčky culí.

Prezident povzdechne. Vytáhne z horní zásuvky stolu brýle na čtení, pak sloupne plastový obal z panelu, zadá na tenké obrazovce svůj denní přístupový kód a začne číst na LED monitoru.

PŘÍSNĚ TAJNÉ/MAJESTIC-12

VAROVÁNI: Neoprávněný přístup nebo prohlížení tohoto dokumentu bez příslušných oprávnění bude mít za následek trvalé uvěznění nebo zákrok v podobě zákonného použití smrtící síly.

HLÁŠENÍ O POSTUPU V PROGRAMU SE ZVLÁŠTNÍM PŘÍSTUPEM

ZLATÉ ROUNO

21. ledna 2013

PŮVOD

1. Dne 14. prosince 2012 přibližně ve 14.30 východního času došlo po celé zeměkouli k aktivaci elektromagnetického silového pole o ekvivalentu několika miliard ampérů, které zničilo více než 1000 ruských mezikontinentálních balistických řízených střel a balistických řízených střel odpalovaných z ponorek namířených na Severní Ameriku, čímž došlo k záchraně Spojených států. Tým MAJESTIC vypátral, že elektromagnetickou anténní soustavu tvoří exotická krystalická biomemnetická zařízení sloužící jako transformátorové uzly a reléové body uvnitř starověkých staveb Angkor Vat, Velké pyramidy v Gíze, Stonehenge, Pyramidy Slunce v Teotihuacánu v Mexiku nebo pod nimi a pod komplexem Tíwanaco v Peru.

2. Tým MAJESTIC dokázal vypátrat společný původ EM impulzu k vesmírnému plavidlu nacházejícímu se 66 metrů pod Kukulkanovou pyramidou v Chichén Itzá (poloostrov Yucatán). Vlastní EM impulz byl přenášen do reléových uzlů pomocí anténního stožáru, který byl vyveden ze svislé osy uloženého plavidla a vzhůru přes střed tisíc let staré mayské stavby. Tuto skutečnost později potvrdil Michael Gabriel a jeho společnice Dominique Vazquezová, kterým se podařilo proniknout do plavidla přes sladkovodní rezervoár (cenot) nacházející se kilometr a půl severně od pyramidy.

3. Michael Gabriel je jediným dítětem archeologů Julia a Marie Gabrielových (oba zesnulí), jejichž práce se zaměřila na mayský kalendář a proroctví o soudném dni, předpovídaném na 21. prosinec 2012. Dne 24. srpna 2001 Julius Gabriel představil výsledky svého dvaatřicetiletého výzkumu na harvardském sympoziu, jehož se účastnil jeho sok (a budoucí ministr zahraničí) Pierre Robert Borgia. Ten slovně napadl profesora a přerušil jeho přednášku. Julius Gabriel utrpěl smrtelný infarkt a zemřel v náruči svého jediného dítěte syna Michaela, jenž vzápětí na Borgiu zaútočil. Při tomto incidentu přišel Borgia o pravé oko a Gabriel skončil v ústavu pro choromyslné v Massachusetts, kde prožil následujících jedenáct let, z toho většinu na samotce. Poté byl v létě 2012 převezen do ústavu v Miami, kde se dostal do péče postgraduální studentky Floridské státní univerzity Dominique Vazquezové. Slečna Vazquezová následně počátkem prosince 2012 pomohla Gabrielovi v útěku.

4. Dne 21. prosince 2012 se ze svého vlastního vesmírného plavidla nacházejícího se pod kráterem Chicxulub v Mexickém zálivu, v místě dopadu předmětu o velikosti asteroidu, který zasáhl Zemi před 65 miliony let, vynořila „transdimenzionální“ mimozemská biologická entita v podobě obřího hada. Tento tvor okamžitě zaměřil EM impulz vycházející z Chichén Itzá a vydal se přes řadu vodonosných vrstev k jeho zdroji. Ozbrojené síly USA tohoto tvora, který podle všeho existoval ve dvou dimenzích současně, nedokázaly zastavit. Michaelu Gabrielovi se ho podařilo deaktivovat pomocí energetického paprsku vycházejícího z antény plavidla pod Kukulkanovou pyramidou. Michael Gabriel poté vstoupil do trojitého ústního otvoru tvora. Následně Gabriel i tvor zmizeli. Gabrielův stav zůstává neznámý.

ZLATÉ ROUNO

5. Prezident USA podepsal po událostech 21. prosince 2012 novou obchodní dohodu s Mexikem, která obsahovala tajný dodatek, jímž se Chichén Itzá předává do správy USA. Veřejný park byl okamžitě uzavřen a svěřen pod ochranu MAJESTIC-12 na základě nově zřízeného programu ZLATÉ ROUNO. Ředitel projektu dr. David Mohr (přeřazený z NASA) a exobiolog Marvin Teperman rozdělili personál ZLATÉHO ROUNA do následujících nezávislých programů.

ZAJISTIT A ZAMASKOVAT HLAVNÍ STAVBU:

Zodpovědný za vybudování umělého kamuflovaného uretanového pláště připomínajícího exteriér Kukulkanovy pyramidy. V noci 18. ledna 2013 byl tento plášť umístěn nad stávající pyramidu, a tím zabránil vypátrání následných operací ZLATÉHO ROUNA pomocí satelitního průzkumu.

VYKOPÁVKY A:

Zodpovědný za systematickou demontáž, označení a uložení každého kamene použitého při výstavbě Kukulkanovy pyramidy pod dohledem mexických archeologů. Předpokládané dokončení demontáže pyramidy se očekává 15. března 2013.

VYKOPÁVKY B:

Po dokončení vykopávek A vykopat přístupovou jámu k ukrytému kosmickému plavidlu.

VYKOPÁVKY C:

Proniknout do skrytého plavidla přes vodonosnou vrstvu vedoucí pod Kukulkanovou pyramidou. Podvodní průzkumný tým (UAT) tvořený prověřeným personálem MAJESTIC tvořili laseroví fyzici, teoretičtí fyzici, metalurgové, letečtí a kosmičtí inženýři, psychiatři, několik předních neurofyziků a vybraní členové týmu průlomové fyziky hnacích pohonů (BPP) NASA. Všichni členové UAT měli osvědčení ve sportovním potápění s minimálně 100 hodinami pod vodou.

PŘEDBĚŽNÁ ZPRÁVA Z VYKOPÁVEK C: VNĚJŠÍ KONSTRUKCE

6. Ukryté plavidlo měří na délku 220 metrů a jeho tvar lze nejlépe označit za „dýkovitý“, přestože to ani zdaleka toto plavidlo nevystihuje. Přední část trupu je zahrocená jako přední dvě třetiny surfovacího prkna a připomíná „zářezové“ uspořádání trupu, jaké mají špionážní letouny typu A-12 HABU („Blackbird“). „Jílec“ začíná jako výrazná koule, s dvojicí velkých baňatých konstrukcí ve tvaru gondoly, které jsou zakončeny trojúhelníkovými lopatkami, jež obklopují pár vícekomorových „výfuků“ umístěných na zádi plavidla. Na břiše jsou umístěny menší příčné pomocné výfuky. Podle teorie několika inženýrů byla tato aerodynamická vesmírná loď uzpůsobena k tomu, aby „surfovala“ v atmosféře, případně i hydrosféře podobným způsobem jako Boeing X-51, kterému se přezdívá „Waverider“, ale ve větším měřítku. Obří velikost tohoto vesmírného plavidla lze srovnat se střední až velkou výletní lodí, přičemž konstrukce připomíná spíš bitevní loď. V dolní části trupu je jasně patrný kýl, který se podobá ostří keltské válečnické sekery.

7. Vnější plášť skrytého plavidla lze popsat jako třpytící se naleštěný zlatý kov složený z ultratvrdého materiálu, pevnějšího než diamant. Nelze ho narušit obloukovými řezacími hořáky ani výkonnými lasery. Odolává teplu a tření a na dotek je nepopsatelně hladký. Přestože je možné rozpoznat různé panely (o nichž se soudí, že jde o poloprůhledné řady solárních článků), trup vypadá jako jeden bezešvý integrovaný celek. Členové BPP soudí, že celý trup skrytého plavidla by mohl sloužit jako magnetoaeroelektrický hnací a levitační systém, který se napojuje na gravitační studnu planety. Přirozené magnetické pole Země nebo jiné planety s těžkým železným jádrem by stačilo k napájení takového způsobu atmosférického pohonu a mohlo by být právě tím systémem, který poháněl roswellské vesmírné plavidlo ve tvaru létajícího křídla.

8. Zvláštnímu zájmu vědců ze ZLATÉHO ROUNA se těší část břicha vnějšího trupu skrytého plavidla, připomínající kýl lodi. Přímo pod „dýkovitou přídí“ je tam umístěn aerodynamický prstenec a čtyři spojené gondoly. Podle teorie vědců z BPP jde o stabilizační konstrukci, nejspíš používanou u warpového pohonu nebo v kvantových gravitačních tunelech (viz teorie ČERVÍ DÍRY), o nichž se také mluví jako o „transwarpových“ nebo „kvantových proudových“ tunelech mimo Einsteinův vesmír. Konstrukce za prstencem mohly sloužit jako zesilovače/fázové posouvače, které mají schopnost generovat vesmírné záhyby. Změnou nastavení takzvaného „warpového pole“ při nadsvětelném letu by mohlo vesmírné plavidlo teoreticky měnit směr (upravovat kurz).

9. Ve vnějším trupu skrytého plavidla jsou vyryty dva symboly. První, připomínající mayské znaky na přídi plavidla, se dá přeložit jako BALAM, jméno dávného mayského jaguářího boha, a nejspíš se jedná o jméno tohoto vesmírného plavidla. Druhým symbolem je několik vyrytých červených značek ve tvaru svícnu, v nichž archeologové rozpoznali paracaský Trojzubec. Stejný znak se nachází na úbočí hory v Peru. Na vnějším trupu se nacházejí čtyři takové panely s trojzubcem, dva na břišní části a dva na hřbetní. Každý z nich pravděpodobně ukrývá vstup do plavidla. Žádný se nepodařilo otevřít.

PŘEDBĚŽNÁ ZPRÁVA Z VYKOPÁVEK C: VNITŘNÍ KONSTRUKCE

10. Všechny pokusy o proniknutí do interiéru BALAMU byly prozatím neúspěšné.

DOPORUČENÍ

11. PŘEMÍSTĚNÍ BALAMU:

Je nezbytné přemístit BALAM do zabezpečeného zařízení ve Spojených státech, kde bude možné proniknout do nitra plavidla a prozkoumat jeho systém. Z důvodů bezpečnosti a obrovské hmotnosti plavidla by jediným přijatelným způsobem dopravy mohly být čluny válečného námořnictva o vysokém výtlaku a plovoucí suché doky, které se v současnosti používají u klasických torpédoborců s úplnou výstrojí. K tomu, aby bylo možno tento způsob přepravy využít, je třeba vyhloubit průplav, který pomocí sladkovodních vrstev spojí Chichén Itzá s pobřežím Yucatánu.

12. Předpokládá se, že Michael Gabriel dokázal vstoupit do BALAMU, protože nesl ve svých genech „hunahpuovský“ otisk. Dne 6. ledna 2013 tým MAJESTIC-12 provedl na hřbitově v peruánské Nazce exhumaci ostatků Marie Gabrielové, matky Michaela Gabriela, a objevil v její DNA podobný genetický marker.

13. Dne 17. ledna 2013 Dominique Yazquezová absolvovala prohlídku lékařem MAJESTIC-12, který potvrdil, že subjekt je ve čtvrtém týdnu těhotenství. Subjekt uvedl, že biologickým otcem je Michael Gabriel.

14. Je teoreticky možné, že nenarozené dítě Dominique Vazquezové bude nositelem hunahpuovského genetického markeru a může být jednoho dne schopno vstoupit do nitra BALAMU a možná také pilotovat plavidlo za předpokladu, že jeho generátor je stále použitelný.

ZÁVĚRY

15. Vzhledem k potenciálním technologickým pokrokům v oblasti pohonů, zbraní a energetických systémů v souvislosti s BALAMEM má ZLATÉ ROUNO pro Spojené státy prvořadý význam. Doporučujeme, aby se okamžitě přistoupilo k přepravě lodi do zabezpečeného zařízení na území USA. Dále doporučujeme, aby Dominique Vazquezová byla umístěna pod nepřetržitý dohled.

Vypracoval:

W. Louis McDonald

ZLATÉ ROUNO

21. ledna 2013

„Neuvěřitelné.“ Chaney smaže soubor pomocí svého bezpečnostního kódu. „Pověz mi, Marvine, jak Dominique snáší informaci, že čeká Gabrielovo dítě?“

„Moc dobře ne, abych pravdu řekl. Ještě stále nepřekonala, co se stalo, a Mick jí strašně schází. Současně ji bohužel také dost děsí celá ta věc s hunahpuovskými geny. Právě teď podle mého soudu vážně zvažuje potrat.“

„To nemůžete dovolit, pane prezidente,“ namítne plukovník. „Nenarozené Gabrielovo dítě může představovat naši jedinou možnost, jak proniknout do Balamu.“

„Klid, pane plukovníku, nechme to děvče chvíli vydechnout. Na Dominique toho bylo v posledních pár měsících hodně. Je to její život, její rozhodnutí, ne naše.“

„Národní bezpečnost jí zajistila novou totožnost,“ pokračuje Marvin. „Žije teď na jihu Floridy pod falešným jménem Andrea Smithová. Už jsme se pokusili nasadit na ni čtyřiadvacetihodinový dohled.“

Plukovník zavrtí hlavou. „To děvče by měl mít na starost MAJESTIC-12. Ve vnitřní bezpečnosti je více děr než ve švýcarské sýrárně.“

„Ať se o to prozatím starají,“ rozhodne Chaney. „Dominique žádné bezprostřední nebezpečí nehrozí, a kdybychom ji zavřeli do nějakého podzemního bunkru, mohlo by to mít negativní vliv na její rozhodnutí, jestli si to dítě má nechat. Ještě něco?“

„Jen ještě jedna věc,“ poznamená Marvin. „Když jsem znovu procházel Gabrielův deník, našel jsem tam pasáž, ve které se píše o nekromantovi.“

„O kom?“

„O nekromantovi. To označení pochází z řeckých slov nekrós, které znamená smrt, a manteia, tedy věštění. Nekromant je člověk, který o sobě tvrdí, že dokáže komunikovat s dušemi zesnulých za účelem získání užitečných informací. Několik let před svou smrtí profesor Gabriel vyhledal služby nekromanta jménem Evelyn Stronginová v naději, že dokáže komunikovat s jeho zesnulou manželkou Marií. Pokoušíme se paní Stronginovou najít, protože doufáme, že by mohla alespoň zčásti objasnit genetické schopnosti Michaela Gabriela. Bohužel naposledy byla hlášena k pobytu v Peru. Nejsme schopni objevit žádné přesnější informace o ní ani o místě jejího pobytu.“

Chaney zavrtí hlavou. „Mimozemšťané. Lidé rozmlouvající s mrtvými. Kam se poděly ty staré dobré časy, kdy si prezident musel dělat hlavu jen s hospodářskými reformami a válkou v Iráku.“

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

4

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

3. ÚNORA 2013 CHICHÉN ITZÁ POLOOSTROV YUCATÁN

Béžový Dodge 2001 s promáčklým zadním nárazníkem odbočí z mexické dálnice 180 a zamíří po místní silnici přes zbídačené městečko Pisté.

Dominique přibrzdí pronajaté auto a rozhlíží se tmavýma očima po rozpadajících se domcích, které lemují silnici. Je to stejné jako v tisících dalších městech a vesnicích Střední Ameriky kolem „mayské dálnice“, pásu o rozloze asi 311 000 čtverečních kilometrů, který se táhne na východ od Tehuantepecké šíje přes poloostrov Yucatán dál do Belize, Guatemaly a částí Hondurasu a Salvadoru.

Před tisíci lety ovládala mayská civilizace celou Střední Ameriku. Protože indiáni nedokázali povstat proti španělským utiskovatelům, začali zaostávat a svojí snižující se produkcí potravin nebyli ani schopni konkurovat na trhu. Jejich kultura je ještě stále živá, ale Mayové stojí na dolní příčce společenského žebříčku.

Předkové Dominique z matčiny strany hovořili yucateckou mayštinou – byli to přímí potomci Mayů – a ona po svých předcích zdědila snědou pleť a ostře řezané lícní kosti.

Prašná silnice se rozšiřuje v čtyřproudovou dálnici, která vede ke vstupu do Chichén Itzá, hlavního města dávných Mayů a nejnavštěvovanější turistické atrakce v Mexiku. V tomto pralesem obklopeném parku o rozloze téměř 10 kilometrů čtverečních stojí bohatě zdobené chrámy a svatyně soustředěné kolem Kukulkanovy pyramidy, dokonalého kamenného zikkuratu, který se tyčí do výšky dvaceti tří metrů nad travnatou plání.

Dominique prudce buší srdce, když pomyslí na tuto stavbu… a mimozemské plavidlo skryté pod jejími základy.

Dominique zůstala v domě Evelyn Stronginové v St. Augustine téměř celý týden. Ale po prvotním kontaktu s duchem Marie Rosenové-Gabrielové se energetická síla vypnula a odmítla další komunikaci. Tato „léčba tichem“ vyvolala v Dominique pochyby o důvěryhodnosti první zprávy… a jejího zdroje.

„Nezlobte se, Evelyn, ale jak si můžu být jistá, že se mnou opravdu hovořila Mickova matka?“

„Kdo jiný by to byl, dítě?“

„Možná jste to byla vy a jen jste komunikaci se svojí sestrou předstírala. Nebo jste možná ani nevěděla, co se děje. Mám vzdělání v oboru psychiatrie. A za ta léta jsem viděla některé případy hodně závažné schizofrenie.“

„Ta energetická síla byla Mariina.“

„Pokud je to pravda, tak proč skrz vás znovu nepromluví? Od té poslední komunikace už uplynulo několik dní. Nemůžu po zbytek života trčet v tomhle městě. Podařilo se vám vyděsit mě do té míry, že vážně uvažuju o potratu.“

„Zvolte si tuhle cestu a odsoudíte nejen Michaela, ale také budoucnost lidstva.“

„To říkáte vy. Jenže já potřebuju skutečné odpovědi, Evelyn, ne hádanky.“

„Dominique, Maria cítí váš strach, a právě proto přestala komunikovat. Strach je jednou z nejsilnějších lidských negativních emocí. Negativní emoce vytvářejí negativní energii a negativní energie láká negativní duchy. Komunikace s mrtvými, to není jako telefonování. Může odpovědět kdokoli, včetně démonů jako Ohavnost, která je stejně mocná jako vychytralá. Když Maria vycítila váš strach, pochopila, že bude lepší komunikaci ukončit, než podávat ruku nepříteli. Úspěch budoucích seancí bude záviset na vaší schopnosti ovládat svoje negativní emoce. Ale nejdříve se musíte plně rozhodnout pro svoji pouť.“

„Už zase ta pouť. Jaká pouť? Jak se můžu rozhodnout pro něco, čemu ani nerozumím?“

„Porozumíte, až získáte znalosti. Prostudujte si mayský Popol Vuh. Seznamte se s jeho příběhem o Stvoření. Hledejte odpovědi u těch, kterým věříte.“

„To je právě ono, nevěřím nikomu. Nikdy v životě jsem se necítila tak vystrašená a osamělá.“

„Julius a Maria se cítili stejně, když se vydali na svoji vlastní pouť, a Michael měl určitě podobné pocity. Občas ztratili nadhled, a přesto pokračovali dál, v jejich odhodlání je posilovala víra, vědomí, že kráčejí za svým osudem.“

„Co by udělal na mém místě Mick?“

„Hledal by odpovědi u těch, kteří je znají. Vrátil by se do země zeleného blesku.“

Dominique odbočí ke vstupu do Chichén Itzá. K jejímu překvapení je parkoviště opuštěné, hlavní brána zamčená a střeží ji četa po zuby ozbrojených amerických vojáků.

Kapitán Luke Magierski k ní přejde ze svého stanoviště. Ruce má položené na M-16. „Promiňte, slečno, Chichén Itzá je zavřené.“

„Víte, hledám místní obchodníky, kteří mívali stánky uvnitř parku.“

Magierski se zahledí na atraktivní ženu s dlouhými ebenovými vlasy a vysokými lícními kostmi, která mu připadá známá. „Zřídili si obchod na pozemcích hotelu Mayaland. Je to asi deset minut odsud.“ Voják sundá z opasku čtečku. „Musím vás teď proskenovat, je to standardní postup.“

„Samozřejmě.“ Natáhne levou ruku z okénka.

Magierski pořídí přístrojem digitální snímek její otevřené dlaně a současně vyfotografuje její obličej.

SMITHOVÁ, ANDREA M.

TRVALÉ BYDLIŠTĚ: WELLINGTON, FLORIDA.

ŽÁDNÉ VYSTAVENÉ ZATYKAČE.

„Děkuji, slečno Smithová. A přeju hezký den.“

Mávne na něj a odjede.

Magierski hledí na fotografii. Moment, vždyť tu jsem už přece někde viděl. Vytáhne svůj Palm Pilot a hledá ve starých e-mailech. Najde stránky Lide-Na-Prvnim-Miste.com. Porovná snímek s fotografií, která je na nich zveřejněná. Do prdele, to je přece ona!

Ohlédne se přes rameno, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje, a pak pošle e-mailem fotku Andrey Smithové politické straně Petera Mabuse.

Dominique projede majestátním vjezdem vedoucím k hotelu Mayaland a zaparkuje. Naproti parkovišti vznikla tržnice, kde místní vesničané prodávají svoje zboží turistům.

Pátrá pohledem kolem stolků a napočítá ani ne tucet návštěvníků. Uzavření parku ublížilo všem. Když se blíží k prvnímu stánku, okamžitě ji obklopí houf dětí, které ji tahají za sukni ve snaze přilákat ji ke svému stolku.

„Nefritový náhrdelník, seňorito? Jen deset dolarů, paní.“

„Pojďte, seňorito, máme krásné prsteny. Pět dolarů.“

„Seňorito, musíte si koupit hedvábné visuté lůžko. Uděláme vám moc dobrou cenu, ano?“

„Dobrá, dobrá, víte co, koupím si u prvního člověka, který mi poví, kde najdu staršího jménem Ocela.“

Děti ucouvnou. „Neznáme takového člověka, seňorito. Možná byste měla jít, ano?“

Děti opustí Dominique a vydají se ke kanadskému páru a jejich dospívající dceři. „Bandana, seňore? Dva dolary.“

Kapitán Magierski zírá na svůj Palm Pilot, jako by právě vyhrál v loterii.

OVĚŘENÍ SUBJEKTU POTVRZENO. NA VÁŠ ÚČET BUDE PŘEVEDEN JEDEN MILION DOLARŮ PO PŘEDLOŽENÍ DŮKAZU O ZADRŽENÍ VAZQUEZOVÉ, ZBYTEK BUDE PŘEDÁN DNES VEČER PO PŘÍJEZDU TÝMU. S NIKÝM O TOM NEMLUVTE. BLAHOPŘEJEME A DĚKUJEME VÁM ZA SLUŽBU VLASTI.

Dominique přechází od stolku ke stolku. Občas se zastaví a prohlíží si obsidiánový nůž na dopisy nebo ozdobu ve tvaru jaguára. „Promiňte? Za kolik je tohle?“

„Třicet dolarů, seňorito. Pro vás za dvacet tři.“

„Hledám muže jménem Ocela.“

Oči se odvracejí. „Žádný muž takového jména tady není, seňorito.“

Vzhlédne, když na parkoviště u Mayalandu vjede armádní džíp a se skřípěním pneumatik na štěrku prudce zabrzdí tak, aby zahradil cestu jejímu pronajatému vozu.

Kapitán Magierski pozoruje pomocí teleskopického dalekohledu o velikosti prstu okolí stolků.

Dominique rychle zaleze za regál plný vlněných mexických přikrývek a srdce jí divoce buší, když vykukuje po vojákovi. Něco je špatně, určitě jde po mně. Kde k čertu jsou ti chlapi z vnitřní bezpečnosti, když je potřebuju?

Magierski vyskočí z džípu a kráčí přes tržiště.

„Psst! Tady!“

Dominique se obrátí. Zpoza stánku s ovocem na ni usilovně kývá kudrnatý domorodec.

„Pojďte rychle!“

„Já vás přece znám, že?“

„Elias Forma, jsem Mickův kamarád. Byla jste u mě doma. Rychle…“

Magierski se prodírá houfem dětí od stolku ke stolku.

„Ta Američanka, kde je?“

Elias Forma pokrčí rameny. „No habla inglés.“

„Možná budeš habla tomuhle.“ Magierski zvedne svoji M-16 a vrazí hlaveň Mayovi do tváře. „Tak kde sakra je ta holka?“

Elias mlčí, tmavýma očima probodává mračícího se vojáka, zatímco ostatní Mayové kolem nich vytvoří šeptající hlouček.

Magierski popadne Eliase za límec košile. Vyvleče prodavače ze stánku s ovocem a srazí ho k zemi. Sevře zbraň a pak kulkami vystřílí kolem vyděšeného vesničana kruh. „Poslyšte, Dominique Vazquezová, buď hned vylezete, nebo mu ustřelím tu jeho zasranou hlavu!“

„Počkejte!“ Dominique vyleze ze skrýše pod šikmou střechou stánku s ovocem. S rukama v bok a košilí rozepnutou až po pupík přistoupí k vojákovi. „Stačilo jen se zeptat.“

Magierskému se zrychlí tep, když se zahledí na její svůdný výstřih.

Dominique zamrká. „Dostanu želízka, že? Máte nějaká?“

„Samozřejmě.“ Sundá z opasku pouta a zacvakne jí je na natažená zápěstí. „Vypadá to, že my dva spolu strávíme pár hodin o samotě.“

„To je zajímavé. Co kdybychom si vzali pokoj tady v hotelu? Je mi horko a chci se zbavit těchhle propocených šatů. Když budete dobrý, dovolím vám, abyste mě připoutal k posteli.“

Magierski se usměje. „Víte co, a co kdybych…“

Prásk! Pravá noha Dominique vystřelí ze země jako kobra, špička její boty se prudce zaryje muži do slabin. Když voják klesne na kolena, Dominique ploskou levé nohy zasáhne jeho obličej, až se mu hlava zvrátí dozadu.

Voják se svalí na zem.

Elias prohledá Magierskému opasek a hodí Dominique klíče od pout, zatímco tři mayští obchodníci vlečou bezvládné vojákovo tělo do vysoké trávy.

Další tucet indiánů odtlačí džíp ke krajnici a pak do příkopu.

SALT LAKE CITY, UTAH

Peter Mabus sedí rozvalený na židli v šatně a jeho maskérka mu nanáší make-up na tmavé kruhy pod očima.

Ozve se zaklepání na dveře a ty se vzápětí rozlétnou. Vchází Joseph Randolph následován drobným šedovlasým bělochem kolem sedmdesátky. Muž má na očích brýle s kovovými obroučkami a oblečený je ve vlněném obleku s černým motýlkem.

„Už dost toho čančání.“ Randolph posunkem vybídne maskérku k odchodu a zavře za ní dveře. „Pete, tohle je Solomon Adashek, muž, o kterém jsem ti vyprávěl.“

Mabus se narovná a prasečíma očkama si prohlíží příchozího. „Bez urážky, Joe, ale vypadá spíš jako nějaký účetní než jako nájemný vrah.“

Solomon Adashek zachová lhostejný výraz. „Spoušť dokáže stisknout i dítě, pane Mabusi. Klíčem k tomu, abychom se zbavili protivníka, je dostat se k němu, aniž vzbudíme podezření. Pokud si chcete najmout raději nějakého rváče, nabídnu svoje služby jinde.“

„Ne, vy budete stačit. Ta holka je na Yucatánu, jak už vám jistě sdělil Joe. Chci, aby ona i ten voják, co ji našel, zmizeli beze stopy.“

Solomon přikývne, pak opustí šatnu a tiše za sebou zavře dveře.

„Naskakuje z něj husí kůže, co?“

„Důležité je, že odvede práci bez komplikací,“ podotkne Randolph. „Tenhle chlapík sloužil dříve u CIA a je stejně chladný a bezcitný jako had. Prožil dlouhý čas v Sovětském svazu jako spící agent. Po skončení studené války se vrátil domů a hráblo mu. Podpálil dům své matky, zabil ji i její ošetřovatelku. Odseděl si šest let a propustili ho na podmínku. Je to pedofil, ale za ty roky se zklidnil.“

„Co kdybychom ho poslali na Chaneyho.“

„Jedno po druhém, kamaráde. Jedno po druhém.“

CHICHÉN ITZÁ POLOOSTROV YUCATÁN 22:17

Noční džungle je plná vlhka, cvrkotu a duchů mrtvých. Husté křoviny řežou Dominique do kotníků a šlehají ji po krku. V uších jí bzučí moskyti. Vzduchem pod baldachýnem stromů zní třepotání křídel.

Doléhá na ni tíživý dojem z lesa a v uších jí zní šepot. Stiskne pevněji ruku Eliase Formy ve strachu, že ho ve tmě ztratí. A přitom se cítí bezpečněji zde než v tom skutečném světě, protože ví, že někdo tam touží po její smrti.

Ať se ti to líbí nebo ne, jsi jako Alenka za zrcadlem, ženeš se za králíkem do jeho nory a cesta zpátky neexistuje.

Konečně dojdou na nějakou mýtinu. Kolem ohniště tam dřepí mayští starší s temnou pletí. Dominique pozná, že to jsou H’Menes, stejní muži, kteří jí s Mickem před šesti týdny pomáhali sestoupit do posvátné studny v Chichén Itzá.

Jako by od té doby uplynuly celé věky…

Mudrci jsou potomci bratrstva Sh’Tol, posvátné mayské společnosti, která v patnáctém století unikla zášti Španělů.

Elias obejme křehkého bělovlasého vůdce skupiny. „Dominique, tohle je můj dědeček, Ocela, kterého hledáte.“

Dominique mu podá ruku. „Snad si mě pamatujete, jsem přítelkyně Michaela Gabriela. Potřebuju s vámi mluvit o mýtu o stvoření.“

Ocela vezme její dlaně do svých a pak promluví na Eliase jazykem, kterému Dominique nerozumí.

„Můj dědeček říká, že se bude ze všech sil snažit pomoct První matce.“

„No, víte, právě proto jsem tady. Kdo je První matka a proč mi tak říká?“

Ocela se usměje bezzubými ústy, pak ji pohladí po břiše. Yaya ba’l.

Proboha, on taky ví, že jsem těhotná? Copak někdo rozesílal oběžník? Dominique se točí hlava. Noční zvuky se rozplynou do praskání a křupání ohniště a na ni jdou z vlhka mdloby.

Elias a stařík ji vedou k ležícímu kmeni na okraji mýtiny. Posadí se a ostatní muži se shromáždí kolem. Jeden jí podá láhev s vodou, další dřevěnou misku naplněnou ovocem a bobulemi. Napije se a nají a cítí se trochu líp.

Ocela, stále s její rukou ve své, se jí zahledí do očí a promluví. Elias tlumočí.

„Příběh o stvoření je nejdůležitější částí zaznamenanou v Popol Vuh. Hrdinou příběhu je Jeden Hunahpu, odvážný válečník později uctívaný jako První otec. Životní vášní Jednoho Hunahpua byla dávná míčová hra zvaná tlachtli. Jednoho dne páni podsvětí, Xibalby, vyzvali Jednoho Hunahpua k zápasu. V sázce byla – budoucnost jeho lidu. Jeden Hunahpu přijal a vstoupil na Xibalbu Be, temnou cestu, která vede do Xibalby a jež je údajně tlamou velkého hada.“

Dominique se zachvěje, když si vybaví pohled na Micka vstupujícího do tlamy toho mimozemského tvora.

„Jenže vládcové Xibalby ve skutečnosti žádnou hru hrát nechtěli. Pomocí podvodů a klamů porazili Jednoho Hunahpua, usekli mu hlavu a pověsili ji do rozsochy kalabasového stromu na výstrahu ostatním, kteří by se jim odvážili postavit.

Po mnoha a mnoha letech se po Temné cestě vydala odvážná žena jménem Krvavý měsíc. Když přišla ke stromu, aby si natrhala ovoce, s překvapením objevila hlavu Jednoho Hunahpua. Válečník otevřel oči a plivl jí do dlaně, a tím ji magicky oplodnil. Žena uprchla a bůh smrti ani jeho oblíbenci ji před útěkem nedokázali zničit.

Krvavý měsíc, kterou později uctívali jako První matku, porodila syny – dvojčata. Roky plynuly a z hochů vyrostli silní a schopní válečníci. Když dospěli, volání jejich krve je přimělo vydat se ve stopách svého otce a putovat do Xibalby, aby se postavili bohu smrti a pomstili smrt Jednoho Hunahpua.

Bohové podsvětí znovu využili podvodů a zrady. Jenže hrdinská dvojčata byla připravena na zradu, zvítězila, vyhnala zlo a dávno ztraceného otce vzkřísila.“

Ocela se na ni usměje a znovu přiloží dlaň na její břicho.

„Ne, dost, nic z toho nedává smysl. Popol Vuh je jen mytologie, vypráví o věcech z minulosti. Jak bych mohla být První matkou?“

Elias přeloží její slova dědečkovi.

Stařec ze sebe vysype odpověď.

„Znalosti v Popol Vuh nám zanechal náš velký učitel Kukulkan. Popol Vuh byl sepsán pět set let po jeho odchodu. Čas zkresluje příběh o stvoření, ale ne jeho konečný smysl. To, k čemu došlo, se stane znovu, stejně jako se opakuje cyklus lidstva. Jeden Hunahpu přišel. Zbavil nás zla a sám se přitom obětoval. Nyní čeká na svoje syny v Xibalbě.“

Ruka Dominique v Ocelově se třese. Pohladí ji druhou rukou a pevně ji sevře, zatímco mluví dál.

„Můj dědeček říká, že musíte mít víru. Jeden Hunahpu si vás vybral pro vaši sílu.“

„Pokud je Mick skutečně ten Jeden Hunahpu, tak kde teď je? Jak najdu Xibalbu?“

„Temná cesta k Xibalbě se zjeví hrdinským dvojčatům v jejich dvacátém roce. Až do té doby je vaším osudem První matky, abyste je připravila. Bude to náročný úkol. Spojenci temného pána udělají všechno, co bude v jejich moci, aby vás zastavili.“

Ocela vstane a vede ji k mohutnému cypřiši na okraji mýtiny. U jeho kmene stojí připoutaný Luke Magierski s roubíkem v ústech. Voják má na sobě pouze boxerky a tričko.

Dominique mu vyjme roubík.

„Díkybohu. Můžete těm hotentotům povědět, že jsem Američan?“

„Proč jste po mně šel?“

„Jste Dominique Vazquezová, holka Michaela Gabriela. Všichni s vámi chtějí mluvit.“

„Lžete,“ namítne Elias. „Kdo vás najal, abyste Dominique našel?“

Magierski se zahledí do džungle. „Jméno, hodnost a pořadové číslo, to je všechno, co ze mě dostanete. Spojené státy nemají rády, když jim unášíte vojáky. Jen deset kiláků odsud je víc než patnáct tisíc po zuby ozbrojených mužů a žen, kteří sežehnou napalmem celou tuhle vaši džungli na pouštní prach, když se mi něco stane.“

Ocela pokyne starším. Dva muži otevřou Magierskému násilím čelisti a třetí mu vpáčí mezi horní a dolní stoličky kousek bambusu, aby ústa nemohl zavřít.

Objeví se čtvrtý muž s dřevěnou schránkou. Vytáhne z ní čtyřiceticentimetrovou stonožku s uhlově černým tělem a žlutou hlavou a nohama.

Dominique ucouvne. „Fuj. Co to je?“

Elias převezme od staršího zvíře. „Její dlouhé jméno zní Scolopendromorpha, tropický druh, který se vyskytuje hojně v našich džunglích. Potravou některých větších jsou myši a ještěrky.“

„To narostou ještě větší?“

„Hmm. Vidíte ty přední nohy? Jsou to takzvané kusadlové nožky. Používají je k vstříknutí jedu do svých obětí. Podíváme se, jestli náš malý kamarád dokáže přesvědčit odvážného amerického vojáka, aby nám vyklopil, co chceme vědět.“

Elias přidrží svíjející se stonožku před obličejem Lukea Magierského. „Dnes odpoledne na tom tržišti jste jednal na něčí rozkaz. Kdo to byl?“

Voják odvrátí zrak.

Dva starší Magierského znehybní a Elias vloží žlutou hlavu stonožky vojákovi do otevřených úst.

Spoutaný Magierski sebou hází, sténá, syčí a dáví se, když mu ten ohavný tvor pomalu leze do úst a ucpe mu dýchací cesty poté, co se vsouká do jícnu.

Dominique se znechuceně odvrátí.

Elias se nahne k muži. „Ještě patnáct centimetrů a její ocas zmizí. Až k tomu dojde, už vás nezachráním. Vleze vám do tenkého střeva a naklade tam vejce. Ještě osm centimetrů… ještě pět. Pokud chcete něco říct, tak si pospěšte.“

Magierski divoce přikyvuje, oči mu lezou z důlků, obličej mu modrá.

Elias opatrně vytáhne stonožku, pak odstraní kousek bambusu.

Magierski se předkloní a zvrací.

„Řekněte nám jméno, nebo ji vrátíme zpátky, a tentokrát ji ve vás necháme tak dlouho, až vám vyleze ven zadkem.“

„Mabus. Peter Mabus. Vypsal na hlavu té dívky odměnu dva miliony dolarů.“

Dominique se k němu obrátí. „Proč? Co ode mě nějaký takový hajzl chce?“

„Nevím. On… obviňuje Gabriela ze spousty těch věcí kolem soudného dne; nejspíš jste se mu nějak přimotala do politické kampaně. Posílá sem ze Států jednoho svého muže, aby vás vyzvedl.“

„Spíš aby vás zabil,“ konstatuje Elias. „Kde jste se měl s tím mužem sejít?“

„Nevím.“

Elias kývne na mayské starší, kteří popadnou Magierského za hlavu.

„Ne… počkejte, máme se sejít zítra ráno na vnitrostátním letišti u Pisté.“

Mayský starší vrátí stonožku do dřevěné schránky. Elias vrazí Magierskému znovu do úst roubík a Ocela doprovodí Dominique zpátky k ohništi.

Dominique se dívá, jak starší, který přinesl dřevěnou schránku, nabodne stonožku na špičatý klacík a pak ji opéká nad ohništěm.

Elias na ni zamrká. „Stará mayská pochoutka. Já si ji dávám s máslem.“

Dominique se zvedne žaludek.

„Dědeček má pravdu. Nepřátelé jsou všude.“

„A co kdybych zůstala tady?“

„Bohužel, tady taky není bezpečno. Mezi Mayi jsou členové Tezcatlipokova kultu, stoupenci temné cesty. To Tezcatlipoca před více než tisícem let zapudil našeho velkého učitele Kukulkana. Jakmile se jeho stoupenci dozvědí, že jste tady, nezastaví se, dokud vás nezabijí a neobětují… přesně v tomhle pořadí.“

„Fajn. Zítra se vrátím do Států, ale před odjezdem potřebuju vědět ještě jednu věc. Co je Ohavnost?“

Elias s obtížemi překládá.

Ocela naslouchá a pak se ho zmocní vzrušení.

„Dědeček tvrdí, že Ohavnost je ztělesnění temného pána. Podle legendy je Ohavnost zdrojem všeho lidského zla, narodila se v den zrození hrdinských dvojčat.“

„Nechápu. Proč se tomu říká Ohavnost?“

„Protože, Dominique, stejně jako Michael a vaši nenarození synové je také Ohavnost Hunahpuem.“

LETIŠTĚ PISTÉ 7:25

Soukromý learjet se snese z oblohy, pak roluje po rozpáleném makadamu.

Luke Magierski čeká ve svém džípu. Hlavně zachovej klid a určitě s něčím odejdeš, aspoň se stovkou táců. Pozoruje, jak se v oddílu pro cestující spouštějí schůdky.

Solomona Adasheka zasáhne do obličeje poryv suchého horkého vzduchu. Otře si kapesníkem orosené brýle, pak svižně seběhne po úzkých schůdcích.

Magierski zavrtí hlavou. Dvoumilionové výkupné a oni pošlou tohohle chlápka?

„Kapitán Magierski?“

„Jo. Máte ty peníze?“

„Všechno je připraveno k odeslání. Kde je ta dívka?“

„Ztratil jsem ji. Pomohla jí v útěku hrstka místních Mayů. Zmlátili mě a mučili, ale podařilo se mi jim zdrhnout.“

„To jste měl štěstí.“

„Jo, ale není všechno ztraceno. Máte teď její totožnost, takže by nemělo být těžké ji najít.“

„Totožnost se dá získat rychleji než vojáci, pane kapitáne.“

„Hele, kámo, pořád si zasluhuju něco za problémy, aspoň sto táců. To je přece pro chlapa jako Peter Mabus pár šupů.“

„Rád vám vaše peníze zaplatím. Doprovodíte mě na palubu letadla? Potřebuju, abyste mi pomohl při dokončení převodu na váš bankovní účet.“

Z nedalekého lesa sleduje oba muže dalekohledem Elias Forma.

Magierski se vydá za tím hubeným drobným mužem po schůdcích do letadla. „Ale pospěšte si, kámo, musím se do osmi nula nula vrátit na stanoviště.“

„Samozřejmě. Běžte prosím do zadní části letadla a stoupněte si na ten igelit.“

„Na igelit?“ Magierski přejde k místu, kde je v uličce natažená silná folie, jakou používají malíři. „K čemu to všechno?“

„Taková vymoženost.“

Pistole ráže 9 mm v ruce Solomona Adasheka vyplivne dvě kulky a obě zasáhnou armádního kapitána rovnou do srdce.

ČÁST 2

NAROZENÍ

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Dům je tichý. Dveře jsou zavřené. Vchází člověk. Okno je dokořán. Jang vchází do jinu. Rodí se dítě.

– TAO TE ŤING

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

5

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

22. ZÁŘI 2013 NEMOCNICE WEST BOCA BOCA RATON, FLORIDA 12:53

Dominique Vazquezová upírá horečnatý pohled na svoji pěstounku Edith Axlerovou, když začne další kontrakce. Vlna bolestí stoupá výš… výš…

Zasténá přes zaťaté zuby. „Léky! Dejte mi… léky!“

Edith se obrátí k rabínu Steinbergovi, jedinému dalšímu přítomnému na porodním pokoji. „Richarde, najdi doktora.“

Vousatý rabín s kaštanově hnědými vlasy odemkne dveře, protáhne se kolem dvou ozbrojených strážných a vrhne se do vřavy v hlavní chodbě.

Před každým ze tří schodišť vytvořil tucet policistů lidskou hradbu a odráží rozzuřený houf reportérů. Dvě sestry a zřízenec se hádají u přepážky s členy guvernérského doprovodu, zatímco guvernérka Grace Demersová dál slovně napadá soukromou sestru Dominique.

„… měli jsme dohodu, paní Klefnerová.“

„Hele, dámo, zavolala jsem vám, přesně jak jsem slíbila. Nemůžu přece za to, že ta těhule nechce na pokoji nikoho, jenom tu starou a toho žida. Když se vám to nelíbí, vezměte si svoje prachy a ať vás dobrotivý Pán třeba srazí bleskem.“

„Hele, tak poslyšte…“

„Sestro?“ Rabín Steinberg popadne sestru za paži a táhne ji od guvernérky „Kde je doktor Wishnov?“

„Kdo jste?“

„Jsem ten žid. Kde je doktor?“

„No, snaží se sehnat operační sál.“

Steinberg spěchá dál chodbou.

Guvernérka se za ním vrhne. „Rabíne, počkejte, promluvme si. Dostaňte mě dovnitř k tomu porodu a já vám to bohatě vynahradím.“

Steinberg zahlédne porodníka Brucea Wishnova, jak spěchá příčnou chodbou.

„Vsadím se, že vaše synagoga potřebuje nové parkoviště.“ Ztiší hlas. „Nebo byste raději peníze na účet?“

V Steinbergovi vře krev. „Geh feifen ahfen yam.“

„Cože?“

„To v jidiš znamená – běžte si ty svoje ryby prodávat někam jinam.“

Rabín uskočí stranou, když kolem podsaditý hispánský polda táhne dva spoutané reportéry do provizorní zadržovací cely. Pak se rozběhne chodbou naproti doktoru Wishnovovi, který je celý oblečený v chirurgickém zeleném oděvu. „Kde jste? Dominique má bolesti, potřebuje epidurál.“

„Dominique možná bude potřebovat císaře. Operační sál je připravený, ale ten dav tady je čím dál horší. Myslel jsem, že Chaney posílá národní gardu.“

„Ano.“ Steinberg se s ním snaží udržet krok. „Nám to taky takhle říkali.“

Strážní ustoupí stranou a znovu vpustí doktora a rabína do soukromého porodního pokoje.

Edith stojí u okna a vykukuje přes dřevěné žaluzie na vřavu o tři patra níž. Nocí zní zvuk sirén a víří světla, která vrhají na neklidný dav modré a červené odlesky. Mezoameričtí indiáni, novináři a náboženští fanatici ucpali parkoviště a vjezd do nemocnice a všude probíhají potyčky s místní policií. Vlhkým vzduchem zní hluboké vrčení zpravodajských helikoptér, záře jejich bělostných reflektorů se prodírá mezi palmovými listy a vrhá bizarní odlesky na skleněnou fasádu budovy.

„Tam venku musí být deset tisíc lidí. Kde je národní garda?“

„Auuu!“ Dominique zasténá, když se dostaví další stah. Černé kadeře na čele má slepené, po vysokých lícních kostech jí stékají krůpěje potu. Popadne doktora za paži a zaboří mu nehty do kůže. „Dostaňte ze mě ty děti!“

Doktor Wishnov odbrzdí nemocniční lůžko. „Držte se, převezeme vás na operační sál.“

„Ne! Žádného císaře! Už je pozdě. Hlavně je vytáhněte… auuu!“

Doktor si klekne Dominique mezi nohy a zvedne jí košili. „Máte pravdu, už jste se otevřela na deset centimetrů.“

„Tak vidíte!“

Zvuk davu sílí. „Dobře, zapomeňte na císaře, uděláme to staromódním způsobem. Kde je sestra?“

„Prodává nás venku médiím,“ podotkne rabín. „Nechci ji tady.“

Doktor Wishnov upře na rabína přísný pohled. „Tak se rychle převlečte, budu potřebovat vaši pomoc.“

Černá limuzína pokračuje na sever po dálnici 441 a zvolna se posunuje na ucpané vozovce k nemocnici. „Inteligentní limuzína“ navržená americkou armádou obsahuje množství obranných a útočných systémů. Kouřová neprůstřelná skla a lehké kevlarové štíty chrání podvozek. Kliky pod vysokým napětím a tryskače pepřového spreje udržují v bezpečné vzdálenosti nepřátelský dav. Řada superjasných LED světel v přední části, na stranách a vzadu dokáže oslepit nepřátele, kteří se do nich zpříma zadívají nebo pronásledují vozidlo. Zavazadlový prostor skrývá výsuvnou anténu a zbraňovou plošinu o velikosti bowlingové koule, které slouží k nočnímu snímkování a ovládání laseru.

Vpředu sedí dva muži. Brokovnici v ruce drží Mitchell Kurtz se zastřiženým černým plnovousem. Vzhledem k metru osmdesáti a třiasedmdesáti kilogramům nevypadá tenhle běloch nijak nebezpečně, ale bodyguard vycvičený v CIA zabíjel v činné službě už tucetkrát.

To, co mu schází na tělesné konstituci, si Kurtz bohatě vynahrazuje pokročilými doplňky. Štíhlé zaoblené „inteligentní“ sluneční brýle obsahují v obroučkách drobné lasery, které mu září do očí a zajišťují ostré širokoúhlé záběry z miniaturních kamer. Objektivy kamer jsou teleskopické a umožňují pomocí denního nebo nočního vidění zaostřit na cíle ve velkých vzdálenostech.

Pod košilí má bývalý agent FBI k pravému předloktí připevněný „bolestivý kanon“ napájený z akumulátoru na opasku. Tahle zbraň určená ke zvládání pouličních bouří pálí na cíl impulzy milimetrových vln a zahřeje pokožku oběti jako rozpálená žárovka. Bolestivý kanon může rozptýleně zasáhnout každého živého tvora v okruhu tří set metrů nebo uštědřit smrtelný zásah konkrétnímu cíli až na vzdálenost osmi set metrů.

Za volantem limuzíny sedí Ryan Beck, obří Afroameričan, jehož dvoumetrová postava nese sto třicet kilogramů vypracovaných svalů. Bývalý příslušník zelených baretů je držitelem černých pásů v několika bojových uměních, odborníkem na střelné zbraně a nože a kdysi se postavil do cesty kulce určené kalifornskému guvernérovi Arnoldu Schwarzeneggerovi. Pod límcem košile má pořád patrnou jizvu.

Dvojice, které se v Oválné pracovně neřekne jinak než Salt a Pepper, tedy Sůl a Pepř, strávila posledních deset měsíců střežením jediného klienta.

Prezident Ennis Chaney se dívá ven přes kouřová zadní okna limuzíny a něco si pro sebe bručí. Znovu došlo k porušení bezpečnosti, navzdory tomu, že vnitřní bezpečnost za posledních sedm měsíců třikrát změnila totožnost Dominique Vazquezové, a média celou událost pojala ve stylu Cirkus Humberto čeká na druhý příchod Spasitele. Teroristické hrozby, přijímané FBI on-line přes NREN (Národní výzkumnou a vzdělávací síť), přiměly prezidenta, aby raději odřekl původně plánovaný let do nemocnice vrtulníkem z letecké základny Fort Lauderdale, a vnitřní bezpečnost ochromil počítačový virus, takže výjezd národní gardy se zpozdil o dvě hodiny.

Když limuzína zastaví před policejním zátarasem, prezident si protře hluboko zasazené soví oči.

Pepper za volantem spustí okénko.

Dovnitř vrazí hlavu polda s dechem páchnoucím česnekem. „Promiň, kámo, tahle oblast je uzavřená. Tak obrať ten koráb a rychle odsud vypadni.“

Pepper mu přidrží před očima svůj průkaz.

„Bílej dům? Jo, jasně.“

Chaney se nakloní na zadním sedadle a střelí po policistovi jeden ze svých obávaných pohledů „jednookého Jacka“. „Potřebuješ brýle, synu, nebo jsi jenom tak blbej?“

Polda zbledne jako stěna, když pozná ten hluboký chraplavý hlas. „Pane prezidente? Ježíši, promiňte, pane…“

„Drž klapačku a pusť nás dovnitř, než tě budeme muset zastřelit.“

Pepper se ušklíbne a zavře před zkoprnělým poldou okýnko. Limuzína projede zátarasem a pokračuje ještě dalších pět kilometrů na sever po dálnici 441, než odbočí k nemocnici.

Na příjezdové cestě je hlava na hlavě.

Pepper zavrtí hlavou. „Podívejte se na ty cvoky. To je horší než na těch vašich zatracených republikánských sjezdech.“

Chaney se předkloní a zahledí se přes čelní sklo. Přímo vpravo vpředu stojí hlouček protestujících, kteří v rukou drží transparenty s textem: ZABIJTE ANTIKRISTA.

„Zatracený Peter Mabus. Salte, rozpraš je.“

„Všechny? I ty poldy?“

„Všechny.“

Kurtz s poťouchlým úšklebkem aktivuje střešní okno a stoupne si tak, že mu horní část trupu vyčnívá z průlezu. Obhlédne dav a počítačová optika vypočítává vzdálenost.

Kolem se motá šestnáctiletý běloch s modrou bradkou a obličejem rozrytým piercingem. Ke každému potetovanému zápěstí má připoutanou jednu čtrnáctiletou dívku. Obě dívky pod vlivem extáze lezou na kapotu limuzíny. „Hele, doktore ve stínech,“ zavolá mladík, „přijel jste se podívat na zrod mesiášských dvojčat?“

Kurtz si vyhrne rukáv košile a odhalí zbraň. „Jo. Já a další dva mudrci v limuzíně jsme přivezli kadidlo. Otevřete ústa dokořán, nastává ta pravá legrace.“

Salt vypálí z kanonu a neviditelný paprsek milimetrových vln vyvolá v davu teprve to pravé pozdvižení. Několik desítek fanatiků naskáče do nedalekého průplavu, ostatní se rozptýlí všemi směry a ječí, jak mají kůži v jednom ohni.

Potetovaný puberťák vyvřískne, jako by ho na nože brali, a on i jeho děvčata si škubou za pouta a kroužky v propíchaných jazycích.

„Mladej, zítra se jde do školy. Tak se plavte domů učit.“ Kurtz zaleze zpátky do vozu, zatímco Pepper se rozjede ke zcela opuštěnému vstupu do nemocnice.

„Už vidím hlavičku prvního… klid, než otočím ramínka. Tak… a zatlačte!“

Dominique námahou zasténá, když tlačí dítě porodními cestami.

„Krásný.“ Doktor Wishnov drží v obou rukou krví potřísněné světlovlasého chlapce a na okamžik hledí jako omámený do jasně azurově modrých očí novorozeněte.

„Hej, žádné přestávky!“ zaječí Dominique.

„Promiňte.“ Porodník rychle pročistí novorozenci odsávačkou dýchací cesty. Pak přestřihne pupeční šňůru a podá dítě Steinbergovi.

Rabín chlapce uloží podle pokynů do inkubátoru. Zamumlá hebrejsky modlitbu a dívá se, jak teplem v polouzavřeném boxu získává pokožka novorozeněte zdravý růžový nádech.

Neuvěřitelné, jako by mě ten malý pozoroval.

Rabín zavrtí hlavou nad tou podivnou myšlenkou a znovu obrátí pozornost k Dominique, která právě přivádí na svět druhého syna.

BELLE GLADE, FLORIDA 1:32

O sedmdesát pět kilometrů dál na sever sebou pod propocenou pokrývkou hází sedmnáctiletá Madelina Aureliová a volá svého pěstouna. „Dostaň ze mě to zatracené děcko!“

Quenton Morehead, baptistický pastor, stiskne dívce ruku a pohled jeho tmavých očí spočine na její obnažené pánvi. „Nerouhej se, dítě, porodní bába už je na cestě.“

„K čertu s tebou!“ Madelina mu zaryje nehty do paží, až mu na nich zůstanou krvavé rýhy. „Kde je Virgil?“

„Nevím…“

„Najdi ho!“

Pastor sebou škubne, jak mu dívčin jekot projede mozkem jako ladička. Slyší, jak se otvírají vstupní dveře, a rychle povzdechne Amen.

„Virgi?“ Madelina sebou přestane házet. „Virgile, zlato? Jsi to ty – ty prolhanej zkurvenej hajzle!“

Vchází podsaditá černoška. „Uklidni se, dítě, všechno bude dobré.“

Madelina sevře matraci, když jí tělem zazmítá další stah. „Vir… gile!“

Porodní bába se obrátí k pastorovi. „Běž ho najít. Tohle zvládnu sama.“

Quenton vycouvá z ložnice, pak vyběhne z horkem rozpáleného domku do noci.

Madelina Aureliová, jediné dítě Miguela a Cecilie Aureliových, se narodila v malém mexickém městě Morelos. Ceciliin sňatek s Miguelem zařídil jeho strýc, Don Rafelo, muž, jenž všem naháněl hrůzu jako ojo mak (ďáblův muž) a který zjistil, že dívka patří z matčiny strany k čistokrevným Aztékům a její předky lze vysledovat až do časů Montezumovy vlády.

Od chvíle, kdy se Madelina narodila, jako by mladý pár pronásledovalo neštěstí. Cecilia málem zemřela při porodu a Miguela měsíc po dceřině narození postihl záchvat mrtvice. Příbuzní si šeptali, že to Don Rafelo uhranul Aureliovy v naději, že získá jejich dceru. Tajně poradili mladým manželům, aby se co nejdříve odstěhovali hodně daleko od Morelos a ojo maka.

Aureliovi vydrželi, než Madelina završila čtvrtý rok, pak se připojili ke skupince sběračů úrody, kteří měli namířeno do Spojených států. Další dva roky tihle nelegální přistěhovalci putovali od Floridy po Texas podle období sklizně.

Život ve Státech však byl pro Aureliovy stejně prokletý jako v Morelos.

Cecilia přestala po bodnutí včelou vidět na pravé oko a Miguela znovu ranila mrtvice. Když Aureliovým zcela shořela chatrč, ve které žili, pověrčivý pár opustil Belle Glade a nechal dceru na prahu městského dětského domova.

O měsíc později umístili šestiletou Madelinu do pěstounské péče k reverendu Quentonu Moreheadovi a jeho manželce Rachel.

Brzy začalo být zjevné, že mladá mexická imigrantka má vážné problémy. Bizarní infantilní chování včetně masturbace na veřejnosti a malování vlastními výkaly vedlo k tomu, že bohabojný Quenton prohlásil dívku za posedlou. Jeho manželka, která byla daleko racionálnější, se obávala chemické nerovnováhy a objednala se u dětského psychiatra.

Po dvou návštěvách a řadě testů diagnostikovali lékaři Madelinin problém jako formu dezorganizované schizofrenie, nejspíš zděděné po jednom z biologických rodičů. Předepsali léky a doporučili terapii.

O dva týdny později si Rachel Moreheadová objevila v levém ňadru bulku. Zemřela po necelém roce.

Quenton, hluboce zdrcený manželčinou smrtí, musel sám snášet ještě další břímě, Madelininu chorobu. Protože se odmítal smířit s bláboly psychiatrů, usoudil, že nejlepší bude, když démony z dívky vymýtí sám.

Modlitba umocněná Quentonovým podáním plným ohně a síry měla očistit Madelininu duši. Každodenní čtení z bible a noční modlitby měly naplnit její volný čas po škole, aby se neodvracela k Satanovi. Ježíš měl prozářit dívčino údolí temnoty svým majákem.

Šlo o dlouhou, vyčerpávající „cestu ke spáse“, kterou komplikovala ještě Quentonova vlastní nemoc – alkoholismus.

Poté, co se opilý dopotácel domů, se tento vysvěcený duchovní často svlékl donaha a vlezl si do postele ke své vyděšené devítileté schovance. Když byla dobrá noc, tak prostě usnul.

Ale párkrát bohužel… zůstal vzhůru.

Několik týdnů poté, co k tomu došlo poprvé, si děvče začalo povídat s imaginárními přáteli. Hlasy „ztichly“, když ji Quenton zmlátil.

Než Madelina završila šestnáct let, přestala už počítat, kolikrát ji její pěstoun zneužil. Také schizofrenie se u děvčete stále zhoršovala a pastor se začal obávat, že by mu schovanka mohla nakonec zůstat na krku po zbytek jeho dní.

Potřeboval zetě, který by z něj tohle břímě sňal.

Předtím než na jezeře Okeechobee legalizovali v roce 2009 „hazard na říčních člunech“, Belle Glade bylo především sezonním farmářským městem a většina zemědělských dělníků se rekrutovala z řad Afroameričanů a Hispánců. Velké cukrovary najímaly silné hřbety, ale pro mozky neměly upotřebení, což se projevovalo hlavně v oblasti školství. Město drželo rekord v nejhorších výsledcích standardizovaných testů široko daleko. Většina středoškoláků z okolí neměla šanci dostat se na vysokou. V Belle Glade jste buď pracovali na poli, prodávali drogy, nebo se věnovali sportu.

Sedmnáctiletý Virgil Robinson se věnoval sportu, hlavně fotbalu. Po třech letech na střední získal kýžený titul „Nejzákeřnější linebacker ve státě“. Střední škola Glade Central High měla možná špatnou pověst, pokud šlo o standardizované testy, ale v případě sportů byla na špičce, protože z ní vzešlo více profesionálních sportovců než z kterékoli jiné školy v zemi. Virgil byl výkvět fotbalového ročníku 2011; stosedmnáctikilový výrostek, který měřil impozantní dva metry, dokázal uběhnout čtyřicítku za 4,4 sekundy a kolmo do výšky vyskočil metr třicet. A co víc, tenhle rychlý juniorský střední linebacker přímo miloval, když mohl po protivníkovi ze všech sil skočit, čím prudčeji, tím líp. „Nechci toho kluka jenom praštit, chci, aby krvácel zevnitř.“

Runningbackové se třásli. Náboráři na vysoké slintali.

Virgilovi rodiče zemřeli, když mu bylo šest, a jemu nezbylo od té doby nic než lopota na strýcových polích. Číst a psát uměl mizerně a znalosti neměl samozřejmě skoro žádné, ale jedno věděl: Fotbal je jeho jízdenka z Belle Glade. A teď v posledním ročníku si konečně užíval prvních závanů úspěchu. Začal náborový rituál, vysokoškolští asistenti z první divize ho lákali sliby bohatství, moderních aut a krásných studentek. Virgil Robinson byl typ sportovce, který mohl otočit sled proher a získat pro tým vítězství v národní soutěži. Každý trenér věděl o jeho nafouknutém studijním průměru 2,13 i o sotva ucházející schopnosti číst, ale žádnému z nich to podle všeho nevadilo. Soukromí učitelé se hledali snáz než vítězové celoamerických pohárů, a známky se daly dohnat postupně. V tom úplně nejhorším případě by si ten kluk z Belle Glade znovu zopakoval prvák.

Virgilova touha po získání vysokoškolského titulu byla asi tak velká jako jeho zájem o knížky. Rok nebo dva ve špičkovém fotbalovém programu a přejde k profesionálům. Za rok nebo dva se konečně dostane k penězům. Smlouvy na kopačky, propagace sportovních nápojů, to všechno byla součást hry. Milionáři vzdělání nepotřebovali. Pokud si udrží svoji chuť po násilí, bude se mu dařit na hřišti i mimo ně.

Jenže Virgil měl bohužel také chuť na ženy a drogy. A drogy jeho násilnické sklony násobily. V předvečer podpisu předběžné smlouvy s Floridskou univerzitou se středoškolská hvězda rozhodla strávit s několika přáteli a kolegy z oddílu noc oslavou ve městě. Když se hoši dostatečně posilnili, vyrazili do nedalekého Clewistonu s úmyslem trochu narušit poklid tamní diskotéky. Virgilovi při posledním zápase padla do oka jedna z clewistonských roztleskávaček a hvězdu vysunuté obrany svrbělo v rozkroku při myšlence, že ji znovu spatří.

Děvče tam bylo, tančilo se svým přítelem, začínajícím tailbackem týmu. Virgil k páru přistoupil a vrhl na dívku svůj vítězoslavný úsměv. „Hele, číčo, co kdyby ses vykašlala tady na toho – ukážu ti, jak to dělá správnej chlap.“

Tailback udeřil první, zasáhl Virgila do nosu, až mu začala téct krev. Virgil sebou ani nepohnul, pouze jeho výraz se změnil; ve tváři se mu objevil šílený škleb, který kolegové z obrany nazývali „Robinsonova zběsilost“. Popadl menšího mladíka za krk a dvakrát mu hlavou uštědřil zásah do obličeje. Po druhé ráně hoch omdlel. Akci završil rychlým zásahem kolenem do úst.

Zatímco přítomní ustupovali, Virgil obrátil pozornost k dívce. Popadl ji za zápěstí, pak si ji přehodil přes rameno a vynesl na parkoviště jako neandertálec, který si právě vybral družku.

Ve svém náklaďáku musel dívce dvakrát vrazit facku, než se mu podařilo servat jí kalhotky. Tou dobou už se kolem auta shromáždil hlouček, v němž nescházel Wes Hobart, školní trenér zápasu. Hobart škubl dveřmi a otevřel je, ale Virgil jen vyskočil ven, popadl ho za vlasy a narazil mu hlavu do čelního skla sousedního auta. Pak se obrátil k dalšímu útočníkovi, otci děvčete a učiteli angličtiny –

– který držel v ruce brokovnici.

Dávka broků zasáhla Virgila do levého kolene, roztříštila mu čéšku a urvala většinu z nosných křížových vazů i kolenní sval. Po šestihodinovém chirurgickém zákroku se Virgil Robinson probudil na nemocničním lůžku. Jeho sen o kariéře fotbalového profesionála se navždy rozplynul a brzy ho měla vystřídat noční můra dospělosti.

Bývalý školní šampion opustil o týden později nemocnici a byl deportován do věznice, aby tam počkal na proces. Soudce mu napařil tři roky.

Když se reverend Morehead dočetl o Virgilově pádu z výsluní, zašel za soudcem s nabídkou, že se mladíka ujme v rámci církevního pracovně-nápravného programu. V bývalé středoškolské hvězdě viděl Quenton dalšího mladíka na scestí, jehož duši bylo třeba spasit… a také potenciálního zetě.

A tak se Virgil Robinson přestěhoval k reverendu Moreheadovi a jeho schovance. Mladí povzbuzovaní „dohazovačem“ spolu začali chodit. Po třech týdnech reverend slíbil Virgilovi, že využije svůj vliv, aby mu byl zmírněn zbytek trestu odnětí svobody, ale pouze za podmínky, že si Virgil vezme Madelinu.

Virgil při představě dalších dvou let strávených v base bez váhání souhlasil.

Při rychlém nedělním obřadu došlo k naplnění dohody. Jako svatební dar dostali mladí od Quentona zchátralý domek, který patřil církvi, ale o nějž žádný nájemce nejevil zájem. Než bys řekl „předčasně propuštěn“, novomanželé vykročili do společného života, sice s prázdnýma rukama, zato až po uši ve všech potížích, které s sebou nesly bída a nedostatek vzdělání.

Nějaký čas všechno vypadalo dobře. Virgil Quentonovou zásluhou získal místo asistenta ředitele jednoho z velkých cukrovarů. Ve dne dohlížel na dělníky na plantáži, večer se vracel domů z polí hledat útěchu v rozkroku své mladé ženy. A Madelina se konečně cítila v bezpečí, když byl teď Quenton pryč z jejího života. „Hlasy“ dávaly díky lékům pokoj a ona se pustila do střádání peněz na nákup pěknějšího domu. Dokonce začali mluvit o rodině.

A pak se u Virgila znovu objevil problém s drogami.

Začalo to docela nevinně – párkrát nepřišel na sezení pro odvykání drogově závislých, párkrát si šňupl koks. Jenže na drogovou závislost pomáhá jen abstinence, a než si Madelina vůbec uvědomila, co se děje, její manžel utratil všechny společné úspory na své celonoční flámy.

Madelina musela sáhnout do peněz na léky, aby vůbec měla na chleba. Objevily se deprese a s nimi všechny dívčiny staré běsy. „Pamatuj, děvče,“ říkával vždycky Quenton „když nebudeš silná, ďábel si vezme tvou duši…“

A jako by to všechno nestačilo, začala vysokoškolská fotbalová sezona a Virgilův vztek dostoupil vrcholu. Když v televizi sledoval zápasy Floridské univerzity, jeho zuřivost vzrůstala, až už si ji potřeboval na něčem – nebo na někom – vybít.

Madelina řekla Quentonovi, že si ruku zlomila při opravě střechy. Proražená plíce – to zavinil hnusný pád z kola. A nos si přerazila, když uklouzla ve vaně, jak vysvětlila na klinice.

Koncem ledna 2013 výprasky nakrátko ustaly, to když se Virgil dozvěděl, že jeho žena čeká dítě. Tahle zpráva jako by bývalou fotbalovou hvězdu zklidnila. Syn by mohl pracovat na poli. Syn by se mohl naučit hrát fotbal. Virgil jr. by vedl život, který jeho otci zůstal odepřen – vrátil by svému fotrovi slávu tím, že by se dostal do NFL. Za dvacet let by mohl starý Virgil Robinson žít spokojeně na penzi z majetku svého marnotratného syna.

Život u Robinsonových se vrátil do klidných kolejí… aspoň dočasně. A pak jako by svět byl najednou vzhůru nohama a na střízlivost v něm nebylo místo.

Reverend Morehead vejde do striptýzového klubu a smysly mu okamžitě zahltí pach alkoholu, kouře a sexu. Trvá několik minut, než svého zetě objeví v zadní místnosti s tančící striptérkou na klíně.

„Virgile! Okamžitě sebou hejbni a mazej domů, tvůj syn už je na cestě!“

„Ále co, Quentone, dej mi ještě dvě minutky.“

„Hned, hochu!“

„Kurva!“ Virgil vyleze zpod striptérky, stiskne jí obnažené ňadro a zašeptá: „Zavolám ti, kotě!“ Pak zamíří za Quentonem na parkoviště.

BOCA RATON, FLORIDA 2:13

Parkoviště je ztichlé, Národní garda vyklidila nemocnici i pozemky. Vstoupit může pouze oprávněný personál a na novorozenecké ve druhém patře se bez osobního povolení prezidenta Chaneyho nedostane nikdo.

Dominique se zvedne na lůžku a zahledí se přes ztěžklá víčka na svoji novou rodinu. Edith září jako každá hrdá babička, když se mazlí s tmavovlasým. Ennis Chaney sedí rozvalený v křesle a drží toho blonďáčka. V jeho staré vrásčité tváři najednou není po nevrlosti ani stopy.

Rabín Steinberg se posadí na pelest k Dominique a rozhlédne se. „Tak jak? Už ses rozhodla pro jména? Víš, že židovským zvykem je použít na počest nějakého drahého zesnulého iniciálu z jeho křestního jména.“

„Ten tmavovlasý se bude jmenovat Immanuel, po Isadorovi.“

Edie při zmínce o svém zesnulém muži vzhlédne a v očích se jí zalesknou slzy. „Tvůj otec by byl moc rád.“

„Zkráceně mu budeme říkat Manny. Má v žilách hispánskou krev, vidíte mu to na očích.“

„A co tenhle modrooký chlapík?“ zeptá se Chaney. „Co nějaké jméno na ‚M‘, po otci?“

„Jeho otec není mrtvý!“ vyhrkne Dominique rozzlobeně.

„Holčičko, jen klid.“ Edie podá Immanuela rabínovi a vezme Dominique za ruku.

„Promiňte… jsem jenom hrozně unavená. Byla to dlouhá noc a dlouhé těhotenství.“

„To je v pořádku.“

Dominique pohlédne na novorozeně spící Chaneymu v náruči. „Mickův otec, jmenoval se Julius. Napadlo mě, že bychom ho mohli pojmenovat Jacob.“

Rabín se souhlasně usměje. „Myslím, že je to dobrá volba.“

„Taky chci mít Mickovo příjmení. Můžete nás oddat v nepřítomnosti?“

Steinberg přikývne. „Myslím, že ano. Takže Dominique Gabrielová.“

„A Ennisi, chci, abyste šel chlapcům za kmotra.“

„Takový starý páprda jako já?“ Usměje se. „Bude mi ctí. A teď poslouchejte,“ pronese svým ostrým hlasem. „Zařídil jsem, aby vás přestěhovali do soukromé rezidence na pobřeží Mexického zálivu, kde budete moct žít bez toho, aby se vám neustále v soukromí šťourala média. Ohrazený pozemek, osobní kuchař, správcové a čtyřiadvacetihodinová ochranka. Až dvojčata vyrostou, dostanou soukromé učitele a počínaje dneškem přiděluju vaší rodině svoje osobní bodyguardy. Vám ani dětem nebude nikdy nic scházet. Tohle jsem slíbil Mickovi.“

„Děkuju.“ Usměje se na něj a oči se jí zalijí slzami úlevy. „Ale potřebuju od vás ještě jednu věc. Julius Gabriel měl deník. Zabavili ho, když Mick… zmizel. Chci, aby ho dostala dvojčata. Chci, aby byla… připravená.“

BELLE GLADE, FLORIDA 2:13

Když reverend Morehead znovu vchází do vyhřátého domku, přivítá ho dětský pláč. „Madelino?“

V kuchyni je podsaditá porodní asistentka a v náruči drží novorozeně. „Podívej. Tady je dědeček. Řekni, ahoj, dědečku!“

„Můj bože, podívej se na jeho oči. Nikdy jsem tak modré oči neviděl.“

„Ale ty hloupý, to není kluk, je to holčička.“

„Holčička?“ Quenton cítí, jak se mu ježí vlasy v zátylku.

„A kdepak je tatínek?“

„Venku zvrací. Rychle, vem to dítě a…“

Síť ve dveřích se rozlétne a vstoupí Virgil. Z dolního rtu mu na potřísněné tričko stéká pramínek slin, v levé nosní dírce má kroužek bílého prášku. „Tak jo, ukažte mi toho mýho kluka.“

Quenton a porodní bába si vymění vystrašené pohledy. „Víš, Virgile…“

Pastor si stoupne před kvílící novorozeně.

„Z cesty, Quentone, říkal jsem, že chci vidět svýho syna.“

„Virgile, Pán… Pán vás obdařil dítětem. Dcerou.“

Virgil se zarazí. Obličej se mu zkřiví do vzteklé masky. „Holka?“

„Klid, synu…“

„Holka je na hovno! Holka, to jsou jenom další zatracený hladový ústa, co musím krmit, taky oblíkat a poslouchat, jak vříská.“ Ukáže na ječící mimino. „Dejte ji sem!“

„Ne.“ Quenton neucouvne. Porodní asistentka stojí připravená s dítětem utéct.

„Nejdřív bys měl vystřízlivět, Virgile. Běž ke mně domů a…“

Virgil pěstí zasáhne pastora do břicha a ten klesne na kolena.

Porodní asistentka si vrazí mimino pod paži a ve volné ruce sevře kuchyňský nůž. „Vypadni vodsaď, Virgile. No tak!“

Virgil hledí na chvějící se ostří v ruce tlusté ženy. Jediným pohybem ji popadne za zápěstí a nůž jí vykroutí.

Porodní bába zaječí a couvá.

Virgil hledí na novorozeně, pak zaslechne z ložnice Madelinino sténání. „Ty zatracená děvko…“ Vyběhne z kuchyně, vrazí do ložnice a zabouchne za sebou dveře.

„Panebože, panebože… Quentone, vstávej! Vstávej, Quentone!“

Pastor se s námahou zvedne a dům mezitím zaplní pleskavý zvuk a Madelinin křik. Quenton se obrátí k porodní asistentce. „Běž! Odnes dítě k sousedům a zavolej policii!“

Žena spěchá pryč zadním vchodem.

Quenton zabuší na zamčené dveře ložnice. „Virgile? Virgile Robinsone, okamžitě ji nechej! Slyšíš mě?“

Výkřiky ustanou a rozhostí se hrobové ticho.

Pastor couvá ode dveří, před blížícími se kroky.

Virgil vyrazí z místnosti, na bílém tričku má rudé cákance. Vrhne na pastora prázdný pohled a pak se odpotácí do noci.

Quenton Morehead nakoukne do ložnice. Udělá se mu špatně. Pokřižuje se.

Policisté z Belle Glade zatknou Virgila Robinsona o několik hodin později v bytě Luandy Melendezové, devětatřicetileté „tanečnice“.

Zohavenou mrtvolu Madeliny Lilith Aureliové pohřbí o dva dny později.

ČÁST 3

PRVNÍ KRŮČKY

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Svět je nebezpečné místo pro život; ne kvůli lidem, kteří jsou zlí, ale kvůli těm, kteří s tím nic nedělají.

– ALBERT EINSTEIN

PŘÍSNĚ TAJNÉ/MAJESTIC-12

VAROVÁNÍ: Neoprávněný přístup nebo prohlížení tohoto dokumentu bez příslušných oprávnění bude mít za následek trvalé uvěznění nebo zákrok v podobě zákonného použití smrtící síly.

ZPRÁVA O POSTUPU V PROGRAMU SE ZVLÁŠTNÍM PŘÍSTUPEM ZLATÉ ROUNO

27. října 2013

GENETIKA HUNAHPUŮ

1. Důkladné fyziologické a genetické vyšetření dvojčat Gabrielových přineslo některá jedinečná zjištění. Genetici odhalili mutaci v šestém chromozomu, v segmentech 6p21 až 6p26. Tato genetická anomálie (hunahpuovský marker) je dominantní u Jacoba Gabriela (bělovlasé modrooké dvojče), ale prozatím recesivní u Immanuela Gabriela (tmavovlasé tmavooké dvojče). Ačkoli je jim teprve pět týdnů, už teď je zjevná fyzická a duševní rozdílnost mezi oběma hochy. Přestože u obou je patrný nadprůměrný vývoj, Jacobovy reakce z hlediska rozpoznávání hlasu jsou na úrovni tříletého dítěte. Je to až neuvěřitelné, ale Jacob už také umí chodit a dokáže udržet rovnováhu tím, že se drží více než dvě minuty vodorovné tyče. Školitelé ze ZLATÉHO ROUNA přidělení do rezidence Gabrielových jako vývojoví učitelé tvrdí, že u tohoto zázračného dítěte se pokroky dají sledovat ze dne na den.

2. Naneštěstí mohou Jacobovy fyzické a duševní schopnosti s věkem představovat problém. Hunahpuovský gen je součástí stejného chromozomu, který vede k paranoidní schizofrenii. (Poznámka: Michaela Gabriela internovali v ústavu pro choromyslné na základě stejné diagnózy.) Přestože dvojčata ještě nedosáhla věku, v němž by se tento typ deviantního chování dal rozpoznat, doporučujeme, aby veškerý personál ZLATÉHO ROUNA přidělený do rezidence Gabrielových byl o této skutečnosti informován.

Vypracoval:

W. Louis McDonald

ZLATÉ ROUNO

27. října 2013

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

6

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

O TŘI ROKY POZDĚJI

27. ŘÍJNA 2016 LONGBOAT KEY, FLORIDA

Bariérový ostrov Longboat Key je osmnáct kilometrů dlouhý pás souše mezi tropickými vodami Sarasota Bay a Mexického zálivu. Toto přímořské město považované za soukromý rajský ostrov je domovem pro 8000 stálých obyvatel a 150 umístěných členů Národní gardy a jejich rodin.

Pokud se vydáte po čisté alabastrové pláži na jih kolem hasičské stanice číslo 2, dojdete k zakázané oblasti. Z dřívější národní rezervace Quick Point se stala vojenská základna. Elektrické oplocení ve dne v noci sledují bezpečnostní kamery a nezvané návštěvníky odrazují vyzbrojené bezpilotní letouny a plavidla. Celý ostrov a okolní vody byly vyhlášeny za zónu se zákazem přeletů a pohybu člunů, přičemž tento zákaz zajišťují 20mm děla na střeleckých věžích na obou stranách rezervace, tedy směrem k Mexickému zálivu i k Sarasota Bay. Vody Mexického zálivu střeží dva kutry pobřežní stráže. Na jih od hasičské stanice číslo 2 platí zákaz plavby na člunech a potápění.

Na jižním cípu ostrova stojí tři budovy z betonu a oceli ve tvaru širokého písmene „H“. Budova napravo je výcvikové středisko s učebnami, nejnovějšími bojovými simulátory s virtuální realitou, s posilovnou, basketbalovou halou a Faradayovou klecí, kam nepronikne elektromagnetické záření. Budova nalevo je jednopatrová rezidence s luxusními byty pro bodyguardy Salta a Peppera a personál, který se stará o obyvatele ústředního zařízení.

Tento plážový dům uprostřed „háčka“ s šesti ložnicemi a osmi koupelnami patří Dominique Gabrielové a jejím dvěma synům. Dům má dvě křídla oddělená obrovskou kuchyní, jídelnu, obývací pokoj, místnost s virtuální realitou a pracovnu.

Dominique trpělivě čeká, až se v obývacím pokoji připraví pod pozorným dohledem bodyguardů filmový štáb ze zpravodajského kanálu ABC 20/20. Dnes se s rodinou poprvé ukáže před kamerami. Kvůli prezidentským volbám, které budou už za týden, a umístění Ennise Chaneyho za Peterem Mabusem v průzkumech považuje Dominique za důležité vyjádřit se k problému, který už déle než šestatřicet posledních měsíců zmítá veřejným míněním.

Barbara Waltersová opatrně našlapuje na koberci v obývacím pokoji, který teď pokrývá spleť elektrických kabelů. Slavná reportérka se vrátila z penze jen kvůli tomuto interview.

„Dobrý den, Dominique, ráda vás konečně poznávám.“

„Já vás také. Opravdu si moc vážím toho, že vaše televize zareagovala tak rychle. Mabusovy lži už překročily všechny meze.“

„Naše diváky bude určitě všechno zajímat. Kdy se setkám s dvojčaty?“

„Za dvacet minut mají hodinu karate. Říkala jsem si, že tam by to šlo.“

„Výborně, počkat… říkala jste hodinu karate? Vždyť těm chlapcům jsou teprve tři. Není to příliš brzo?“

Dominique se jen usměje.

Dominique se posadí naproti reportérce z ABC na béžovou rohovou pohovku a vnímá na tváři horko z reflektorů.

„Povězte nám, Dominique, proč po těch letech života v ústraní považujete za důležité ukázat našim divákům svoji rodinu a domov.“

„Peter Mabus už dost dlouho využíval strachu veřejnosti pro svoje nenávistné lži. Ten muž je blázen, celou svoji politickou kampaň postavil na náboženské obrodě, která se rozšířila v naší zemi po událostech v prosinci 2012. To, k čemu tehdy došlo, nemělo nic do činění s náboženstvím ani se svatokrádeží, ale jen a pouze s mimozemskou civilizací. Před tisíci lety přišla do našeho světa vyspělá lidská rasa, aby připravila moderního člověka na hrozbu roku 2012. Tito lidé, kteří sami sebe nazývali Strážcové, pomáhali vzdělávat dávné civilizace. Byli to naši spojenci, naši přátelé, naši vůdcové. Předali našim předkům poznatky z astronomie a architektury a vybudovali skvostné chrámy a svatyně. Ty jim posloužily jako zamaskování pro vysílače, které měly v roce 2012 vysílat vysokoenergetické elektromagnetické pole. Právě toto pole zlikvidovalo jaderné zbraně, které nás málem zničily. Můj manžel, Michael Gabriel, byl jedním z geneticky vylepšených lidí, jedním z nemnoha mezi námi, kteří byli schopni vstoupit do vesmírného plavidla Strážců a toto pole aktivovat. Nebyl to žádný Antikrist, jakého z něj dělají fanatičtí stoupenci Petera Mabuse, ale muž, kterého jeho osud uváděl ve zmatek. A byl to hrdina, riskoval život, aby nás všechny zachránil.“

„A co se stalo s Michaelem? Kde je teď?“

„Nevím. Ta biologická entita, do níž vstoupil, byla schopna procházet mezi dimenzemi, alespoň tak mi to vysvětlili. A oba, ten tvor i Michael, zmizeli.“

„Ale existuje ještě další možnost, že, Dominique? Že se tahle bytost sama zničila.“

„Ano, to je možné.“

„Povídejme si teď o vašich synech. Peter Mabus z nich dělá démony.“

„Peter Mabus je sobecký, pokrytecký blbec, který využívá nevědomosti veřejnosti. Moji synové jsou báječní. Jsou nadaní, to ano, ale pořád jsou to jen nevinné děti.“

„Můžeme je vidět?“

„Samozřejmě.“

„Zůstaňte s námi, 20/20 vám za chvíli přinese exkluzivní záběry dvojčat Gabrielových.“

„A… střih!“

Barbara poplácá Dominique po koleni. „Vedete si skvěle. V tělocvičně už máme všechno připravené. Nechcete si udělat pauzu?“

„Ne, jsem v pořádku.“ Dominique si vezme od technika láhev s vodou, pak vede Barbaru z domu. Svěží větřík od moře jí cuchá vlasy, zatímco míří areálem k výcvikové části.

Vstoupí do střežené budovy a pak jdou vnitřní chodbou k hlavní tělocvičně. Zevnitř je slyšet sténání a vzdychání malých dětí.

Dominique otevře dveře.

Tříletá dvojčata Gabrielova jsou oblečena v bílých kimonech s černými kalhotami. Bělovlasý a modrooký Jacob má černý pásek, jeho tmavooký bratr s ebenově černými vlasy má zelený obi.

Kamery běží a mistr Gustafu Pope položí na dvě škvárobetonové tvárnice betonovou desku o tloušťce pět centimetrů. „Tak, Jacobe, nezapomeň se soustředit. Přejdi do pohybu a spoutej svoji vnitřní sílu.“

Bělovlasý tříletý hošík přistoupí k desce a zaujme postoj s těžištěm dokonale přemístěným na ohnuté levé koleno a s pravou paží mírně ohnutou. Pomalu ji obloukem zvedne nad hlavu a nacvičuje si úder. Malíková hrana jeho pravé ruky spočine uprostřed položené desky.

„Smím ji rozbít, pane?“

„Ano.“

Barbara Waltersová a s ní celý štáb užasle sledují, jak ten malý klučina zavře oči a medituje, jeho mělké dýchání postupně přejde do tichého vrčení, jak sbírá sílu, a jeho pravá paže neustále dokola nacvičuje máchnutí a s každým následným zásahem dopadá na beton tvrději.

Najednou se ty modré oči prudce otevřou a chlapcův obličej se změní v zuřivou masku. S hrůzu nahánějícím „ki-já!“ prudce udeří hranou rozevřené dlaně do desky a náraz vycházející ze štíhlého pravého zápěstí zasáhne beton jako kulka sklo.

Deska dopadne na ochrannou podložku, beton je vpůli rozlomený.

Štáb divoce aplauduje.

Hoch se ani neusměje. Kývne na instruktora, pak zaujme místo vedle svého bratra.

Mistr Pope se obrátí k tmavovlasému chlapci. „Immanueli.“

Tmavovlasý si ho nevšímá, je příliš zaujatý hraním si s palci na nohou.

„Immanueli, pojď za mnou, prosím.“

Hoch se překulí a vstane, pak jako zajíček poskakuje k instruktorovi.

„Manny, tito milí lidé se přišli podívat, jak umíš rozbít desku. Chceš jim to ukázat?“

Chlapec se rozběhne k matce a obejme jí nohy.

Dominique ho vezme do náruče. „Nezlobte se, je trošku plachý.“

Barbara ho pohladí po vlasech. „Je moc hezký, ale úplně jiný než jeho bratr. Jacob vypadá tak dospěle, víte, jak to myslím. Jsou mu teprve tři, ale…“

„U Jakea je hunahpuovský gen dominantní, u jeho bratra recesivní. Jacob se díky němu občas chová skutečně jako dospělý.“

„Můžu s ním mluvit?“

„Samozřejmě. Mistře Pope?“

Mistr Pope pokyne Jacobovi, aby vstal. Student a učitel se navzájem ukloní a pak světlovlásek spěchá k matce.

„Jakeu, tohle je Barbara.“

„Ahoj.“

„Ahoj. Nebude ti vadit, když tobě a bratrovi položím pár otázek?“

„Ne.“

„Jak je možné, že jsi tou drobnou ručkou dokázal rozbít tu tlustou betonovou desku.“

Chlapec ukáže na kost na malíkové straně pravé ruky. „Touto hranou tak dlouho bušíme, až zkalcifikuje a nervy se umrtví. Pak se učíme soustředit.“

„No teda! Na tříletého hocha mluvíš jako dospělý.“

Jacob pokrčí rameny.

„Pověz nám, co ještě umíš?“

„Rád plavu.“

„Kolik uplaveš?“

„Každé ráno před snídaní si dávám v bazénu kilometr a půl.“

Barbaře poklesne čelist. „Kilometr a půl?“

„Já taky umím plavat,“ ozve se Mannyho hlásek.

„Ano? A kolik uplaveš?“

Dominique pohladí chlapce po uhlově černých vláscích. „Manny uplave v bazénu deset temp, že, Manny?“

„Já rád čtu,“ řekne Jacob a modré oči mu září.

„Ty umíš číst? To je skvělé,“ užasne Barbara. „Co rád čteš? Co třeba knížky ze Sezamové ulice?“

Jacob se zachichotá. „To je pro mrňata.“

Barbara vzhlédne k Dominique. „Co tedy čte?“

„Právě dočetl Huckleberryho Finna. Ale stahuje si toho hodně z internetu.“

„Neuvěřitelné.“

Jsou zpět v obývacím pokoji a natáčejí poslední část interview. Chlapci jsou venku, hrají si pod bedlivým dohledem Salta a Peppera v padesátimetrovém bazénu.

„Dominique, jak vysoké IQ má Jacob?“

Dominique se rozpačitě usměje. „Nevím. Říkali mi, že je mimo klasickou stupnici. Manny je má také vysoké.“

„Ale s bratrovým se nedá srovnávat, že?“

„Ne.“

„Co říkáte Jacobovi, když se ptá na otce?“

„Říkám mu, že jeho otec je s anděly.“

„Zatímco jste se věnovala Mannymu, zeptala jsem se Jacoba na jeho otce. Víte, co odpověděl?“

„Ne.“ Dominique prudce buší srdce v hrudi.

„Říkal, že jeho otec je na nějakém místě, které se jmenuje Ši-bal-ba. Také mi povídal, že jednoho dne s bratrem do toho Ši-bal-ba pocestují, porazí zlého vládce a Micka zachrání.“

Dominique se kousne do rtu. „Má slušnou představivost, že?“

„To místo Ši-bal-ba, co to je?“

„O nic nejde. Jen mayský folklor. Nechtěla jsem dávat na internet rodičovský zámek, ale nejspíš to budu muset udělat.“

„Dominique, tohle mi nepřipadá jako vyčtené z internetu, spíš jako něco z bádání, kterému zasvětili život prarodiče chlapců z otcovy strany. Ši-bal-ba? Zlí vládcové? Podle mě je to docela vážná věc.“

„Chcete vědět, co je vážné? V posledních třech měsících se dvakrát pokusili chlapce zavraždit. V srpnu pronikli v akvalungu na pláž čtyři členové Árijského národa vyzbrojení samopaly a granáty. Dostali se až sto metrů od domu, než je ochranka zastřelila. A před dvěma týdny dav podněcovaný Peterem Mabusem a jeho radikálním hnutím prorazil přední bránu s využitím sedmi vojenských vozidel a přívěsu plného výbušnin. Zahynulo sedm lidí včetně dvou amerických vojáků, kteří byli přiděleni k ostraze rezidence.“

Dominique se obrátí do kamery. „Jsem svobodná matka, snažím se ze všech sil vychovat dva krásné chlapečky v prostředí plném lásky. Dala bych cokoli za to, aby mohli vést normální život, ale to nám osud nedopřál. Pod vedením Ennise Chaneyho se nám podařilo zachránit svět, jako jeden z mála se postavil na Mickovu stranu. Tento prezident je spolehlivý kormidelník, který nás vede dnešními bouřlivými časy. A přesně to potřebujeme. V žádném případě nepotřebujeme bezmyšlenkovitou bohabojnou reakci založenou na taktice šikanování. Zvolte si fanatickou zrůdu, jako je Peter Mabus, a Amerika přestane být tím tavícím kotlem svobody, stane se přístavem pro několik privilegovaných, národem úzkoprsých, jaké najdeme v těch muslimy ovládaných zemích, ke kterým v nás po léta pěstovali nenávist.“

Vedle matky se postaví Jacob. Drží ji za ruku a pohled upírá do kamery.

„Prosím, nevolte Petera Mabuse. Chce zabít moji rodinu.“

BELLE GLADE, FLORIDA

Tříletá Lilith Eve Robinsonová stojí vedle televizoru a hledí do jasných očí bělovlasého chlapce. „Dědečku Quentone, pojď se podívat! Má stejně krásné modré oči jako já.“

Pastor do sebe obrátí zbytek džinu, zatímco se probírá měsíčními účty. „Kolikrát ti to mám ještě říkat, dítě? Vypni tu zatracenou televizi a jdi spát!“

„Ano, pane.“

Lilith dálkovým ovladačem vypne přijímač, pak si vyleze na pohovku a přetáhne si přes hlavu vlněnou deku.

Quenton odhodí prázdnou láhev od alkoholu do odpadkového koše. „Jdu ven. Ať tě ani nenapadne slízat z toho gauče, jinak ti nařežu.“

„Ano, pane.“

Pastor se vypotácí dveřmi z domu a zabouchne je za sebou.

Lilith poslouchá. Počká, až z příjezdové cesty vyjede auto, pak znovu pustí televizi. Interview skončilo, ta starší žena už zase sedí ve studiu a povídá si s kolegou.

V dolní části obrazovky je e-mailová adresa na 20/20.

Lilith si ji zapíše do paměti, vypne televizor, pak vyleze na pěstounovu židli a zapne jeho počítač. Přihlásí se k internetu a napíše adresu 20/20.

MILÝ JACOBE!

MÁM JASNĚ MODRÉ OČI STEJNĚ JAKO TY A UMÍM ČÍST A PSÁT JAKO TY. A MÁM TĚ MOC RÁDA. PROSÍM DOVOL, ABYCH S TEBOU MOHLA ŽÍT.

TVOJE LILITH EVE.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

7

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

17. LEDNA 2016 CAPITOL HILL WASHINGTON, D. C.

Znovuzvolený prezident Ennis Chaney vystoupí na pódium, potřese si rukou s mluvčím Bílého domu a viceprezidentkou Marion Rallovou, první ženou v historii v tak vysoké funkci, pak se obrátí k aplaudujícím členům Kongresu a amerického národa.

„Děkuji. Pane mluvčí, paní viceprezidentko, členové Kongresu, vzácní hosté, spoluobčané. ‚Věc Ameriky je do značné míry věcí celého lidstva. Dala a dá vzniknout mnoha podmínkám, které nejsou lokální, ale celosvětové, a které ovlivňují zásady všech humanistů… Společnost, ať už jakákoli, je požehnáním, ale vláda, i ta nejlepší, je pouze nutným zlem; a každá horší vláda je netolerovatelná, protože když trpíme, nebo musíme s vládou čelit stejným neštěstím, která bychom mohli očekávat v zemi bez vlády, náš žalostný stav ještě posiluje vědomí, že sami jsme strůjci svého utrpení.‘“

Chaney vzhlédne od poznámek. „Tato slova poprvé zaznamenal ve Filadelfii 14. února 1776 Thomas Paine ve svém pamfletu Zdravý rozum, v němž se snažil popsat strach ze změny a nabádal americké kolonisty k odtržení od Anglie. Stejně jako naši předkové s vlasteneckým cítěním i my se musíme vypořádat s podobným strachem, který také začal válečným aktem. Po událostech 11. září 2001 jsme se dostali na nebezpečnou cestu, kterou jsme sice museli jít, ale na níž nás naše nejlepší úmysly dovedly až na pokraj zkázy. Ze světa spojeného proti terorismu jsme málem skončili jako druh rozdělený globalismem, paranoiou a chamtivostí. Naši vůdcové po nás chtěli, abychom v zájmu ochrany svobody kladli oběti, ale nakonec to byla právě svoboda, kterou jsme málem ztratili.

Stejně jako naši předkové roku 1776 také my jsme se ocitli na křižovatce amerických dějin. Dne 8. listopadu jsme se mohli nechat naším strachem vytlačit z cesty demokracie. Místo toho jsme povstali jako jeden národ, sjednocený před Bohem, a postavili jsme se proti těm, kteří chtěli napadnout naši ústavu. Tím vyjdeme z tohoto boje silnější jako národ i lidstvo.“

Chaney se odmlčí a Kongres vstane k ovacím ve stoje.

„Celou dekádu se svět potácel ve stínu války; teď povedeme svět ruku v ruce do slunce. Rovnost, vzdělání a technologie poženou naše ekonomiky, mír a prosperita jsou naší navštívenkou pro všechny národy. Ale než dokážeme povstat, musíme nejprve zbavit svoji vlast pout, která nás vedla po stezce zkázy. Prvním z těchto okovů je naše soustavná závislost na fosilních palivech. Naši vůdcové aplaudovali při slibech čistších a zelenějších obnovitelných zdrojů energie, ale nakonec se rozhodli, že budou naši zemi udržovat v závislosti na zemích OPEC, a to kvůli svým vlastním investicím do ropného průmyslu. Je načase skončit jednou provždy s touto závislostí. Podle závěrů naší nové pracovní skupiny pro Energii a budoucnost Ameriky v současnosti ve světě zbývá méně než půl bilionu barelů prokazatelných a pravděpodobných zásob ropy, z toho 75 procent se nachází v zemích s autoritářskými režimy. Očekává se, že do roku 2025 se cena ropy zčtyřnásobí. Do roku 2040 začne být brzdou a předznamená celosvětovou hospodářskou krizi. Navíc industrializace třetího světa ještě dále eskaluje požadavky na energie, přičemž tato potřeba se za pouhá dvě desetiletí vyšplhá ze současných 15 bilionů wattů na více než 40 bilionů. Na druhou stranu zamořujeme životní prostředí dalšími kyselými dešti, znečištěním a stále více narůstajícím objemem skleníkových plynů, takže se rozpouštějí i poslední zbytky arktického a antarktického ledovce.“

Chaneyho hluboce posazené oči se zahledí do nejbližšího objektivu. „V roce 2017 a v letech následujících je naše vize jasná: Budeme čistí a zelení.“

Demokraté vstávají a aplaudují, většina Chaneyho republikánů zůstává sedět.

„Nejslibnější řešení naší energetické krize spočívalo a bude spočívat ve sluneční energii. Ta je neomezená a čistá, ale náklady jsou stále vysoké, protože jsme se této technologii dosud nevěnovali s veškerým úsilím. Před několika desítkami let federální vláda investovala přes 100 miliard dolarů do jaderného výzkumu, aby tento obor nastartovala, a to už nemluvím o penězích využitých na podporu oborů zabývajících se uranovými palivovými cykly. Nyní musíme investovat stejné prostředky do sluneční a větrné energie a také do vodíkových palivových článků. Aby bylo možno zaplatit za tyto změny, v mém novém rozpočtu se neobjeví výdaje na Strategickou obrannou iniciativu, neúspěšný a nákladný program, který vrazil klín mezi Spojené státy, Čínu a Rusko a vedl k jaderným útokům roku 2012.“

Divoký aplaus.

„Skutečná změna vyžaduje skutečné odhodlání, nejen krásné řeči. Clintonova a Bushova administrativa vyhradila v rozpočtu prostředky na výrobu automobilů s vodíkovým pohonem, ale ve skutečnosti jen dali peníze výrobcům aut. Slib prezidenta Bushe týkající se nové energetické budoucnosti vyžadoval, aby se vodík získával z fosilních paliv a jaderné energie, takže se zcela zachovaly všechny ropné programy, a této strategie se držel i můj předchůdce. V letošním roce vyhradíme v našem novém energetickém plánu 50 miliard dolarů na vývoj automobilů na vodíkový pohon využívajících obnovitelné zdroje jako vítr, slunce a biomasa. A dále do třiceti dnů Bílý dům představí legislativu zaměřenou na naprostý zákaz automobilů s benzinovým pohonem do roku 2023.“

Prezident se odmlčí a počká si s posledním prohlášením, až utichne potlesk.

„Palivové články nahradí ze zákona benzin. Budou vytvořena nová pracovní místa, protože budeme muset změnit vybavení automobilek a čerpacích stanic. Hospodářství bude prosperovat, kvalita vzduchu se zlepší a Spojené státy se přidají k celosvětovému úsilí o snížení skleníkových plynů!“

Místností se rozlehne nadšený potlesk.

„Změna není nikdy snadná, ale je nutná. Válka s terorismem vedla k velkým změnám, které měly dopad na naše občanská práva a svobody, na nichž byla tato země založena. V příštích devadesáti dnech požádám Kongres, aby zrušil zkostnatělé Ministerstvo vnitřní bezpečnosti a obnovil omezení na vnitrostátní dozor platná před 11. zářím.“

Chaney se znovu odmlčí, zatímco členové obou stran povstanou k ovacím.

BELLE GLADE, FLORIDA

Třiapůlletá Lilith Eve Robinsonová sedí v dětské sedačce na zadním sedadle buicku Quentona Moreheada z roku 2003. Reverend otevřel okna a nechal jí puštěné rádio, sám odešel na návštěvu nedávno ovdovělé Sherry Ann Williamsové.

Lilith se zavrtí. Močový měchýř má plný, v žaludku jí kručí a v rádiu právě vysílají zprávu o stavu Unie. Děcko naposledy jedlo oběd před sedmi hodinami a ví, že se nenají, dokud její dědeček někdy kolem půl dvanácté nevyjde z vdovina domu.

A pak se děvčátko přestane vrtět, když se najednou soustředí na prezidentova slova, a jeho podvědomí je nasává jako houba.

„Moji američtí spoluobčané, lidstvo má budoucnost a ta je zářivá, stejně zářivá jako hvězdy na noční obloze. A právě tam se nachází naše budoucnost, protože pokroky ve zkoumání vesmíru sjednotí náš druh. Letos ukončíme moratorium NASA na nové projekty a stanovíme nové apolitické cíle pro kolonizaci Marsu. Vyzveme soukromý sektor, aby se k nám připojil, a otevřeme hranice vesmíru pro všechny lidi, abychom se mohli radovat ve jménu lidskosti, spojit se v harmonii a zlepšit se jako celé lidstvo. Děkuji vám všem. Bůh vám žehnej, Bůh žehnej Americe a dobrou noc.“

Lilith rozepne bezpečnostní pás a vyleze z dětské sedačky. Otevře zadní dveře, vyskočí z auta a rozhlédne se.

Světla ve vdovině domě nesvítí. Otevřeným oknem ložnice slyší tichý smích svého dědečka a paní Williamsové.

Lilith si stáhne kalhotky, dřepne si a vyčurá se na příjezdovou cestu. Pak se rozhlédne a svýma neuvěřitelně modrýma očima se vytřeštěně zadívá na měsíc v úplňku a miliardy třpytících se hvězd.

„Dědečku, až budu větší, poletím raketou do vesmíru.“

Quenton nerespektuje stopku na čtyřproudové silnici a málem srazí teenagera na motorovém skateboardu. „Do vesmíru? Nemluv hlouposti.“

„Proč nemůžu letět do vesmíru?“

„Vesmír je pro astronauty. Z tebe astronaut nebude.“

„Proč ne?“

„Protože abys mohla být astronautem, musíš na vysokou, a já tě na žádnou vysokou nepošlu.“

„Proč ne?“

„Protože to stojí peníze, hromadu peněz. Když chceš na vysokou, odstěhuj se a vdej se za nějakého bohatého chlapa.“

„Tak jo.“

„Fajn. Čím dřív, tím líp. A teď přestaň plácat a nech mě řídit.“

REZIDENCE GABRIELOVÝCH LONGBOAT KEY, FLORIDA

Vlny oceánu se sykotem narážejí na pobřeží Mexického zálivu. Píseční krabi spěchají ze svých úkrytů hledat jídlo.

Jacob Gabriel se dívá dalekohledem, pak ucouvne a pustí k přístroji svoji tetu Evelyn.

Evelyn Stronginová přitiskne pravé oko k pryžové objímce. „No teda. Ty opravdu rozpoznáš detaily měsíčního povrchu.“

„Až budeme s bratrem starší, poletíme do vesmíru.“

Evelyn ohromená absolutností jeho výroku na něj pohlédne. „Proč to říkáš, Jacobe?“

„Tam někde je Xibalba. Můj táta je na Xibalbě. Maminka říká, že až budeme starší, poletíme za ním.“

„Jak víš, že je Xibalba tam?“

Pokrčí rameny. „Prostě to vím.“ Nakoukne do dalekohledu. „Maminka říká, že si povídáš s mrtvými.“

„Dokážu komunikovat s dušemi těch, kteří odešli.“

„Nauč mě to.“

„Možná až budeš starší. Co ještě mi můžeš ukázat v dalekohledu?“

„Naučíš mě, jak si můžu povídat s tatínkem?“

„Nevím, jestli je to možné.“

„Protože není mrtvý?“

„Ano, protože není mrtvý.“

„Ale má v sobě krev Hunahpuů jako my, že?“

„No, řekněme…“

„Tak s ním dokážu komunikovat. Nauč mě to.“

„Až budeš starší.“

„Jenže já s ním chci mluvit teď.“

„Ještě nejsi připravený. Někdy když mluvíme po interdimenzionálních frekvencích, mohou nám odpovědět i jiní duchové. Nejsi dost silný, mohou tě oklamat, abys jim věřil, že to, co ti povídají, je skutečné. Zkus být trpělivý, Jacobe, tvoje chvíle přijde.“

„Je až moc zvídavý,“ poznamená Evelyn a nalije si další šálek kávy. „Jako by rozuměl všemu kolem sebe. Když s ním mluvím, připadám si, jako bych před sebou měla adolescenta uvězněného v těle malého dítěte.“

Dominique vzhlédne od počítače. „Jacob mi dělá starosti. Jeho mysl se příliš rychle rozvíjí.“

„Možná mu toho příliš mnoho povídáš.“

„To je právě to, já jsem mu nic neřekla. Šťourá se na internetu, čte si o sobě. Ta mayská legenda ho zcela uchvátila.“

„Co jeho bratr?“

„Manny je daleko víc jako normální dítě. Mayské legendy ho naprosto nezajímají, a to Jakeovi dělá starosti. Bohužel to vypadá, že propast mezi jejich genetickými vlohami se s každým dnem zvětšuje. Jen Bůh ví, jak dokážu Jakea zvládat, až bude starší.“

Evelyn nakoukne Dominique přes rameno. „Dítě, na čem to vlastně pracuješ?“

„Je to program, který zobrazuje seznamy lidí podle data narození. Víš, že 22. září 2013 se narodilo 723 891 dětí?“

„Ty hledáš Ohavnost?“

„Tím, že jsem vyřadila všechny děti, které nemají modré oči, jsem snížila seznam na necelých tři sta tisíc jmen. Jistě, tenhle program sleduje pouze 68 procent světa, ale je to začátek.“

„Začátek čeho? Vraždy?“

„Dávej si pozor na dítě narozené v den narození dvojčat, to jsi sama řekla. Ohavnost vězní Micka a narušuje časoprostorové kontinuum. Pokud ji dokážu zabít v tomto čase…“

„Dost.“ Evelyn se nakloní a vypne počítač. „Tímhle způsobem nikdy nikoho nenajdeš, Dominique, a i kdyby se ti to podařilo, co bys udělala? Zavraždila nevinné dítě?“

„A co mám dělat, Evelyn? Mám nečinně sedět a nechat nějakou hříčku přírody sledovat svoje syny?“

„Na rozdíl od tvých synů, kteří budou připraveni, nemá to hunahpuovské dítě, které se narodilo ve stejný den jako dvojčata, tušení, co je čeká. Je to stejná nevinná bytost jako všechny malé děti – tvárná boží hmota. Teprve působením vlivů během životní cesty toho dítěte se z něj stane Ohavnost, před kterou tě moje sestra varovala. Tvým posláním, První matko, je připravit své syny na bitvu, a ne hrát si na Boha.“

ČÁST 4

DĚTSTVÍ

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Země je kolébkou lidstva, ale v kolébce nemůže nikdo zůstat věčně.

– KONSTANTIN CIOLKOVSKIJ

I povolal Jákob své syny a řekl: „Sejděte se, oznámím vám, co v budoucnu vás potká.“

– GENESIS 49:1

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

8

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

O ČTYŘI ROKY POZDĚJI

22. ZÁŘÍ 2020 REZIDENCE GABRIELOVÝCH LONGBOAT KEY, FLORIDA

Za svítání se ložnice sedmiletého Immanuela Gabriela noří do bronzových odstínů šedé. Tmavovlasý hoch s ebenovýma očima tiše pochrupuje.

Jacob stojí nad ním a zlomyslně se šklebí. „Vstávej, ty línej parchante!“

Manny se překvapeně posadí a srdce mu buší. „Co?“

„Vypnul sis budík. Tak vstávej, musíme trénovat.“

„Běž pryč!“ Immanuel si přetáhne pokrývku přes hlavu.

Jacob sáhne pod pokrývku a na rukou zvedne své dvojče nad hlavu.

„Pomoc! Mami…“

„Zaostáváš, Manny. Máš mi být rovnocenným partnerem, ale nejsi…“

„Nech mě být, ty cvoku!“

„… jsi jenom amatér.“

„Mami! Mami, už to zase dělá!“

Bodyguardi vběhnou dovnitř jako první, pořád ještě v županech. „Už zas?“ Salt zavrtí hlavou. Zasune svoji zbraň do pouzdra.

„No tak, Jakeu,“ nasadí Pepper přemlouvavý tón, „nech bratra na pokoji.“

Dominique se protáhne mezi bodyguardy. „Jacobe Gabrieli, okamžitě bratra pusť!“

Manny spadne se zaduněním na podlahu a obličejem narazí na koberec. Posadí se, v očích má slzy a z nosu mu teče krev.

Dominique zrudne. „Sakra, Jacobe, podívej se, cos…“

„Jeho chyba. Měl se při pádu stočit do klubíčka. Sensei ho to učil už před několika měsíci.“

„Je šest ráno.“

„Až si pro nás přijde bůh smrti, nebude se starat o to, kolik je hodin. Musíme být připravení.“

„Nenávidím tě!“ zařve Immanuel. „Jsi nemocnej cvok!“

„Jsem Superman. Ty jsi jenom Clark Kent, velkej tlustej ňouma.“

Dominique se natáhne po Jacobovi, ale světlovlásek je příliš rychlý a přeskočí na druhou stranu postele. „Hloupí smrtelníci. Supermana nemůžete chytit!“

Salt mu nadběhne a hra začíná.

Jacob uhne doleva, pak přelétne přes prádelník a starší bodyguard po něm jen chňapne naprázdno.

Mohutný Pepper nemá na hraní náladu, a tak si stoupne přímo do otevřených dveří. „Konec hry, Jakeu.“

Hoch se ani nezastaví, v běhu skočí, nohy mu jako trojskokanovi zavíří vzduchem a pak pravým chodidlem zasáhne Afroameričana přímo do mohutné nahé hrudi. Náraz prohodí bodyguarda pozpátku dveřmi.

Jacob zakončí výskok saltem vpřed a dopadne na obě nohy. Pak okamžitě přejde do běhu a vyrazí chodbou do kuchyně a zadními dveřmi ven. „Superman… da-da-tada…“

Pepper se posadí a tře si naraženou hrudní kost. „Sakra. Jak to dělá?“

Dominique je bez sebe vzteky. „U všech svatých, tohle dítě bude moje smrt. Pojď, Manny, dám ti na ten nos led.“ Pomůže chlapci na nohy a vede ho z ložnice.

Mitchell Kurtz se zadívá dolů na svého mohutného kolegu. „Teď už aspoň víš, proč jsme s Karlou nikdy nechtěli děti.“

BELLE GLADE, FLORIDA 6:17

Sluneční paprsky se za svítání odrážejí od hladiny jezera Okeechobee a tisknou ohnivě oranžový polibek na třpytící se bílé trupy jachet a trajektů s hernami seřazených v docích v nové loděnici. Hotely, kasina, restaurace a obchody zůstávají po další dlouhé noci plné turistů ztichlé. Pelikáni a vodouši si hledají kořist v odpadcích.

Vydejme se po zlatě ozářených ulicích na jih, kolem renovované radnice a nového administrativního střediska, na západní konec rekreačního centra.

Cedule na mostu přes kanál upozorňuje, že opouštíte turistickou oblast, následující značka na druhé straně mostu vás vítá ve vlastním Belle Glade.

Mříže na domech a výlohách obchodů vysílají další druh varování.

Dolary z hazardu neměly příliš velký vliv na tuto enklávu chudoby, pokud tedy za zlepšení života občanů nepovažujete posílenou policii a nové křídlo místního vězení. Základní škola je stále stejně ušmudlaná, na oknech téhle přetížené montované budovy jsou pořád připevněné klimatizační jednotky, které vhánějí dovnitř vlny teplého vzduchu páchnoucího plísní. O další dva bloky dál stojí kostel reverenda Moreheada, i nadále nutně potřebuje nový nátěr. Když přejdete přes špinavé parkoviště, kde v noci hodují krysy, dostanete se ke čtyřpokojovému domku se zašlými nažloutlými zdmi lemovanými loupajícím se černým nátěrem.

Sedmiletá Lilith Eve Robinsonová se v den svých narozenin vytrhne ze spánku. Zahledí se na ventilátor u stropu. Soustřeďuje se.

„Šest sedmnáct.“

Překulí se a pohlédne na budík – 6.17.

Lilith vyleze ze svého lůžka na pohovce. Složí prostěradlo a deku. Urovná polštáře a vejde do kuchyně. Z ledničky vytáhne dvě vajíčka. Rozbije je do misky, pak vlije obsah na pánev a zapálí hořák.

Zamíří do koupelny. Vymočí se. Umyje si ruce a obličej. Na rozježené štětiny kartáčku vytlačí poslední kousek zubní pasty a ví, že jí musí obsah tuby vystačit ještě aspoň týden. Vypláchne si ústa. Vklouzne do šatů visících za dveřmi, pak se zahledí na svůj odraz v zrcadle.

Kakaová pleť, vysoké lícní kosti, neuvěřitelné azurově modré oči, to vše rámované ebenovými vlasy, dlouhými a vlnitými. Dcera zesnulé Madeliny Aureliové-Robinsonové je opravdová kráska, přestože jí její spolužáci pohrdají.

„Lilith Eve!“ Dveře se rozlétnou. Dívku popadne za rameno ruka a vyvleče ji ven. „Vidíš to?“ Quenton Morehead vrazí své malé schovance pod nos pánvičku se spálenými vejci. „To už je tenhle týden potřetí. Co se to u všech všudy s tebou děje, dítě?“

Lilith mlčí. Kdyby promluvila, čekal by ji z rukou baptistického kazatele fyzický trest.

„Mluvím s tebou, ty malá pohanko. Odpověz!“

Ticho.

„Zatracená holka. Stejná jako její máma. Dostaneš šest ran a nechci tentokrát slyšet žádné kňourání.“ Lilith vidí v jeho pravici zauzlovanou elektrickou šňůru, zatímco ji muž popadne levou rukou. „Proč mě (švihnutí) dobrotivý Bůh (švihnutí) potrestal (švihnutí) takovými jako ty (švihnutí), to opravdu nechápu.“

Pohlédne na něj uslzenýma očima a přerývaně dýchá bolestí. „Promiň, dědečku.“

„Na omluvy kašlu. Teď se sbal a utíkej do školy. Snídaně skončila.“

Vybelhá se kolem něj, popadne aktovku a zamíří ke dveřím.

Venku čeká Brandy Townsonová. Jdou mlčky vedle sebe.

„Nenávidíš ho, že?“

„Je to moje chyba,“ namítne Lilith.

„On tě nemá rád, Lilith. Nikdo tě nemá rád.“

„A co ty, Brandy?“

„S kým si to povídáš, ty cvoku?“

Lilith zvedne hlavu. Vidí Daunta a jeho kámoše ze čtvrté třídy. Cítí v kalhotkách teplou moč.

„Uteč,“ zašeptá Brandy.

Lilith vyrazí, proběhne přes dva přední trávníky k parkovišti u kostela.

Kluci ji jeden blok pronásledují, pak to vzdají.

Lilith Eve Robinsonová je cvok, ale je rychlá. Nikdo ve škole ji nedostihne.

REZIDENCE GABRIELOVÝCH LONGBOAT KEY, FLORIDA

Bezpilotní letoun (UAV) Sikorsky Surveillance-3000 zpomalí, zůstane viset šest metrů nad pláží a jeho stín tančí po vlhkém písku. Ve středovém otvoru trupu létajícího talíře připomínajícího tvarem koblihu o průměru jeden metr je řada krátkých lopatek, které se vodorovně otáčejí jako rotory helikoptéry. SS-3000 je navržen pro sledování při nízkých rychlostech, napájejí ho palivové články a jejich kapacita vystačí až na sedmnáct hodin letu.

V hliníkovém rámu letounu jsou umístěny tři kamery, které pozorovateli zajišťují pokrytí obrazem v celém zorném poli 360 stupňů.

Kamera na zádi se zaměří na dva cíle běžící po břehu.

Jacob Gabriel krátce pohlédne na bezpilotní letoun, zatímco nohama rozráží neklidný příboj. Běh ve vodě hluboké po kotníky je vyčerpávající, zvlášť pokud dýcháte přes náustek potápěčské bomby, což je součást jeho bojového potápěčského výcviku. Kadence příbojových vln je dnes nerovnoměrná a vytrhává hocha z tempa. Kyselina mléčná ho pálí ve svalech a táhne jeho pružnou postavu dolů jako závaží.

Právě o kyselinu mléčnou ale Jacobovi jde. Musí zvýšit svoji snášenlivost vůči této chemikálii zbavující tělo kyslíku, pokud má mít vůbec nějakou naději, že na Xibalbě přežije. Znovu vzhlédne k letounu a zaměří se na digitální stopky.

19:07…19:08…19:09…

Ještě jedenáct minut. Tak do toho…

Bělovlasý hoch zabočí doleva. Manny běží ve vlhkém písku, vyčerpaný a rudý v obličeji, ale stále udržuje tempo. Jacob se přikrčí a zvýší rychlost.

Immanuel vidí, jak jeho bratr vyráží vpřed. Bolí ho nohy, v lýtkách ho chytá křeč, ale hrdost, dlouho zraňovaná bratrovými skvělými výsledky, mu nedovolí vzdát se.

Hvízdavě vdechuje do vyprahlého hrdla slaný vzduch, ale sebere síly a srovná tempo s Jacobovým.

Záběry z UAV se přenášejí o tři čtvrtě kilometru dál do dubem obložené pracovny Dominique na plochou obrazovku digitálního televizního monitoru. Z olivově zelené kožené pohovky celou scénu sledují rabín Steinberg a jeho žena Mindy.

Dominique vchází z kuchyně. Podá každému sklenici ledového broskvového čaje okořeněného nejnovějším bioelixírem, který slouží ke snižování krevního tlaku a cholesterolu, pak se znovu posadí do svého nastavitelného křesla.

Elektromagnety v křesle okamžitě zaznamenají její přítomnost a aktivují se. Pulzující pole jí masíruje ztuhlé svaly v zádech a šíji.

„Podívejte se na ně,“ ukáže na obrazovku. „Jacob vždycky táhne, Manny zaostává. Dělá mi starosti. Opravdu ho budu muset přitlačit, aby víc trénoval v dódžó.“

Rabín zavrtí energicky hlavou. „To nechápu. Na co ty děti trénuješ? Na olympiádu?“

„Neočekávám, že to pochopíte,“ řekne Dominique. „To, co Bůh pro tyhle chlapce nachystal, vyžaduje přípravu.“

„Opravdu? Tys mluvila s Bohem?“

„Rabíne, prosím.“

„Souvisí to nějak s těmi nesmysly v Popol Vuh.“

„Nesmysly?“ Obrátí se k němu. „Byl jste tam, když začaly přistávat drony, nebo když se ze Zálivu zvedla ta mimozemská loď? Byl jste u toho, když můj Mick zmizel?“

Mindy se ji snaží obejmout. „Uklidni se, miláčku. Vedeš si při výchově těch chlapců skvěle. O tom nikdo nepochybuje, že, Richarde?“

Rabín pokrčí rameny. „Já tě přece nechci naštvat. Jsou oba skvěle vytrénovaní atleti. Aspoň zvaž, jestli by neměli hrát dětskou ligu.“

„To nepřichází v úvahu. Máte představu, co by se stalo, kdyby soutěžili na veřejnosti?“

„Soudím, že by nejspíš získali pár kamarádů mezi vrstevníky a pár trenérů by skákalo štěstím.“

„Ale no tak. Na každém tréninku by vyvolali povstání.“

„Ale stejně by to pro ně mohlo být dobré, hlavně pro Mannyho,“ podotkne Mindy. „Potřebují kamarády svého věku. Dnes mají narozeniny a nejsou tu žádné děti. To není správné. Manny je takové zlatíčko, ale přitom mi vždycky připadá smutný.“

„Nenávidí to tady,“ připustí Dominique. „Ale na druhou stranu třeba prostě jen nenávidí svého bratra. A já mám hrozný strach pustit je ven mimo areál.“

„Nepřeháníš to trochu s tou péčí?“

„Že přeháním? Tam venku jsou cvoci, Mindy, a jsou jich tisíce. Někteří chtějí moje chlapce uctívat, jiní zabít. Ochranka dostává stovky dopisů týdně a některé jsou velmi výmluvné. Je to hnus.“

„To jsem nevěděla.“

„Jsme vězni v přepychové kleci. Jakeovi je to jedno, ale chudák Manny – každou chvíli mluví o tom, jak bude hrát fotbal a basketbal, až vyroste. Puká mi srdce.“

„A co Jake?“ zeptá se Mindy. „Co ten chce dělat, až bude starší?“

„Jake chce trénovat. Nikdy ho nemusím nutit, intuitivně ví, co ho čeká. Vstává před svítáním, jde si zaplavat, pak sedí dvě hodiny u počítače, hledá tam bůhví co. Po snídani je v tělocvičně a trénuje se svým tibetským mnichem až do oběda…“

„Je mu teprve sedm,“ namítne rabín. „Měl by číst komiksy a… a odpočívat.“

„Copak to nechápete? Není jako jiné děti. Jakeův odpočinek tvoří transcendentální meditační lekce. Někdy ‚odpočívá‘ zavěšený hlavou dolů v inverzních botách, jindy se ponoří do vany se studenou vodou.“

„Se studenou vodou?“

„To ho naučil ten mnich. Říká, že to nutí mysl přesměrovat krev do vnitřních orgánů. Ze začátku to Jake vydržel třicet sekund. Dnes už tam stráví patnáct minut. Jednou jsem mu zkoušela pulz a přísahám, nenahmatala jsem ho.“

„Tak jak ti můžeme pomoct?“ zeptá se Mindy.

„Dělá mi starosti, že kluky vychovávám bez mužského vzoru. Salt a Pepper pomáhají, jenže pro ně jsou spíš jako velcí bráchové.“ Pohlédne na rabína.

„Tak jo, dobrá, promluvím s nimi. Třeba přijdu taky na způsob, kam by mohl Jacob nasměrovat část své energie.“

Jacob vchází do pracovny. „Ano, pane, chtěl jste se mnou mluvit?“

Rabín vzhlédne od počítače. „Cože? Ani mě neobejmeš?“

Jacob muže chladně obejme. „To je všechno, pane? Protože, víte, mám za půl hodiny lekci džiu-džitsu a opravdu bych se měl…“

„Džiu-džitsu počká. Chci s tebou mluvit o židovství.“ Rozpačitý úsměv.

Žádná reakce.

„Víš, že babička ze strany tvého otce byla židovka stejně jako rodiče tvé matky.“

„Tedy, pane, maminku adoptovali. Její skutečná matka pocházela z Mayů Quiché. Její otec byl…“

„Nech toho. Důležité jsou dějiny. Od tvé matky vím, že se zajímáš o mayský spis Popol Vuh.“

„Ano, pane. Jde o posvátný pergamen.“

„Ano, pane, ano, pane… říkej mi rabíne, nebo strejdo Richi, jasné, tatt-ala? Ale jinak, jistě, chápu, že Popol Vuh je posvátný svitek, jenže je starý pouze kolik… asi pět set let? Oproti tomu bible vznikla před tisíci lety.“ Obrátí se na židli k počítačovému mikrofonu. „Počítači, najdi tóru, v hebrejštině.“

Obrazovku zaplní hebrejské znaky.

„Tvá matka říkala, že ovládáš několik jazyků. Patří k nim hebrejština?“

„Ne, pane… totiž, rabíne.“ Pohled modrých očí zalétne k holografickým hodinám nad monitorem počítače. „Vlastně mě nezajímá…“

„Nezajímá? To mě překvapuješ. Víš, já jsem myslel, že ti jde o poznání, o pravdu.“

„Popol Vuh je…“

„Popol Vuh je nepřesný, Jacobe, vznikl dávno poté, co ten tvůj Ku-ku…“

„Kukulkan.“

„Jo, tak… po Kukulkanově odchodu. Ale pět knih Mojžíšových… ty napsal před více než třemi tisíci lety sám Mojžíš.“

Jacoba něco napadne. „Mojžíš napsal bibli?“

„Většinu z ní. A věděls, že každičká hebrejská bible, co existuje nebo kdy existovala, byla přepsána zcela stejným způsobem, slovo od slova, písmeno po písmeni. Kdyby třeba jen jediné písmeno bylo jinak, bibli nelze použít. Věděls to?“

„Ne… pane rabíne.“ Jacob se dotkne spánku a zavře oči.

„Tatt-ala, jsi v pořádku?“

Hoch přikývne. „Jen jsem měl silné déjà vu. Už jsem tenhle okamžik prožil.“

„Cože?“

„Tenhle okamžik. Už jsem ho prožil. Oba jsme ho prožili.“

Rabín vypadá překvapeně. „A tohle tě naučil kdo?“

„Nikdo. Prostě to tak je.“ Hoch vyleze rabínovi na klín a zadívá se na obrazovku.

Jacob Gabriel neumí hebrejsky, ale přesto hledí fascinovaně na slova. „Něco tady je.“

„Co jako?“

„Vyskakují z toho písmena. Ale těžko se to dá poznat.“

Steinberg se nakloní blíž k obrazovce. Přečte pasáž. „Mně to připadá normální. Co kdybychom se domluvili na nějakou dobu a studovali ty texty. Můžu tě naučit hebrejskou abecedu a…“

„To je těmi mezerami mezi slovy. Všechno ničí, věci se přehazují, nejsou dost dobře patrné vzory. Počítači, zruš mezery mezi slovy a větami.“

Text na obrazovce se změní.

„No…“ Jacob vykulí své jasně modré oči, když se mezi písmeny v textu vytvoří trojrozměrný vzorec. „Vidíte? Teď to vyskakuje líp!“

Steinbergovi se rozbuší srdce. „Ale co?“

Hoch ukáže na řádek. „Tahle písmena. Dávají nějaký smysl?“

„obrázky3.“ Rabín na něj pohlédne a zbledne. „Znamená to ‚konec světa‘. Jak jsi dokázal vybrat…?“

„A teď tahle písmena.“ Jacob ukáže ukazovákem na jedno písmeno, potom skočí o tři řádky dolů a o jedno místo vlevo, pak pokračuje dál, až vznikne slovo.

„obrázky4. Atomový holocaust. Jacobe, jak jsi…?“

„A tady ta písmena.“

„Jasně, hraješ na mě ty svoje známé triky. Moc chytré.“

„Jenom mi řekněte, co znamenají tahle čtyři písmena!“

Rabín na něj nejistě pohlédne. Zamžourá na obrazovku. „obrázky5. To je rok: 5772.“

„V budoucnosti?“

„Ne, v hebrejském kalendáři. Datum se rovná roku… 2012.“

Jacob zavře oči a odříkává. „Konec světa. Atomový holocaust. 2012. Všechno je to tady…“

„Tak jo, Jacobe Gabrieli, legrace skončila. Kdo tě na to navedl?“

„Nikdo.“

„Četls v hodině něco o biblickém kódu, že?“

„V bibli je kód?“

„Tak dost. Už ti na tenhle nesmysl nenalítnu.“

Jacob mu seskočí z klína. „Povězte mi o něm!“

Rabín spatří v hochových očích zoufalství. Mluví vážně…

„V původním hebrejském textu tóry je skrytý kryptogram… zakódované zprávy, které se týkají historie lidstva. Jako první s touhle domněnkou přišel Isaac Newton, ale teprve na konci devadesátých let, s nástupem počítačů, ho dokázal objevit jeden izraelský matematik.“

„Takže ten biblický kód skutečně existuje?“

„Nevím.“

„Lžete. Povězte mi pravdu.“

„Nelžu. Podle těch, co se zabývají dešifrováním kódů… podle nich je skutečný. Podle teologů je to všechno nesmysl.“ Steinberg se zadívá pátravě hochovi do tváře. „Tys to opravdu nevěděl?“

„Ale pokud předpovídá budoucnost, tak proč…?“

„Nepředpovídá budoucnost. Podle talmudu je ‚všechno již předpovězeno, ale máme volnost k jednání‘. Jinými slovy, to, co bylo zakódováno v biblickém textu, může být varováním o možné budoucnosti. To, co uděláme, jaké kroky podnikneme, to rozhoduje o výsledku.“

„Ale stejně…“

„Ale nic. Biblický kód je náročný v tom, že musíš znát konkrétní slova nebo frázi, kterou hledáš, abys mohl určit, jestli nějaký vzorec existuje, nebo ne. A teď pravdu, jak jsi zjistil, co máš hledat?“

„Nijak. Některá písmena na mě prostě vyskočila.“

Rabín Steinberg cítí, jak bledne. Jestli se opravdu dokáže jen podívat na text a rozpozná vzorce, tak potom… proboha.

„Naučte mě číst hebrejsky, strejdo Richi. Naučte mě to teď hned.“

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

9

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

10. ŘÍJNA 2020 BELLE GLADE, FLORIDA

„Nevysvětlujte si to špatně, reverende, vaše vnučka je pozoruhodně nadané dítě…“

„Moje schovanka,“ opravuje kazatel.

„Ano, jistě.“ Poradkyně se zamyslí. „Lilith složila testy jako nejchytřejší děvče ve třídě, možná v celé škole.“

„Tak proč má pořád jen trojky a čtyřky?“

„Podle mého názoru jde o to, že si nevěří. Druhý den ve škole se zamkla skoro na hodinu na záchodě, když ji učitelka okřikla kvůli vyrušování.“

„Jo, pořád plácá. Nezavře pusu.“

„Její učitelka si všimla podlitin na zadní straně stehen. Nevíte, jak k nim přišla?“

„Jak to mám vědět? Znáte děti… pořád padají ze stromů, lezou přes ploty. A… co na to říkala Lilith?“

„Prý ji kopl Chester.“

„Chester? Kdo je to?“

„Nevíme. V naší škole žádný hoch jménem Chester není. Ale paní Walkerová si všimla o přestávce, jak si Lilith povídá s imaginární kamarádkou jménem Brandy.“

Quenton zatne zuby.

„Nevypadáte, že by vás to překvapilo.“

„Její matka, ta trpěla podobnými… klamy. Nechte to na mně, poradím si s tím.“

„Reverende, pokud jde o nějaký druh duševní choroby, měl by Lilith vyšetřit odborník.“

„Věřte mi, paní poradkyně, pokud jde o tyhle záležitosti, tak já jsem odborník.“

LONGBOAT KEY, FLORIDA

Immanuel Gabriel se zadívá na monitor bratrova počítače, řádky hebrejského textu se mu míhají před očima. „Pořád žádné vzory nevidím.“

„Jsou tam,“ podotkne arogantně Jacob. „Vsadím se, že v textu bible je zakódovaný snad milion varování. Narážky na dinosaury a jejich vyhynutí, na Martina Luthera Kinga a Kennedyovy, války na Blízkém východě, Světové obchodní centrum, epidemii eboly v roce 2008…“

„Nech toho.“ Tmavovlasý hoch si zakryje uši. „Pořád ti opakuju, že mě to nezajímá.“

„Mělo by tě to zajímat, protože jsem tam narazil taky na naše jména.“ Jacob přejde k textu na další straně, kde je jako v křížovce zvýrazněna řada písmen. „Když to čteš vodorovně, stojí tam Gabrielova dvojčata. A vidíš ten text, který jde svisle? To znamená časový tunel.“

„Časový tunel?“

„To je biblické označení červí díry. Právě tak budeme cestovat na Xibalbu.“

Immanuel zavrtí hlavou. „Já na žádnou Xibalbu neletím.“

„Ale ano.“

„Ne.“

„Je to náš osud, Manny.“ Vykulí oči. „Máme to v krvi… Konec světa!“

„Ty ve své krvi možná, cvoku, já ne.“

„Hunahpuovský gen máš v krvi i ty, idiote, a já to můžu dokázat. Objevil jsem místo, uvnitř v mysli, kde se všechno zpomalí. Je to jako nějaký vyšší rozměr.“

„Ztichni.“

„Mluvím vážně. Naše hunahpuovská DNA nám dává zvláštní schopnosti. Když se soustředíme v myšlenkách na své nitro, můžeme skutečně proniknout do vyšších sfér.“

„To si vymýšlíš.“

„Ne.“

Immanuel je vyděšený, ale současně nedokáže odolat zvědavosti. „Tak jo, pověz mi, jaké to je.“

„Bylo to zvláštní, ale fakt něco. Všechno kolem mě jako by se zpomalilo. Ale uvnitř v hlavě jsem cítil, nevím… bylo to, jako bych najednou dokázal víc. Dělal jsem věci, viděl všemi směry najednou, jiným způsobem jsem ovládal tělo. Dokázal jsem zpomalit srdce, dokonce sledovat krvinky, jak se pohybují v cévách. Bylo to, jako bych měl ještě další smysl, který mi umožňoval nahlížet dovnitř sebe. Problém je, že tam nemůžeš zůstat moc dlouho, protože jinak se ti začne ve svalech hromadit kyselina mléčná. Myslím, že to je proto, že tvoje mysl je v nexu, ale tělo zůstává pořád v třetí dimenzi a pohybuje se zvýšenou rychlostí.“

„V nexu?“

„Tak tomu říkám.“

„Nauč mě, jak se to dělá.“

„Pojď.“

Manny jde za Jacobem ven k padesátimetrovému bazénu.

„Co chceš dělat?“

„Naučím tě to tak, jak jsem se to naučil sám, tím, že zatajím dech. Nejlíp to jde, když máš strach, když ti opravdu divoce bije srdce.“ Jacob se svlékne do šortek. „Plav ke dnu a chytni se žebříku. Pak zavři oči a hledej bílý jasný bod. Až ho uvidíš, soustřeď se na něj, ale nevstupuj do něj. Světlo se bude zvětšovat a pak se všechno zpomalí. Poznáš to podle toho, že tě přestanou bolet plíce od zatajování dechu. Jen nezapomeň, pozoruj to bílé světlo, ale nevstupuj do jeho tepla.“

„Proč nemůžu jít dovnitř?“

„Prostě to nedělej.“

„Proč ne?“

„Podle mě by to mohla být nějaká vyšší dimenze.“

„Tys tam už byl?“

„Ne, ale jednou se tam vydám.“

„Máš strach to udělat?“

„Udělám to, až budu připravený. Ty se jen soustřeď na to, aby ses dostal do nexu.“

„Když se dostanu dovnitř, jak se pak dostanu ven?“

„Jen si řekneš: chci ven, a budeš venku.“

„Co když zapomenu a utopím se?“

„Neutopíš. Jakmile ti začne docházet vzduch, rukama pustíš žebřík a pak vyplaveš na hladinu. Mně se to tak stane pokaždé. Pokaždé, když se snažím tam udržet, tělo se pustí a nexus mě vyhodí ven.“

Tmavovlasý hoch hledí na dno bazénu. „Já nevím.“

„No tak, Manny, přestaň se chovat jako mimino.“

Immanuel se svlékne do spodního prádla a sleze po hliníkovém žebříku do bazénu. V chladné vodě se roztřese. „Je studená!“

„V nexu je tepleji. A teď se zhluboka nadechni a ponoř se.“

Immanuel se nadechne. Ponoří se pod hladinu a pomocí žebříku se spouští dolů. Když sevře spodní příčku, zavře oči.

Černota.

Srdce mu buší v uších.

Plíce mu hoří.

Immanuel pustí příčku, zakope nohama a plave k hladině. Když vynoří hlavu, prudce vydechne. „Ty zatracenej lháři. Já fakt nechápu, proč se od tebe nechávám přemluvit k těmhle věcem.“

„Nelhal jsem…“

„Mlč!“ Immanuel vyleze z bazénu a celý se třese. „Jdu dovnitř.“

Jacob ho popadne za paži, pak ukáže na digitální hodiny na zdi u bazénu. „Jsou 2:04, že? Tak se dívej a uč se.“ Nečeká na odpověď a ponoří se ke dnu.

Immanuel vidí, jak jeho bratr ovine loket levé paže kolem dolní příčky žebříku. Cvok jeden.

Jacob se zklidní. Zavře oči. Uvolní myšlenky v temnotě za víčky.

Vnitřním zrakem klesá hrtanem, žene se průdušnici do pravé plíce. Pak se průduškou vydá do jedné z průdušinek, až v duchu skončí u hroznovitých skupinek plicních sklípků, z nichž každý obsahuje molekuly vzduchu. Jako včela se do každé vnoří a zcela nepatrně se nadechuje a směruje vzduch do odkysličeného mozku.

Napětí v hrudi ustává. Objeví se bod světla a jeho teplo se zvyšuje, jak se bod blíží.

Jo, zvládnu to… zvládnu to…

Mysl Jacoba Gabriela vklouzne do jasného otvoru a jeho duše se koupe v tom teple.

Pak spatří ten stín.

Immanuel pohlédne na hodiny. Už skoro tři minuty… Cítí pálení, jak se mu stahuje močový měchýř. Co mám dělat. Co když se utopí? Zahledí se na bratrův obličej. Spatří melancholický úsměv. Ježíši… on to fakt dělá.

Za tím mrakem je štíhlá postava, vznáší se po obvodu. Jacobova mysl se k ní natáhne. Ahoj?

Kdo je tam? Dívčí hlas. Vystrašený.

Neboj se. Jmenuju se Jacob. A kdo jsi ty?

Lilith. Kde to jsme?

Na zvláštním místě, říkám mu nexus. Jak jsi to našla?

Brandy mě to naučila. Řekla mi, že se tady můžu schovat.

Proč se schováváš?

Já… já ti to nemůžu říct. Quenton by zuřil.

Kdo je Quenton?

Můj dědeček. Tvrdí, že jsem pohan. Prý musí očistit moji duši.

Lilith, musím už jít.

Počkej! Prosím, neodcházej. Jsem tak… sama.

Musím jít, ale znovu si můžeme popovídat.

Opravdu? Budeš můj kamarád, Jacobe?

Jasně, ale teď už musím jít.

Na digitálním displeji naskočí 2:11.

Immanuela Gabriela se zmocňuje panika. Chystá se skočit do bazénu, když spatří, jak Jacobovy prsty pouští příčku žebříku.

Bělovlasý hoch vyplave na hladinu, pak se najednou prudce probere. Hlava mu vystřelí z vody, azurové oči pátrají po digitálních hodinách. „Sedm minut. Přesvědčil jsem tě?“

Immanuel zavrtí hlavou. „Já to nedokážu. Nejsem jako ty.“

„Ale jsi.“ Jacob vyleze z bazénu a zrak mu zalétne k dopravnímu letadlu, které po odpolední obloze míří na sever.

CVAK!

Bílé světlo… prezidentská pečeť… interiér kajuty dopravního letadla… Ennis Chaney za stolem… otevřené dveře kokpitu… muž v uniformě u řízení… identifikační štítek… záblesk oceli… po palubní desce se rozstříkne krev… střemhlavý let… strašlivé klesání… plameny…

CVAK!

„Jakeu… hej, Jakeu, prober se!“

Jacob otevře oči. Leží na zádech vedle bazénu. Posadí se a cítí zmatek. Pohlédne na bratra. „Co se stalo?“

„Omdlels, kreténe. To máš z toho, žes byl tak dlouho pod vodou.“

„Ne… tím to nebylo. Měl jsem vidění.“

„Jaké?“

„Havarovalo letadlo. Myslím, že to byl Air Force One.“

„Ty jsi ale cvok.“ Immanuel zamíří zpátky k domu.

„Manny, počkej…“ Jacob spěchá za bratrem. „Tohle se mi nikdy předtím nestalo. Musí to mít něco společného s tím světlem. Poprvé jsem vstoupil do toho světla. A to vidění prostě přišlo samo!“

„Nech mě!“ Tmavovlasého hocha zachytí tepelné čidlo nad zadními bezpečnostními dveřmi. Když systém identifikuje Immanuela, posuvné neprůstřelné dveře se otevřou.

Immanuel vejde do kuchyně, Jacob v těsném závěsu za ním.

„Tohle prostě nemůžeš ignorovat, Manny, jsi moje dvojče. Až přijde čas, tak se s tebou tyhle věci budou dít taky.“

„Buď zticha…“

„Musíme být připravení. Za pár let ty a já opustíme tenhle svět a…“

„Říkal jsem, abys byl zticha!“ Immanuel se rozběhne chodbou do svého pokoje a zabouchne za sebou dveře.

„Je to tvůj osud, Manny!“ Jacob přitiskne obličej na zavřené dveře. „Jestli jsi celej podělanej strachy a nechceš jít, tak můžu jít s Lilith!“

„Jacobe Gabrieli!“ Dominique popadne syna za paži a vleče ho od bratrových dveří. „Neříkala jsem ti, že nemáš pořád Mannyho trápit?“

„Já jsem ho netrápil.“

„Běž do svého pokoje.“

„Ne.“

„Cože?“

„Musím zavolat strýčkovi Ennisovi. Musím ho varovat…“

„Mladý muži, máš zaracha!“ Odvleče ho do jeho pokoje. „Zůstaneš tady, dokud ti nedovolím vyjít ven.“ Dominique zabouchne dveře, pak zaklepá na Immanuela. „Manny? Manny, zlato, jsi v pořádku?“

Zaslechne vzlykání a vejde dovnitř.

Immanuel Gabriel sedí na podlaze v koutě ložnice a rve si chomáče svých černých vlasů.

BELLE GLADE, FLORIDA

„… svatý archanděli Michaeli, braň nás v bitvě, buď naším štítem proti zlu a jízlivostem ďábla…“

Lilith Robinsonová otevře svoje azurově modré oči. Už není v nexu. Leží nahá na pohovce, štíhlá zápěstí a kotníky má spoutané elektrickou šňůrou.

Quenton s biblí v jedné ruce a s křížem ve druhé stojí nad ní, bílý oděv kazatele má celý propocený, jak nepřestává na děvče dštít další síru a oheň.

„… modlíme se, aby milosrdný Bůh rozdrtil svým chodidlem Satana, aby už dál nesváděl lidi a neubližoval církvi. Vzýváme ve svých modlitbách našeho nejvyššího, aby bez váhání seslal na nás svoji milost…“

Brandy je u zadního okna a posunky za zády napodobuje Quentona.

Lilith se zachichotá.

Kazatel vytřeští oči. Vlepí dívce facku, pak ji postříká svěcenou vodou. „Zmocni se draka, toho starého hada, který je ďáblem a Satanem. Spoutej ho a svrhni do bezedné jámy, aby už nadále nesužoval národy!“

Lilith zavře oči a tělo se jí chvěje.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

10

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

11. ŘÍJNA 2020 MABUSOVA REZIDENCE, HAMPTONS, NEW YORK

Je to nejžhavější americká letní destinace, letovisko na pobřeží plné honosných plážových domů, které patří bohatým a slavným.

Peter Mabus stojí v koupacím plášti na opuštěném pruhu soukromé pláže a hledí na dunivý podzimní oceán a šedý pás úsvitu nad východním obzorem.

Posledních pár let zanechalo na kdysi robustním podnikateli stopu. Po naprostém fiasku ve volbách proti Ennisu Chaneymu podala jeho třicetiletá žena žádost o rozvod, když svého muže načapala v hotelovém apartmá se dvěma sekretářkami. Chaneyho nové iniciativy proti fosilním palivům ho stojí desítky milionů dolarů a jeho politickou stranu hnanou náboženskými idejemi vyšetřují kvůli daňovým únikům.

„Haló, tati!“

Z dřevěného chodníku mává na Mabuse jeho syn Lucien. „Někdo za tebou přišel.“

Mabus kývne na hosta.

Solomon Adashek se vydá po soukromém chodníku kolem vysoké mořské trávy na pláž. „Dobré ráno.“

„Nevidím na něm nic dobrého. Najal jsem vás na nějakou práci, pane Adasheku. Proč jste ji ještě nedokončil?“

„Najal jste si mě, abych odstranil nejstřeženějšího člověka na světě. To chvíli trvá. Ale můj agent už teď může ten úkol dokončit.“

„Kdy k tomu dojde?“

„Dnes. Náš přítel by měl být mrtvý včas, aby se to dostalo do poledních zpráv.“

BÍLÝ DŮM WASHINGTON, D. C. 9:02

Ennis Chaney vzhlédne zpoza stolu a polkne zbytek svačiny, když jeho sekretářka uvede do Oválné pracovny rabína a nějakou ženu s jasně oranžovými vlasy.

„Rabín Steinberg. Rád vás zase vidím. Jak už je to dlouho… rok?“

„Dva. Naposledy jsme se sešli na oslavě pátých narozenin dvojčat.“

„Omlouvám se, že jsem nestihl ty minulé. Měl jsem spoustu práce s kampaní své viceprezidentky. Rád bych si s vámi popovídal, ale za deset minut odlétám do Detroitu. Příště raději zavolejte a objednejte se.“

Rabín vrhne na zrzku ustaraný pohled.

„Ale co tak zatraceně důležitého vás vlastně donutilo přiletět do Washingtonu, místo abyste mi zavolal.“

„Vaše vražda.“

Chaney na okamžik přimhouří svoje mývali oči a pak se řezavě rozesměje. „To je všechno? K čertu, vždyť já dostávám víc hrozeb, že mě zabijou, než vůbec dokáže FBI spočítat.“

„Pane prezidente, tohle je Kimberly Wardová, profesorka na Washington College. Zabývá se parapsychologií.“

„Mým oborem jsou paranormální jevy, pane prezidente.“

„No, pokud někdy narazím na nějakého ducha, určitě vám zavolám.“

Kimberly Wardovou jeho poznámka vůbec nepobaví. „Jsem vědkyně, pane prezidente. Zabývám se oborem mimosmyslového vnímání, jasnovidností, telepatií a jasnozřivostí, a věřte mi, můj čas je stejně drahý jako váš.“

Chaney ožije, jeho ego už se chystá do souboje mozků. „Pokračujte, paní…“

„Wardová. Kimberly Wardová.“

Chaney jim pokyne, aby se posadili, pak se došourá ke své oblíbené klubovce. „Tak dobrá, paní Wardová, máte pět minut.“

„Slyšel jste někdy o teorii týkající se dualismu mysli a těla?“

„Ne.“

„Badatelé v oboru psychokineze jako já jsou přesvědčeni, že existují dvě samostatné, ale koexistující stránky lidské bytosti: fyzické tělo, které je hmotně smrtelné, a nefyzická mysl, nebo taky duše, která může žít navěky.“

„Pokud jde o nějaké náboženské řeči…“

„Tohle je věda, pane prezidente, výsledek studií, jejichž počátky sahají někam na konec třicátých let minulého století. Náš nejnovější výzkum dokáže změřit elektrostatické záření, které vydává lidská bytost, když se subjekt dostane při klinické smrti mimo tělo. Za poslední desetiletí se při studiu paranormálních jevů dosáhlo velkých pokroků. Spolu s materiálními silami, jako jsou gravitační, elektromechanická a taky slabá a silná jaderná síla, existuje podle současných vědců ve známém vesmíru ještě pátá síla – síla, která souvisí s psychokinezí. Váš kmotřenec Jacob vykazuje v tomhle ohledu schopnosti, jež jsou nesrovnatelné s jakýmkoli subjektem, který jsem dosud studovala.“

„Dělá to ten hunahpuovský gen,“ promluví rabín Steinberg. „Ten hoch se nějakým způsobem dokáže napojit na vyšší dimenzi vědomí.“

„Opravdu?“ Chaney pohlédne na hodinky. „Víte, myslím, že se mi zpožďují.“ Vstane a chystá se k odchodu.

Steinberg se mu postaví do cesty. „Jacob něco viděl. Měl vidění, předtuchu. Vy dnes odpoledne do Detroitu nedoletíte, Ennisi. Jeden z členů posádky Air Force One se chystá jen pár okamžiků po startu narazit s vaším letadlem do Washingtonova monumentu.“

Prezident se na rabína zahledí. „Jak by mohl sedmiletý kluk…“

„Jacob tvrdí, že zahlédl i jmenovku toho muže,“ poznamená Kimberly. „Dokonce nám řekl i jeho jméno: Fred Botnick.“

Chaney váhá, pak stiskne tlačítko na interním telefonu. „Kathy, sežeňte mi seznam posádky, která má dnes letět s Air Force One.“

„Ano, pane prezidente. Už vám to posílám na monitor.“

Knihovna po Chaneyho levici zmizí a nahradí ji velký monitor. Na obrazovce se objeví tucet jmen.

Kimberly Wardová ukáže na sedmé jméno odshora.

BOTNICK, FRED. HODNOST: MAJOR. FUNKCE: PILOT.

Chaney se dlouze zahledí na obrazovku. „Kathy?“

„Ano, pane?“

„Sežeňte mi ředitele FBI a pak zrušte můj projev v Detroitu.“

„Pane?“

„Udělejte to.“

PŘÍSNĚ TAJNÉ/MAJESTIC-12

VAROVÁNÍ: Neoprávněný přístup nebo prohlížení tohoto dokumentu bez příslušných oprávnění bude mít za následek trvalé uvěznění nebo zákrok v podobě zákonného použití smrtící síly.

HLÁŠENÍ O POSTUPU V PROGRAMU SE ZVLÁŠTNÍM PŘÍSTUPEM

ZLATÉ ROUNO

14. října 2020

JACOB GABRIEL

1. Geneticky zlepšené schopnosti JACOBA GABRIELA (syna Michaela Gabriela, viz HUNAHPUOVSKÝ GEN) se dále rozvíjejí. Dne 3. září 2020 a znovu 18. září 2020 byl agent MITCHELL KURTZ svědkem toho, jak Jacob zůstal pod vodou déle než čtyři minuty. Na otázku, jak to dokázal, odpověděl Jacob, že přešel do „vyšší dimenze vědomí mimo naše trojrozměrné smysly“.

2. Dne 10. října 2020 po podobném „ponoření“ Jacob sdělil rabínu RICHARDU STEINBERGOVI, že měl vidění týkající se teroristického činu na palubě Air Force One. Steinberg se osobně setkal dne 11. října s prezidentem USA. Agenti FBI zatkli majora AF-1 FREDA BOTNICKA (pilota), který byl později identifikován jako člen teroristické organizace Árijský národ. V podšívce jeho uniformy byly nalezeny tři kilogramy plastické trhaviny C-4. Probíhají další zatýkání.

ZÁVĚRY

3. Jacobova schopnost „vzdáleného vidění“ z něj dělá cenný zdroj informací pro protiteroristické jednotky USA. Doporučujeme, aby on i jeho dvojče (IMMANUEL) byli okamžitě vyhodnoceni pro PROJEKT TRINITY.

4. Genetici z týmu ZLATÉ ROUNO se nyní shodují, že je nepravděpodobné, aby se HUNAHPUOVSKÁ DNA omezila pouze na klan Gabrielových. Bylo vynaloženo veškeré úsilí, abychom objevili další členy této pokrevní linie. Nezbytným prvním krokem by bylo genetické „označkování“ novorozenců i špičkových atletů a studentů spolu se všemi pacienty s diagnózou „paranoidní schizofrenie“.

Vypracoval:

W. Louis McDonald

ZLATÉ ROUNO

14. října 2020

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

11

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

17. ŘÍJNA 2020 BELLE GLADE, FLORIDA

Lilith cítí, jak jí strachem běhá mráz po zádech, když její dědeček vklouzne k ní do postele. Z jeho dechu cítí alkohol…

… a pronikavý pach jeho přirození.

„Je čas na další lekci, holčičko.“

Odvrátí se. Zahledí se na domek pro panenky.

„Až budeš starší, chlapci na tebe budou zkoušet různé věci. Nesmíš jim to dovolit. Rozumíš?“

„Ano.“ Střecha domečku je sluníčkově žlutá.

„Myslím, že bych ti to měl raději znovu ukázat, jen pro jistotu. Takže roztáhni nohy.“

Kartonový trávník domečku má zelenou barvu.

„Slyšíš, já tě neprosím. Říkal jsem, abys roztáhla nohy!“

Okna domečku mají rámy oranžové jako dýně.

Dědečkovy šátrající prsty jsou studené jako led.

Komín je šedohnědý stejně jako vnější zdi.

Ve vlnách k ní proudí horký páchnoucí dech. Jeho strniště ji škrábe na vnitřní straně hladkých stehen.

Lilith nechá mysl uniknout dovnitř nexu v okamžiku, kdy Quentonův vlhký jazyk znovu zaútočí na její nevinnost.

LONGBOAT KEY, FLORIDA

Prezidentova helikoptéra dvakrát obkrouží areál, než přistane na předním trávníku.

Dominique vyjde z kuchyně a zamává na Ennise Chaneyho. Vysokého blondýna z výzvědné služby, který nese náruč dárků, nezná.

Chaney ji sevře v medvědím objetí. „Dominique, pokaždé když tě vidím, vypadáš líp.“

„A ty stále víc lžeš.“

„Kde jsou dvojčata?“

„Manny je v laboratoři SOSUS. Jake plave.“

„Dobře. Tak si najdeme nějaké klidné místo, kde si můžeme popovídat.“

Srdce se jí rozbuší. „Popovídat si? Proč? Co se stalo?“

„Nic. To musím navštívit svoje kmotřence, jenom když se něco stane?“

Znepokojená Dominique vede oba muže dovnitř.

Jacob si kolem pasu uváže lano, pak provleče volný konec dvacetikilovým závažím a zaváže ho. Spokojený popadne železnou plotnu, sleze po schůdcích do bazénu a brodí se stále hloub, až mu voda sahá po krk.

Bělovlasý hoch se zhluboka nadechne, pak se spustí ke dnu.

Ocelová plotna klesne a stáhne ho s sebou.

Jacob zůstane několik centimetrů ode dna, zavře oči a uvolní se. Hledá temné zákoutí své mysli.

Po chvíli spatří bod světla. Vnitřním zrakem se na něj soustředí a přibližuje se k němu.

Bolest v hrudi poleví. Jacob se zaměří na jasné světlo a nechá svoji mysl vklouznout do té teplé bílé záře.

Lilith, jsi tady?

Chaney se posadí do měkké klubovky. Usrkne ledový čaj, pak se zahledí přes neprůstřelné sklo na poklidné vody Mexického zálivu. „Tenhle výhled miluju. Počkej, jednoho dne půjdu na penzi a přestěhuju se na Floridu.“

„No jasně,“ podotkne Dominique. „A? Nepředstavíš mi svého přítele?“

„Dominique Gabrielová, tohle je major Richard Phillips. Major Phillips je ředitelem projektu TRINITY.“

Major se ji pokusí odzbrojit přátelským úsměvem.

S Dominique to nehne. „Co přesně je projekt TRINITY a co to má společného s mými hochy? A žádné kecy. Od personálu jich slyším dost.“

„Tak jo, paní, na rovinu a stručně: TRINITY je tajný výzvědný program, jehož počátky sahají do roku 1978, kdy ho nazvali projekt GRILLFLAME. Účelem programu bylo a je verbovat, školit a využívat média pro získávání tajných vojenských informací.“

„To mi chcete tvrdit, že americká vláda verbuje lidi s okultními schopnostmi?“

„Ano. DIA – tedy Zpravodajská služba ministerstva obrany – převzala projekt na konci osmdesátých let a přejmenovala ho na STARGATE. Program byl přebudován a přejmenován na TRINITY po kontaktu s mimozemskou civilizací v roce 2012. Já jsem se stal jeho ředitelem před čtyřmi lety. Ve STARGATE jsem se šestnáct let specializoval jako vzdálený pozorovatel.“

„To je kdo?“

„Vzdálené vidění je duševní schopnost, která umožňuje člověku popisovat cíl nebo událost, které jsou skryté našim normálním smyslům kvůli vzdálenosti, odstínění nebo času. V podstatě jde o jev známý jako jasnozřivost nebo telepatie.“

„Mně to připadá jako nějaké čáry máry.“

„Typická první reakce. Celé je to založeno na hypotéze, že veškeré vědění existuje ve vakuu plném čiré energie. Telepati mají schopnost do této sféry nahlédnout. Ujišťuju vás na základě vlastních zkušeností ve STARGATE, že tento fenomén je zcela reálný a řídí se propracovaným vědeckým protokolem.“

Dominique zamrazí, když si vybaví slova Evelyn Stronginové: „Abyste porozuměla interdimenzionální komunikaci, musíte nejprve přijmout fakt, že nás obklopuje energie a že energie je všechno a všechny věci, je to jen naše vnímání v tomto energetickém vesmíru, co se mění.“

„Jste tady, abyste naverbovali Jacoba.“

„Klid,“ vloží se do rozhovoru Chaney. „Jen jsem chtěl, aby se major s oběma hochy seznámil a vyhodnotil je.“

„Proč? Proč je potřebuje někdo vyhodnocovat? Proč jim prostě nedáte pokoj?“

„Dom, před pár dny za mnou Jacob poslal do Washingtonu rabína Steinberga, aby mě varoval před pokusem o atentát.“

„Cože?“

„Jeho informace vedly k zatčení jednoho z členů posádky Air Force One, rasistického cvoka, který by vyhodil do vzduchu letadlo se všemi na palubě.“

„Proboha…“

„Není tajemství, že dvojčata jsou zvláštní. A nic se přece nestane, když někdo zjistí, jak moc jsou zvláštní.“

„Paní, je zcela dobře možné, že chlapci mají dar psychotronického vnímání. Pokud je to tak, moje oddělení jim může pomoct tenhle dar v plné míře využít.“

„K čemu? Aby strávili zbytek života zavření v nějaké kobce bez oken a sdělovali CIA, k čemu se chystají Severokorejci? Ne – to nedovolím.“

„Dominique, otevři oči. Tam venku jsou celé skupiny – náboženští fanatici, blázni ze Střední Ameriky, kteří možná právě teď plánují útok na vaši rezidenci. Kdyby je Jake nebo Manny viděli přicházet…“

„Bože, jak mně tohle leze krkem, jsem tak unavená… fajn, tak si sakra dělejte, co chcete… Otestujte je. Píchejte si do nich, když to musí být. Odeberte jim další vzorky DNA, k čertu, naložte si je do lihu.“

„Dominique…“

„Moji synové se stali celosvětovou atrakcí, Ennisi, a můžu za to já. Tak si prostě dělejte, co chcete, ať už to máme za sebou!“

Vyrazí z místnosti a oba muži osamějí.

Lilith?

Jacobe? Dva azurově modré body na něj zamrkají zpoza bílé mlhy. Kdes byl? Volala jsem tě každý den.

Není pro mě vždycky snadné vstoupit. Evelyn říká, že vejít dovnitř vyžaduje spoustu adrenalinu.

Kdo je Evelyn?

Evelyn Stronginová. Líbila by se ti. Je to psychiatryně a před lety prožila klinickou smrt. Chci, aby mě naučila komunikovat s mým mrtvým otcem.

Kdy zemřel tvůj otec?

Už je to dávno. Ještě než jsem se narodil.

Můj otec je ve vězení. Zabil mámu, když jsem se narodila.

Ježíši…

Jacobe, když jsme spolu v nexu, mám pocit, že se naše duše spojí.

Už ti zase ubližuje, že?

Ano.

Měla bys to říct policistům.

Nemůžu.

Proč ne?

Prostě nemůžu.

Říkal, že by ti ublížil, kdybys to někomu řekla, že?

Kdybych šla na policii, odvezli by ho pryč a pak bych opravdu zůstala úplně sama. Jedině snad, že bych mohla žít s tebou. Můžu?

Ne, Lilith. Moc bych si to přál, ale tady je to taky nebezpečné.

Máš mě rád, Jacobe?

Ano.

Nikdy bys mi neublížil, že ne?

Proč bych ti měl ubližovat?

Slib mi, že to neuděláš.

Slibuju.

„Jakeu?“

Dominique vyjde k bazénu. Na dně spatří nehybnou postavu.

„Ale k čertu…“ Skočí do bazénu. Plave ke dnu. Vytáhne syna i se závažím na hladinu.

„Jakeu! Jakeu, prober se!“

Jacobovo vědomí je vyvrženo z bílé mlhy nexu do jasného slunečního světla, mysl mu víří a snaží se pochopit, co se právě stalo.

„… zbláznil? Odpověz mi.“

„Co?“

„Ptala jsem se, jestli ses zbláznil. To se snažíš utopit?“

„Ne. Jen… jen jsem trénoval.“

„Už tě při tom nikdy nechci přistihnout. Rozumíš?“

„Ano, paní. Už mě nikdy nepřistihnete.“

„Neodmlouvej, mladý muži. Víš, jak to myslím.“

„Ano, paní.“

Dominique vyleze z bazénu a z náhlého rozrušení se celá třese. „Obleč se. Přiletěl tě navštívit tvůj kmotr.“

Celá promočená zamíří zpátky k domu a nervy má napnuté k prasknutí.

Faradayova klec, umístěná ve sklepě výcvikového zařízení dvojčat Gabrielových, je kovová místnost, která má ve stěnách zabudované obvody, odrušující veškeré příchozí elektromagnetické signály. Místnost je zvukotěsná a bez oken, se stěnami natřenými neutrální barvou. Stropní panely, které vydávají měkké rozptýlené světlo, jsou napojeny na hlasově aktivovaný stmívač. Uvnitř místnosti stojí obdélníkový ocelový stůl se dvěma stejnými židlemi na každém konci. U stropu je umístěn nenápadný videorekordér a kamera uzavřeného okruhu.

Jacob Gabriel sedí na konci stolu dál od zavřených dveří. Modrým perem si čmárá do bloku a čeká na zahájení sezení.

Chaney a major Phillips ho pozorují na monitoru z druhé místnosti.

„Tak jo, jdeme na to,“ řekne Phillips. „Zatímco budu pracovat s Jacobem, vy zabavte jeho dvojče v laboratoři SOSUS.“

„Myslíte, že ti dva spolu dokážou telepaticky komunikovat?“

„Je to rozhodně možné. Jedna věc, kterou znám z vlastní zkušenosti, je to, že vzdálené vidění přes interdimenzionální linie je velmi frekvenčně orientované. Protože napojení se na vlnové délky podobného vědomí může ovlivnit věrohodnost sezení…“

„Chápu.“

Jacob vzhlédne, když major vstoupí do antiseptické místnosti a zavře dveře. „Ahoj, Jacobe. Jmenuju se major Phillips. Jsem ten člověk, o kterém ti povídal prezident.“

„Vy jste mě přišel testovat?“

„Říkáš to, jako by to bylo něco špatného. Víš, vzdálené vidění je naopak zábavné. Sám je ovládám už hodně dlouho.“

„Mně se to poprvé stalo náhodou.“

„Což znamená, že bys měl velmi dobře zareagovat na ucelený trénink.“

„Co mám udělat?“

„Zaprvé se uvolni. Od tvé maminky vím, že se zabýváš jógou. Soustřeď se na svůj dech. Vyprázdni myšlenky. Počítači, ztlum světla na šedesát procent.“

V místnosti se zešeří.

„Jakeu, chci, aby sis nachystal čistý list papíru. Napiš do pravého horního rohu svoje jméno a datum.“ Major Phillips sáhne do náprsní kapsy a vytáhne šest dvakrát přeložených neprůhledných obálek. Uvnitř každé je složený list papíru se slovy napsanými inkoustem.

„Vzdálené vidění má šest fází. Vždycky začínáme fází jedna. Víš, jak funguje telepatie?“

„Jedna mysl se naladí na druhou.“

„Správně. Vzdálené vidění funguje stejně. Informace, ať už jsou v naší minulosti nebo budoucnosti, jsou uložené v psychické sféře. Abychom mohli útržky takových informací získat, potřebujeme vodítko. Tvoje mysl se dokáže podvědomě naladit na významy těchto vodítek nebo v případě tebe a tvého bratra mohou být mysli geneticky vylepšené, aby je vyvolávaly. Vodítka se ti budou zjevovat jako důležité ostré vlny energie. Tvůj předvědomý nervový systém bude tyto myšlenky přenášet prostřednictvím svalů a nervů v tvé paži a ruce a vyjadřovat je jako značky na papíře. Je velmi důležité, aby ses nesnažil ty značky analyzovat, jen je nech přijít. Může se taky stát, že spatříš vnitřním zrakem jako vodítko různé tvary. Až k tomu dojde, jen mi řekni, co vidíš. A opět se nic nesnaž interpretovat. No? Nezní to zábavně?“

Bělovlasý hoch pokrčí rameny. „To už umím.“

„Opravdu? Tak první souřadnice by pro tebe měla být snadná.“

Phillips posune před Jacoba první obálku. „Spoj se s tím předmětem. Pověz mi, co to je.“

Hoch se dotkne obálky, pak zavře azurově modré oči. „Tohle je příliš snadné. Je to pláž, ta pláž za naší rezidencí.“

Phillips zachová pokerovou tvář, ale uvnitř jen stěží tají ohromení. „Zkusíme další.“ Přisune druhou obálku a přeskočí hned k číslu tři.

Jacob zavře oči. „Umělá… bronz a ocel… obklopená vodou. Slyším ozvěny města.“

„Kde jsi?“

„Socha Svobody.“

Phillips nic neřekne, ale srdce mu buší jako zvon.

„Tak další.“ Posune k chlapci novou obálku.

Jacob se soustředí dovnitř.

Hora… její vulkanický vrchol se vypíná stále výš…

Do mysli se mu vplíží nápověda v podobě havajské sopky Diamond Head…

… a pak se najednou vypaří, přetvoří se do zlověstného cizího světa.

U stropu toho podzemního prostoru žhnou karmínové rudé uhlíky a odrážejí se dole na roztavené hladině stříbrného jezera. Z vulkanického písku na břehu jezera vyrůstá osamělý strom, jaký ještě nikdy nespatřil. Široký jako silo, bělostný jako padlý sníh, z holých větví a mimozemské kůry kane sirupovité alabastrové bahno.

V rozsoše toho obřího kmene je jakýsi předmět.

Jacobovo vědomí se pohne blíž.

Je to lidská hlava, uříznutý krk jako by vyrůstal z toho slonovinově zbarveného bahna.

Oči se prudce otevřou a zaplanou azurovou modří.

Kdo je tam? Ať jsi kdokoli, nepřibližuj se!

Ennis Chaney vyjde z výtahu v prvním patře, pak zabočí doleva a vydá se po hlavní chodbě k dvoukřídlovým dveřím s nápisem: Laboratoř SOSUS. Zvukový podvodní sledovací systém, známý jako SOSUS, je síť podmořských mikrofonů a kabelů, která původně sloužila americkému námořnictvu za studené války ke sledování nepřátelských ponorek. Když armáda ztratila o SOSUS zájem, oceánografům se podařilo peticí u námořnictva dosáhnout přístupu k této akustické síti. Vědci využívali SOSUS k naslouchání infrazvukovým vibracím způsobeným praskáním ledových ker, otřesy mořského dna a erupcemi podvodních sopek, což jsou zvuky hluboko pod možnostmi lidského sluchu.

Zesnulý adoptivní otec Dominique, Isadore Axler, byl mořský biolog, který používal svoji soukromou laboratoř SOSUS ke studiu vzorců tahů velryb v Mexickém zálivu. V zimě roku 2012 Isadore s využitím informací Michaela Gabriela o Chicxulubském kráteru objevil, že zpod mořského dna vycházejí podivné zvuky. Během pátrání na místě původu zvuků zahynul… a jeho smrt nakonec přispěla k objevu zbytků mimozemské nákladní lodi pod dnem Mexického zálivu.

Na žádost Edith Axlerové zřídil prezident Chaney v rezidenci Gabrielových retranslační stanici SOSUS. Manny práci v laboratoři miloval a jeho babička, Edith, s velkým potěšením učila svého vnuka, jak zaznamenávat a analyzovat hlasy velryb, určovat jejich druh a dokonce sledovat konkrétní kytovce při pohybu v Mexickém zálivu.

Prezident vchází do laboratoře. Manny sedí na své oblíbené židli, sluchátka na uších a špehuje velryby. „Jé… poslouchej, babi, myslím, že jsem našel plejtváka obrovského!“

Edith zkontroluje sílu zdroje velrybí písně. „Sto osmdesát šest decibelů. Je to plejtvák obrovský, máš pravdu.“ Kývne na Chaneyho, aby přišel blíž. Podá mu sluchátka.

V uších se mu rozléhá sténání o nízké frekvenci. „To je… zajímavé.“

Dveře laboratoře se rozlétnou a spěchá k nim major Phillips. „Promiňte, pane prezidente, ale máme problém.“

Jacob Gabriel leží v bezvědomí na podlaze Faradayovy klece. Lékař z personálu rezidence mu poslouchá srdce, zatímco Ryan Beck a sestra se snaží uklidnit hochovu silně rozrušenou matku.

„Co se stalo?“ zeptá se chraplavým hlasem Chaney.

Major pokrčí rameny. „Upřímně řečeno, pane prezidente, nevím. Jacobova mysl je neuvěřitelně soustředěná, okamžitě si získá přístup k vodítku, což nedokázal žádný telepat, se kterým jsem kdy pracoval. Všechno šlo skvěle a pak najednou odpadl.“

Dominique se protlačí k majorovi a zabodne mu ukazovák do hrudi. „Je jedno, co jste s ním provedl…“

„Madam, přísahám… to jsem neudělal já. Jacob si to navodil sám.“

„Krevní tlak je dobrý,“ zavolá doktor. „Pulz má silný, ale velmi pomalý. Je to, jako by byl v nějakém transu. Snažte se všichni zachovat klid a dejme mu pár minut.“

Otče?

Kdo je tam?

To jsem já, Jacob. Tvůj syn.

Nečistá bestie, táhni pryč! Nemysli si, že mě oklameš svým…

Otče, prosím, to jsem skutečně já. Jsem Jacob. Jacob Gabriel. Otče…

Jacob? Jacobe, jsi to opravdu ty? Snil jsem o tobě, synu, ale… ale je to skutečné? Opravdu se to děje?

Taky jsem o tom snil. A děje se to. Otče, je to skutečné.

Ale jak? Jak je možné, že můžeme komunikovat?

Myšlenky jsou energie. Oba jsme Hunahpuové. Jsme naladění na podobné frekvence. Otče, kde to jsme?

Nevím. Dokonce ani nevím jistě, jestli existuju. Nemám žádnou fyzickou podobu, ale přesto dokážu myslet a dokonce prožívám i emoce. Je to, jako bych existoval v energetickém vakuu, jen nemůžu z něj.

Něco tam venku je, že? Něco tě děsí. Je to, jako bych cítil na jazyku tvůj strach. Otče, co je to?

To je Ohavnost… Cítím její přítomnost. Je jako led, pohybuje se na periferii. Krouží kolem mě jako stín smrti, pořád čeká, až se přestanu ovládat.

Ale co je to?

Je to čiré zlo. Chce pozřít moji duši.

Pověz mi, co mám dělat! Jak ti můžu pomoct?

Už jsi mi pomohl, synu, víc než vůbec tušíš. Byl jsem ztracený, tonul jsem v samotě a zoufalství. Tvoje myšlenková energie… je pro moji duši jako maják. Dodal jsi mi sílu, dal jsi mi naději. Teď už vím, že nejsem opuštěný, že nejsem sám. Dal jsi mi nově nalezený smysl existence.

Otče, chci se tě zeptat na tolik věcí. Ten mayský mýtus o stvoření… je to pravda? Jsem skutečně synem Jednoho Hunahpua? Je opravdu možné, abychom s bratrem cestovali do Xibalby? Můžeme tě… vzkřísit?

Na to není snadná odpověď. Taky ti toho potřebuju spoustu říct a chci, musím, ale je to nebezpečné. Snaha komunikovat mě oslabuje a Ohavnost číhá… čeká, až polevím v ostražitosti. Ale přesto to musím zkusit, je toho tolik v sázce. Jacobe, kolik je ti teď let?

Sedm.

Můj Bože…

Otče?

Místo, na kterém jsem, je někde mimo čas. Říkáš sedm?

Ano.

Moje vlastní cesta… také začala, když mi bylo sedm. V sedmi letech jsem se vůbec poprvé setkal se zlem.

Uč mě, prosím! Pověz mi, jak to začalo u tebe.

Pokusím se. Ty vzpomínky… jsou velmi mocné, tak živé. Pořád si vybavuju, jak vdechuju vůni deštného pralesa, uvědomuju si jeho tíhu ve své hrudi. Slyším v uších noční symfonii. A pak peruánská poušť… vybavuju si sklíčenost té strašné planiny Nazca, skoro cítím, jak mi vře krev v končetinách, když mi odpolední horko spalovalo kůži ve svém žhnoucím objetí.

To bylo moje dětství, Jacobe, moje existence v mezoamerických džunglích a na drsné planině Nazca. Moji rodiče, Julius a Maria, tvoji prarodiče, se seznámili na studiích v Cambridgi. Jejich láska rozkvetla na jejich vlastním putování, když se rozhodli vyřešit tajemství toho záhadného mayského kalendáře a jeho dva tisíce let starého proroctví o soudném dni. A já? Já byl plodem jejich osudového svazku, narodil jsem se podobně jako ty jako oběť vlastního osudu.

Já si jako oběť nepřipadám. Většinu času se cítím jako Superman.

Opatrně, synu. Dokonce i Superman má kryptonit. Přestože moje hunahpuovské geny nebyly tak vyvinuté, jako musejí být tvoje, také jsem se cítil nadřazený. V sedmi letech ze mě byl docela spratek, bouřil jsem se proti všemu, co se mě rodiče snažili naučit.

Říkals, že ses potkal se zlem?

Ano. Žili jsme tehdy v jednopokojovém domku v Pisté, vesničce kousek od Chichén Itzá. Vzpomínám si na ten den, kdy k tomu došlo, typické ráno u Gabrielových. Julius mi uložil domácí vězení, že jsem vyměnil jeho nejlepší dalekohled za baseballovou rukavici a míč, a já jsem zuřil, dupal a byl jsem vzteky bez sebe. Jakmile moji rodiče odešli na vykopávky, sbalil jsem si malý batoh, pas a pár peset, které jsem si půjčil z máminy peněženky – a zamířil jsem za novým životem.

Tys utekl?

Musel jsem. Cítil jsem se jako v kleci, nedokázal jsem se s tím vyrovnat, nedokázal jsem být sám sebou. Ale měl jsem plán. Mérida, kde bylo letiště, byla vzdálená sto dvacet pět kilometrů na západ. Přestože mi bylo teprve sedm, už jsem exceloval v ekvivalentu středoškolské maturity a zajímalo se o mě několik univerzit. Věděl jsem, že kdybych se dostal do Států, určitě bych přežil.

Počítám, že jsem šel pěšky ani ne hodinu, když mi zastavil taxík. Okamžitě jsem poznal řidiče – byl to T’quan Lwin Canul, místní starý indián s čistě mayskými předky. Měl velký nos, tmavé oči a dlouhé černé mastné vlasy zapletené do copů. Po celém těle byl potetovaný a uši a husté obočí mu zdobily šperky. Ještě zvláštnější byl jeho jazyk, protože špičku měl v polovině rozříznutou a násilím oddělenou, takže více než poslední tři centimetry byly rozštěpené a připomínaly rozeklaný hadí jazyk.

Kvůli tomuto „hadímu jazyku“ T’quan silně šišlal. Vyklonil se z otevřeného okýnka a sykl. „Kampak, mladý pane?“

„Jdu navštívit vzdáleného bratrance,“ lhal jsem. „Kolik by mě stála cesta do Méridy?“

T’quan mi řekl cenu a pak poznamenal, že potřebuje pomoct s kácením stromu. Uzavřeli jsme dohodu. Když mu pomůžu, odveze mě do západu slunce do Méridy.

A tys mu uvěřil?

Byl jsem naivní a pravda se halí do toho, co chceme slyšet. Než jsem si to vůbec uvědomil, drncali jsme po prašné cestě hustou džunglí. Nakonec jsme dorazili k malé mýtině a T’quanově chatrči, která stála vedle sladkovodního závrtu.

Indián mě zavedl dovnitř a nabídl mi pití. Díval jsem se, jak ponořil pohárek do dřevěného sudu, a ucítil jsem vůni fermentovaného obřadního nápoje známého jako pulque. „Ne, děkuju,“ řekl jsem. „Kde je ten strom?“

„Zapomeň na strom,“ odpověděl. „Potřebuju pomoc s jedním rituálem. Pověz, mladý muži, už jsi někdy slyšel příběh o Tezcaplipokovi?“

„Myslíte Tezcatlipoku,“ opravil jsem ho, jako kdybych věděl o těch dávných bozích všechno.

„To je aztécká výslovnost,“ poznamenal. „Pro Nahuy to byl Tezcaplipoca, bůh noci, bůh zla, bytost černé magie.“ Během řeči otevřel T’quan nádobku s jakousi šarlatovou barvou a namaloval si s ní pruh přes kořen nosu. „Tezcaplipoca byl kouřící zrcadlo. Právě on vyhnal Kukulkana z Chichén Itzá. Byl to největší a nejobávanější z bohů.“

T’quan mi vyprávěl, že jeho nahujští předci žili ve stejné džungli už před tisícem let. Zatímco Kukulkan stavěl chrámy, T’quanův klan uctíval Tezcaplipoku – boha konfliktů a sporů, boha moci.

Stařík si svlékl tričko a obnažil svou tmavou kostnatou hruď pokrytou tetováním. Pak si přehodil přes ramena černý plášť a vedl mě zpátky ven k závrtu, právě k tomu cenotu, který T’quanovi předkové používali k uctívání Tezcaplipoky.

Pohlédl jsem přes okraj. K hladině to bylo nějakých deset metrů a stojatá voda olivové barvy ve studni byla tmavá a zlověstná. A právě tehdy, Jacobe, jsem si konečně uvědomil, co se T’quan chystá udělat – chtěl mě obětovat Tezcaplipokovi, stejně jako to dělali jeho předkové tisíc let před ním.

Obrátil jsem se na útěk, ale ten vyzáblý stařík byl příliš rychlý. Popadl mě za paži, srazil mě k zemi a přišlápl mi těžkou botou hruď. Z pochvy na opasku vytáhl obřadní obsidiánovou dýku. Ječel jsem a marně se snažil dostat z té pasti; on jen obrátil oči k nebi a začal zpívat.

Cos udělal?

Nejdříve jsem zpanikařil, ale pak se mě zmocnilo rozrušení a v duši se mi rozhostil zvláštní pocit. Tichý hlas v mé mysli odvedl mé vědomí do jakéhosi přístavu naprostého klidu. Přestal jsem se vzpouzet a nechal svoji mysl vklouznout dovnitř.

Nexus?

Ano. Vzpomínám si, jak jsem se díval na stromy, které jako by byly najednou jasnější, listy se už ve vánku nepohybovaly. Stíny kolem se projasnily a slova toho staříka jako by mizela v dálce. Slyšel jsem, jak moje srdce pumpuje krev – pomalé táhlé srkání. Cítil jsem stále větší sílu ve svalech, jako kdyby mi každou cévou v těle proudil adrenalin. Tíha boty toho staříka na mé hrudi jako by polevovala a já jsem věděl, že kdybych to zkusil, dokázal bych ji odhodit stranou… a přesně to jsem udělal.

Jediným pohybem jsem byl zpátky na nohou, tlačil se neviditelnými vlnami odporu, jako kdyby se vzduch kolem změnil v želé. T’quan sotva stačil reagovat. Sledoval jsem jeho pohled, když ho na mě pomalu upřel a propíchané obočí se mu nevěřícně zvedlo. Rychle jsem se vrhl za něj a pak jsem vší silou kopl toho starého Mayu do kříže.

Musel to být silný kopanec v tom zhoustlém vzduchu, protože jako ve zpomaleném záběru vylétl vpřed a vznesl se do výšky, jako by na něj přestala působit přitažlivost. A pak spadl dolů a jen bezmocně máchal pažemi, když jeho tělo tiše kleslo do vody.

Dobře mu tak. Co se dělo pak?

Vnitřnosti jsem měl najednou jako v jednom ohni. Padl jsem na kolena, zatřásl hlavou – a zvuky pralesa se vrátily. Několik okamžiků jsem ležel na zemi, svaly zalité kyselinou mléčnou, škubal jsem sebou, jak jsem se snažil vzpamatovat, až mě šplouchání přilákalo k okraji studny.

Stařík se tam snažil udržet na hladině, jeho vyhublá postava byla zamotaná do promáčeného pláště.

Stál jsem a pozoroval svého téměř vraha… díval jsem se, jak klesá ke dnu. Když přestaly k hladině stoupat bubliny, nasedl jsem do jeho taxíku a rozjel se džunglí zpátky do Pisté.

Nikdy předtím jsem auto neřídil. Jen tak tak jsem dosáhl na pedály, ale přišlo mi to dokonale přirozené. O hodinu později jsem se do staříkova domu vrátil se svými rodiči a policisty. Ti vylovili z bahnitého dna závrtu T’quanovu mrtvolu – a spolu s ní ostatky asi tuctu dalších dětí, které ten stařec během let zavraždil.

To bylo moje první setkání se zlem a schopnostmi, které máme, Jacobe, ale nemělo být poslední.

Potřebuju se toho dozvědět o zlu víc. Odkud pochází? Jak začalo?

To je otázka, nad kterou se zamýšlel tvůj dědeček Julius až do svého posledního dne. Je zlo něco, co má náš druh v sobě geneticky naprogramované, nebo jde o naučené chování? Je ve své povaze duchovní, snad jakýsi jin k jangu naší duše? Nebo jde o nemoc, která nakazí mysl? Když se na mě T’quan vrhl, měl v očích zvláštní výraz, na který nikdy nezapomenu. Bylo to, jako by duše toho muže opustila jeho tělo a oddělila se od kolektivního tepla lidstva. Julius toho muže nazval bezbožným plazem a já jsem s ním dlouho souhlasil, vlastně až do té noci, kdy jsem byl svědkem toho, jak se můj vlastní otec posadil na tělo mé matky a zadusil ji polštářem.

Julius zavraždil babičku?

Tvrdil, že šlo o eutanazii, ale v očích dvanáctiletého hocha to byla vražda. Když se teď ohlížím zpět, uvědomuju si, jak moc Julius moji matku miloval, jak těžké pro něj bylo udělat to, co udělal. Kvůli rakovině trpěla strašlivými bolestmi, prosila ho, aby se smiloval, a on jí vyhověl. A v tu chvíli jsem si uvědomil, jak vzniká zlo, protože od toho okamžiku jsem Julia nenáviděl za to, co udělal, a dovolil jsem, aby můj vztek rostl, až nakonec vybuchl v zákulisí sálu na Harvardu, když jsem držel svého mrtvého otce v náruči a vyrazil proti Pierru Borgiovi.

Když jsi byl tak dlouho v samovazbě – jak jsi dokázal zabránit tomu, abys… no, aby ses nezbláznil?

Nějakou dobu jsem myslel, že z toho zešílím. Pak, během osmého měsíce, jsem upadl do jakéhosi polobdělého stavu, v podstatě jsem pobýval mimo svoje tělo.

Tomu nerozumím.

Ani já jsem to tehdy nechápal. Bylo to mojí hunahpuovskou DNA. Ten gen mi nějak naprogramoval mysl, abych se vnitřním zrakem vydal do minulosti lidstva. Při vůbec první cestě se moje vědomí ocitlo kdesi na středomořském pobřeží, někde na Blízkém východě. Z moře vyšel mohutný, už na první pohled zvláštní humanoid. Pleť měl temnou jako kakao a ostře kontrastovala s dlouhými jemnými vlasy a vousy, které byly sněhobílé. Oči měl temně azurově modré a hleděly z téměř nelidsky protáhlé lebky.

Dozvěděl jsem se, že se jmenuje Usir.

Ale to všechno byl jen sen?

Ne, synu, bylo to zcela reálné. Duševním zrakem jsem sledoval skutečnou událost, která se odehrála o deset tisíc let dřív. Během toho transu se moje vědomí napojilo na energetickou matrici podobnou tomu, co teď prožíváš ty. Protože se ty události odehrály v minulosti, dokázal jsem je sledovat, jako bych tam byl, jako bych byl jedním z Usirových nomádských stoupenců. Usir změnil můj lid ve fungující společnost. Nařídil nám, abychom přehradili deltu Nilu a vytvořili umělé jezero. Naučil nás v lomech vytesávat mohutné desetitunové čedičové bloky. S úžasem jsem sledoval, jak zvedá ty bloky na čluny pomocí jakéhosi zařízení ve tvaru žezla, které vysílalo nějaké zvláštní harmonické tóny, a ty podle všeho obracely vliv gravitace. Tímto způsobem přepravil více než dva miliony kvádrů po předem zatopeném údolí a umístil je na požadované místo. K tomu využil jako dokonalou základní rovinu hladinu jezera.

Usir budoval základy tří z největších staveb na světě – velkých pyramid v Gíze – a já se nějak stal jedním z jeho dělníků!

Pozorování těchto zkušeností mi nakonec zachránilo zdravý rozum. Protože zatímco moje tělo zůstávalo v temné plesnivé cele, moje vědomí se mohlo svobodně pohybovat po celém světě.

Jak plynuly roky, má mysl doprovázela na jejich putování další z těchto mudrců. V Anglii jsem byl součástí sekty, tvořené stoupenci učení mimozemšťana, který si říkal Merlin. Tento „čaroděj“ používal své vlastní zařízení v podobě hole, aby nám pomáhal v přepravě velkých sarsenů, pískovcových valounů, které sloužily ke stavbě Stonehenge. V Jižní Americe další mudrc – Viracocha – pomocí podobného zařízení ryl na planině Nazca obrovské obrazce – právě ty zoomorfy, jejichž význam desítky let unikal mému otci a mně.

Tehdy jsem ovšem nevěděl, že tihle mudrci s protáhlými hlavami, neuvěřitelně modrýma očima a bílými vlasy a vousy byli ve skutečnosti členy společenství Strážců. Prostřednictvím svého genetického kódu jsem byl naladěn na jejich signál a procházel jsem přípravou.

Přípravou na co?

Čtyři Ahau, tři Kankin – zimní slunovrat roku 2012 – den zkázy lidstva předpovězený v mayském kalendáři. Uvědomil jsem si, že potácet se v emocích mi nijak nepomůže. Musel jsem se soustředit. Musel jsem zůstat silný. Můj život sloužil vyššímu účelu. Pokud měl opravdu nastat holocaust, věděl jsem, že ho musím zastavit.

Moje cela se stala generálním štábem. Zavedl jsem si režim, zkombinoval přísné cvičení, meditaci a lekce vzdáleného vidění. Dílky dávné skládačky do sebe začínaly zapadat. Existoval prostředek k našemu spasení – jen jsem ho musel najít.

Ale nejdříve jsem potřeboval uprchnout.

Někdy během mého posledního roku v samovazbě se stát Massachusetts rozhodl, že zastaralé zařízení, kterému jsem říkal Peklo, zavře. Pierre Borgia, tou dobou ministr zahraničí USA, okamžitě zařídil, aby mého osobního dozorce doktora Folettu a mě převedli do ústavu pro duševně choré v Miami.

To bylo v létě 2012.

Pravidla v zařízení v Miami byla jiná, každému chovanci tam přidělili tým. Protože doktor Foletta už nemohl dál uplatňovat svoji autokratickou vládu, potřeboval někoho z personálu, koho zmanipuluje, aby podepsal moje roční hodnocení. Jeho pěšák měl dorazit o týden později v podobě postgraduální studentky.

Mojí matky?

Ano. Byla tak krásná, tak svůdná… nedokázal jsem myslet na nic jiného, ztrácel jsem kvůli ní soustředěnost na blížící se poslání. Snažil jsem se potlačit lásku k ní, ale jak se soudný den blížil, naše duše se dotkly. A pak, ve své nejtěžší hodině, tvoje matka obětovala všechno, co jí bylo drahé, a pomohla mi v útěku.

Společně jsme objevili Balam, vesmírný koráb ukrytý před dávnými věky pod Kukulkanovu pyramidu. V tomto plavidle jsme našli ostatky Kukulkana, posledního přeživšího z mnohem vyspělejší rasy humanoidů, kteří si říkali Strážcové. Tihle Strážcové přišli na naši planetu před dávnými věky, unikli před sílícím zlem, které si zotročilo jejich lid a přeměnilo jejich svět v peklo. Strážcové se vyhnuli zotročení útěkem na jeden z měsíců své planety. Jenže ti zlí se nespokojili s vítězstvím.

Na jejich planetě žila mimozemská bytost v podobě plaza, která dokázala přemostit mezeru mezi časem a prostorem. Toho tvora uvěznili na palubě nákladní lodi a vyslali ji vesmírem přímo do červí díry. Členové bratrstva Strážců se za tou lodí vydali v Balamu. Svou přítomností v červí díře změnili její trajektorii… a obě plavidla se ocitla v naší sluneční soustavě, 65 milionů let v minulosti Země. Tato historická událost nejen vyústila v kataklyzma, které mělo za následek vyhynutí dinosaurů, ale navíc vytvořila kauzální časovou smyčku v trojrozměrném prostoru.

Většina nákladní lodi byla při dopadu zničena, ale záchranná kapsle obsahující toho tvora zůstala nedotčená.

Strážcové věděli, že kosmické rádiové vysílání by mohlo tvora probudit, proto naprogramovali Balam, aby zůstal na oběžné dráze nad Zemí. Loď odkláněla všechny příchozí signály, zatímco Strážcové spali v hibernačních schránkách. Někdy kolem roku 11 000 před Kristem přistál Balam v hustých džunglích Yucatánského poloostrova nedaleko místa, kde pod mořským dnem v Mexickém zálivu odpočíval nepřítel.

Právě tou dobou došlo k velké potopě způsobené táním ledu z poslední doby ledové a dominantním druhem na planetě se stal homo sapiens.

Strážcové měli pro lidstvo dvoufázový plán. Jednotliví členové posádky se postupně jeden po druhém probouzeli s úkolem vybudovat na klíčových místech po zeměkouli elektromagnetické retranslační stanice. Po dokončení se toto astrogeodetické pole mělo napojit na Balam a vytvořit kolem naší planety elektromagnetickou síť. Ta měla zabránit tomu tvorovi v použití jeho zbraní, kterými chtěl uzpůsobit atmosféru naší planety pro své vládce dýchající oxid uhličitý. Každý Strážce měl za úkol svoji retranslační stanici zamaskovat, aby zůstalo tohle pole zachované po celé tisíce let. Rozhodli se, že antény umístí pod monolitické stavby tak úžasné svými rozměry a konstrukcí, že navždy zůstanou moderním člověkem neporušené.

Vznikly skvělé civilizace a s nimi pyramidy v Gíze, Stonehenge, Pyramida slunce a chrámy v Angkor Vat.

Jedním z posledních z bratrstva, kdo se probudil, byl Kukulkan. Pod jeho vedením vyrostla civilizace Mayů a ti postavili Kukulkanovu pyramidu – přímo nad místem, kde byl uložen Balam. A pak už jen zbývalo, aby se našel někdo, kdo v roce 2012 celé zařízení aktivuje.

A to byla druhá fáze plánu Strážců. Každý člen bratrstva neměl pouze učit svůj lid, ale měl šířit svůj genetický odkaz prostřednictvím našich žen. Smíšením nadřazené DNA Strážců s DNA homo sapiens poskočil náš druh z genetického hlediska na vývojovém žebříčku.

Takže DNA Strážců je ten takzvaný scházející článek?

Ano, ale Strážcové dokázali něco víc, než jen zplodit nový poddruh, uměli také manipulovat jeho DNA, aby jeho genetické anomálie dozrály kolem doby předpovídaného soudného dne. A těm vyšším bytostem dali jméno Hunahpuové.

Tehdy jsem to netušil, ale nesl jsem hunahpuovský gen, který na mě přešel z matčiny strany. Aktivací pole Balamu jsem nejen zabránil tomu tvorovi, aby použil svoje zbraně, ale také jsem zastavil totální jadernou válku mezi supervelmocemi.

O několik dnů později se z Mexického zálivu vynořil ten mimozemský tvor s cílem zničit elektromagnetické pole Balamu. Čekal jsem na něho v Chichén Itzá. Napojil jsem se na svoje nově objevené hunahpuovské schopnosti a podařilo se mi spustit zbraň v Balamu, která toho kybernetického tvora deaktivovala.

Ale pak jsi vstoupil do jeho tlamy. Proč?

Abych zabránil nižším vládcům Xibalby v proniknutí na Zem. Ten tvor dokázal odklonit pole Balamu a otevřel průchod v nexu, který překlenul mezeru mezi Zemí a podsvětím Xibalby. Uvnitř průchodu čekali dva démoni v podobě mé matky a Dominique. Protože mě Strážce varoval před zradou, zabil jsem oba ty zlé tvory a naplnil svoje poslání.

Nebo jsem si to aspoň myslel.

Strážce mě postavil před volbu. Mohl jsem dožít svoje dny jako Michael Gabriel, nebo se dál vyvíjet jako Jeden Hunahpu a putovat na Xibalbu, abych tam zachránil ztracené duše Nefilim.

Kdo jsou Nefilim?

Padlí, lidské duše, které jsou mučeny na Xibalbě. Spatřil jsem vnitřním zrakem jejich hrůzu. Tisíce mužů, žen a dětí – všichni strádají v rukou utlačovatelů. Jako Michael Gabriel jsem je mohl ignorovat, ale jako Jeden Hunahpu jsem si uvědomoval, že jsem jejich jedinou nadějí.

S těžkým srdcem jsem naposledy pohlédl na tvář tvé matky a pak vlezl do kapsle Strážců. O několik okamžiků později jsem se už hnal vesmírem a navždy opustil Zemi… přes červí díru jsem se řítil na Xibalbu – kde už čekal počátek zla mezi lidmi.

Počátek zla mezi lidmi? Otče, tomu nerozumím.

Lidstvo se zachytilo v časoprostorové bublině, každá následná cesta červí dírou vytváří další smyčku v historii. To, co se stalo v minulosti, se stane znovu, dokud nebude tento paradox přerušen. Moje přítomnost na Xibalbě ten paradox svým způsobem upevňuje, ale současně slouží k tomu, aby zůstaly dveře k záchraně lidstva otevřené. Víš, Jacobe, lidstvo se ocitne na dvou křižovatkách, jedné v roce 2012 a další v tvé vlastní blízké budoucnosti. Nemůžu ti povědět o tom druhém holocaustu, ale kdyby zůstal bez povšimnutí, vedl by ke konci života na Zemi stejně jistě, jako tomu málem bylo při událostech roku 2012.

Co je to?

Nedokážu ti to říct, ale pouze Hunahpu je schopný tomu zabránit.

Takže mým osudem je to zastavit?

Nevím jak. Podle Popol Vuh odletíte ty a tvůj bratr brzy po vašich dvacátých narozeninách, ale dlouho před druhou událostí, v Balamu na Xibalbu.

A pokud tu cestu nepodnikneme?

Tak lidstvo při druhém holocaustu zmizí.

Otče, je Manny Hunahpu? Vím, že má naši DNA, ale ten gen u něj vypadá recesivní.

Schopnosti tvého bratra mohou v budoucnosti sílit, nebo se možná vůbec neprojeví. Vím jen, že…

Otče?

Otče, co se děje?

Ohavnost. Vycítila naši komunikaci.

Co mám dělat?

Měl jsem to vědět. Jsi příliš mladý, Ohavnost tě může příliš snadno dostat. Už teď, zatímco spolu mluvíme, sílí stále víc v tvém energetickém poli. Potřebuješ se naučit, jak je skrýt, než budeme schopni znovu komunikovat.

Nauč mě to.

Nemůžu, tahle síla přichází s věkem. Vyhledej mě znovu, až budeš starší.

Jak starý?

Počkej aspoň dalších sedm let. Tvoje hunahpuovské schopnosti budou s věkem sílit.

Otče, nemůžu čekat tak dlouho…

Musíš. Bude to v pořádku. Tady čas neubíhá stejně jako u vás. A teď rychle odejdi, než Ohavnost pronikne mojí obranou!

Otče, miluju tě. Otče?

Jacob se probere a zahledí se do uslzených očí své matky. „Jakeu, co se stalo?“

„Mluvil jsem s…“ Neříkej jí to, jen se bude trápit. „To nic, maminko. Jsem v pořádku.“

Dominique se obrátí k prezidentovi. „A dost, Ennisi. Už žádné vzdálené vidění, rozumíš? Žádný výcvik! Žádné další testy!“ Pohlédne na svého syna. „A už žádné další nesmysly o mayských bozích smrti a Xibalbě. Najdeme nějaký způsob, abyste s Mannym mohli vést normální život.“

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

12

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

23. ŘÍJNA 2020 MABUSOVA REZIDENCE HAMPTON, NEW YORK 20:37

Dodávka zastaví u brány Mabusovy rezidence.

Mitchell Kurtz spustí okénko, aby si promluvil se strážným. „Hele, kámo. Mám tady dodávku pro tvýho šéfa. Třikrát speciální Surf and Turf a láhev vína. Mám to nechat u tebe nebo to zanést nahoru do domu?“

Ozbrojený strážný vyjde z vrátnice. „Kde je Murphy?“

„Marodí.“

„Připiš to jídlo na Mabusův účet a nechej všechno u mě. Vezmu to do domu ve vozíku.“

„Jasně.“ Kurtz podá strážnému termoizolační vak. „Buď tak hodnej a vyndej si ten podnos, vak musím vzít zpátky.“

Strážný sáhne dovnitř vaku, popadne kovový tác…

… a vzápětí upadne do bezvědomí, jak ho zasáhne proud deset tisíc voltů.

Kurtz otevře dveře. Překročí tělo a svlékne si bundu. Hnědošedá uniforma pod ní je stejná, jako má na sobě strážný. Přehodí si bezvládného muže přes rameno, odnese ho na strážnici a tam ho bez okolku shodí na zem.

Pohlédne do videokamery a stiskne tlačítko do hlavní budovy.

Z reproduktoru zavrčí hlas Petera Mabuse, ale obrazovka zůstane kvůli soukromí černá. „Co je?“

„Máte tady zásilku s jídlem, pane. Přivezu vám ji ve vozíku.“

„No konečně, objednávali jsme je před čtyřiceti minutama.“

Linka ztichne.

Kurtz vrátí kovový tác s jídlem do vaku a znovu nastaví paralyzér, pak poklepá na malé komunikační zařízení skryté v levém uchu a promluví do náramkových hodinek. „Jsem připravený. Co ty?“

Sto metrů za plážovým domem se z tmavého Atlantiku vynoří Ryan Beck navlečený od hlavy k patě v černém neoprenu. Pomocí infračervených brýlí ověří, že pláž je pustá, pak se vydá přes písečné duny a divokou trávu k soukromému chodníku.

„Připravený.“

Beck přepne na tepelný skener a namíří neviditelný paprsek na zadní část Mabusovy rezidence. „Mám tam tři lidi. Kluk je v pokoji ve druhém patře. U dveří na tebe čeká sluha. Náš cíl popíjí vzadu na zastřešené terase.“

„Rozumím, jdu na to.“ Kurtz nastartuje golfový vozík a rozjede se po úzkém chodníku k přednímu vchodu rezidence.

BELLE GLADE, FLORIDA 20:45

„Starám se o tebe sedm dlouhých roků, o tvoji mámu ještě dýl!“ Quenton Morehead se vpotácí do pokoje své vnučky, alkohol mu proudí krevním řečištěm jako jed. „Vy dvě jste jenom braly a braly… dočista jste mě vysály.“

Srdce Lilith Eve Robinsonové se chvěje jako křídla holubice. „Mám u tebe dluh, a ty to víš, že? Sedm let života mi dlužíš.“

Hladina adrenalinu v její krvi stoupá. Mysl Lilith pátrá zoufale po bílém světle, zatímco Quenton se vysouká z kalhot a spadne k ní na pohovku.

„Tak jo, nezačni cintat. Poslední dobou jsi nevyváděla. A dnes v noci je čas, aby sis to pěkně užila.“

Lilith zavře vší silou víčka a její vědomí unikne do nexu.

Jacobe!

Jsem tady, Lilith. Ale nemůžu zůstat. Volá mě matka. Musím jít.

Prosím, nechoď ještě, on mi to zase dělá! Její energie se k němu natáhne a ovine mu mysl jako réva.

No tak, pusť. Jsi… jsi na mě příliš silná. Pusť mě…

Zůstaň se mnou – prosím! Opravdu tě dnes večer potřebuju!

Vrátím se co nejdřív, slibuju.

Jacobe, on mi ubližuje.

On ti vždycky ubližuje. Přestaň ze sebe dělat oběť, Lilith. Zavolej policajty. Uteč. Udělej něco!

Není to pro mě tak snadné. Nemám kam jít.

Matka jde, Lilith…

Ty už mě nemiluješ, že ne?

Miluju tě, jen to teď nejde. Vrátím se co nejdřív.

Jacobe – počkej! Nechoď, prosím!

Lilith, věříš mi?

Ano.

Tak potom udělej tohle. Řekni mu, že jestli se ještě jednou k tobě přiblíží tou věcí, tak to povíš všem v jeho kostele.

Vyhrožoval, že mě zabije, když to někdy prozradím.

Tak ho zabij ty. Počkej, až usne, pak si vezmi pořádný ostrý nůž a podřízni ho.

Já… to nemůžu.

V tom případě ti nemám jak pomoct. Promiň, už musím.

Jakeu, počkej…

Jacobova mysl se uvolní a vyklouzne z podsvětí. Prázdnota, která po něm zůstane, vyrazí také Lilithino vědomí zpátky do reality.

Děvče otevře oči právě v okamžiku, kdy si Quenton sundá boxerky a obnaží se před ní. „Žádný obavy. Vidíš tohle? To je klouzací krém. S tím ti bude všechno uvnitř připadat skvělý.“

Jacobe, pomoc…

„Jacobe!“

LONGBOAT KEY, FLORIDA

„Jacobe!“

Jake otevře oči. Je na pláži, volá ho matka.

Bělovlasý hoch spěchá k domu.

„Jakeu, chci, aby ses dnes s někým seznámil,“ řekne Dominique. „Tohle je Craig Basedorfer. Pan Basedorfer bude dohlížet na vnitřní bezpečnost, zatímco jsou Salt a Pepper pryč.“

Jacob kývnutím pozdraví staršího džentlmena, který spíš než odborníka na bezpečnost připomíná knihovníka.

Solomon Adashek kývne na hocha, na tenkých rtech se objeví nucený úsměv. „Rád tě konečně poznávám, mladý muži. Pan Kurtz a pan Beck mi o tobě hodně vyprávěli.“

„Jako co?“

„Cože?“

„Co vám vyprávěli?“

„No, hlavně že jsi zdatný sportovec. Paní Gabrielová, možná byste mohla zavolat i svého druhého syna. Je pár nových postupů, které s vámi musím projít, než půjdete spát.“

„Manny je nejspíš v laboratoři SOSUS.“

„Ne,“ poznamená Jacob. „Viděl jsem ho, jak hraje basket.“

„Tak jo, hned jsem zpátky.“ Dominique zamíří ven a nechá syna o samotě se zabijákem vycvičeným za vládní peníze.

„Jacobe, něco pro tebe mám, malý dárek ze CIA.“ Solomon Adashek vytáhne z kapsy saka malou nádobku velikosti doutníku, otevře západku na tlakovém víčku a namíří ji na hocha.

„Co… to… je?“ Jake slyší, jak mu v hlavě zní ozvěna slov, zatímco se s ním místnost točí, a pak padne do psychopatovy hadí chladné náruče.

MABUSOVA REZIDENCE 20:47

Mike Renyze, stodvacetikilový „osobní asistent“ Petera Mabuse, přivítá Mitchella Kurtze u vstupních dveří. „Co jste do prdele zač? Kde je Maurice?“

„Mauriceovi se udělalo zle po nějakých vejcích. Mám šichtu za něj.“ Kurtz podá mohutnějšímu muži termoizolační vak.

Beck s pobavením sleduje přes tepelný skener, jak vzápětí u předních dveří vyšlehne bílá jiskra a ta mohutná postava klesne k zemi. Poklepá na komunikátor. „To už je podruhé, cos použil stejný trik. Co máš připravené pro našeho člověka?“

„Ten dostane specialitu.“ Kurtz odtáhne omráčeného asistenta do křoví a pak vstoupí do budovy. Kráčí po naleštěné mramorové podlaze do zadní části domu a přes kuchyň na verandu. „Pane Mabusi?“

Peter Mabus vzhlédne z lehátka. „Kdo k čertu jste?“

„Mauriceův bratranec, Phillip. Šéfkuchař v Le Vielle Maison vám dnes s objednávkou poslal něco speciálního. Váš bodyguard říkal, že kdybyste to nezvládl sníst, rád vám pomůže.“

Zvědavý Mabus k němu přistoupí. „Jo? A co je to?“

Kurtz sáhne do vaku. Vytáhne sedmikilového humra a drží zvíře za ocas. „No, řekněte, není nádherný?“

Mabusovi se sbíhají sliny. „Pěkný, sem s ním.“

Kurtz stiskne spoušť ukrytou v břiše humra.

Z otvorů v klepetech vylétnou dvě šipky a zabodnou se Mabusovi do hrudi.

Miliardář obrátí oči v sloup a svalí se na dřevěnou podlahu.

Kurtz vrátí humří zbraň zpátky do vaku, pak se skloní nad Mabusem. „Peppere, je mimo.“

„Radši sebou mrskni, kluk vyšel z pokoje.“

Kurtz odstraní šipky a vhodí je do vaku. Pak vyjme z opasku injekční stříkačku.

„Schází po schodech.“

Kurtz sundá Mabusovi sandál, potom muži mezi prsty na nohou vstříkne čirou tekutinu.

„Je v přízemí, míří ke kuchyni.“

Kurtz nasadí Mabusovi zpátky sandál. Popadne termoizolační vak.

„Pět sekund… hni sebou!“

Kurtz seběhne z verandy a tiše zmizí na chodníku k pláži.

Dvanáctiletý Lucien Mabus uhasí v popelníku cigaretu, pak zamíří ven. „Doufám, že už je ta večeře. Mám hrozný hlad. Tati? Ale, sakra…“

Hoch se sehne nad otcem ležícím na břiše. Přitiskne mu ucho k hrudi. „Rempe, rychle sem, táta dostal infarkt! Walkere? Maurici?“

Pulz Petera Mabuse přestane být hmatný dlouho předtím, než dorazí sanitka.

Na palubě pronajaté jachty asi tři čtvrtě kilometru od břehu hodují Beck s Kurtzem na humrovi a steacích a o světelnou show se jim starají vozy hamptonského policejního oddělení.

REZIDENCE GABRIELOVÝCH 21:02

Jacob cítí v hlavě bodavou bolest. Paže má zkroucené za zády, na zápěstích a kotnících pouta.

Pomalu otevře oči a udělá se mu zle, když vidí, co se děje.

Jeho matka sedí na druhé straně místnosti, připoutaná širokou izolační páskou k proutěné židli. Vlasy má rozcuchané, z očí nad roubíkem jí čiší zběsilost, zatímco ten štíhlý postarší predátor jí důkladně poutá kotníky. A pak obrátí pozornost k Jacobovu dvojčeti.

Manny leží na břiše přes žulovou desku stolu tak, že mu dolní polovina trupu volně visí.

Solomon Adashek si přitáhne kuchyňskou židli a posadí se vedle hocha. Rukou posetou jaterními skvrnami ho zlehka hladí po hladkých svalnatých stehnech a vychutnává si ten okamžik, než chlapci stáhne boxerky.

Jacob a Dominique sténají a hází sebou, jako by dostali zásah elektrickým proudem.

Solomon vzhlédne, v očích má ledový pohled a třpyt, na úzkých rtech úšklebek.

Jacobovi bije srdce jako zvon, adrenalin mu proudí v cévách jako řeka…

… a v místnosti se najednou rozjasní a čas jako by se jen ploužil.

Pomocí vln neviditelné energie se pomalu zvedne ze země a snaží se udržet na spoutaných nohou. Vší silou se pokouší roztrhnout ocelová želízka.

Nejde to… nezbavím se jich!

Pohlédne na matku a pak začne snožmo skákat směrem k ní. Solomon Adashek pomalu otočí hlavu směrem k němu a překvapeně zvedne obočí.

Jacob vyskočí nad zem a dvakrát ze všech sil kopne muže do hrudi, až zabiják přelétne přes kuchyňský stůl.

Chlapec se skloní nad matkou, a zatímco mu svaly zaplavuje kyselina mléčná, prsty spoutaných rukou rozerve pásku na jejích rukou.

Osvobozená Dominique vyskočí ze židle a strhne si pásku z úst. Vrhne se k římse nad krbem a popadne katanu, větší ze dvou vystavených japonských mečů.

Jacob klesne na podlahu, vyčerpané svaly se mu třesou, tělo má zalité potem.

Solomon Adashek se pomalu probírá. Překulí se na kuchyňské podlaze…

… a zírá na Dominique Gabrielovou, která nad ním stojí s planoucím zrakem.

Dominique zvedne katanu vysoko nad hlavu a chraplavě vyštěkne: „Jacobe, otoč hlavu. Maminka nechce, aby ses na tohle díval.“

Jacob vytřeštěnýma azurově modrýma očima zírá se škodolibou radostí, jak matčina katana prořízne úžasným obloukem vzduch a oddělí Solomonu Adashekovi hlavu od trupu.

ČÁST 5

DOSPÍVÁNÍ

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Ničeho v životě se nemusíme bát, jen to musíme pochopit.

– MADAME MARIE CURIE

Disciplína je nejvyšší formou inteligence.

– ENNIS CHANEY

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

13

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

O SEDM LET POZDĚJI

23. ŘÍJNA 2027 REZIDENCE GABRIELOVÝCH LONGBOAT KEY, FLORIDA

Vládou určený psychiatr neustále čmárá poznámky na smartpad a svou přítomností v obývacím pokoji Dominique nesmírně deptá. „Pokračujte, paní Gabrielová.“

Dominique si chvějícíma se rukama upraví vlasy za uši. „Jacob si myslí, že je Superman, a pár jeho trenérů – vždyť víte, všichni ti Smithové a Jonesové od CIA, ti ho v tom podle mě ještě podporují. Jakeovi se jeho ego už vymklo z rukou a Bůh vám pomáhej, jestli se s ním pokusíte přít, pokud tedy nechcete mít plnou hlavu mayských nižších bohů a bohů smrti. Cituje nekonečné pasáže z toho zatraceného Popol Vuh. Xibalba sem a Xibalba tam…“

„Xibalba?“ Dr. Shyam Tanna zvedne zvědavý pohled od poznámek. „Co je to Xibalba?“

„Mayské podsvětí, místo, kam podle jeho přesvědčení zapudili jeho otce. Je to všechno moje chyba. Byla jsem prostě pitomá, nechala jsem si od tety Evelyn vymýt mozek. Nikdy jsem neměla Jakeovi dávat deník jeho dědečka, ani mu dovolit, aby četl všechny ty mayské nesmysly. Vytvořila jsem… mayské monstrum.“

„Paní Gabrielová, Jacobovy fantazie mi sice dělají starosti, ale mým hlavním úkolem dnes je promluvit si s vámi o jeho IQ. Pokud řekneme, že je mimo všechny stupnice, je to pro Jacoba skoro urážka.“

„Já vím. Jeho mozek je jako houba, všechno nasává.“

„To nepochybně. Ale největší starosti nám dělá ten hunahpuovský gen. Rozsáhlý rozbor chromozomů zasažených genem naznačuje, že Jacobův stav se dá přičíst extrémní formě schizofrenie. Víte, pozorně jsem si prostudoval lékařské záznamy jeho otce a…“

„Mick nebyl schizofrenik!“

„Dva velké ústavy u něj diagnostikovaly paranoidní schizofrenii.“

„Bylo to všechno zinscenované. Pierre Borgia ho chtěl dát trvale k ledu.“

„Možná. Ale zvažte možnost, že Michael Gabriel vykazoval známky blížící se demence – známky, které vaše srdce z citových důvodů odmítalo vidět. A u Jacoba je tenhle hunahpuovský gen ještě daleko dominantnější.“

„Co mi to tady vykládáte? Že bych měla dát svého syna zavřít do ústavu?“

„Když ne teď, tak při prvních projevech demence.“

„Na to zapomeňte, to neudělám, a on by to stejně nikdy nesnesl.“

„A to už samo o sobě je problém. Adolescent s Jacobovou silou a inteligencí se jen těžko vychovává, natož zvládá. Co si počnete, až schizofrenie získá navrch a Jacob začne reagovat na příkazy těch svých mayských bohů? Co když prohlásí, že dostává zprávy od svého dávno zmizelého otce? Byla jste sama psychiatryní, paní Gabrielová. Znáte důsledky, když nebudete jednat. Jacob by si snadno mohl ublížit, nebo ještě hůř, mohl by ublížit svému bratrovi.“

„Můžeme mu nasadit léky. Vždyť se dnes dá předepsat tolik nových léků, které…“

„Jenže žádný není tak silný, aby tohle zvládl. Paní Gabrielová, Jacoba musíme umístit do kontrolovaného prostředí, kde můžeme řádně sledovat jeho stav a chránit ho před ním samotným.“

„Jen to nazvěte pravým jménem, pane doktore. Chcete zavřít mého syna do jedné z těch vašich přetechnizovaných laboratoří.“

2:17

Vlnky narážejí na pláž pod zamračenou noční oblohou.

Čtrnáctiletý Jacob Gabriel se usadí do lotosové polohy, zavře oči a soustředí se dovnitř.

Jaaaaacobe. Z mlhy ho vábí ženský hlas.

Nech toho, Lilith, teď nemůžu mluvit.

Poslední dobou na mě pořád nemáš čas, ušklíbne se.

Hele, to ty máš samé kamarády.

Žárlíš?

Ne.

Lháři. Já mám hromady kamarádů a ty jen svého pitomého bratra, co tě nesnáší.

No a co?

Jen tak mimochodem, Brandy říkala, že chce jít se mnou, až se setkáme. Už dokonce zamluvila jízdenky na autobus.

Lilith, už jsem ti to říkal, matka tě do rezidence nepustí. Kdyby měla jenom podezření, že mluvím s někým s hunahpuovskou krví, nenechala by mě ani na okamžik o samotě.

No, tak to nemůžeme dovolit. To už by sis nikdy nemohl se sebou hrát.

Mlč.

Myslíš na mě, když masturbuješ?

Bože, Lilith… myslím, že trávíš příliš mnoho času s Brandy.

To si tvoje máma myslí, že strávíš celý život v celibátu?

Už jsem ti to vysvětloval, je to ta věc s Ohavností. Je kvůli tomu celá paranoidní.

Jacobe, my jsme přece nevznikli v laboratoři. Na světě musí existovat aspoň tisíc lidí s hunahpuovskou krví. Možná deset tisíc. A pokud jde o tu tvoji pitomost s Ohavností, narodila jsem se celých osm měsíců po tobě a tvém bratrovi. Chceš, abych ti poslala svůj rodný list?

Ne.

Tak vyklouzni z rezidence a přijď za mnou do hotelu.

Nemůžu. Lilith, chci být s tebou, ale tady je zrovna blázinec.

Jak se můžeme někdy vzít, když si nemůžeme dohodnout ani normální rande?

A kde bereš jistotu, že si tě chci vzít?

Protože jsme spřízněné duše a ty mě miluješ… a líbí se ti holky s dlouhými vlasy a velkými ňadry. Mám ti poslat mailem další fotku?

Ne, totiž, jo, jasně. Ta minulá se mi líbila. Hlavně dávej pozor, ať tě ten bláznivý starý syčák nenachytá v koupelně s digitálem.

Jestli se s tebou brzo neuvidím, tak možná budu muset dovolit Quentonovi, aby si se mnou užil.

Zmlkni a už spi.

Tak ahoj, lásko. Pozdravuj ode mě taťku.

Ahoj.

Jacob počká, dokud Lilith neopustí nexus, a pak se znovu soustředí.

Otče? Otče, prosím odpověz, je to už tak dlouho, co jsme spolu mluvili naposledy. Otče, prosím, potřebuju vědět tolik věcí…

Jsem tady, Jacobe. Jsem tady.

No, konečně! Kde jsi byl? Tak dlouho jsem se snažil s tebou spojit.

Na naši schopnost komunikovat má vliv pohyb časoprostoru. Stýskalo se mi, synku.

Mně taky. Potřebuju, abys mi pověděl tolik věcí. Můžeme spolu teď mluvit?

Ano. Cítím v tvé komunikaci nově nalezenou sílu, díky níž naše myšlenky Ohavnost tak rychle nevystopuje. Kolik ti je teď?

Čtrnáct.

Čtrnáct. Můj bože. A jak se má tvoje matka?

Moc dobře ne. S ubíhajícím časem ztrácí víru. Pochybuje o tom, že je skutečně První matka.

Ta pouť na ni těžce doléhá. Řekls jí o mně?

Ne. Nezvládla by to.

A tvůj bratr?

U Mannyho se pořád neprojevují žádné známky toho, že by se z něj stával Hunahpu.

Musíš být silný za ně za oba.

Otče, chci vědět víc o osudu lidstva. Potřebuju, abys mě víc poučil o cestě, která mě čeká.

Představ si čas jako vícevrstvé dálnice energie. Jako trojrozměrné bytosti se vpřed dokážeme pohybovat pouze podsvětelnou rychlostí na své konkrétní úrovni, což je v našem pojetí přítomnost. Zvýšením rychlosti nad rychlost světla se můžeme vymrštit výš na téhle dálnici vzhledem k našim přátelům s podsvětelnou rychlostí, ale nemůžeme se pohybovat zpět v čase, dokud nedorazíme ke sjezdu, který nás vrátí zpátky na dálnici, ze které jsme vyrazili. Červí díry jsou takovými dálnicemi – jsou to gravitační kanály napájené mohutnou černou dírou, která se nachází ve středu naší galaxie. Červí díry jsou pro nás prostředkem, jak se můžeme pohybovat ve smyčce zpět nebo vpřed v časoprostorovém kontinuu.

Někdy ve vaší blízké budoucnosti se lidstvo ocitne na části dálnice, která náš druh rozdělí. Ti, co přežijí, se vydají po sjezdu červí dírou, jímž se vytváří smyčka v podsvětelném čase. Zbytek lidstva půjde dál po cestě, která vede do slepé uličky… ke konci našeho druhu.

V mýtu o stvoření Popol Vuh se píše o přítomnosti hrdinských dvojčat v Xibalbě, což je událost, k níž už došlo.

Správně.

Otče, když už se to stalo, proč to znovu oživujeme?

Popol Vuh vypráví o tom, co, jak doufáme, se stane, ale ten mýtus není přesný. Pravda je, že ty a tvůj bratr jste při prvním pokusu selhali.

Selhali?

Ano. Lidstvo naštěstí dostalo druhou šanci, když Strážcové vzali Balam červí dírou a skončili před pětašedesáti miliony let na Zemi.

A co nám zabrání v tom, abychom neselhali znovu? Vždyť Manny ani není Hunahpu. Nechápu, jak můžeme nad Ohavností zvítězit.

Tentokrát zvítězíte, protože vám pomůžu. Budu vaším zrakem, poradím vám, kudy se máte dát. Můžu vás připravit stejným způsobem, jakým se mě pokusili připravit Strážcové.

Tak to udělej, uč mě! Pověz mi, co se stalo poté, cos vstoupil do tlamy hada a zmizel.

Já jsem nezmizel, Jacobe. Nasedl jsem do kapsle Strážců a pohyboval se nadsvětelnou rychlostí. Zatímco kolem prolétaly hvězdy jako záblesky z taseru, uvědomil jsem si plný dopad svého rozhodnutí. To, co mi připadalo jako sekundy, budou pro všechny na Zemi desítky let. Ty, tvůj bratr, vaše matka – všichni z mé doby budou dávno mrtví, až dorazím na Xibalbu, ať už ten pekelný svět leží kdekoli.

Zmocnila se mě panika. Ječel jsem. Poručil jsem Strážcům, aby mě vrátili na Zemi.

Jenže bylo příliš pozdě. Po té dálnici, po níž jsem cestoval, se dalo pohybovat pouze vpřed – a byla to temná cesta, která vedla k původu zla mezi lidmi.

Strážcové mi slíbili, že mě nikdy neopustí. To byla poslední slova, která jsem slyšel, než jsem ztratil vědomí.

Když jsem se probral, s ohromením jsem zjistil, že jsem na palubě pozemské kosmické lodi mířící na Mars.

Tomu nerozumím. To jsi tu scénu vzdáleně sledoval, pořád v bezvědomí v té dopravní kapsli Strážců, nebo byla skutečná?

To, co se dělo, bylo skutečné, jen jsem ty události prožíval jako někdo jiný, někdo z mé minulosti, ale z tvé budoucnosti. Nech mě vyprávět a pochopíš.

To, co mi umožnilo pochopit, v jaké jsem době, byla samotná kosmická loď. Nešlo o plavidlo, jaká projektovala a používala NASA, když jsem byl kluk. Tahle loď byla nesrovnatelně větší, se soukromými lůžky a ročními zásobami pro dvaapadesát osob. A na naší cestě jsme nebyli sami. Doprovázelo nás dalších jedenáct plavidel, celkem nás tedy bylo dvanáct jako dvanáct kmenů Izraele – všichni jsme mířili přes velkou kosmickou poušť na naší pouti k Zaslíbené zemi… Marsu.

Byli jste vědecká expedice?

Ne, spíš bych řekl něco jako náboženská pouť. Ten velký holocaust, o které jsem ti vyprávěl, právě zničil lidstvo. Miliardy lidí zmizely a další miliardy byly odsouzeny k smrti. Na Zemi došlo k něčemu strašlivému… ke katastrofě, která obyčejné lidi zcela zaskočila. Ale vyšší vládnoucí vrstvy o ní věděli, a proto jsme byli na palubě těch vesmírných plavidel.

Drželi to v tajnosti?

Šlo o tajemství, o němž mělo tušení jen pár privilegovaných. Za několik let od tvé současnosti dojde k odhalení náznaků blížícího se kataklyzmatu. Veřejnost se o ničem nedozví. Bude o tom vědět jen pár mocných a ti uzavřou jakýsi tajný pakt – v podstatě půjde o plán evakuace Země, který se bude skrývat za agresivním programem kolonizace Marsu. Lidstvo, alespoň jistý jeho privilegovaný segment, se tam vydá. Na Rudou planetu už dorazily tisíce osadníků. V našich dvanácti plavidlech byla poslední skupina, která se k ostatním, co přežili, měla připojit.

Když jsme se vydali na nebezpečnou čtyřměsíční cestu a Země nám zmizela z průzorů, plakali jsme, modlili se a znovu plakali. Naší spásou byla kolonie na Marsu, jenže my jsme tam nikdy neměli dorazit, protože před námi ležel sjezd – vstup do červí díry.

Nedalo se tomu nijak zabránit, naši piloti ho dokonce ani neviděli. Náhlý nápor na gravitační detektory plavidla – a pak jsme se řítili energetickým kanálem, čas a prostor se zakřivily, jak jsme se hnali galaktickou verzí králičí nory.

Představ si, že padáš ze srázu do hloubky devět kilometrů s vědomím, že se blíží konec tvého života, a délka pádu umlčí tvé výkřiky. V těch posledních minutách se ti najednou všechno srovná v hlavě a ty si uvědomíš, kolik času jsi promarnil malichernostmi.

Navzdory té hrůze, kterou jsem cítil, jsem se nedokázal odtrhnout od průzoru a s ohromením jsem sledoval, co se děje. Prolétli jsme šedými mezihvězdnými plynovými mračny, jejichž kosmická záře se rozjasnila ve viditelné světlo a nás zalily pastelové odstíny karmínové, žluté a modré, než jsme se vřítili do fluorescenčně růžového vodíkového pole.

Ve ztemnělé kajutě se ozývaly výkřiky, někteří poznali v tom plynovém mračnu Mlhovinu v Orionu. Pokud šlo o přesný odhad, potom jsme v okamžiku urazili nějakých patnáct set světelných let od Země.

A pak se tlak v kajutě zvýšil a vesmírná loď se prudce zatřásla. Zavřel jsem oči v očekávání smrti.

Kolik času uplynulo, nedokážu říct, ale když jsem se probral, pořád jsem byl na palubě toho plavidla letícího na Mars, jen hvězdy se přestaly pohybovat. Prolétli jsme červí dírou, všech dvanáct našich lodí – a nějakým zázrakem jsme přežili.

Říkám „my“, ale pořád jsem neměl tušení, kdo jsem, ani co dělám na palubě toho plavidla, cítil jsem jen čirou radost z toho, že jsem naživu… ten pocit byl příliš silný, abych si kladl nějaké otázky.

V dálce jsem spatřil nějakého rudého superobra – hvězdu tak velkou, že kdyby to bylo pozemské Slunce, jeho obvod by se táhl přes Sluneční soustavu až za oběžnou dráhu Marsu. V těsné blízkosti toho monstra byla planetární mlhovina, její fluoreskující kruh plynů zářil modrofialovými odstíny.

Ve tmě jsem zaslechl hlasy, které se přely o totožnost toho superobra, a nakonec zavládla shoda, že jde o Betelgeuse, hvězdu o průměru přibližně třísetnásobku našeho Slunce a asi desettisíckrát jasnější. Pokud to byla pravda, černá díra nás přenesla do jiné části spirálního ramene Orionu.

A pak se ke mně jeden z druhů v kajutě obrátil a oslovil mě jako Billa.

Takže teď už jsem měl také totožnost. Vědomí, které patřilo Michaelu Gabrielovi, se vydalo na pouť v těle a mysli Williama C. Rabyho. Byl jsem – i když přesnější by možná bylo říkat byli jsme – mořský genetik, vybraný do kolonie na Marsu, ne kvůli zásluhám, ale díky značným vkladům na účty zahraniční soukromé banky, která pomáhala financovat cestu.

Jako mnoho jiných cestujících znal také Bill Raby správné lidi, kteří se dali uplatit, a měl prostředky a politický vliv, aby si zachránil kůži.

Ale tys nebyl doopravdy tenhle Bill Raby, že ne?

To je právě to, synku, v každém směru jsem se jím stal. Moje vědomí ovládlo to jeho, cítil jsem jeho strach, jako kdyby byl můj vlastní. Měl jsem jeho vzpomínky, a také jeho bezmezný pocit viny, protože podobně jako já i Bill Raby zanechal na Zemi svoji milovanou, a to mu rvalo srdce.

V kajutě se rychle šířilo zoufalství nad naší situací. Během cesty kosmickým tunelem došlo ke zničení většiny palubní elektroniky, k poškození vnějšího trupu a také motorů. Stejně jako zbytek naší flotily jsme se řítili vesmírem bez možnosti kontrolovat situaci, vtahovaly nás mohutné gravitační síly, které naše poškozené senzory nedokázaly identifikovat.

Další červí díra?

Ne, byla to planeta, s rumělkovou atmosférou. V mnoha směrech se podobala Marsu, ale velikostí se blížila spíš Zemi. Podobně jako kolem Rudé planety i kolem tohoto neznámého světa obíhaly dva pusté měsíce, jeden velikosti našeho pozemského satelitu a druhý, menší, s tvarem připomínajícím bramboru a o průměru nějakých dvacet dva kilometrů.

Panika vzrůstala, když se našich dvanáct lodí vnořilo do atmosféry toho neznámého světa. Vzhledem k tomu, že došlo k poškození tepelných štítů, v kajutě zavládlo horko jako v peci. Děti ječely. Cestující se tiskli jeden k druhému, modlili se a doufali v další zázrak, který, jak jsme všichni v hloubi duše věděli, si nikdo z nás nezasluhoval.

Jenže k tomu zázraku skutečně došlo, tentokrát díky naší odvážné posádce, které se podařilo nasměrovat sestup plavidla tak, abychom proklouzli spalující atmosférou, a neshořeli přitom na popel. V kajutě se ozval mohutný jásot, když temnotu vesmíru vystřídal obzor v nádherné barvě kardinálské červeni. Pak se vlády ujaly zákony aerodynamiky a naše okřídlené plavidlo plachtilo jako letadlo vysoko nad neznámou krajinou. Když jsme sestoupili, rozpoznali jsme geologii tvořenou holými vulkanickými skalisky sem tam porostlými mechy.

Strach se znovu vrátil o několik okamžiků později. Neustále jsme totiž ztráceli výšku a rychle klesali, aniž by v dohledu bylo nějaké vhodné místo k přistání.

A pak ocas naší lodi se strašlivým škubnutím narazil do toho neznámého světa. Plavidlo poskočilo, kajuta se obrátila a potom všechno znovu zčernalo…

PŘÍSNĚ TAJNÉ/MAJESTIC-12

VAROVÁNÍ: Neoprávněný přístup nebo prohlížení tohoto dokumentu bez příslušných oprávnění bude mít za následek trvalé uvěznění nebo zákrok v podobě zákonného použití smrtící síly.

HLÁŠENÍ O POSTUPU V PROGRAMU SE ZVLÁŠTNÍM PŘÍSTUPEM

ZLATÉ ROUNO

21. října 2027

KOSMICKÉ PLAVIDLO: BALAM

1. Doktor David Mohr a tým ZLATÉHO ROUNA neradi vyslovují spekulace o pohonném systému Balamu, a to už od chvíle, kdy loď přivezli před čtyřmi roky do Hangáru 13 – a to především kvůli pokračující neschopnosti týmu proniknout do plavidla. Nová teorie a její související rizika však vedly k některým jednoznačným závěrům, na které musí být upozorněn prezident USA.

2. Už předešlá hlášení MAJESTIC uváděla, že hvězdný křižník Balam s největší pravděpodobností „klouzal“ zemskou atmosférou na vlastních mohutných rázových vlnách a manévroval/vznášel se při nízkých rychlostech pomocí pokročilé formy magnetoaeroelektrodynamiky. Při takovém způsobu pohybu se naleštěný zlatý vnější trup plavidla stává motorem. Vlny záporně nabitých elektronů uzavřené v nosných frekvencích elektromagnetických vln „tlačí“ plavidlo vzdušnou masou.

3. Nyní panuje názor, že existuje druhý, mnohem rychlejší způsob pohonu. Na dolní straně trupu mezi dvěma konstrukcemi ve tvaru gondoly se nacházejí vícekomorové výfukové trysky. Při dalším zkoumání dospěl tým doktora Mohra jednoznačně k názoru, že tyto trysky byly nejspíš navrženy k tomu, aby usměrnily tachyonové částice, a vědci se shodují, že Balam je schopen využívat nadsvětelný pohon, označovaný vědci z NASA-BPP jako warpový pohon.

4. Třetí teorie předložená NASA-BPP se týká schopnosti Balamu vytvářet silové pole „zvláštní povahy“, které umožňuje plavidlu teoreticky vstoupit do gravimetrického víru. (VIZ ČERVÍ DÍRY.)

UPLATNĚNÍ PŘÍSLUŠNÝCH POZNATKŮ

5. Tým ZLATÉHO ROUNA soudí, že energie vytvářená k aktivaci warpového pohonu Balamu by stačila k současnému osvětlování a vytápění každého města na Zemi trvale po více než 100 000 let. Výkon v řádu terawattů produkovaný každou pikosekundu jádry vnitřního reaktoru Balamu je právě takový, který podle hypotéz umožňuje vícedimenzionální cestování nadsvětelnými rychlostmi.

BEZPEČNOSTNÍ VÝSTRAHA/BEZPEČNOSTNÍ ZÁLEŽITOSTI

6. Podle názoru představitelů týmu MAJESTIC a také doktora Mohra znamená tento warpový pohonný systém extrémní nebezpečí pro fyzikální bezpečnost Země, protože může ovlivnit energetickou síť a/nebo ekologii celých světadílů, pokud by došlo k jeho náhodné aktivaci.

7. Fyzici z oblasti kvantové gravitace okamžitě vyjádřili obavy, že aktivací warpového pohonu Balamu vznikne mikroskopická červí díra. Uvedli, že pokud by se magnetická kontrolní pole, která „obklopují“ tuto kvantovou singularitu, zhroutila, mikroskopická červí díra by se mohla případně zvětšit a pohltit celé plavidlo a možná i části samotné planety.

8. Schopnost vytvářet a využívat červí díry znamená schopnost překonávat hranice časoprostoru. Podle předem zavedených směrnic MAJESTIC je cestování v čase nekontrolovatelnou hrozbou pro bezpečnost lidského druhu kvůli teoretickému efektu „časového paradoxu“ (VIZ EINSTEINOVA SPECIÁLNÍ TEORIE RELATIVITY.)

MEXICKÝ ZÁLIV/CHICXULUBSKÝ KRÁTER

9. Dne 18. prosince 2012 potvrdil Michael Gabriel, že plavidlo Strážců (Balam) vstoupilo do zemského prostoru při pronásledování mimozemského objektu, který zde havaroval před 65 miliony let. Pokud je Balam schopen pohybovat se nadsvětelnou rychlostí, je nutno předpokládat, že také ona nepřátelská nákladní loď, kterou pronásledoval, dokázala warpový pohon využívat.

10. Nové rozsáhlé zkoumání Chicxulubského dopadového kráteru v Mexickém zálivu odhalilo anomálii magnetického a gravitačního pole. Na základě nedávných objevů anomálií magnetického pole ve vnitřním i vnějším vesmíru dospěli odborníci v oboru kvantové fyziky k názoru, že červí díry mohou křížit dráhu naší planety. Tyto „HYPERPROSTOROVÉ BRÁNY“ mohou vytvářet ten typ magneticko-gravitačních odchylek, které se vyskytují v oblasti protínající Chicxulubský dopadový kráter a táhnou se podél Mexického zálivu do Karibského moře, kde vytváří nestabilní magnetickou oblast známou spíš pod označením Bermudský trojúhelník.

11. V Bermudském trojúhelníku se našly malé, velmi hluboké a velmi anomální podvodní jeskyně známé jako „modré díry“. Robert Palmer, bývalý ředitel výzkumného centra modrých děr na Bahamách, záhadně zmizel, když se potápěl v jedné z těchto anomálií. Palmer předpokládal, že tyto podvodní anomálie vytvářejí soustavně se objevující a mizející mikroskopické červí díry.

12. Doktor Mohr je přesvědčen, že větší anomálie magnetického pole, která existuje pod Chicxulubským dopadovým kráterem, je ovlivňována červí dírou, ale ne mikroskopickou červí dírou, nýbrž větší, která pochází odněkud z jiného časoprostoru, nebo jiné části naší galaxie, a zasahuje do prostoru kolem Země. Pokud to je pravda, možná jsme svědky vzniku brány do jiného rozměru.

DVOJČATA GABRIELOVA

13. Vedoucí představitelé týmu MAJESTIC zastávají názor, že bývalý prezident USA Ennis Chaney se unáhlil, když omezil přístup ZLATÉHO ROUNA k dvojčatům Gabrielovým. Chlapci, kterým je nyní čtrnáct, možná mají „mentální klíč“, který by mohl odemknout tajemství Balamu a anomálie magnetického pole v Mexickém zálivu.

ZÁVĚRY

Doporučujeme, aby Dominique Gabrielová (matka a zákonný zástupce dvojčat) byla „přesvědčována“, že je v nejlepším zájmu její rodiny, aby se její synové připojili k týmu ZLATÉ ROUNO. K dosažení jejího souhlasu musí být v záloze možnost využít spánkovóu terapii, hypnoterapii, mikrovoltové mozkové implantáty, případně také omezení přístupu k členům rodiny. Další možností, kterou je nutno zvážit, jsou hrozby a soustavný nátlak.

Vypracoval:

W. Louis McDonald

ZLATÉ ROUNO

24. října 2027

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

14

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

27. ŘÍJNA 2027 REZIDENCE GABRIELOVÝCH LONGBOAT KEY, FLORIDA 3:02

Krvavě rudé podzemní slunce. Spalující žhavý vítr. Tmavé oblaky víří nepředstavitelnou rychlostí.

A pod nimi doutná jakési mimozemské jezero, jeho zrcadlící se hladina naráží na zlověstné pobřeží.

Jacob přistoupí k alabastrovému stromu s kmenem o šířce sekvoje.

Ledový opar ohlašuje Ohavnost. Kolem kmene stromu víří mlha a pak na něj přes ten opar zasvítí pár azurově modrých očí.

„Pojď blíž, bratranče. Olížu ti rány.“

Jacob Gabriel se s výkřikem, při němž tuhne krev, vymrští z postele a prchá chodbou.

Dominique prudce otevře dveře ložnice. „Ježíši, další noční můra?“

Dveře naproti Jacobově ložnici se otevřou. Immanuel se zahledí na bratra. Zakroutí hlavou. „Už zas?“

Jacob přerývaně dýchá a ochraptěle prohlásí: „Jen počkej… taky si tím jednou projdeš.“

„Pochybuju. Ale co kdyby sis do té doby přestěhoval postel třeba do tělocvičny?“

Dominique se obrátí k tmavovlasému hochovi. „Manny, běž spát.“

Immanuel za sebou zabouchne dveře a zajistí je zevnitř na petlici.

Dominique přistoupí k Jakobovi, aby ho uklidnila, ale on ji odstrčí.

„Jakeu…“

„Ne. Musím zůstat silný… kvůli nám všem.“

„Kdo ti to říkal?“

„Na tom nezáleží. Jdu se projít, musím si pročistit hlavu.“

„Jsou tři ráno. Jacobe Gabrieli, mluvím na tebe.“

Ozve se zvuk otevíraných dveří a pak bouchnutí, jak se zavřou.

Dominique vhrknou slzy do očí, srdce ji bolí kvůli synovi, který už od svých sedmi let odmítá její objetí.

Jacob spěchá po pláži a na tváři cítí vítr. Zpěněné vrcholky vln Mexického zálivu se koupou ve svitu narůstajícího měsíce.

Jacob si klekne do chladného písku. Zavře oči. Pokouší se meditovat a zoufale touží po dalším rozhovoru s otcem.

Na kratičký okamžik tiše dýchá, pak se mu hruď stáhne a tělem zalomcují vzlyky. Z očí mu vytrysknou slzy a zhroutí se do vlhkého písku.

Dost! Musíš zůstat silný!

Vítr utichne a odněkud ze tmy se s ozvěnou rozlehne strašidelný zvuk.

Jacob si otře tvář, rozhlédne se a pátrá po jeho zdroji.

Vysoké sténání ho vede k severu. Kráčí ještě asi půl kilometru po břehu a pak to spatří.

Jsou všude, leží na pláži jako obří polena. Plejtvákovci šedí a keporkakové, velryby jižní a plejtváci, dospělí i mláďata… mrtví a umírající.

Jacob přistoupí k největšímu ze savců vyvržených na břeh. Hlava plejtváka obrovského, velká jako traktorový přívěs, je napůl obalená pískem, zbytek jejího sto pět tun vážícího těla se ztrácí v moři.

Hoch natáhne ruku a otře samici písek z očí a pak odskočí, když se otevřou.

Zazní dunivé zavrčení, jak umírající velryba vydechne nozdrou.

Zvíře a chlapec se okamžik dívají jeden na druhého. Je to, jako by mi chtěla něco říct. A co když jí dokážu rozumět? Jacob Gabriel zavře oči a vstoupí do nexu.

Noc v jeho vidění získá olivově zelenou barvu. Každý sval v jeho metr osmdesát vysokém a osmdesát kilo vážícím svalnatém těle jako by se probudil, každá tepna mu pulzuje krví a adrenalinem, smysly se zbystří. Když vzhlédne, spatří, jak se po obloze ženou hvězdy, jako kdyby vesmír ožil.

Velryba zasténá a její umírající povzdech mu rezonuje v mozku.

Jacob se nakloní. Položí obě dlaně na to tlusté tělo a cítí hluboké silné vibrace, jak se jeho dlaně stanou živým stetoskopem. Pulz savce ho vtahuje, mysl mu halí bílá mlha…

… a on má další vidění.

Zlověstná šarlatová obloha vrhá nadpozemské světlo na umělou nádrž, jejíž vody připomínají tekutou rtuť.

Ty zvláštní vody se zavlní. Nad hladinu se vynoří hadí trup tvora, který je široký a dlouhý jako vlak. To strašlivé stvoření si měří Jacoba svislými zlatými štěrbinami obklopenými žhnoucími karmínovými rohovkami, víc kybernetickými než organickými. Čelisti se rozevřou a odhalí řady ebenových zubů ostrých jako skalpel.

Jacob nadskočí při dunivém zavrčení, s nímž ten plaz vypustí z nozder páchnoucí dech.

Jacob otevře oči. Vidění je pryč.

Plejtvák je mrtvý.

BELLE GLADE, FLORIDA 28. ŘÍJNA 2027

Vysoké lícní kosti a jasné hunahpuovské modré oči čtrnáctileté Lilith Eve Robinsonové ještě zvýrazňuje její kakaová pleť a po pás dlouhé černé vlasy. Má vysokou a pružnou sportovní postavu, její pěkně formovaná ňadra jsou pevná a mnohem vyvinutější než u většiny dívek v její třídě.

Dospívající kráska vždy jezdí domů sama autobusem a sedává na stejném sedadle. Každý heterosexuální dospívající hoch si představuje, jak je s Lilith, ale přesto ji zatím žádný na rande nepozval – příliš je děsí její živé rozhovory s neviditelnými přáteli.

Lilith se dívá z okna a pokrčí rameny. „Za to může ta pitomá Jacobova matka,“ poznamená k Brandy. „Kdyby ona nebo Jacob zjistili, kdy jsem se skutečně narodila, tak by se mnou už nikdy nepromluvil.“

To je přece hloupost, holka. Miluješ Jacoba a on tebe. Copak nevěříš, že je vám souzeno být spolu?

„Ano.“

Tak zapomeň na Jacobovu matku a jdi do toho. Tady vystupuješ. Ahoj zítra.

Školní autobus odbočí k chodníku a zastaví.

Lilith sejde po schůdcích a zamíří ke Quentonovu domu. Žádných mimoškolních aktivit se neúčastní, ale současně nijak s návratem domů ke svému pěstounovi nespěchá.

Regina Johnsonová se vydá za ní. „Hele, Robinsonová, počkej!“

Lilith pokračuje v chůzi.

Regina ji dožene. „S kým jsi to v autobuse mluvila?“

„S Brandy.“

„S jakou Brandy?“

Lilith přidá do kroku.

„Hele, počkej. Mám tady nějakou trávu. Nechceš si dát čouda?“

„Co po mně chceš, Regino Johnsonová?“

„No tak, klid, holka, jen tě chci líp poznat.“

„Proč?“

Jahodová blondýna se usměje. „Jdeš s někým na večírek u Bretta?“

„Ne.“

„Tak co kdybys šla se mnou.“ Gina pohladí konečky prstů Lilith po pohybujících se půlkách.

Lilith se na místě zarazí. „Nejsem na holky.“

„Povídá se něco jinýho.“

„Jo? A co?“

„Nevím. Já jen… víš – jsi tak hezká a nikdy jsem tě neviděla s klukem.“

„Nevěř všemu, co slyšíš. Mám přítele, jen tady nebydlí.“

„Aha. A nezajímáš se ani trochu, jaký je to s holkou?“

„Musím jít.“

„Počkej. Pojď se mnou tady do lesíku. Dáme si rychle jointa, víš, jako kámošky. Pokud tě to moc netáhne domů.“

Regina zamíří do hájku, Lilith ji následuje.

LONGBOAT KEY, FLORIDA

Immanuel Gabriel je sám v laboratoři SOSUS, když na otevřené dveře zaklepe jeho teta Evelyn. „Můžu dál?“

Tmavovlasý hoch se na ni ani nepodívá. „Jake tady není.“

„No, vlastně jsem si přišla promluvit s tebou.“

„O čem?“

Přijde blíž a kvůli artritické levé kyčli se opírá o hůl. „Na čem pracuješ?“

„Sleduju nový vzorec tahu velryb.“

„Můžu si to poslechnout?“

Immanuel zapojí sluchátka a pak je podá staré dámě.

„Je jich tolik. Tolik božích tvorů.“

„Nejsem jako on, vždyť víš.“

„Vím.“

„Jake mě dohání k šílenství.“

„Tvůj bratr dokáže být… intenzivní.“

„Je to cvok. Proč ho v tom podporuješ?“

„Třeba jsem taky cvok.“

Immanuel se usměje. „Hele, chceš vidět něco fakt skvělého?“ Evelyn trpělivě čeká, až hoch na monitoru vyvolá obrázek jakéhosi čtyřnohého tvora podobného přerostlé kryse. „Vidíš to? Jmenuje se pakicetus. Je to vlastně prehistorická velryba.“

„Tohle je velryba?“

„No, byl to předchůdce velryb. Z nějakého neznámého důvodu se pakicetus vrátil asi před padesáti miliony let znovu k životu v moři. Nakonec přišel o srst, kterou nahradily husté vrstvy izolovaného tuku. Příroda mu dokonce umístila nozdry nahoru na hlavu, aby se mu snáz dýchalo.“

Evelyn se na hocha usměje. „Ty vážně velryby miluješ, že?“

„Asi jo.“ Přejde na další stránku. „A podívej se sem. To je rodhocetus, první druh velryby se skutečným ocasním lalokem a nozdrou.“

„To je úžasné. Velryby prošly opravdu dlouhým vývojem, že?“

„Hm.“ Immanuel pokračuje v programu. „Moderní kytovci se nakonec rozdělili do dvou odlišných podřádů. Kosticoví kytovci jako plejtváci a keporkakové nemají zuby. Zubaté velryby, třeba vorvani a kosatky, zůstaly predátory a vyvinula se u nich schopnost echolokace.“

„Echolokace? To jsou ty vysoké cvakavé zvuky?“

„Přesně. Babička tvrdí, že díky tomu cvakání vnímají velryby věci pomocí zvuku. Tím, že naslouchají vracejícím se ozvěnám, se tihle savci dokážou pohybovat ve svém prostředí a vidí věci, které bychom my zrakem nikdy nezaznamenali.“

„Takže je to jakýsi vestavěný sonar, že?“

„Jo. Díky echolokaci velryby získaly rentgenový zrak. Podle babičky dokáže delfín nebo velryba zaznamenat žraloka, který plave o stovky metrů dál, a pomocí echolokace vidí přímo do jeho žaludku a může tak určit, jestli je po jídle.“

„A ví tvoje babička, proč tolik velryb táhne do Mexického zálivu?“

„Je to tou anomálií.“

„Anomálií? Jakou anomálií?“

„Tou, kterou objevili v Chicxulubském kráteru. Kvůli ní se dokonale mate velrybí smysl pro orientaci.“

„Tomu nerozumím.“

„Uvnitř velrybího mozku jsou jakési magnetické krystaly. Velryby se orientují tak, že se napojí na zemská magnetická silová pole. Je to jakýsi vestavěný kompas. Magnetická anomálie v Zálivu jim tyhle kompasy ruší a ony jsou zmatené. Proto se jich taková spousta vrhne na břeh. Dědeček Julius toho o velrybách taky spoustu věděl.“

„Jak to víš?“

„Je to v jeho deníku.“ Mladík zadá další příkaz a na obrazovce se objeví nová domovská stránka.

DENÍK JULIA GABRIELA

„Paměti tvého dědečka?“

„Jo. Jake převedl všechno na audiodisk. Počítači, přečti záznam 722 v deníku.“

ZÁZNAM DENÍKU Č. 722

ZAZNAMENÁNO NA PLANINĚ NAZCA, PERU

17. LEDNA 1993

Z reproduktorů praská počítačová simulace hlasu zesnulého Julia Gabriela:

„Ze všech zoomorfů vyrytých v pouštní pampě jsou pravděpodobně nejbizarnější tři nazcaské velryby, přičemž každý z těchto savců má jedinečný vzhled.

Začnu od nejstaršího z nich, devítimetrového tvora, který je vybaven obrovským ocasem a čtyřmi výrůstky připomínajícími nohy. Přestože několik mých kolegů považuje tyto podivné výrůstky za ‚uměleckou licenci‘, podle mého názoru měl ten dávný umělec na mysli něco jiného.

Paleontologové určili, že moderní velryby pocházejí z vyhynulého suchozemského hlodavcovitého savce nazývaného pakicetus. Tento suchozemský tvor ze záhadných důvodů odkráčel po čtyřech zpět do moře poté, co v důsledku dopadu asteroidu vyhynuli dinosauři. V následujících 25 milionech let se evoluci podařilo přetvořit tohoto suchozemského savce v obyvatele moří.

Stejně záhadný je podivný útvar, který nakreslil onen umělec pod dolní čelistí tohoto dávného kytovce. Většina mých kolegů se domnívá, že jde o dýchací otvor. V tomto názoru s nimi důrazně nesouhlasím. Po anatomické stránce je nozdra velryby součástí hřbetní plochy, ale tento útvar je jasně zakreslen pod dolní čelistí toho tvora. Moji kolegové tuto nepochybnou skutečnost vyvracejí pouhým pokrčením ramen a tvrzením, že jde o umělcův omyl.

Omyl? Vždyť ikony a geometrické obrazce na planině Nazca jsou až nepředstavitelně přesné. Byl by opravdu autor těchto kreseb schopen udělat takovou politováníhodnou chybu? Pochybuju.

Podle mé teorie, jakkoli nepravděpodobně zní, měl tento kulatý předmět symbolizovat formu komunikace. Domnívám se totiž, že tvůrce nazcaských kreseb dokázal komunikovat s těmito dávným velrybami, a umělec prostě chtěl, abychom to věděli.“

„Počítači, ukonči program.“ Immanuel pohlédne na starou dámu. „No?“

„Co?“

„Myslíš, že Strážcové dokázali komunikovat s velrybami?“

„Upřímně řečeno, nemám tušení.“

„Jake si myslí, že ano. Včera v noci byl na pláži a… ale, co. Je to stejně hloupost.“

„Co je hloupost?“

„Nic. Už musím jít.“

„Počkej, Manny, než odejdeš, chci ti položit jednu otázku.“

„Jen jednu?“

„Jsi šťastný?“

„A ty?“

„Snažím se.“

Immanuel odvrátí zrak. „Nenávidím to tady. Připadám si jako ve vězení. Máma je paranoidní – nikdy mi nedovolí odejít – a Jake je cvok, vždycky se chová jako nějaký seržant na cvičáku. Stará se jen o ty svoje smyšlenky.“

„Musí to být pro tebe těžké.“

„Pro mámu je to těžší. Chová se k ní jako k rohožce.“

„Proč to říkáš? Nikdy jsem neviděla, že by na ni zvýšil hlas.“

„Je k ní úplně lhostejný. Jako kdyby měl strach ji milovat, vlastně kohokoli. Můj bratr se stará jen o práci.“

„Věříš těm jeho historkám? Víš, těm mayským mýtům o hrdinských dvojčatech?“

„Děláš si legraci?“

„Víš, podle mě máš Jakea moc rád. Taky si myslím, že vy dva jste si podobní mnohem víc, než vůbec dokážeš připustit.“

„To neříkej. Myslíš, že chci skončit jako on?“

„Ne, ale podle mě máš dobré srdce, Manny.“ Pohladí ho dlaní po hrudi. „Nech se jím vést.“

BELLE GLADE, FLORIDA 28. ŘÍJNA 2027 23:17

Slyší, jak o blok dál duní z reproduktorů basy.

„Nebuď nervózní,“ chlácholí ji Regina. „Uvolni se.“

Lilith si podrážděně potáhne svůj fialový upnutý top a snaží se skrýt vystouplé bradavky. „Škoda žes mi nedovolila počkat na Brandy.“

„Aspoň na jednu noc zapomeň na Brandy. Dnes jsi se mnou.“

„Kdyby mě Quenton viděl takhle oblečenou, tak by… no…“

„Klid. Tvůj dědeček spí.“

„Chceš říct, je namol.“

Regina ji vezme za ruku. „Jen se drž u mě.“

Když dorazí na místo, večírek už je v plném proudu. Všude parkují auta, na příjezdové cestě, na ulici i na trávníku. Kolem jednopatrového domu je spousta mládeže všech barev pleti, v nočním vzduchu se nese vůně piva a marihuany.

Lilith vstoupí váhavě za Reginou a okamžitě se na ni upřou zraky všech přítomných.

Vítají ji světla stroboskopů a heavymetalová hudba.

„Gino – to je fajn, žes přišla!“ Brett Longley si k nim razí cestu.

„Ahoj, Brette. Znáš Lilith?“

„Jo, jasně, vídám ji ve škole. Ahoj, Lilith.“

„Ahoj.“

„Jo, tak ať je zábava.“ Gina si dá na jazyk bílou tabletku a pak se obrátí k Lilith.

Brent sleduje, jak si dívky vymění francouzský polibek. „Sakra. Nechte taky něco pro mě.“

29. ŘÍJNA 2027 2:15

Lilith je otupělá.

Otupělost je tak snadná. Nevyžaduje žádné emoce. Žádné uvažování. Jen občasné nadechnutí. Jenom otevřít ústa tomu pátrajícímu jazyku a pak přichází otupělost.

Jsem oblíbená…

Lilith leží na gauči mezi Reginou a Ronem Leyem.

Ron je vysoký. Ron chodí do nejvyššího ročníku. Ron hraje basketbal a běhá.

Ron je běloch. Ron je skvělý.

Ron je nadržený. Lilith cítí jeho erekci pokaždé, když se k ní nakloní, aby ji políbil.

„Lilith, dopij to pivo za mě.“

Už žádné pivo. Víc piva znamená zvracení a při zvracení ji znovu rozbolí hlava.

Lilith vezme od Rona pivo a vypije je.

Ronovi se líbím. Ron si myslí, že jsem skvělá. Jacob bude žárlit.

Regina v jejím klíně usne.

Na druhém konci zakouřené místnosti dopije svoje pivo Dante Adams. Dante už hodiny nespouští oči z Lilith.

Dante je nadržený.

Dante je predátor.

Ron Lilith znovu políbí. Stiskne až moc silně její ňadra, pak ji vezme za ruku a vede ji do nejbližší ložnice.

Nedělej to, Lilith! Snaží se mu vytrhnout, ale na odpor se už nezmůže.

Jsi pitomá. No a co? Hlavně že jsi skvělá.

Dante jde za nimi dovnitř.

„Ne…“

„Ale no tak…“

„Ne… Rone, prosím tě…“

„Nemám rád, když si ze mě někdo dělá srandu.“

„Já jsem si nedělala srandu.“

„Fajn. Tak když ti ho nemůžu dát dovnitř, tak mi ho aspoň vykuř.“

Za Ronovým ramenem se objeví Brandy. Udělej to. Je to snazší, než se bránit.

Lilith otevře ústa. Vdechne pach jeho přirození. Udělá se jí špatně a pak pozvrací Ronovi basketbalové boty.

„Tfuj… ty blbá krávo!“ Ron jí vrazí facku.

Lilith je příliš vyčerpaná, aby cítila bolest, a příliš nesoustředěná, aby se dostala do nexu, a tak jen zavře oči a polkne krev, která jí prýští z dolního rtu.

Dante přistoupí blíž. „Roztáhnu jí nohy. Ty si ji vem první… pak jsem na řadě já.“

6:15

Lilith se těsně před východem slunce potácí domů. Dolní ret má nateklý, na tváři modřinu. Košili má roztrhanou. A je bez bot.

Lilith už není otupělá.

Lilith je střízlivá.

Lilith je připravená umřít.

Doplíží se k zadnímu vchodu a vejde do kuchyně. Slyší Quentonovo chrápání.

Tiše otevře zásuvku v lince. Najde nůž na steaky.

Vejde do Quentonovy ložnice. Vidí, že stařík usnul na podlaze. Vstoupí do jeho koupelny. Zahledí se na vanu a žiletky v misce na mýdlo. Uvažuje. Pak ze strachu, že dědečka probudí, zavrhne myšlenku, že napustí vodu do vany.

Lilith přejde do šatny. Zatáhne za řetěz visící ze stropu a spustí dřevěné schůdky na půdu. Vyleze průchodem nahoru.

Lilith půdy nenávidí. Jako čtyřletá měla Lilith z půdy děs.

Dnes ráno je ale půda útočiště, místo, odkud není návratu.

Rozpraskaným skleněným šestiúhelníkem proniká dovnitř svítání.

Lilith se zahledí na žíly na zápěstích. Nemá strach ze smrti, ale bojí se bolesti. Bolest znamená hluk a hluk by mohl probudit Quentona.

Rozhlédne se po ručníku nebo košili, něčem, co by si mohla nacpat do úst a skousnout, až si podřízne žíly.

Narovná se a škubne sebou při prudké bolesti, která jí projede nateklým konečníkem. Napadne ji, že by se mohla spojit s Jacobem, ale cítí se příliš zahanbená. Bude si o mně myslet, že jsem děvka.

Pohled azurově modrých očí těká po půdě a zastaví se na jakési staré lepenkové krabici. Lilith se po ní natáhne a otevře ji.

Zmocní se jí zvědavost. Jsou to věci po její matce.

Vytáhne zaprášené album s fotkami a otevře roztrhané desky. Polovina nesvázaného obsahu se vysype ven.

Zažloutlý černobílý snímek její matky a otce při svatebním obřadu.

Právní dokument stvrzující adopci Madeliny Aureliové jejími pěstouny Moreheadovými.

Madelinino vysvědčení z druhé třídy – samé jedničky.

Několik zneklidňujících obrázků namalovaných vodovými barvami. Několik dalších fotek matky v jejím věku.

Vyloví zalepenou hnědou obálku. Odtrhne žlutou chlopeň, sáhne dovnitř a vytáhne několik starých výstřižků z novin a černobílý snímek děsivého starého muže.

Na zadní straně fotky je načmáráno: Strýc Don Rafelo.

Rozevře zašlé novinové výstřižky. V každém z nich se píše o jejím praprastrýci, který je údajně nagual – mocný mexický čaroděj.

Lilith čte a její schizofrenní mysl nasává informace jako houba.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

15

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

31. ŘÍJNA 2027 BELLEGLADESKÁ STŘEDNÍ ŠKOLA BELLE GLADE, FLORIDA

Studenti pobíhají po asfaltovém dvoře plném záplat a čekají, až je zvonek zavolá na šestou hodinu. Několik desítek jich postává v hloučcích u dvoumetrového pletivového plotu a pokuřuje. Další paří hry na kapesních počítačích. Hoši bez košilí hrají s plným zápalem basketbal.

Lilith si klekne za jedním košem, pak se obrátí k Brandy. „Tak jo, jsme tady. Teď co?“

Udělej, co jsem ti říkala.

„Ublíží mi.“

Tentokrát ne. Připrav se.

Lilith svýma zářivýma očima pozoruje hru.

Dante Adams dribluje mezi nohama, pak prudce vystřelí na protější koš. Ronny Ley se odlepí od země a vyrazí míč do výšky. Kličkou se vyhne obránci a vyskočí na tříbodové čáře před Brettem Longleyem a vystřelí.

Čistý koš.

Lilith se vrhne na hřiště a popadne míč, než dopadne na zem, pak s ním vyrazí pryč.

„Hej! Ty pitomá děvko, pojď zpátky!“

Lilith pádí k dvoumetrovému drátěnému plotu… a ladně se přes něj přehoupne.

Hochům poklesnou čelisti. Hlasitě nadávají a jen bezmocně hledí, jak se dospívající dívka vyhne autům a zmizí za fastfoodem.

„Jdeme!“ Ron, Dante a Brett přelezou přes plot. Všichni tři přeběhnou ulici, pak prolezou řadou keřů, které lemují zadní část restaurace.

Lilith na ně čeká vzadu, sedí na otevřeném ocelovém kontejneru, který je obehnaný rezavým hnědým dvaapůlmetrovým dřevěným plotem.

„Tamhle je,“ zašeptá Dante a jeho vztek se mísí s touhou.

„Víte co? Podle mě si s náma hraje,“ poznamená Ron. „V pátek sis to užila, co? Myslím, že chceš ještě.“

„Uděláme jí to rovnou tady,“ řekne Dante. Natáhne ruku a popadne Lilith za kotníky.

„Běžte ode mě!“ Kope, když ji Dante s Ronem táhnou dolů a přidrží ji u země.

„No tak, kluci, nechte toho.“ Brett couvá, ale nedokáže odtrhnout pohled od scény, když Dante vytahuje Lilith sukni a sáhne po kalhotkách.

Tentokrát ale zcela střízlivá Lilith vklouzne do nexu.

Okamžitě se vymrští na nohy a nadskočí na neviditelných vlnách energie. Výrazy Rona a Danteho přejdou v nevěřícný údiv, když se po nich vrhne, popadne je za vlasy a vší silou jim srazí hlavy k sobě.

Při té divoké srážce se v želatinových vlnách energie rozletí kolem krev a kosti.

Lilith se zahledí na dvojí karmínový proud, potom obrátí pozornost k Brettovi.

Hoch se už otočil a snaží se utéct.

Lilith ho nakopne do zadku, až po hlavě vrazí do boku ocelového kontejneru.

Potlučený mladík klesne na zem. Celý zakrvácený a napůl v bezvědomí se snaží odplazit pryč.

„Doraz ho!“

Lilith se v šoku obrátí a nexus najednou naplní ledová aura.

Ten vysoký šedovlasý stařec působí majestátně. Jeho vrásčité tváři s mezoamerickými rysy dominuje dlouhý nos připomínající zahnutý orlí zobák. Levé oko má pronikavě azurově modré, pravé oříškově hnědé a lenivé, neustále mu uhýbá do strany. Na kostnaté postavě visí volné hedvábné bílé šaty.

„Kdo jste?“

„Ty přece víš, kdo jsem.“

„Strýček Don? Proč jsi tady?“

„Jsem tady, abych tě vedl. A teď rychle doraz toho posledního, než tě někdo uvidí.“

„Já… nemůžu.“ Zkroutí se, nedokáže zvládat narůstající hladinu kyseliny mléčné.

Don Rafelo jako by klouzal po neviditelných vlnách energie. „Nemůžeš to s ním skončit, protože jsi slabá. Ustup stranou a uč se.“ Don Rafelo natáhne ruku po Brettovi. Uzlovitými prsty pravé ruky sevře hochovu hlavu, pak s ní otočí a tím pohybem mu rozdrtí páteř a přeruší míchu.

Brett se zhroutí na obličej – je mrtvý.

Don Rafelo se obrátí k Ronovi a Dantemu. Zhluboka se nadechne a „ochutnává“ jejich zmenšující se životní sílu. „Vedla sis dobře. Tihle dva jsou už téměř mrtví. Pomoz mi, hodíme je do toho kontejneru.“

Lilith poslechne.

O tři hodiny později přijede popelářský vůz. Před západem slunce vyklopí ostatky těch tří spolu se zbytkem odpadků do špinavé jámy vyhloubené na „Hoře odpadků“, umělém návrší třicet kilometrů od jezera Okeechobee, které slouží jako skládka.

20:10

Správce motelu si mne bradku, když před něj na pult se skvrnami od kávy položí Lilith pět zmuchlaných dvacetidolarovek, které ukradla Quentonovi z peněženky.

„To by mělo stačit na pokoj pro mého strýce až do konce týdne.“

Správce shrábne peníze, pak jí podá klíč a svírá ho o zřetelný okamžik déle, než je třeba. „Dejte mi vědět, pokud pro vás můžu udělat ještě něco dalšího.“

Nevšímá si jeho úšklebku a zamíří ven.

Don Rafelo se vynoří zpoza jednoho zaparkovaného vozu. Jde za ní do pokoje 113.

V místnosti to páchne plísní. Lilith zapne klimatizaci a stařičký stroj se zavrčením ožije. „Tak, strýčku Done, udělala jsem všechno, jak jsi řekl, teď chci vědět, jak jsi mě našel.“

Don Rafelo si lehne do manželské postele a zahledí se na ni. „Nikdy jsem tě nepřestal sledovat, i když se přede mnou tvoji prarodiče pokusili uprchnout do Ameriky. To já jsem zařídil jejich sňatek.“

„Proč?“

„Kvůli jejich předkům. Každý z nás má svoji životní sílu, Lilith, které se v západním světě dost zkresleně říká duše. V tvých genech jsou dvě mocné životní síly. První vznikla už hodně dávno tím, že se spojily dvě dávné pokrevní linie, jedna mayská, kterou lze vysledovat až do doby Kukulkana, druhá aztécká, což je linie Quetzalcoatlova. Jenže až ta druhá životní síla rod Rafelů – nám umožňuje napojit se na temné síly vesmíru. A právě tato temná síla tě jako studený vítr žene po Zemi. Je ve své podstatě duchovní, ale umožňuje nám manipulovat druhými.“

„Tomu nerozumím. Kde je ta temná síla? Odkud se bere?“

„Na jiném místě a v jiné době. Ucítíš její přítomnost, jakmile se dostaneš blíž k své vlasti a Mexickému zálivu. Temná síla je mocná, natahuje se, aby tě obestřela. A právě tato temná síla mě povolala z Morelos, abych tě vedl.“

Lilith vykulí své azurové oči. „Chci tu moc. Uč mě!“

Stařec se ušklíbne. „Proto jsem přece tady.“

Když Lilith Robinsonová náhodou narazila na věci svých rodičů, objevila učiněnou pokladnici materiálů osvětlujících život jejího praprastrýce Dona Alejandra Rafela, muže, jehož kořeny sahaly do Francie čtrnáctého století, a jeho předka Grégora Rafela.

Grégor Rafelo se narodil na předměstí Paříže roku 1397. Podobně jako jeho otec se také dal na dráhu profesionálního vojáka a sloužil ve zvláštní stráži pod velením maršála Gillese de Rais. Vzhledem k jeho schopnostem a statečnosti přidělili Grégora k osobní stráži Johanky z Arku a po jejím boku prošel několika bitvami, jednou krvavou lázní za druhou.

Po osvobození Orleansu roku 1429 se dvaatřicetiletý Rafelo vrátil domů k rodině, pološílený z toho, co zažil. O několik měsíců později se uchýlil k náboženství, konvertoval od křesťanství k albigenským.

Hnutí albigenských (pojmenované po městě Albi v jižní Francii) bylo odnoží oblíbeného manicheistického dualistického systému, který věřil v samostatnou a nezávislou existenci dobrého a zlého Boha. Pro albigenské byl tím dobrým bohem Kristus, který se během svého pobytu na zemi stal andělem s fantomovým tělem, jež mu dávalo vzhled muže. Zlým bohem byl Satan, který zodpovídal za uvěznění duše v lidském těle.

Albigenští věřili, že pokud člověk povede dobrý život, může si po smrti vysloužit svobodu duše. Pokud nedosáhne za života spravedlnosti, duše se znovu narodí jako jiná lidská bytost, nebo dokonce zvíře. Všechny materiální statky, včetně bohatství, jídla i lidského těla, považovali za zlé a odpudivé. Z toho důvodu tato sekta zastávala názor, že tradiční křesťanská církev se svým zkorumpovaným duchovenstvem a nezměrným hmotným bohatstvím připravuje půdu pro ďábla.

Křesťanská církev na druhou stranu považovala existenci albigenských za nejvyšší možné středověké kacířství. Když selhaly mírumilovné pokusy o konvertování skupiny, papež Inocenc III. vyhlásil proti albigenským křížové tažení. Roku 1230 byla většina albigenských brutálně potlačena a jih Francie zůstal po další dvě století pustý.

Tajná sekta albigenských, do níž vstoupil Grégor Rafelo, byla rozdělena na dvě skupiny, na jednoduché věřící a „dokonalé“, což bylo označení odvozené z řeckého slova katharoi, tedy „čistí“. Dokonalí byli extremisté, kteří se zříkali osobního vlastnictví a přežívali pouze z darů poskytovaných jinými členy.

Měli zakázáno skládat přísahy, jíst maso, vejce nebo sýr a museli žít v celibátu. Grégor Rafelo v hrůze z krve na svých rukou toužil po „dokonalosti“, a jeho rozhodnutí nesmírně ztížilo život jeho ženě Fanette i dospívajícímu synu Andrému.

Čtrnáctiletý André, který se odmítal podřídit otcovým nařízením ohledně celibátu, odešel z domova a uchýlil se ke Grégorovu bývalému veliteli Gillesu de Rais, muži, jehož nesmírné bohatství a moc byly v naprostém rozporu s vírou hochova otce.

Konverze Grégora Rafela k učení albigenských byla políčkem církvi. Od Andrého odchodu z domova neuplynul ještě ani týden, když jeho otce zatkla inkvizice a obvinila ho z kacířství. Zbývajících třináct let života strávil ve vězení, což koneckonců bylo pro člověka, který hledal „dokonalost“, ideální prostředí.

Pokud šlo o Andrého, jeho osud se ubíral jiným směrem.

Gilles de Rais doprovázel Johanku z Arku do Remeše na korunovaci Karla VII., kde byl jmenován francouzským maršálkem. Zůstal po jejím boku až do jejího zatčení a poté odešel do výslužby a žil na svém panství v Bretani.

Gilles byl boháč, protože zdědil rozsáhlá panství po svém otci a dědečkovi z matčiny strany. Kromě toho se také oženil s Catherine de Thouars, bohatou dědičkou. Byl na tom tak dobře, že se o něm povídalo, že si drží okázalejší dvůr než král.

Ujal se mladého Andrého a udělal z něj posla, ale hoch si ho svou povahou brzy získal a stal se jeho důvěrníkem.

V červenci 1435 získala rodina Raisových od krále dekret, který Gillesovi zakazoval prodat nebo zastavit zbytek majetku. Kvůli této finanční překážce se zoufalý Gilles dal na alchymii a později se stal vyznavačem satanismu. Protože ztratil spoustu majetku, doufal, že se mu podaří znovu získat bohatství poznáním a mocí ďábla. V příštích pěti letech se s Andrém ponořili do čarodějnictví a okultismu a uctívali Satana při svých obřadech, které později získaly označení „černá mše“.

Při černé mši nosili celebrující oděvy podobné šatu křesťanských kněží, až na to, že na ornát byla přidána postava kozla, zvířete, které bylo spojováno s ďáblem. K jiným parodiím na církevní obřady patřily kříže zavěšované vzhůru nohama, odříkávání křesťanských modliteb pozpátku, požehnání kalnou vodou, zvířecí oběti a používání obnaženého ženského podbřišku jako oltáře. Černá mše vrcholila rituální orgií a občas – lidskou obětí.

Byl to právě André Rafelo, jeden z veleknězů kultu, kdo toto nové rouhání do obřadu zavedl.

V září roku 1440 byl Gilles de Rais zatčen a postaven před soud v Nantes. Tam byl odsouzen za kacířství a únosy, mučení a vraždu více než 140 dětí.

André Rafelo uprchl z Francie do pohoří Harz v Německu. Zavedl tam tajné čarodějnické sabaty, které daly formální podobu tradici uctívání ďábla, čarodějnictví a pořádání černých mší. O několik let později odcestoval do Afriky, kde poznal tajemství vyjídání lebek mrtvých, aby člověk uloupil jejich duši.

Rafelo zplodil dvanáct dětí se třemi ženami a dožil se narození sedmi vnoučat a dvou pravnoučat. Po jeho smrti se vliv jeho klanu rozšířil do zámoří, když jeho vnuk Etienne Rafelo vyplul se zásobovací lodí do Nového Španělska (Mexika).

Dějiny osídlení Střední Ameriky se začaly psát dávno před příchodem prvních Evropanů. Prvními „pravými“ Mexičany byly polokočovné kmeny, které se v Mezoamerice objevily poprvé kolem roku 4000 př. Kristem. Jejich příslušníci se postupně usadili a stali se rolníky, kteří pěstovali avokádo, rajčata, dýně a kukuřici – hybrid divokých travin.

Potom, někdy kolem roku 1500 př. Kristem, dorazil On.

On byl běloch s protáhlou hlavou a s dlouhými bílými vousy a vlasy. Obyvatelé Mezoameriky nikdy předtím žádného člověka s bílou pletí, a k tomu všemu ještě vousatého, nespatřili (Mayové mají velmi řídké obličejové ochlupení). Ale cizinec byl zvláštní i v jiných ohledech, protože svými znalostmi daleko převyšoval úroveň indiánů. Tenhle bílý stařec se rychle stal jejich vůdcem a brzy ho uctívali jako boha-krále.

Neexistují žádné záznamy, z nichž bychom se mohli dozvědět jeho jméno nebo jméno jeho národa, ale obyvatelům této nížinné oblasti u Mexického zálivu se později začalo říkat Olmékové, a stali se mateřskou kulturou celé Mezoameriky. Pod vedením svého učitele Olmékové sjednotili celý region Mexického zálivu a svými znalostmi v astronomii, matematice a architektuře ovlivnili Zapotéky, Toltéky, Maye a Aztéky, kteří se objevili v následujících dvou tisíciletích.

Téměř přes noc se z pralesních Olméků zabývajících se zemědělstvím stali architekti moderní společnosti. Vybudovali složité stavby a rozsáhlá obřadní centra. Byli prvními obyvateli Mezoameriky, kteří zaznamenávali události. Vytvořili dávnou míčovou hru tlachtli a také skvostná umělecká díla, mezi něž patří slavné olmécké hlavy – monolitické koule z čediče, z nichž mnohé váží bezmála třicet tun.

Věhlas vousatého muže se brzy roznesl po celém regionu. Pro Maye a Toltéky byl velkým učitelem Kukulkanem, Aztékové mu říkali Quetzalcoatl, Opeřený had. A přestože svému lidu přislíbil, že se jednoho dne vrátí, po odchodu tohoto boha-krále kolem roku 1000 našeho letopočtu zachvátil Mezoameriku bezbřehý chaos. Mnohé národy jako Mayové se uchýlily k lidským obětem; indiáni si svými kroky chtěli usmířit Kukulkana a přivolat ho zpět ze světa mrtvých.

O pět set let později dorazili do Střední Ameriky z Evropy první „oficiální“ běloši a přinesli s sebou tyranii, smrt a ještě něco dalšího…

… ďábla.

Hernán Cortés byl Španěl, který si získal slávu jako objevitel i konkvistador. Roku 1519 pověřil guvernér Kuby Diego de Velázquez Cortése a jeho oddíly, aby napadli a dobyli Montezumovu aztéckou říši. Cortés, vyzbrojený jedenácti loďmi a pěti sty muži, vyplul k Yucatánskému poloostrovu, vlasti Mayů. Cestou na sever podél pobřeží Mexického zálivu založil první španělskou osadu, La Villa Rica de Vera Cruz (dnešní Veracruz). Když si jeho muži uvědomili svoje skličující vyhlídky, dal Cortés lodě z obavy z dezerce spálit. Hrstka Španělů tedy musela buď zvítězit, nebo padnout v boji.

Cortés se ovšem ani ve snu nenadál, že o výsledku války rozhodne něco dočista jiného – obyčejná záměna totožnosti.

Když se Montezuma, vůdce Aztéků, dozvěděl, že z moře vystoupil vousatý bílý muž, dospěl k názoru, že Cortés není nikdo jiný než Quetzalcoatl, který, jak slíbil, vstal z mrtvých. Aztécký panovník nedbal na řadu zlověstných věšteb svých nagualů (čarodějů) a vypravil poselstvo, aby Španěla a jeho vojsko dopravilo přímo do hlavního města Tenochtitlánu na téměř nedobytném ostrově uprostřed jezera Texcoco. Ke Španělům ohromeným velikostí města i početnými chrámy a kanály se chovali jako k bohům. Cortés předstíral přátelství a vyčkával na správný okamžik. Potom nařídil svému vojsku, aby zaútočilo, a tento krvavý masakr se stal úvodním úderem rozsáhlé války, která trvala přes dva roky.

Cortés nakonec Mezoameriku pro Španělsko získal, ale trvalo mnohem déle, než národy Střední Ameriky „dobyli“ španělští kněží. Španělé považovali Maye a Aztéky za bezbožné pohany, kteří uctívali božstva, jež mohou být pouze spojenci ďábla. Kukulkanovy kodexy (a jejich varování před hrozící zkázou) byly spáleny, jeho stoupenci donuceni přestoupit na křesťanství – pod trestem mučení.

Původně byla dichotomie dobra a zla, boha a ďábla pro mezoamerické indiány zcela cizí. Před španělskou invazí byl nejbližším božstvem srovnatelným se Satanem Tezcatlipoca, považovaný za boha noci a patrona čarodějů. „Kouřící zrcadlo“ byl pánem hříchu a utrpení a vynálezcem ohně, ale nebyl to ďábel.

Alespoň ne před příchodem španělských kněží.

Aby mohli šířit křesťanství v Mezoamerice, museli kněží poučit své „hloupé žáky“, že vesmír je rozdělen na síly dobra (Boha) a síly zla (Satana). Každý nepřijatelný skutek byl přirozeně považován za projev zla. Zlosyny považované za spolčence ďábla označili za čaroděje, a čarodějnictví se v Novém Španělsku v žádném případě netolerovalo.

Zanedlouho začala v Novém Španělsku působit svatá inkvizice a brzy poté byli mnozí členové kmenů v Mezoamerice postaveni před soud a usvědčeni z čarodějnictví.

Katolíci tím, že se tolik zajímali o uctívání ďábla a čarodějnictví, bezděčně napomohli k jejich rozkvětu. Mezi poraženými obyvateli Mezoameriky vznikaly tajné společnosti a větší města se stávala středisky sexu a hříchu. Na čarodějnických slavnostech se objevoval Satan (v podobě kozla). S ďáblem se uzavíraly svazky. Objevila se černá magie a předávala se z jedné generace na druhou.

Tam, kde kdysi byla nevinnost, teď kvetlo čarodějnictví. Zásluhou invaze bělochů získal strach z ďábla reálné tvary.

Etienne Rafelo přijel do Mexika na podzim roku 1533 a jeho posláním bylo šířit sémě „temných sil“ v Novém světě. Na svých cestách zabloudil až do Tecospy, malé vesnice obývané nahujskými indiány, která byla na druhé straně hor než Morelos. Tam se seznámil s aztéckým náčelníkem jménem Motecuma, jehož předkové z matčiny strany byli přímými potomky Quetzalcoatla, člena bratrstva Strážců.

Etienne se zamiloval do Motecumovy nejstarší dcery Quetzalli, krásky s azurově modrýma očima, která byla nositelkou hunahpuovských genů. Narodilo se jim osm dětí a vychovali je v nejjižnější části Mexického údolí, v kraji, jemuž kdysi vládli Aztékové.

Podobně jako její otec byla také Quetzalli čarodějnicí nagualou. Mezoameričtí čarodějové se objevili o tisíc let dříve. Měli své volené krále a dokázali předpovídat události. Povídalo se, že nagual umí u své oběti způsobit nemoc sáním její krve nebo tím, že ji uhrane. Podle některých mohli mocnější čarodějové dokonce uchvátit lidskou duši.

Dvacet sedm generací poté, co vznikla rafelovsko-quetzalcoatlovská linie, se narodil Don Alejandro Rafelo. Podobně jako jeho předek André se Don Rafelo vydal jinou cestou.

Vesničané v Morelos Dona Rafela nenáviděli a současně se ho obávali. Říkali, že díky svému ojo je velmi mocný, že jeho K’az-al t’an-ob (kletby) dokážou způsobit vážné a bolestivé nemoci.

Don Rafelo obdařený inteligencí a horečnou touhou po moci se rozhodl zasvětit život hledání kořenů moci nagualů. Na rozdíl od pověrčivých místních věděl, že za svou schopnost předvídat budoucnost vděčí čarodějové ne kouzlům a zaklínadlům, ale svým genům. Olmékové, Aztékové, Toltékové a Mayové získali svoji moc díky učení dvou velkých nagualů, Kukulkana a Quetzalcoatla. Don Rafelo věděl, že tito muži zplodili několik desítek dětí a že duchovní schopnosti v jeho vlastní rodině se dají vysledovat až ke Quetzalcoatlovi. Potřeboval tedy posílit svoji moc spojením s pokrevní linií Kukulkanovou.

Svůj genetický článek našel v Cecilii Meztliové, mayské ženě, jejíž předkové z matčiny strany vyrostli v Chichén Itzá a byli potomky samotného velkého Kukulkana.

Don Rafelo byl však příliš starý, aby mohl mít děti, proto rozhodl, že se s Cecilií ožení jeho synovec Miguel Aurelia-Rafelo. Curanandero varoval dívčinu rodinu, aby se držela od Dona Rafela dál, ale Meztliovi dlužili Donu Rafelovi peníze a dohodnutý sňatek by tento dluh smazal.

O sedmnáct měsíců později se narodila Madelina Aureliová s azurovýma očima a Don Rafelo se konečně dočkal svého miláčka. Nagual se rozhodl, že bude děvčátko vychovávat sám, a usoudil, že nejlepší bude, když jeho rodiče odstraní. Po řadě tragédií uprchla rodina tajně z Morelos a zamířila do Ameriky.

O sedmnáct let později drahocenná žačka Dona Rafela zemřela po porodu Lilith Eve Robinsonové.

Když se Quenton vrátí z kostela domů, Lilith právě seká trávník za domem. Slyší dědečka, jak vchází do domu. Rychle postaví staré lehátko tak, aby na ně dopadalo slunce, a srdce jí divoce buší. Sundá si vršek plavek přesně tak, jak jí nařídil Don Rafelo, pak se položí na lehátko, natírá si obnažená ňadra olejem a hlasitě přitom sténá, aby to její pěstoun nepřeslechl.

Quenton právě v koupelně močí. Když zaslechne hluk, vykoukne mezi záclonami otevřeného okna a zahledí se na obnaženou dospívající dívku.

„Proboha živého…“

Za ta léta se Quenton Morehead dokázal přesvědčit, že zneužívání Lilith bylo nutnou součástí „exorcismu“. Už dávno požádal Boha o odpuštění, a pokud mu odpustil Bůh, tak Lilith určitě obměkčí taky. Teď, s blížící se sedmdesátkou, přestal dítě „léčit“ z obavy, že ta drzá holka by ho mohla udat.

Jenže Quenton měl stále svoje potřeby a dívčino dospívání ho mučilo a vyvolávalo v něm představy, které nedokázal zahnat ani modlitbou. Ovšem takhle vystavovat tělo všem na odiv – to bylo něco zcela jiného. Ta holka ho prostě provokuje a jemu jako by uvnitř projížděl elektrický proud.

Lilith zasténá hlasitěji, když si vsune prsty pod dolní díl plavek a ukájí se.

To už je víc, než Quenton dokáže snést. Vyjde z koupelny a zamíří ven.

Lilith vycítí jeho blízkost a otevře oči. „Chceš něco?“

Quenton ji popadne za paži a škubnutím dívku donutí vstát. „Chceš být zlobivá holčička? Ukážu ti, co děláme se zlobivými holčičkami…“

Lilith vklouzne do nexu.

O okamžik později už Quenton Morehead leží na zádech na čerstvě posečeném trávníku a hledí na nebe a do nadpozemsky modrých očí své vnučky.

Lilith ho vzápětí udeří pěstí do nosu.

„Auu… bože… sakra, ty jedna malá děvko!“ Z obou nosních dírek mu crčí krev.

„Děvka? Děvkám se platí, Quentone.“

„Já jsem ti přece zaplatil! Čtrnáct let tě živím a oblíkám a dávám ti střechu nad hlavou. Jsi můj dlužník!“

Lilith na něm dál sedí a začne si hrát s ňadry. „Chceš to, Quentone? Pojď, vezmi si je.“

Natáhne se po ní, ale ona ho znovu udeří a tím vzteklým, neskutečně rychlým úderem mu vyrazí přední zuby.

Lilith je na nohou, točí dolním dílem bikin na prstě a kráčí nahá do domu. „Než půjdeš dovnitř, nezapomeň uklidit sekačku.“

Quenton se překulí a vyplivne dva zakrvácené zuby. Já tě tak akorát zmlátím, až budeš modrá, a pak tě ošukám tak, že nebudeš moct chodit.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

16

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

1. LISTOPADU 2027 FEDERÁLNÍ NÁPRAVNÉ ZAŘÍZENÍ MIAMI, FLORIDA

„… devatenáct… dvacet… dvacet jedna…“

Dvaaosmdesátiletý chovanec Pierre Robert Borgia nasává přes zaťaté zuby vzduch, obličej má rudý a svaly se mu chvějí, když cvičí svou denní dávku lehů-sedů.

„… dvacet dva… dvacet tři… dvacet čtyři…“

Je to už skoro patnáct let, co bývalého ministra zahraničí uvěznili za objednávku vraždy Michaela Gabriela.

„… dvacet pět… dvacet šest… dvacet sedm…“

Borgia je ukázkový vězeň. Pomáhá spoluvězňům v programu gramotnosti. Vede nedělní modlitební skupiny.

„… dvacet osm… dvacet devět… třicet…“

V každodenních videomailech ho jeho rodina informuje o výsledcích úsilí o zmírnění trestu. Ví, že podmínečné propuštění už má skoro v kapse.

„… třicet jedna… třicet dva… třicet tři…“

Cvičení pomáhá Borgiovi udržovat krevní tlak v normě. Díky každodenní meditaci si uchoval zdravý rozum.

A při životě ho drží myšlenka na pomstu.

„… třicet čtyři… třicet pět… třicet šest…“

Borgia svoji zlobu kdysi zaměřoval pouze na syna svého arcisoka – na muže, který ho před třemi desetiletími napadl na veřejnosti a připravil ho o pravé oko.

Po smrti Michaela Gabriela přesměroval Borgia svoji zášť na další osobu.

„… třicet sedm… třicet… osm… třicet… devět… čtyřicet!“

Borgia si lehne na studené linoleum ve své cele o rozměrech jeden a půl krát dva a půl metru. Zatímco se snaží popadnout dech, zahledí se na projekci tropického pobřeží na zdi.

„Počítači… aktivuj CNN.“

Holografický oceán zmizí a nahradí ho škvárový panel. Za okamžik začne vysílání zpráv.

„… poté, co na konci minulého týdne zemřela Jordan Ann Katrasová, byl dnes dopoledne generálním tajemníkem Rady bezpečnosti Organizace spojených národů jmenován bývalý americký prezident Ennis Chaney.“

„Áááá!“ Borgia kopne do zdi a Chaneyův obličej se mu zkřiví na botě.

„Z dalších zpráv. Světová basketbalová asociace přidala do Východní konference dva nové týmy z Evropy…“

„Počítači, ukonči vysílání!“

Přenos skončí.

Borgiův pulz pádí, krevní tlak mu letí nahoru. Zhluboka se nadechne, pak pomalu vydechne. Opakuje cvičení, dokud mu v uších nepřestane tepat, pak se obrátí do kleku a pokračuje v tréninku.

„Jedna… dva… tři… čtyři…“

Jednoho člověka Borgia nenávidí víc než kohokoli jiného, jednoho člověka, jehož jméno stačí jen zmínit a už mu vře krev v žilách a krvácí mu žaludeční vřed…

„… pět… šest… sedm… osm…“

Podmínečné propuštění už se blíží.

Pierre Borgia počítá dny.

LONGBOAT KEY, FLORIDA 14:35

„No tak, Manny. Použij vzorec a pak si domysli odpověď!“

Immanuel Gabriel hledí na svou Vision-Station, zakřivený počítačový monitor s vysokým rozlišením, který je metr a půl vysoký, metr osmdesát široký a zabírá celé zorné pole. „Už jsem vám říkal, pane Hoppere, nezvládnu to.“

„Ale zvládneš,“ naléhá učitel. „Dívej se, je to snadné.“ Scott Hopper se nakloní nad dospívajícím hochem a zadá rovnici určenou k výpočtu gravitačních sil a rychlosti světla. „Tady, připravil jsem ti hodnoty, tak teď počítej.“

„Co je mi do těchhle věcí? Nechci být astronaut, budu hrát profesionální fotbal.“

„No jasně. Ale teď sakra použij ten vzorec, ať můžeme skončit s hodinou.“

„Já ji končím zrovna teď.“

„Posaď se, prosím…“

„Ne. Chci si ještě před večeří zaházet.“

„Ne, dokud nespočítáš ty zbývající úlohy. Tvůj bratr skončil už před hodinou, a to dělá kvantovou fyziku.“

„Pa-pa-dá.“

„Posaď se!“

„Odpal!“

Hopper polkne ostrou odpověď, protože do učebny vstoupí Jacob. „Jacobe, pokus se přesvědčit bratra, ať je rozumný; odmítá poslouchat cokoli z toho, co mu říkám.“

Učitel odchází.

Immanuel si políbí prostředníček, pak ho přiloží Scottu Hopperovi na záda.

„Potřebuju s tebou mluvit, Manny. Znovu jsem hovořil s naším otcem.“

„A já zase s velikonočním zajícem. Vzkazuje ti, že tě potřebuje zpátky na farmě…“

Jacob bleskovým pohybem popadne bratra za boky a zvedne ho do výšky.

„Pusť…“

„Už toho mám dost, Manny. Zaostáváš v tréninku a…“

Immanuel kopne bratra do hrudi a rána je tak silná, že se oba hoši svalí na podlahu.

Tmavovlasý vyskočí na nohy. „Já tě mám taky dost, kreténe. Mám už dost těch tvých pitomých sebeklamů a toho, jak mě pořád buzeruješ. A hlavně mám už dost života v tomhle zajateckým táboře.“

„Je to pro tvé dobro. Tam venku jsou blázni…“

„Tady jsou blázni!“ Frustrovaný Immanuel popadne židli a vrazí ji do počítačové obrazovky, až se kolem rozlétnou střepy.

„Nech toho! Víš, kolik to stojí?“

„Mě to nestojí vůbec nic.“ Immanuel popadne další židli.

Jacob k němu přiskočí a sevře ho v pevném zápasnickém chvatu. „Nech toho, Manny. Nechci ti ublížit.“

„Ublížit mi?“ Immanuelovi vyhrknou z ebenových očí slzy. „Ty mě zabíjíš.“

„Jak tě zabíjím? Odpověz!“

„Nech mě…“

Jacob ho pustí. „Žijeme přece jako v ráji. Máš všechno, co bys mohl v životě kdy chtít nebo potřebovat.“

„Kecy! Co potřebuju, je svoboda. Potřebuju kamarády mezi svými vrstevníky. Jsem už unavený ze soutěžení se strážnými. Chci závodně hrát. A chci se seznámit s holkama. S holkama, Jakeu, to jako s opačným pohlavím, nebo tě hunahpuovský gen připravil o koule?“

„Mám sexuální touhy, dokonce mám i přítelkyni.“

„Jo? A koho? Anču Dlaňovou?“

„Jmenuje se Lilith. Mluvíme spolu… přes internet. Chce se sejít, ale já nemůžu.“

„Vidíš, přesně o tom mluvím. Běž za ní! A pořádně si to spolu rozdejte.“

„Tak to nemyslím. Miluju ji, a právě proto to musím ukončit.“

„Co?“

„Začíná mě rozptylovat.“

„Rozptylovat? V čem?“

„Ty to pořád ještě nechápeš, že? Pořád si odmítáš přiznat, co jsme zač a co je v sázce.“

„Ach, bože, už je to tu zas…“

„Čas běží, Manny, máme už jen šest let.“

Immanuel vytřeští oči. „Co se stane za šest let?“

Jacob zavrtí hlavou. Obrátí se ke dveřím.

„No tak, kreténe. Co se stane za šest let?“

„Trénuj, Manny. Trénuj, jako když ti jde o život.“

Azurově modré skvrnky k němu září zpoza bílé mlhy v nexu.

Jacobe, udělala jsem to, konečně jsem to udělala! Quenton se mě pokusil znásilnit, ale tentokrát jsem vklouzla do nexu… zmlátila jsem ho jako žito!

To jsem rád.

Nezní to ale tak.

Promiň.

Byl to tak skvělý pocit, když jsem ho praštila, cítila jsem se tak mocná. Bylo to dokonce lepší, než když jsem ublížila těm klukům.

Jakým klukům?

To nic.

Lilith, jakým klukům?

Jen pár pitomcům, co jsem potkala na jednom večírku. Už mě nebudou otravovat.

Lilith, nemůžeš jen tak chodit a rozdávat lidem rány.

Promiň, ale budu si dělat, co budu chtít, abych přežila.

Co to povídáš? Tohle přece nejsi ty.

To je moje nové já. Strýček Don mě učí, jak mám používat svoje schopnosti.

Strýček Don?

Vzdálený příbuzný, který mě přijel navštívit.

On je… Hunahpu?

Ano.

Jacobe?

Lilith, teď nemůžu mluvit. Potřebuju… potřebuju něco probrat s otcem.

A já potřebuju, abys mě vzal do náruče.

Už jsem ti přece říkal, že se teď nemůžeme vidět.

A já už mám těchhle výmluv dost. Potřebuju se koupat v tvém teple. V mém životě žádné teplo není, Jacobe, a v tvých slovech už taky žádné necítím. Jsi studený a vypočítavý a mně se to nelíbí.

Promiň, ale to už tak chodí. Neprosil jsem se o tenhle život, stejně jako ses ty neprosila o svůj.

Snaž se dát na svoji vlastní radu a změň to.

To právě dělám. Zrovna teď.

Co to znamená?

Znamená to, že se nesejdeme. Mimo nexus ani v něm.

Myslela jsem, že mě miluješ.

Ano… ale nemůžu s tebou komunikovat, pokud jsi ve spojení s jiným Hunahpuem.

Je to můj strýc.

Na tom nezáleží. Můj osud… nemůžu riskovat.

K čertu s těmi mayskými pitomostmi, naším osudem je být spolu.

Nejsou to pitomosti. Otec mě varoval…

K čertu s tvým otcem, ten je přece mrtvý!

Neříkej to.

Mysli, Jacobe. Nekromanti jako my dokážou přece mluvit jen s mrtvými.

Mýlíš se.

Neopouštěj mě, Jacobe! Nikoho jiného nemám!

Hele, nechci ti ublížit, ale život se mění… a v sázce jsou teď mnohem důležitější věci.

Co je důležitější než láska?

Lilith…

Odpověz mi! Co je důležitějšího než láska?

Odpusť.

Jacob se zachvěje, když proti němu vyrazí Lilithina nenávistná energie.

Táhni k čertu, Jacobe Gabrieli! Táhni rovnou do pekel!

Lilith…

Uvědomuje si náhlou prázdnotu nexu.

Peklo. Ano, přesně tam mám teď namířeno.

Otče, potřebuju tě.

Jsem tady, Jacobe. Pověz, co se stalo?

Připadám si tak sám. Manny pořád není Hunahpu, aspoň ne jako já.

Dej mu čas.

Já nevím. Touží po normálním životě.

Nakonec i Manny naplní svůj osud.

Nenávidí svoje poslání, chce prostě žít svůj život. Touží po lásce.

Cos mu pověděl?

Řekl jsem mu, že láska představuje rozptýlení, že muže oslabuje. Myslíš, že to tak není?

Jacobe, láska je ta nejmocnější síla ve vesmíru. Láska, kterou cítím k tvé matce, mi brání, abych všechno vzdal. Byla to tvoje láska ke mně, která mě zasáhla a vysvobodila.

Ty ale ještě nejsi vysvobozený. Až tě s Immanuelem najdeme a zachráníme, tak teprve budeš. Do té doby na nesmysly, jako je láska, nemám čas. Aspoň ne teď.

Našel sis dívku, že? Nějakou hodně zvláštní.

Ano.

A miluješ ji?

Někdy na ni nedokážu přestat myslet.

Se mnou a tvojí matkou to bylo stejné. Někdy jako by moje láska k ní naplňovala každý můj okamžik, kdy jsem bděl.

A přesně kvůli tomu jsem to musel ukončit. Rozptylovala mě, narušovala můj trénink.

Jacobe…

Proč tu bolest prodlužovat? Za šest let budu odsud, že? Kdo jiný z lidí než ty by měl chápat líp, proč jsem to udělal? Vždyť jsi to byl ty, kdo mi řekl o časoprostorové smyčce, o našem selhání při prvním pokusu…

Možná jsem udělal chybu, že jsem s tebou vůbec mluvil.

Připravuješ mě na to, co mě čeká.

Nebo tě k tomu odsuzuju. Kdyby v sázce byla jen moje existence, už dávno bych to vzdal, nikdy bych nedovolil, abys se mnou vůbec mluvil.

To je v pořádku.

Vůbec to není v pořádku! Dohání mě to k zuřivosti! Proč musí moje rodina tolik trpět? Proč musí moji synové a jejich matka procházet tímhle peklem?

Tati, uklidni se… Ohavnost by si mohla všimnout tvého vzteku.

Tak ať, ať ho cítí taky Bůh! Slyšíš mě, Bože? Vím, že tam někde posloucháš. Co jsi to za Boha, že připustíš, aby dobří lidé takhle trpěli? Proč je zlo tak často nepotrestané? Kde je v tom tvém vesmíru spravedlnost?

Tati…

Nenávidím tě, Bože! Slyšíš mě? Nenávidím tě tolik, jako nenávidím sebe!

Ježíši, tatínku, ty mě děsíš! Tati?

Tatínku?

Odpusť… odpusť, Jacobe. Odpusť mi všechno. Kdybych byl silnější… kdybych byl moudřejší, nikdy bych nedovolil Strážcům, aby mě takhle zmanipulovali a podvedli.

Cože? Strážcové tě podvedli? Co ti udělali?! Otče, pověz mi to, musím to vědět.

Promiň… zuřivost mi brání v soustředění. Oslepuje mě… tříští mi myšlenky.

Tak zpomal. Vrať se ke svému putování, k putování Billa Rabyho. Jmenoval se tak, že? Vesmírný poutník, který unikl před blížící se zkázou.

Bill Raby… ano… ano, stal jsem se Billem Rabym.

A to plavidlo. Pověz, co se stalo, když jste nouzově přistáli na Xibalbě?

Už si vzpomínám. Asi jsem musel omdlít, protože když jsem se probral, byla v kajutě naprostá tma a lidé ječeli.

Proč ječeli?

Naše přistání… při tom nárazu muselo dojít k bleskovému požáru. Musel být hodně zlý. Desítka kolonistů byla mrtvá, dalších několik desítek zraněných.

Ale tys byl v pořádku, ne?

Ne, myslím, že ne. Něco se stalo, ale ne Billovi. Něco se přihodilo Michaelu Gabrielovi. Všechny Michaelovy myšlenky, všechny vzpomínky byly pryč. Od té chvíle jsem byl už jenom Bill Raby, mořský genetik, vysazený v cizím světě. Bylo to, jako kdyby Michael nikdy neexistoval.

Dobře, dobře, tak co se stalo pak? Zkus si vzpomenout.

Obklopovala nás temnota, zakopávali jsme o sebe v té kajutě bez energie, když jsme zvenku zaslechli nějaké škrábání. Přitiskl jsem obličej k průzoru, rozhlížel se po okolí a pátral po jeho zdroji.

Slunce zapadlo už před mnoha hodinami. Protože jsem nedokázal v té tmě nic rozeznat, našel jsem brýle pro noční vidění a nasadil si je. Zahleděl jsem se do noci a všechno bylo najednou olivově zelené… a pak jsem uviděl venku pohyb.

Byly jich miliardy – velcí brouci – na délku měřili půl metru, vážili tak deset až dvacet kilo, bůhví jaká byla v tom pustém světě přitažlivost. Vylézali po statisících sopečnými trhlinami, z jejich groteskních těl s černými skořepinami občas vyšlehl do noci malý záblesk. Moje první myšlenka poté, co jsem polkl pachuť hrůzy, byla, že jde o nějaký druh komunikace… že ta světla jsou formou mimozemského jazyka, něco jako u pozemských světlušek, jen mnohem inteligentnější. Ale jak se hrnuli jeden přes druhého, lezli po skle průzoru, aby vyzkoušeli svými trojzubcovitými rohy a srpovitými klepety jeho tloušťku, uvědomil jsem si, že tihle tvorové mnohem víc připomínají strašlivé houfy tropických mravenců, kteří sužují Afriku a dokážou se řídit kolektivním vědomím, sežrat a vyplenit všechno, co se jim postaví do cesty.

Bezmocní a vyděšení jsme sledovali, jak se v ebenových vlnách valí po té mechem porostlé krajině. Pokryli celou loď a několik děsivých hodin jsme se všichni báli, že se prokoušou ocelovými deskami.

Po noci, kterou jsme strávili v strašlivém napětí, je první ranní paprsky zahnaly na útěk do podzemních příbytků.

Když jsme poznali, že se ta havěť nevydá na denní světlo, zorganizovali velitelé našich lodí průzkumný tým. Přišlo za mnou několik mužů a požádali mě, abych se pátrání zúčastnil.

Náš oddíl, který čítal tucet členů, prošel o čtyřicet minut později vzduchovým uzávěrem plavidla. Všichni jsme byli ve skafandrech a připojili jsme se k velitelům a vědcům z ostatních jedenácti lodí. Pak jsme měřícími přístroji prozkoumali půdu a vzduch.

Čím víc jsme se toho dozvídali, tím větší hrůzu nám tyto informace naháněly.

Atmosféra planety obsahovala vysoké množství oxidu uhličitého, spolu s menším množstvím oxidu uhelnatého, metanu a čpavku. Podobně jako na Marsu scházela na šarlatové obloze ozónová vrstva, ale na rozdíl od Rudé planety, která zůstala na druhém konci galaxie, jsme v tomto pustém světě neměli žádné příbytky kromě našich rozbitých plavidel a žádné suroviny, s nimiž bychom mohli začít něco budovat.

Po třech hodinách jsme se zcela zoufalí nad bezvýchodnou situací vrátili zpátky do kosmických lodí. Uvízli jsme ve světě bez čerstvé vody, vegetace a dýchatelného vzduchu. Před ultrafialovými paprsky nás nechránila žádná ozónová vrstva a za pět měsíců nám dojdou zásoby v lodích… pokud nás do té doby nesežerou ti noční mrchožrouti.

Před dvěma miliony let se našim předkům podařilo v pralesích východní Afriky přežít své vlastní drsné začátky. První lidé se přestěhovali na nová území a museli se vypořádat s nebezpečnými situacemi. Hledali úkryt v jeskyních a vyrobili si nástroje, aby mohli lovit. Naučili se ovládnout oheň a hospodařit a vytvořili kvetoucí civilizace. Člověk, který vždy toužil poznávat neobjevené, nakonec postavil velká plavidla, přeplul nebezpečné oceány, aby uspokojil potřebu zlepšovat své životní podmínky i touhu po poznání.

A my jsme teď byli ve stejné situaci.

Jako Michael Gabriel jsem kdysi vzdáleně pozoroval člena posádky Kryštofa Kolumba. Ale až nyní, jako součást vědomí Billa Rabyho, jsem mohl prožívat to, co museli tito stateční badatelé cítit, když jejich plavba přes Atlantik byla stále zoufalejší.

Beznaděj.

Strach.

Soustavné hašteření.

Dvanáct pozemských lodí nouzově přistálo v toxickém prostředí. Dvanáct lodí, které měly jen omezenou zásobu vzduchu, jídla a vody.

Dvanáct lodí. Více než šest set různých názorů.

Dávno předtím, než jsme odstartovali ze Země, byla marsovská kolonie a jejích deset tisíc vyvolených obyvatel předem rozdělena do pěti okrsků. Měli jsme svoje jmenované zástupce, dokonce i nově zvoleného prezidenta. Jednalo se o tom, jaké strany budou existovat, ale v každém případě měla na Rudé planetě panovat stejná demokracie, jaká dala podobu Americe, s novou ústavou a listinou práv.

V naší současné prekérní situaci nemělo nic z toho smysl. Byli jsme trosečníci, navždy odděleni od ostatních. Ve vesmíru velela posádka lodí, ale teď byly lodě mrtvé a zavládla anarchie.

Kdybychom byli kolonií mravenců, pracovali bychom před druhým úsvitem všichni společně. Kdybychom byli v úle, otázka autority by vůbec nepřišla na přetřes.

Jenže my jsme byli moderní lidé, prokleti egem a plni sobeckosti. A tak než jsme mohli začít hledat jídlo a čerstvou vodu, než jsme mohli začít projektovat příbytky, než jsme se vůbec mohli začít věnovat svým základním potřebám… museli jsme rozhodnout, kdo bude velet.

Představ si dvanáct plných vesmírných plavidel se stovkami cestujících s nervy napjatými k prasknutí a omezeným počtem skafandrů. Jen k tomu, aby se vůbec rozhodlo, kde se bude konat první zasedání rady a kdo se ho zúčastní, byly zapotřebí tři hodiny komunikace přes vysílačky v lodích.

Atmosféričtí vědci chtěli mít svůj hlas. Stejně tak geologové, zahradníci, lékaři, technici, architekti… všichni do jednoho chtěli mít právo mluvit do rozhodování. Byla to nekonečná hádka, kterou ještě umocňovala bezvýchodnost naší situace.

Nakonec z té vřavy vyšel jeden muž, aby sjednal v tom chaosu pořádek… jediný muž, který to mohl dokázat.

Devlin Mabus.

Mabus? Otče, nebyl to příbuzný Petera Mabuse, toho miliardáře?

Jeho vnuk. Devlinova společnost, MTI, financovala třetinu marsovské kolonie. Jeho tým vybral více než polovinu cestujících v našich plavidlech. Byl už jmenován do prezidentova nového kabinetu jako viceprezident a byl tedy nejvýše postaveným marsovským úředníkem mezi námi.

A co víc, Devlin se nalodil do svého soukromého plavidla s dvěma desítkami po zuby ozbrojených tělesných strážců, kteří všichni byli zcela věrni vlivnému miliardáři a jeho nebezpečné matce.

Devlin rozhodl, že každá loď zvolí tři zástupce, kteří budou fungovat jako styční důstojníci při komunikaci s nově vytvořenou radou, jíž bude on předsedat. Tahle hierarchie fungovala docela dobře… až do dne, kdy jeden zástupce otevřeně projevil nesouhlas, čímž narušil jednotu vedení. Devlin si s tím snadno poradil, potom dal opozičníka dopravit do své lodi, aby mohli společně „dospět k politickému rozhodnutí jménem kolonie“.

Opozičník změnil názor. O dva dny později se vydal na „procházku“.

„Procházka“ byla cesta ven z lodi bez skafandru.

„Procházka“ znamenala sebevraždu.

Z toho, co říkáš, se tenhle Devlin hodně podobal svému dědečkovi.

Nepochybně byl ještě horší, vzhledem k tomu, že jsem poznal jeho matku, ženu, která si dokázala náš malý národ podmanit svou krásou a rozdrtit ho ve svém ďábelském objetí. Byla nejen svůdná a stejně smrtící jako masožravá mucholapka, byla také nejlepší Devlinovou přítelkyní a jediným důvěrníkem. Ti dva tvořili pár k pohledání, a přitom musím přiznat, ačkoli jsem se jich bál, že jen zásluhou jejich spojeného úsilí naše kolonie vůbec přežila.

Naše situace byla den ode dne zoufalejší. Průzkumné týmy odcházely každé ráno pátrat po jídle a vodě, ale nikdy se nedostaly příliš daleko a musely se vrátit, než v noci vylezli ti obří brouci.

Nastražili jsme pasti, abychom získali několik vzorků. Zjistili jsme, že brouci jsou slepí a živí se mikroby, které nacházeli ve vulkanických skalách a mechu.

Jenže tenhle hmyz se bohužel nedal jíst.

S tím, jak ubývala naděje, přibývalo sebevražedných procházek. Někdy šlo o jednotlivce, jindy o celou rodinu. Deprese se šířily jako mor. Kvůli omezenému počtu skafandrů se většina civilistů musela zdržovat v plavidlech, a to ještě zvyšovalo pocit opuštěnosti.

Ale přes to všechno měla naše kolonie k dispozici mnohé nejlepší mozky, které lidský druh zrodil. Technici dokázali využít náhradní díly a vylepšit bezpilotní vznášedlo, které si na palubu přineslo jedno z dětí. Náš průzkumný letoun se každé ráno vydával jako Noemova holubice na cestu a hledal spásu.

A potom, odpoledne čtyřicátého třetího dne na planetě, jsme to objevili…

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

17

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Jak slábne světlo, na svůj strach zapomínám. Vzduch nabitý je, žárem sálá, její dech cítím na své kůži, duši hladí mi, v moci své má mě, kouzlem mě ovíjí.

Succubus ke mně přichází za nocí na návštěvu; lásku mou ze mě ždímá, spojené duše chystá k žehu.

– ÓDA NA SUCCUBA MAX RAEL, SKUPINA HISTORY OF GUNS

2. LISTOPADU 2027 BELLE GLADE, FLORIDA

Quenton Morehead je sám s Lilith ve svém kostele o jedné místnosti, natírají společně lavice. Poslední dva dny si udržuje od dívky odstup. Její náhlá sebedůvěra a exhibicionismus kazatele šokovaly, ale současně ho vzrušují.

Je třeba uplatnit nový přístup, při kterém pronikne k nově nalezené osobnosti své vnučky.

„Lilith, už jsme spolu mluvili o succubovi?“

„Succubus? Nikdy ses o něm nezmínil.“ Cítí na sobě jeho pohled, proto se postará, aby se jí ňadra pod těsným topem hodně houpala, zatímco horlivě pracuje štětcem.

Quenton ze všech sil přemáhá touhu stáhnout ji na stupínek a tam ji znásilnit. „V bibli stojí, že succubus byl ženský démon, který navštěvoval muže a sváděl je ve spánku.“

„A proč by mě měl tenhle succubus zajímat?“

„Protože se jmenoval Lilith a byla to bytost velmi mocná.“

Lilith přestane natírat. Don Rafelo s ní o tomhle nikdy nemluvil. „Pověz mi o ní.“

„Lilith byla Adamovou první manželkou, stvořenou ze země dávno před Evou. Podle bible byl succubus svůdná kráska jako ty, který se odmítal sexuálně poddat Adamovi.“

„Nesrovnáváš se s Adamem, že ne?“

„Jde o to, že Bůh stvořil Lilith, aby Adama uspokojovala, ale ona své poslání odmítala. Opustila zahradu a později otěhotněla. A právě dcery Lilith se pářily s Kainem a Ábelem.“

„To jí přeju.“

„Succubus byl velmi mocný.“

Lilith na něj pohlédne. „Jak to?“

„Přicházel ke svým obětem pod rouškou noci jako větrný démon a využíval k ovládnutí jejich vůle sex. Succubus si dokázal podmanit i ty nejsilnější z mužů. Povídá se, že muž, který jednou podlehl succubovi, už se jeho kouzla nedokázal zbavit.“

Lilith si nechá sklouznout jedno ramínko montérek.

Quenton přistoupí blíž, chytí se na vějičku.

Dívce naskočí z jeho blízkosti husí kůže. „Cítím pach tvé chlípné touhy, Quentone. Znovu si něco zkus a ublížím ti ještě víc.“

„Dlužíš mi to. Mohl jsem tě už dávno poslat pryč, ale neudělal jsem to.“

„A to je škoda. Možná bych teď neproklínala svoji samotnou existenci.“

„Stejně jako já proklínám den, kdy jsme s mojí ženou přijali pod střechu tvou matku.“ Přiblíží se o dalších pár centimetrů. „Vidíš, vím, co jsi zač. Už mě nedokážeš dál klamat.“

„A co jsem?“

„Luciferova milenka – succubus-Lilith v novém těle.“

„A máš z toho strach, Quentone, nebo tě to vzrušuje?“

„Zavři klapačku, pohane.“

„Já že jsem pohan?“ Obrátí se k němu. „Jak se opovažuješ? Zrovna ty, který jsi zanechal tolik šrámů na mé nevinnosti!“

„Dělal jsem to jen proto, abych z tebe vyhnal ďábla.“

„A kdo je ten ďábel, aby hrozil božímu muži, ctnostnému člověku? Proč by ses měl bát padlého anděla, ty reverende Pokrytče? A možná to není strach, ale žárlivost, co pohání tvou nenávist, koneckonců Lucifer je přece anděl slasti.“

Quenton zírá na dívku, tělo se mu třese.

„Toužíš po slasti, Quentone?“

Z otevřených úst mu tečou sliny.

„Odpověz, reverende Hříchu. Chtěl bys mě ošukat?“

„Ano!“ Vrhne se k ní, ale ona zvedne pěsti a drží ho od sebe.

Quenton se kousne do dolního rtu. „Proč si ze mě utahuješ?“

„Za slast se platí. Jaká je cena za succuba-Lilith? Pověz, reverende Otroku.“

Vytřeští oči, jeho hra se najednou obrací proti němu.

„Mluv!“

„Moje vůle?“

„Ano.“ Natáhne se po jeho ruce. Olízne mu konečky prstů, pak mu začne sát ukazováček, a stupňuje jeho vzrušení. „Jak se jmenuju?“

„Lilith.“

„Kdo jsem?“

„Su… succubus.“

Vlhkými prsty mu zlehka přejede po bouli v kalhotách.

Odhodí štětec a sáhne po dívce.

„Ne!“ Odstrčí ho. „Kdo je tady paní?“

„Ty.“

„Správně, otroku, já jsem tvoje paní. Už žádné vymítání ďábla, žádné řeči o Ježíši a Bohu. Bůh mě opustil v tu noc, co mi vzal matku a nechal mě s takovými jako ty! Bůh nečinně seděl a přihlížel, jak mě znásilňuješ, a nechal tě ošukávat moji duši. Bůh ze mě udělal tvou oběť. Teď mě ale ovládají temné síly, stejně jako já ovládám tebe!“

Azurové oči jí planou, když zvýší hlas. „Řekni… moje… jméno!“

„Lilith.“

„Kdo jsem?“

Po tvářích mu kanou slzy. „Bůh mi pomáhej…“

„Bůh ti nepomůže, Quentone. Bůh je v téhle hře života divákem. Bůh přihlíží ze svého zlatého bidýlka, jak zrůdy jako ty znásilňují nevinné děti. Jenom já ti můžu pomoct, teď, protože jenom já ti dám to, co potřebuješ.“ Sáhne po jeho kalhotách, rozepne je a dočká se okamžitě odezvy.

„Ano… prosím…“

„Přestaň kňourat a lehni si.“

Quenton heká jako zvíře, padne na dřevěnou podlahu a položí se s roztaženýma rukama a nohama na záda.

„Tohle jsou moje podmínky, Quentone. Dnes večer tě uspokojím. Zítra půjdeš do banky a vybereš všechny peníze, do posledního centu. Pak změníš závěť, abych byla tvojí jedinou dědičkou.“

„Proč?“

„Protože si to přeju a protože mě potřebuješ potěšit, jestli mě chceš dnes, a zítra a pozítří.“ Svlékne si košili a olízne si bradavky. „Chceš mě?“

„Ano!“

„A jak mě potěšíš?“

„Tím, že půjdu do banky!“

Lilith si svlékne montérky a stoupne si nad kazatele ve spodním prádle. Poprvé v životě se cítí bezpečná, poprvé má naprostou kontrolu nad situací. „Sundej si spodky, otroku.“

„Ano, succube!“ Quenton si strhne spodní prádlo.

Lilith se zahledí na jeho plně ztopořené pohlaví. „Kdo jsem?“

„Succubus!“

„Pozorně mě poslouchej, otroku. Čeká tě nevýslovná slast, ale jen za mých podmínek. Přijdu za tebou, když budu chtít, ale jen když budu chtít, rozumíš?“

„Ano, succube, ano!“

„Nikdy se ke mně nepřiblížíš bez mého svolení. Nikdy se mě znovu nedotkneš ani nepřijdeš domů opilý. Rozumíš?“

„Ano, succube.“

„Od této chvíle jsem paní já. Budu spát v tvé posteli a ty budeš spát na pohovce. Už mi nebudeš povídat o Ježíši a Bohu. Succubus už má dost řečí o Ježíši a Bohu.“

„Samozřejmě, succube.“

„Succubus nenávidí Boha, rozumíš? Opakuj to se mnou, já… nenávidím… Boha.“

Quenton váhá.

Lilith si strhne kalhotky a dráždí se prstem. „Tohle chceš, že, otroku?“

„Ano, Bože, ano!“

„Nenávidíme Boha, že, Quentone?“ Znovu se dotkne. „Opakuj to!“

„Nenávidíme… Boha.“

„Znovu!“

„Nenávidíme Boha!“

Lilith si dřepne nad svého zmámeného opatrovníka. „Nech ruce podél boků. Nesnaž se mě dotknout, ani svalem nehni. Já se tě budu dotýkat.“

„Samozřejmě, succube, cokoli budeš chtít!“

Ve dveřích kostela se objeví dětský obličej.

„Běž pryč, Brandy, už tě nepotřebujeme. Succubus nikoho nepotřebuje!“

Přelud zmizí ve tmě.

„Běž pryč? S kým to mluvíš, succube?“

„Mlč, hlupáku.“ Spustí se nad Quentona a vede ho do sebe.

Quenton zavře oči a sténá slastí.

Lilith, chladná, bez emocí, bez prožitků, se boří pánví do svého opatrovníka a upírá zrak na kříž visící za kazatelnou.

Díváš se na mě, Ježíši? Slyšíš mě, Jacobe? Co říkáte, vy dva kreténi, na to, co jste ze mě udělali?

LONGBOAT KEY, FLORIDA

Na Jacoba jdou v transu mdloby, jak jeho mysl zahání Lilithin stále se vracející křik, a soustřeďuje se na otcova slova. Poslouchám, otče. Co našel ten letoun?

Cosi obrovského, uměle vytvořenou plošinu, která se vznášela nějakých tři sta šedesát metrů nad vulkanickým terénem… byla tak rozlehlá, že zakrývala tisíce čtverečných kilometrů té cizí oblohy. Z dolní části téhle monstrózní stavby trčely nekonečné řady vřetenovitých železných předmětů o rozměrech sila, visely dolů jako kovové stalaktity. Údaje ze snímačů letounu nás varovaly před silným magnetickým polem, které ty miliony předmětů vydávaly. Kdyby náš letoun vlétl do toho pole, zcela by mu spálilo elektroniku.

Nařídili jsme letounu, aby vystoupal výš, a doufali, že zahlédneme horní část té neuvěřitelné antigravitační plošiny. To, co jsme spatřili, Jacobe… moje myšlenky, pouhá slova… nedá se to vůbec popsat.

Horní část této vznášející se konstrukce o velikosti Texasu byla poseta kopulemi v barvě mědi – tisícovkami kopulí –, každá měla střechu o obvodu desetinásobku starého neworleanského Superdomu, ale všechny byly propojené jako dno kartonu s vejci.

Zatímco jsme všechno užasle pozorovali, jedna z kopulí se zasunula a vpustila náš letoun dovnitř. Uvnitř bylo město, jaké dokáže vybudovat jen fantazie.

Představ si Manhattan, jen nějakých sto tisíc let v budoucnosti, celý ostrov vyzvednutý na oblohu a uzavřený do schránky. Představ si majestátní silikonové budovy – tak vysoké, že převyšují chicagskou Sears Tower. Představ si propojující chodníky a levitující pavilony – to všechno utkané v úchvatné panoráma, a k tomu bujné tropické zahrady a azurové laguny. Byly tam řeky a potoky a kaskády vodopádů a dál u okrajů něco jako vznášející se gondoly, které sloužily k pěstování plodin.

Byla to Šangri-La a ráj v jednom, intelektuální úl, který nás na evoluční stupnici převyšoval tak, jako my sami převyšujeme neandertálce.

Technologie, která byla zapotřebí k vybudování toho všeho, byla tak neuvěřitelná, tak nepředstavitelná, a přitom… to všechno bylo opuštěné, nikde jediná stopa života.

Kdo vybudoval ten úžasný vznášející se svět? Proč ho opustili? Byly to bytosti jako my? Vrátí se?

Museli jsme si připadat jako první španělští badatelé, kteří se dostali do Chichén Itzá poté, co město opustili Mayové.

Jenže pokud jde o nás, rychle jsme na všechny otázky zapomněli, když letoun odebral vzorky vzduchu nad tím městem pod kopulí. Vyšší obsah kyslíku než na Zemi, bez všech našich znečišťujících látek, ale dal se docela dobře dýchat.

Pro naši umírající komunitu jsme objevili oázu, kterou nám seslal sám Bůh, a my jsme byli rozhodnuti ji osídlit.

Nejdříve jsme se tam ale museli dostat.

K nejbližšímu okraji té stavby to bylo 680 kilometrů na jihovýchod od místa nouzového přistání. Protože kvůli existenci nočního hmyzu nepřipadalo putování pěšky v úvahu, naší jedinou nadějí bylo opravit co nejvíce poškozených lodí pro let na krátkou vzdálenost, než nám dojde vzduch a zásoby vody.

Naděje. Jak dlouho už se nikdo z nás neodvážil to slovo vyslovit?

Trvalo nám devadesát šest dní, než jsme zprovoznili tři z našich dvanácti lodí natolik, abychom se dokázali kolmo vznést a přelétnout ten omezený prostor. Během té doby jsme dál vysílali letoun do města, pořizovali mapy, určovali klíčové orientační body a nepřestávali žasnout nad těmi tisíci příbytků.

Nikdy jsme ale nenarazili na žádnou formu života.

Konečně nadešel den našeho odletu. Odhodili jsme všechna osobní zavazadla a zbytečné věci a nacpali jsme se, všech 572 trosečníků, kteří přežili, na palubu tří lodí a zamířili k zaslíbené zemi.

Dvacet minut sebou naše loď divoce házela v husté atmosféře a přivodila nevolnost všem kromě ostřílených astronautů. A pak jsme přelétli nad měděnými kopulemi a vstoupili do té mimozemské říše.

Bylo to úžasné místo.

Jako Bill Raby jsem si připadal znovuzrozený… plný sil, nadšený, že jsem naživu.

Kdybych jen tušil, co nás čeká…

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

18

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Všechno běsnění pekla není nic proti zapuzené ženě…

4. LISTOPADU 2027 BELLE GLADE, FLORIDA

Čtrnáct let byla Lilith Robinsonová obětí, celý život musela neustále bojovat, aby si zachovala v šíleném prostředí aspoň trochu zdravého rozumu. Jacob byl její kormidlo, dával jí sílu na rozbouřeném moři.

A teď ji opustil.

Když reverend Morehead obvinil svoji vnučku, že je succubem, rozšířil nevědomky Lilith její obzor – o osobnost, kterou její schizofrenie mohla tvarovat jako hlínu.

Succubus nebyl oběť. Succubus byl mocný.

Poprvé v životě začínala Lilithina bídná existence dávat smysl. Zatímco Bůh a jeho stoupenci ji zavrhli, Lucifer jí podal pomocnou ruku. Lucifer měl plány s její budoucností, a přestože Lilith netušila, o jaké plány jde, byla pevně přesvědčená, že její nový společník, Don Rafelo, ji povede po temné stezce jejího osudu.

Lilith vejde do strýcova hotelového pokoje a odhodí školní batoh na podlahu.

Don Rafelo leží na manželské posteli, nahý pod hedvábným županem.

„Ve škole všichni mluví jen o těch zmizelých klucích.“

„Vyslýchali tě?“

„Policajti se mě ptali, jestli jsem je viděla. Řekla jsem, že jsem jim kopla míč do křoví a utekla domů.“

„Dobře.“

„Kdy odjedeme do Mexika?“

„Už brzy. Říká ti něco Dia de los Muertos, Den mrtvých?“

„Kdysi jsem o tom něco četla ve škole.“

„La Muerte – Smrt – je neodmyslitelnou součástí mexické společnosti. Během prvních listopadových dnů se každý rok duše mrtvých vracejí na chvíli domů. Smrt měla v našich dávných rituálech vždy zvláštní místo. Mezi Aztéky se považovalo za požehnání zemřít při porodu, v bitvě nebo být obětován, to všechno zajišťovalo oběti požadované místo v posmrtném životě. Máš strach ze smrti, Lilith?“

„Jsou horší věci než smrt. Chci se dozvědět víc o succubovi.“

„Succubus je tvoje alter-ego. Jsi reinkarnací Lilith, královny démonů – královny succubů. Původně tě stvořil Bůh jako Adamovu povolnou manželku. Narodila ses ze špíny, ale s nezávislou vůlí, a proto jsi odmítla být něčím jiným než jemu rovnou. Když se Adam vzrušil, odmítlas jeho sexuální návrhy a uprchla jsi z ráje na větru, abys hledala erotiku mezi božími padlými anděly. U Rudého moře jsi založila rod démonů, zvaný Lilim. Tři boží andělé se tě pokusili přinutit, aby ses vrátila do ráje, ale tys odmítla. Za trest andělé podřízli tvoje děti.“

„Co jsem udělala já?“

„Přísahalas, že se pomstíš. Jahveho andělé před tebou dokázali ochránit matky a děti, ale muže ne. A tak jsi je sváděla, zatímco spali, a vyvolávala jsi u nich poluce. Talmud muže varoval, aby nespali sami v domě, ze strachu z tvé přítomnosti. Až se znovu narodíš, získáš schopnost ovládat vůli mužů a zbavovat je jejich životní síly.“

„Jak se znovu narodím?“

„Nedaleko od vesnice Bolonchen je jeskyně, součást podzemní sítě chodeb známých jako Grutas de Xtacumbilxunaan, Jeskyně ukryté ženy.“

„Četla jsem o tom místě v tvých dokumentech. Co je uvnitř té jeskyně?“

„Obrovská síla… síla, která zažehne odkaz ukrytý v tvé krvi a dá ti dar vidění. Ale pozor: Pokud nebudeš dost silná, z té energie zešílíš.“

Lilith se tvrdě zahledí na starce. „Quenton mi říkal, že moje matka byla šílená.“

„Nebo ji možná k šílenství dohnal on. Na tom nesejde. Jsi silnější, než kdy byla ona, a tvůj pán Lucifer tě ochrání.“

„Quenton se modlil, aby mě ochránil Bůh, kdybych Ho přijala do svého života.“

„Kdo může přijmout do srdce takového mstivého Boha? Boha, který připustil koncentrační tábory, který nakazil náš druh chorobami, jehož uctívají jako všemocného, ale přitom zůstává zcela lhostejný k našemu utrpení. Pomohl ti snad Bůh, když tě Quenton zneužíval?“

„Ne.“

„My, stoupenci temné cesty, se odmítáme plazit před božstvy na křížích v naději, že si u tohoto Boha získáme přízeň. Místo toho jsme se rozhodli povznést se nad hloupé boje a pohlédnout mu zpříma do očí. Těšíme se z naší lidskosti a přejímáme plnou zodpovědnost za své činy. Hledáme Lucifera, ne abychom ho uctívali, ale abychom pracovali ruku v ruce s ním a jeho démony. Bůh nám sice dal pohlavní orgány, ale byl to Lucifer, díky němuž jsme je poznali. Dovolil nám vidět, zkoumat, oddávat se našim nejtělesnějším instinktům, abychom mohli vzkvétat.“

„A co dobro a zlo?“

„Zbytečná koncepce, kterou kážou pokrytečtí kněží jako tvůj Quenton. Jen se tak snaží získat pozemské slasti vzýváním božího jména, aby budili strach. Pokud konat dobro znamená sloužit Bohu, jde o ztrátu času. Cestou k moci je zlo. My, stoupenci temné cesty, odmítáme žít ve strachu. Cítíme lásku a soucit, protože jsme lidé, ale kráčíme po temné cestě, která se zabývá skrytou silou v přírodě, vede nás do světa, jemuž většina lidí odmítá rozumět.“

„Quenton mě nikdy nemiloval. Jacob mě miloval, ale kvůli jeho matce a té bábě jsme nemohli být spolu.“

„Bábě? Pověz mi o ní.“

LONGBOAT KEY, FLORIDA 15:12

Boeing Canard Dragonfly se štíhlým trupem, rotorovým křídlem a pevnými předními a zadními stabilizátory je hybrid letadla a helikoptéry. Pokud je v „režimu helikoptéry“, zvládá kolmé starty, vznášení a přistání. V „režimu letadla“ se rotorové křídlo uzamkne ve stacionární poloze a spustí se tryskové motory, které ženou letoun stálou rychlostí.

Dominique vyjde Ennisi Chaneymu naproti k letounu a z jeho zarytého výrazu vidí, že je zle.

„Co se stalo?“

„Až uvnitř.“ Bývalý prezident ji vede do hlavní budovy. „Promiň. Poslední dobou je kolem stále víc odposlouchávacích zařízení.“

„Vypadáš vyčerpaně.“

„Stárnu a před smrtí musím pořád ještě vybojovat spoustu bitev s větrnými mlýny. Kde jsou kluci?“

„Manny je v posilovně, Jake medituje. Tak a teď mluv.“

„ZLATÉMU ROUNU došla trpělivost. Chtějí přístup k dvojčatům, jinak to tady zavřou.“

„Syčáci. Můžou to udělat?“

„Bohužel, dělají si, co chtějí. Dnes ještě ZLATÉ ROUNO žádá. Zítra už budou jen rozkazovat. A tihle lidé ne za odpověď nepovažují.“

„K čertu s nimi. Odjedeme.“

„Kam? Ať se vrtnete kamkoli, všude vás nakonec najdou.“

„Sakra.“ Sedne si na okraj kamenného kávového stolku a tře si obočí. „Manny uteče. Jake možná všechny ty kecy kolem MAJESTIC žere, ale Manny to nenávidí.“

„Já vím.“

„A víš taky to, že ho doktor Stechman léčí z depresí?“

„Bude se s nimi muset nějak vypořádat.“

„Jdi k čertu, Ennisi! Mluvíme tady o životě mého syna.“

„Mě to přece taky nijak netěší.“

Dominique popadne klíče a sandály.

„Dominique, počkej, kam jdeš?“

„Projet se. Chceš mě snad zatknout?“ Vyjde přes garáž ven a zabouchne za sebou dveře.

Chaney slyší, jak se vodíkové palivové články v SUV probudí k životu a vzápětí zanaříkají pneumatiky, když Dominique zrychlí na příjezdové cestě.

Ať jede, potřebuje trochu upustit páru.

Bývalý prezident se přebelhá k lednici a vytáhne láhev vody. Pak změní názor. Rozhlédne se po baru. Nalije si sklenku whisky.

„Matka má pravdu. Manny už nedokáže izolaci dál snášet.“

Chaney pohlédne na Jacoba ve dveřích kuchyně. „Já už to teď nemám v rukou, hochu. Už ne.“

Jacob přikývne. „Tak je nejspíš čas, abych to do nich vzal já.“

ST. AUGUSTINE, FLORIDA

Je už tma, když Dominique zaparkuje s vozem před domem Evelyn Stronginové. Projížďkou si trochu uklidnila pocuchané nervy. Teď potřebuje radu.

Dominique přijde po staré cihlové pěšině ke vstupu. Přitiskne dlaň k bezpečnostní klávesnici.

V dlani má Dominique implantováno mikročipové identifikační zařízení, velké sotva jako zrnko rýže. Elektronický zámek rozpozná její „klíč“ a odemkne dveře.

Dominique vejde do domu. Spatří převrácenou palmu a poličku s časopisy. Naskočí jí husí kůže. „Evelyn?“

Dveře knihovny jsou zavřené. Dominique přistoupí blíž a poslouchá. Zaslechne nějaké klapání. Zacvičí pravým bicepsem a aktivuje neurologickou spoušť paralyzéru.

Dominique rozkopne dveře. „Evelyn! Proboha…“

Obličej mrtvé je fialový, její ochablá postava plná podlitin se houpá na provizorní smyčce připevněné na stropní ventilátor.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

19

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

2. listopadu 2027

Miami, FL. (Internetové zpravodajství AP)

Po téměř patnácti letech odnětí svobody byl dnes z federálního nápravného zařízení v Miami propuštěn bývalý ministr zahraničí Pierre Robert Borgia. Borgia, kdysi považovaný za slibného republikánského kandidáta na prezidenta, byl usvědčen ze spiknutí za účelem vraždy, když si objednal smrt Michaela Gabriela, internovaného duševně nemocného pacienta, který zahynul za záhadných okolností poté, co v prosinci 2012 pomohl odvrátit jaderný holocaust. „Jsem nevinný muž, který sloužil své vlasti a byl neprávem obviněn,“ sdělil Borgia reportérům několik okamžiků po propuštění. „Teď chci jen v klidu dožít těch pár dnů, co mi zbývají.“

4. LISTOPADU 2027 MABUSOVA REZIDENCE MANALAPAN, FLORIDA 16:17

Pierre Borgia hledí na svůj odraz v inteligentním zrcadle v koupelně. Vězeňský život mu z kdysi podsadité postavy ubral skoro dvacet kilo. Obličej má výrazně štíhlejší, skoro vyzáblý, hlavu hladce oholenou, aby skryl šediny. Obvaz na pravém očním důlku je čerstvý, výsledek nejnovějšího útoku spoluvězně během posledního měsíce ve federální věznici.

„Měli bychom vám nechat to oko vyšetřit,“ poznamená mladý Lucien Mabus ve dveřích koupelny. „Až zmizí ten otok, dáme vám tam jednu z těch nových protéz.“

„Škoda času a peněz. Můj život už skončil.“ Borgia otočí kohoutkem. Opláchne si obličej.

„To neříkejte. Otec vždycky tvrdil, že vás strana potřebuje.“

„Kde k čertu byla tahle strana, když mě dal Chaney odvézt jako nějaké zvíře? Ten negr donutil OSN, ať šlape, jak on píská. A taky má na svědomí smrt tvého táty.“

Devatenáctiletý mladík přikývne. „Jo. Co s tím podnikneme?“

„Mám pár nápadů. Obleč se, hochu. Počkám na tebe dole.“

Borgia uchopí senzorický kartáček. Vyčistí si zuby. Současně s tím se na inteligentním zrcadle přímo před ním objeví lékařský záznam.

TEPLOTA: 36,7

TEPOVÁ FREKVENCE: 118

KREVNÍ TLAK: 158/94

CHOLESTEROL: 343

ELEKTROLYTY: V NORMĚ

NALEZENY 2 ZUBNÍ KAZY

ZÁNĚT DÁSNÍ VE STADIU 2

KREVNÍ TLAK A CHOLESTEROL JSOU VYSOKÉ.

ANALÝZA SLIN SIGNALIZUJE KRVÁCENÍ Z ŽALUDEČNÍHO VŘEDU. OKAMŽITĚ VYHLEDEJTE LÉKAŘE.

PŘEJI PĚKNÝ DEN.

„Ať se jdou vševědoucí počítače bodnout.“ Borgia si osuší obličej, potom si upraví v zrcadle v koupelně pásku na oku.

LONGBOAT KEY, FLORIDA 16:17

Jacob zírá vytřeštěným zrakem do inteligentního zrcadla v koupelně. Jeho odraz se rozplyne, když jeho mysl vyrazí po vlnových délkách kohosi jiného.

Vychrtlý obličej.

Oholená hlava.

Páska přes oko… zakrývá následky zranění, které mu před sedmadvaceti lety způsobil Jacobův vlastní otec.

To je Borgia… já vzdáleně pozoruju Pierra Borgiu!

Celé to skončí stejně náhle, jako to začalo.

Jacob zamrká na odraz své vlastní opálené tváře a sněhobílých vlasů.

Něco chystáš, Borgio. Cítím tvůj vztek… neklid tvé duše.

BELLE GLADE, FLORIDA 18:40

Kabriolet Orion Suburban pomalu předjede před Quentonův dům, baterie v něm jsou skoro vybité. Lilith kývne strýci na rozloučenou, pak zamíří k předním dveřím.

Reverend na ni čeká uvnitř. Na sobě má župan, boxerky a černé ponožky. „Proč jsi mi ukradla auto?“

„Jeden přítel ho potřeboval. A kromě toho, je to už vlastně moje auto. Postaral ses o všechno v bance?“

Quenton zvedne hnědou obálku. „Všechno je tady, podepsáno a zalepeno, ale ty z toho nedostaneš nic, dokud neumřu.“

„Dej mi ty papíry?“

„Ne. Papíry se zítra ráno vrátí do kanceláře mého právníka. Dokud na mě budeš hodná, závěť zůstane nezměněná.“ Quentonovi zasvítí oči. „Chci to každou noc. Od téhle chvíle jsi moje soukromá děvka.“

Na okamžik se jí zmocní panika. Succubus není žádná děvka. Succubus je mocný. Succubus ovládá…

„Svlékni si šaty, děvko.“

Lilith pohlédne na Quentona s odzbrojujícím úsměvem. „Tak jo. Chceš soukromou děvku, budeš ji mít. Ale nejdřív se musíme ujistit, že na tenhle úkol stačíš.“ Sáhne do kapsy a vytáhne tři tabletky. „Pořádně je rozžvýkej. Tyhle prášky ti pomůžou vydržet celou noc.“

Poslechne ji, rozžvýká prášky a polkne. „Svlíkni se, děvko. Dlužíš mi to za posledních sedm roků.“

LONGBOAT KEY, FLORIDA 19:22

Pokračuj, otče, dokonči svoje vyprávění. Pověz, co se stalo, když lodě dorazily k městu pod kopulí v tom cizím světě.

Část kopule se odsunula, takže jsme mohli vstoupit dovnitř stejně jako náš průzkumný letoun. Jakmile jsme byli uvnitř, neviditelné silové pole, nejspíš nějaký vlečný paprsek, ustálilo naše tři házející se plavidla a vedlo je k přistávací ploše na jedné z těch skoro čtyři kilometry vysokých budov.

Vyšli jsme z plavidel a dýchali cizí vzduch. Tak se nám ulevilo, že jsme zachráněni, že jsme jen stáli na střeše té věže a jásali. Vzali jsme se za ruce a v modlitbě děkovali Bohu. A pak jsme si uvědomili, že jsme tam uvízli.

Uvízli?

Skoro čtyři kilometry nad zemí. Jediným vstupem do té obří stavby, který jsme objevili, byly osmiúhelníkové dveře, které tvořilo nepředstavitelně tenké, ale neproniknutelné uhlíkové nanovlákno. Neměly žádnou kliku ani klávesnici, žádný návod, jak se mají otevřít.

Slunce zapadlo a my jsme stále vězeli na střeše. Nastala noc a my jsme poprvé hleděli na tu cizí oblohu a pohled to byl prostě nepopsatelný. Velký měsíc planety zářil jasně žlutě, menší souputník ve tvaru brambory připomínal rychle se pohybující fialovou skvrnu. V dálce byla mlhovina a jasně modrá hvězda.

Na střeše věže jsme strávili dvě noci v netrpělivém očekávání, až naši technici sestrojí zařízení, s jejichž pomocí budeme moci slanit po stěně. Následoval trýznivý sestup a pak jsme konečně stáli na zemi.

Neandertálec dorazil na Nový Manhattan.

Do městské krajiny byly začleněny tropické lesy a umělé vodní toky. Na úrovni terénu panovala vysoká vlhkost a chládek. Nedaleko tekl potok a já si vzpomínám, jak jsem byl rád, že naši vědci už usilovně zkoumají jeho stříbřité vody.

K našemu rozčarování obsahovala kapalina mikroskopické stopy nějakých exotických prvků. Byla ta voda toxická? Neměli jsme jistotu, ale testy na našich několika přeživších laboratorních myších ukázaly, že je pitná… alespoň krátkodobě.

Voda je život. Na našich lodích byly zásoby potravin na další dva měsíce, ale vody nám zbývalo už jen na pár dní. Pokud byl ten mimozemský pramen jen zčásti slučitelný s našimi těly, mohli jsme udělat něco jiného, než z něj pít?

Takže teď jsme měli vzduch a vodu, úrodnou půdu pro pěstování plodin a kopuli nad hlavou, která nás chránila před smrtícími ultrafialovými paprsky toho cizího slunce. Jenže stále jsme nedokázali proniknout do těch obydlí.

Šířily se divoké zvěsti, že uvnitř se nachází mimozemšťané, kteří čekají, aby nás ve spánku mohli povraždit. Jiní jako já byli přesvědčeni, že město už je dávno opuštěné a že nám jen scházejí nezbytné znalosti, abychom mohli do staveb vstoupit.

A tak jsme na úpatí těch mamutích futuristických budov začali kácet stromy a budovat sruby. Zasadili jsme plodiny a zřídili vědecké laboratoře. Postavili jsme školy a nemocnice, soud a modlitebnu. V našem novém domově panoval mír a pocit klidu, který nikdy neexistoval v tom starém. Byli jsme jeden národ – kmen přeživších. Neexistovali majetní a nemajetní. Všude vládla rovnost.

Aspoň v tu chvíli.

Hlasovali jsme a naši rozrůstající se komunitu jsme pojmenovali Nový Eden. Na důkaz úcty k našemu vůdci, Devlinu Mabusovi, se jeho matce dostalo cti, aby pro naši planetu vybrala jméno. K našemu překvapení zvolila staré mayské jméno, odvozené z mýtu o stvoření zaznamenaného v Popol Vuh.

Xibalba.

Takže Xibalba je skutečně planeta, ne podsvětí? A jak se tam dostanu? A ta, žena, která jí dala jméno, co byla zač? A proč vybrala pro planetu takové ďábelské jméno?

Byla to vdova, její manžel Lucien Mabus zemřel už před mnoha lety. Bylo jí něco po padesátce, ale vypadala mnohem mladší, stále oslnivá kráska. Nosila bizarní fialové kontaktní čočky, měla kakaovou pleť a dlouhé splývající ebenové vlasy. Předkové Lilith z matčiny strany pocházeli z Mezoameriky a…

Lilith! Ty tvrdíš, že se jmenovala Lilith?

Lilith Eve Mabusová.

To je ona – ta, se kterou komunikuju celé ty roky v nexu.

Tvoje přítelkyně je Hunahpu?

Ano, Otče? Otče, jsi pořád tam?

Jacobe, to z Lilith Mabusové se jednoho dne stane Ohavnost.

Ne… ne, to není možné! Lilith nemůže být Ohavnost, vždyť… vždyť se nenarodila ve stejný den jako my, ukázala mi přece svůj rodný list! Tatínku, to nemůže být ona!

Je to ona, Jacobe. Podvedla tě a skrz tebe teď ví o mně. Právě tvoje komunikace s Lilith v tvé přítomnosti ji varovala. To je ten důvod, proč na mě Ohavnost a její démonské sémě čekalo, když jsem konečně jako Michael Gabriel dorazil na Xibalbu.

… je to všechno moje chyba. Musím něco udělat. Musím ji hned zastavit.

Jacobe, počkej! Pokud zmaříš jednání Lilith ve svém čase, mohl bys nepříznivě ovlivnit budoucnost lidstva. Nezapomeň, díky červí díře máme možnost všechno změnit, zachránit lidstvo. Byl to Lucien Mabus, kdo se stal průkopníkem vesmírné turistiky a zajistil lodě, které umožnily cestu na Mars. Pokud ve svém čase zničíš Lilith, nemusí být žádná marsovská varianta, což znamená, že při druhém holocaustu všechno lidstvo zahyne. Časová smyčka musí zůstat zachovaná a pak se musí přerušit ve správnou chvíli, ale v mém čase, ne ve vašem.

Tak co mám dělat?

Nevím, ale ty a tvůj bratr se musíte od Lilith za každou cenu držet dál.

BELLE GLADE, FLORIDA 19:40

Quenton Morehead leží nahý na posteli a sleduje, jak jeho čarodějka vytahuje z kapsy županu lahvičku vonného oleje a smotanou šňůru. Vytřeští oči, když dívka vyklouzne ze šatů a nalije si olej na nahá ňadra.

„Ano, děvko, to se mi líbí.“

„Tohle se ti bude líbit ještě víc.“ Šňůrou mu přiváže kotníky a zápěstí k dubovým sloupkům postele. „Děvky mají rády nedobrovolné diváky.“

Zhasne světla a pak se pomalu plazí nahoru po starcově těle.

Quenton se tetelí slastí, sténá potěšením, když mu prsty klouže po rozvaleném břiše k podbřišku. Olízne mu krk a jazykem ho šimrá na vystouplém ohryzku, zatímco mu tiskne svoji vlhkou stydkou oblast do podbřišku. „Máš pravdu, víš,“ vrká. „Opravdu ti toho spoustu dlužím. Teď se pohodlně polož a zavři oči.“

„Ale já se na tebe chci dívat.“

„Ve tmě je to lepší. Vzpomínáš, jak jsi za mnou, když jsem byla malá, vždycky přicházel po tmě. Teď jdu já za tebou. Zavři oči.“

Starý muž poslechne, poklidný úsměv na tváři…

… zatímco Lilith vytáhne žiletku ukrytou za uchem a vloží si ji mezi zuby.

Pak děvče pomalu sklouzne po jeho chatrném těle, laská mu vnitřní stranu stehna, štípe ho, lechtá, a přitom se mu rty otře o tmavou kůži… a zlehka mu ji prořízne.

Pak se vrátí k šíji, škádlivě mu prořízne krkavici, a zatímco hladí Quentonův ztopořený úd, teplá pulzující tekutina mu stříká na chlupatou hruď.

Slast a bolest. S každým zasténáním víc krve. S každým stiskem nový zářez.

Než se ústy propracuje k jeho slabinám, připomíná reverendova kůže ztěžka se zvedající karmínovou mozaiku.

Quenton vyvrcholí, pak spokojeně usne, jak prášky zabraly, takže si vůbec neuvědomí, že v těch horkých vlhkých krůpějích, kterými je nasáklé prostěradlo, mu z těla uniká život.

LONGBOAT KEY, FLORIDA 23:08

Písek je studený, poryvy větru od Zálivu pronikají Dominique přes svetr. Vyhrne si límec přes uši. „Už žádné hry, Jacobe. Ano, nebo ne? Víš, kdo zavraždil tetu Evelyn?“

„Jmenuje se Lilith. Komunikujeme spolu už odmalička.“

Šokovaná Dominique si zakryje ústa. „Jak spolu komunikujete?“

„Přes vyšší rovinu kvantové existence, které říkáme nexus.“

„Ona je Hunahpu?“

„Ano. A taky je to Ohavnost, aspoň jednoho dne se jí může stát.“

Dominique cítí, jak jí z tváře mizí krev. „Celé ty roky… přes všechna moje varování, přes Evelynina varování, celou tu dobu komunikuješ s tím samým tvorem, který mučí tvého otce, který by nás všechny mohl zničit. Jak jsi právě ty mohl být tak slepý?“

„Láska je slepá.“

„Láska? Ty tu… tu věc… miluješ?“

„Není to žádná věc, matko, je to lidský tvor zrozený v bouři. Pochází z rozvrácené rodiny, tělesně i sexuálně ji zneužívali. Potřebovala moji pomoc a já byl nablízku. Je to dítě boží stejně jako ty nebo já.“

„A teď je to velmi nebezpečné dítě. Zavraždila Evelyn.“

„Je na mě naštvaná. Je duševně nemocná.“

„Tohle podle mě už překročilo meze duševní choroby. Takže co teď uděláme?“

Jacob kráčí podél duny a myšlenky mu pádí. „Lilith ví, kde žijeme a co jsme zač. Teď můžeme utéct, ale ona bude každým dnem silnější. Nakonec nás bez potíží pomocí svých hunahpuovských schopností vystopuje. Navíc má aspoň jednoho spojence, který… je taky Hunahpu.“

„My ale máme přece také spojence. Pošleme za ní Salta s Pepperem.“

„To nesmíme. Lilithina přítomnost v blízké budoucnosti je provázaná s budoucností celého lidstva. Pokud ji odstraníme v současnosti, narušíme tím sled událostí. Teď je hlavní, abychom se jí s Mannym vyhýbali, než odletíme na Xibalbu.“

„Ty víš, kde je Xibalba?“

Ukáže k obloze. „Někde tam. Podle mayského proroctví odcestujeme s Mannym na Xibalbu, teprve až nám bude dvacet. Vyhýbat se Lilith šest let bude téměř nemožné, jedině snad…“ Vytřeští oči, jak se mu v hlavě začne rodit plán.

BELLE GLADE, FLORIDA 5. LISTOPADU 2027 19:25

Lilith Eve Robinsonová sedí za kuchyňským stolem a pláče; slzy v očích vyvolalo podráždění mýdlem.

Detektiv Teak Colson jí podá kapesník. „Vím, že jste rozrušená, ale musím vám položit ještě pár otázek. Říkáte, že jste přišla domů kolem jedenácté?“

„Ano. Byla jsem v hotelu navštívit svého strýce. Když jsem přišla, dědeček ležel na posteli.“

„Všimla jste si někdy, že by dědeček užíval nějaké drogy?“

„On… ďobal nějaké prášky. Říkal, že jsou na artritidu.“

„Podle koronera to byl oxycontin. Koroner v něm objevil asi šest set miligramů toho svinstva; všechno to bylo rozkousané. Oxycontin je lék s postupným uvolňováním, polyká se celý. Když ho rozkoušete, uvolní se toxické množství drogy.“

„Bože… To musel vědět, ne?“

„Myslím, že ano. Podle mě váš dědeček spáchal sebevraždu.“

„Ne… někdo ho zavraždil. Viděl jste přece ty rány. Jak vysvětlíte takovou ztrátu krve?“

„Udělal si to sám. Když uvážíme, kolik v sobě měl té látky proti bolesti, nejspíš vůbec nic necítil. Věděla jste, že změnil závěť?“

„Vůbec jsem nevěděla, že nějakou závěť má.“

„Změnil ji včera. To odpovídá vzorci sebevražedného chování. Celou tuhle věc si předem promyslel. Jeho právník si s vámi dnes odpoledne promluví.“ Colson nahlédne do poznámek. „A teď ten váš strýc – Don Rafelo. Budu potřebovat jeho výpověď.“

„Samozřejmě.“

Colson se ohlédne přes rameno a zamračí se. „Ale sakra…“ Spěchá k televizi v obývacím pokoji.

Běží živý vstup ze zpravodajského vrtulníku nad Gandy Bridge v Tampě. Po hladině krouží záchranné čluny, ve vodě jsou potápěči.

Colson zesílí zvuk.

„… vrazil do limuzíny bývalého prezidenta, když se blížila k prostoru stavby mostu. Vozidlo prorazilo dočasné ohrazení a spadlo do Zálivu.“

Záběr zaostří na záchranný člun pobřežní hlídky.

„Jennie, tady Brian Bahder. Právě jsme obdrželi zprávu, že se podařilo zachránit bývalého prezidenta Ennise Chaneyho a řidiče vozidla. Oba muži jsou nyní ve stabilizovaném stavu na palubě záchranného člunu pobřežní hlídky.“

„Briane, a co to pohřešované z dvojčat Gabrielových?“

Lilith si klekne u obrazovky a srdce jí divoce buší. Prosím, ať to není Jacob…

„Potápěči stále hledají, ale musím ti říct, že to nevypadá dobře. Podle očitých svědků se limuzína potopila nejméně před deseti minutami.“

„Pro ty z vás, kteří právě přišli k obrazovkám – sledujete živé vysílání od Gondy Bridge, kde neznámý řidič narazil do limuzíny, která převážela bývalého prezidenta Ennise Chaneyho a jednoho z jeho kmotřenců na východ do Tampy. Chaneyho a jeho řidiče zachránili, ale jedno z dvojčat Gabrielových, jehož totožnost neznáme, se stále pohřešuje.“

„Jennie, z toho, co jsem pochopil, majitelé Tampa Bay Buccaneers, Dan a Linda Broersmaovi, pozvali Chaneyho a jeho kmotřence na odpolední fotbalový zápas…

Vydrž, Jennie, vypadá to, že se potápěči vynořují.“

Kamera změní úhel, zaostří na záď záchranného člunu pobřežní hlídky, kam vyzvedávají z vody nehybné tělo.

Lilith zatají dech, když se mrtvola podpíraná týmem potápěčů vynoří z vody.

Je to ten tmavovlasý z dvojčat, Immanuel.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

20

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Na další strašlivý okamžik v dějinách lidstva se svět přestal otáčet. Za ta léta dosáhly příběhy o dvojčatech Gabrielových téměř legendárních rozměrů. Zpráva o Immanuelově smrti zasáhla veřejnost stejně jako úmrtí Johna Lennona, princezny Diany nebo Johna F. Kennedyho jr. Jenže nejhůře tu zprávu nesli mayští indiáni v Mezoamerice, protože tam uctívali dvojčata jako živá božstva.

Ve Střední Americe propukly bouře. Náboženští fanatici se vrhali z vrcholků pyramid. Školy a obchody zavřely. Lidé otevřeně plakali na ulici. A ve Státech brali novináři brány rezidence Gabrielových po stovkách, takže vojáci museli uzavřít přístupové mosty vedoucí na Longboat Key.

To, co chtěla veřejnost, byly informace, média zase trvala na důkazu. Požadovala ohledání mrtvoly, kterou převezli zpátky do rezidence, aby ji připravili na pohřeb.

Žalem zlomená Dominique nakonec svolila, protože věděla, že bez ověření nebude klid. Do rezidence Gabrielových přijel tým lékařů doprovázený filmovým štábem CNN a dvěma svědky vybranými losem.

Tuhle morbidní událost vysílali do celého světa.

Po třiceti minutách už Dominique, která byla pod silnými sedativy, nedokázala víc snést. Všechny kromě Ennise Chaneyho a nejbližší rodiny z rezidence vykázali.

Večer promluvil bývalý prezident k světu. Uvedl několik podrobností k nehodě a sdělil, že Immanuelovu mrtvolu spálí. Veřejná mše a mezinárodní den smutku se měly konat v pondělí ve Washingtonu.

BELLE GLADE, FLORIDA 5. LISTOPADU 2027

Neoznačené policejní vozidlo vjede na pozemek Belle Glade Breakers Motel a zaparkuje. Lilith vystoupí ze strany spolujezdce a zaklepe na dveře pokoje 113. „Otevři, strýčku Done, to jsem já – Lilith.“

Detektiv Colson se k ní připojí u dveří. „Máte klíč?“

„Ano.“ Vsune magnetický klíč do zámku a otevře dveře.

Místnost je prázdná.

„No? Tak kde je?“

„Já… nevím. Měl tady na mě dnes večer čekat.“

„Viděl vašeho strýce někdo z recepce?“

„Ne. Za pokoj jsem zaplatila sama. Nemluví moc dobře anglicky.“

Colson prohledá prádelník. Nakoukne pod postel. Zkontroluje koupelnu. Nenajde nic.

„Vypadá to, že se na vás vykašlal. V jakém byl vztahu k vašemu dědečkovi?“

„Já… nevím. Ale pokud si myslíte… pane detektive, určitě se brzo vrátí. Prosím nedělejte žádné ukvapené závěry.“

„Tady je moje vizitka. Počkejte tady a zavolejte mi hned, jak se objeví. A já se zatím spojím s někým ze sociálky. Pokud se do večera váš strýc neukáže, půjdete s nimi.“

„Ano.“

Colson odejde. Lilith za ním zavře dveře.

„Mizera.“

Obrátí se a ohromeně hledí na Dona Rafela, který leží rozvalený na posteli.

„Nedělej si starosti, uhranul jsem ho.“

„Kdes byl? Jak ses dostal…“ Pak se pod ní podlomí kolena, jak ji šokuje náhlé poznání. „Ne… ty… ty nejsi skutečný, že ne?“

Usměje se a obnaží zanícené dásně. „Ale samozřejmě že jsem skutečný. Myšlenky jsou přece skutečné, nebo ne?“

„Ale…“

„Síla succuba je skutečná.“

„Jenže jsi jen v mé mysli. Nejsi skutečně tady. Ne ve fyzickém smyslu.“

Zvedne se a nakloní se k ní, až cítí jeho páchnoucí stařecký dech. „Skutečné je to, co si mysl dokáže představit a čemu uvěří. Myšlenky jsou jako věci. Tvoje myšlenková energie je stejně skutečná jako moje.“

Lilith je na pokraji mdlob. „Ti kluci, které jsi zabil…“

„Chceš říct, ti, které jsi zabila. A ta stařena.“

„A Quenton?“

„Samozřejmě. Vedl jsem tě, dal jsem ti sebedůvěru, ale bylas to ty, kdo to provedl. A teď nás čeká ještě jeden úkol, než odjedeme do Mexika.“

„Jacob?“

Don Rafelo přikývne. „Bude na vzpomínkovém obřadu ve Washingtonu. Bezpečnostní opatření budou silná, ale bude na veřejnosti, kde k němu můžeme proniknout přes nexus.“

„On mě už nechce vidět.“

„Jacobova cena se skrývá v jeho spermatu. Ve vás dvou se poprvé spojí téměř čistí Hunahpuové. Vaše dítě, Lilith, se stane bohem.“

WEST POTOMAC PARK, WASHINGTON, D. C. 7. LISTOPADU 2027

Obelisk z bělostného mramoru vysoký 169 metrů známý jako Washingtonův monument stojí na východním konci Potomac Park, přibližně kilometr a půl západně od Kapitolu. Na samotném vrcholku této duté stavby je vyhlídková plošina, z níž mají návštěvníci skvělý výhled na zrcadlové jezírko v parku, na Památník vietnamských veteránů, Zeď 11. září, Památník války na Blízkém východě a Lincolnův památník.

Lincolnův památník tvoří šestatřicet sloupů – počet států Unie v době Lincolnovy smrti v roce 1865. V této mohutné schráně je obří kamenná socha šestnáctého prezidenta Spojených států od sochaře Daniela Chestera Frenche.

Ennis Chaney, šestačtyřicátý prezident Spojených států, poslouchá úvodní invokaci rabína Steinberga a pozoruje to rozlehlé lidské jezero, které se shromáždilo kolem památníku a dlouhého obdélníkového zrcadlového jezera v parku. Šedá zimní obloha je plná bezpilotních letounů s kamerami, které prolétají po předem schválených letových drahách. Bezpečnostní kamery těkají z místa na místo, sledují přítomné, kteří byli už při příchodu prohledáni kvůli zbraním. Na schodech Lincolnova památníku jsou usazeni kongresmani a vážení hosté. Někteří si otírají oči, ale jen pár z nich skutečně slzí.

Po pravém boku bývalého prezidenta sedí prezidentka Marion Rallová. Jacob Gabriel je po Chaneyho levici; bělovlasý hoch má na sobě černý oblek a kravatu a oči ukrývá za tmavými zrcadlovými zaoblenými brýlemi.

V levé ruce drží průhlednou obálku s fotografií bývalého ministra zahraničí Pierra Borgii.

Dav skloní hlavu, když rabín Steinberg zakončí invokaci modlitbou.

Na východním konci parku vchází Pierre Robert Borgia v černé uniformě týmu SWAT do Washingtonova monumentu. Krátce ukáže dvěma ozbrojeným strážným svůj falešný identifikační odznak, pak je nechá provést sken svého nového falešného oka a falešného implantátu sítnice.

„Můžete jít nahoru, pane.“

„Děkuji.“

V Borgiově batohu je ukrytá odstřelovací puška Browning Barrett M101-A ráže .50 a stativ. Mávne na strážné, pak nastoupí do výtahu na vyhlídkovou plošinu, která má zůstat až do skončení obřadu uzavřená.

Ennis Chaney následuje prezidentku Rallovou na pódium. V ostrém zimním větru se navzdory silné podšívce fraku a tlustému spodnímu prádlu chvěje. Dotkne se pravého ucha a upraví si miniaturní komunikační zařízení.

„Vážení hosté, členové Kongresu, moji američtí spoluobčané, moji spoluobčané z celého světa: Není snadné mít víru. Není to snadné v našem dvacátém prvním století a nebylo to snadné ani v prvním století, když naši dávní předkové vzhlédli ke hvězdám a uvažovali: ‚Odkud jsme přišli? Jaký vůbec má náš život smysl?‘“

Chaneyho oči tančí, pohybují se do rytmu jeho slov.

„Potřebujeme víru. Víru, která není založena na snění. A přesto musíme, my vzdělaní a sofistikovaní lidé, kterým na všem záleží, spoléhat na to, že nám víra pomůže překonat časy zmatku, časy bolesti a strádání…“

Borgia vystoupí z výtahu na vyhlídkovou plošinu. Projde kolem bronzové repliky Houdonova George Washingtona a zamíří k západním oknům s výhledem na Lincolnův památník.

Vytáhne nůž na řezání skla. Pomocí dvou přísavek ho připevní k tlusté tabulce. Nastaví automatické zařízení na kruhový řez o průměru dvacet centimetrů.

Zatímco přístroj řeže sklo, Borgia sestaví vysoce výkonnou pušku a připevní ji ke stativu.

Chaney pohlédne z pravého čtecího zařízení do levého. „Před mnoha lety stál na těchto schodech jiný Afroameričan a mluvil k přítomným. Hovořil o svobodě a rovnosti. Mluvil o povznesení se z temného a pustého údolí segregace do sluncem zalité krajiny rasové spravedlnosti. Dělil se s námi o své sny. Dělil se o svou víru.

Můj kmotřenec Immanuel byl jemný hoch. Stejně jako jeho otec věřil v lidskost, ale bál se o naše přežití. Při svých posledních narozeninách mi přečetl pasáž, kterou jeho bratr Jacob přeložil z jednoho ze svitků od Mrtvého moře. Tahle pasáž popisovala něco, co se jmenovalo Boj synů světla a synů temnoty. Manny mi vysvětlil, že synové temnoty jsou masoví vrazi nevinných a všichni, co je podporují. Jsou to fanatici, kteří překrucují výklad víry, a všichni jejich stoupenci. Jsou to chamtivci, kteří nutí společnost kráčet po cestě, jež brzdí vývoj lidstva, jen proto, aby zůstali u moci. ‚Probíhá boj,‘ řekl mi můj kmotřenec, ‚a lidstvo musí triumfovat, jinak může naše světlo pohasnout.‘“

Jacob Gabriel za bývalým prezidentem zavře oči a soustředí se dovnitř. Jeho mysl pátrá v psychické sféře po očekávaném signálu.

Borgia upraví výšku stativu, aby hlaveň pušky vyčnívala z otvoru v okně. Nabije vysokorychlostní výbušnou střelu ráže .50, pak se zdravým okem zadívá do infračerveného dalekohledu.

Trvá mu dlouhých třicet sekund, než najde cíl.

Dalekohled na pušce…

Zrcadlové jezírko… vidí je seshora.

Pódium… nemíří na mě, jde po Chaneym!

Jacob prudce otevře oči a vyštěkne do mikrofonu v manžetě: „Washingtonův monument… Vyhlídková plošina!“

V oblasti hlídkuje 147 členů tajné služby, všichni naladěni na Jacobovu rádiovou frekvenci, ale jako první zareaguje Dominique Vazquezová-Gabrielová převlečená za příslušníka ochranky.

Borgia si všimne čtecího zařízení, aktivuje infračervený laser neviditelný pouhým okem a nasměruje zářící kouli přímo na střed hrudi Ennise Chaneyho. Pomalu přiloží pravý ukazováček na spoušť. Zatají dech.

Stiskne spoušť.

„Martin Luther King řekl, že vrcholným měřítkem člověka je to, kde stojí v dobách potíží a protivenství. A zatímco teď stojíme zde, spojeni žalem, prochází naše přežití zkouškou. Dějiny od nás žádají víc než jen slzy, žádají nás, abychom povstali a čelili vlastní smrtelnosti. Jako inteligentní tvorové stvoření k obrazu božímu máme povinnost vztáhnout ruku ke hvězdám a zažít nebe, než zemřeme, abychom si uvědomili, kde je naše skutečné místo na Zemi…“

Jacob pumpuje do žil adrenalin a poručí mysli, aby přešla do nexu.

Všude kolem je náhle jasno a všechno se zpomalí. Chaneyho ostrý hlas se plouží v duté ozvěně.

Jacob nevidí kulku, ale zaznamená želatinové kruhy, jak střela proniká vlnami energie a směřuje šikmo dolů od vzdálené bílé věže.

Vyskočí na nohy, jeho hunahpuovská mysl se zařezává do času a prostoru…

Jacobe!

Jacobovi se zastaví srdce. Vidí ji stát ve dvacáté řadě, krásku s azurovýma očima, která se k němu blíží a svými plavnými pohyby se vylučuje z okolního davu.

Lilith… prosím – teď ne!

Opustils mě!

Želatinové vlnky se rozšiřují a už vidí i kulku.

Přišla jsem za tebou, Jacobe. Nabízím ti poslední šanci.

Jacob si už nevšímá její svůdné postavy a skočí…

Z černého obleku Jacoba Gabriela vystříkne proud krve, když se skácí spolu s bývalým prezidentem Ennisem Chaneyem z pódia.

Pierre Borgia se usměje. Pak se prudce obrátí, když zazní cinknutí výtahu. Sáhne do kapsy a rychle se snaží vložit do komory další střelu.

Dominique vyjde z výtahu.

„Vy?“ Borgia nabije a drží prst na spoušti. „Měl jsem vás i toho vašeho bláznivého pacienta zabít, když jsem měl možnost!“

„Zkusil jste to. Teď jsem na řadě já.“

Borgia zvedne hlaveň pušky…

… a současně Dominique zapumpuje pravým bicepsem a vypálí z mikrovlnného paralyzéru.

Poryv spalujícího žáru vyrazí atentátníkovi pušku z ruky. Borgia se svíjí na podlaze a nervová zakončení se mu škvaří.

Listopadovým vzduchem se nesou zoufalé výkřiky.

Diváci na západním konci parku se vrhají k zemi ve snaze krýt se před střelcem. Agenti tajné služby odvádějí prezidentku Rallovou do čekajícího vozu. Kongresmani a hosté se vytratí, někteří k limuzínám, další do útrob Lincolnova památníku, kde nad zakrváceným tělem Jacoba Gabriela stojí v hloučku agenti tajné služby.

Rabín Richard Steinberg uchopí bezvládnou ruku bělovlasého hocha a modlí se, zatímco vzduchem víří tucet zpravodajských bezpilotních letounů.

Davem se prodere otřesený lékař. Chvějícími se prsty opatrně rozepne Jacobovo sako a pod ním se objeví spodní prádlo promáčené krví. Zavrtí hlavou.

Zděšení přihlížející volají sanitku. Do paniky se nese zpráva: „Zastřelili druhého Gabriela! Jacob je mrtvý!“

O několik sekund později proniknou ke zdivočelým přítomným výkřiky z východního konce parku, kde se ve Washingtonově monumentu roztříští okno a vzduchem prolétne nějaké tělo – Pierre Robert Borgia. A pak se rozplácne jako pytel šarlatové mouky u základny památníku.

Obláček myšlenky ve vědomí existence

Jacobe?

Kde jsi, synu?

Kde jsi…

ČÁST 6

DOSPĚLOST

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

„Uspět nic neznamená, to je věc náhody. Ale necítit pochybnosti o sobě, to je něco zcela jiného: to je charakter.“

– MARIE LENÉRU

Na této Zemi není žádná jistota, je zde pouze příležitost.

– DOUGLAS MACARTHUR

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

21

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

O ŠEST LET POZDĚJI

19. LISTOPADU 2033 SOBOTA ODPOLEDNE MABUS TECH INDUSTRY ORANGE BOWL BISCAYNE BAY MIAMI, FLORIDA

Pelikán balancuje na dřevěném pilíři a pokouší se uhladit si peří. Jako většina jiných pobřežních mrchožroutů si už ani tento pták aktivně neopatřuje potravu. Na mělčinách nežijí ryby, bažiny dávno vydláždili. Naživu ho teď udržuje zpracované žrádlo – nejrůznější zbytky.

Pelikán křečovitými pohyby otevírá a zavírá zobák, marně lapá po dechu v horkém vzduchu plném tělového mléka, parfémů a nezaměnitelného pachu lidského potu. Ze stovek reproduktorů kolem sklolaminátového mola s teflonovým povrchem duní mau-mau – směsice kalypsa a rapu.

Poslední zalapání po dechu a pelikán se zřítí z pilíře; jeho mrtvola žuchne z výšky osmi metrů do olivově zbarveného příboje pokrytého naftovými skvrnami.

Další spalující sobotní odpoledne na konci podzimu… vnitřní přístav v Biscayne Bay se znovu změnil v rušný lidský úl.

Dál za pilíři se do vnitrozemí táhne krajka pontonových chodníků a vzduchem nadnášených mostů, které se vinou mezi stovkami obchodů a restaurací. Nakupující a lidé, kteří se přijeli jen opalovat, rodiny a studenti, místní a turisté, zástupci bezpočtu ras, náboženství – a barev – Proudí k módnímu nákupnímu centru.

Barva pleti se v roce 2030 stala otázkou volby. Kdysi populární tetování vystřídal „body-dipping“. Tyto „tělové štíty“, vyvinuté dermatology v reakci na hrozivý nárůst rakoviny kůže jako důsledku pokračujícího poškozování ozónové vrstvy, byly původně pouze čiré tělové přípravky s obsahem ochranného faktoru SPF-50 a měly vydržet 90 až 120 dnů. Jenže tuto preventivní léčbu používalo bohužel jen velmi málo lidí pod šedesát.

Šest měsíců po vyvinutí látky jedna australská obchodní společnost vložila do chemického složení barvu a z body-dippingu se doslova přes noc stala senzace.

Po celém světě vyrostly kliniky. Klienti si mohli vybrat ze spousty pleťových odstínů jako bílý, bohémská snědost, čínský, africký a indiánský. Z dermatologie se stal módní pojem a s rasovou diskriminací tahle vlna už definitivně zametla. A co víc, čtyři předepsaná roční „ponoření“ se plně hradila ze zdravotního pojištění.

Rychle následovaly ještě radikálnější aplikace, které byly zacílené na žádoucí populaci dvanácti – až dvacetiletých. Kliniky představily „duhové štíty“ a školy zaplavila nová rasa „mimozemské mládeže“, jejíž pokožka zářila od hlavy až k patám pestrými odstíny zelené, modré, fialové, červené a žluté. Když tahle móda vyústila v nárůst dětských gangů, zavedla města a státy zákony, které zakazovaly duhové dipy všem pod osmnáct let.

Hudba mau-mau přejde v nahrávku zvuku oceánu. Rodina Afroameričanů s pletí v odstínu bohémské snědosti se zastaví na jedné z visutých lávek a sleduje dění dole.

Skupinka jezdců riskantně balancuje na fluoreskujících oranžovo-žlutých skateboardech, které se pohybují po „zipové dráze“, na polštářích metanu z mikrotrysek, díky nimž mohou jezdci vzdorovat gravitaci – alespoň do výšky jednoho a půl až dvou metrů.

U zábradlí se shromáždí skupinka diváků v očekávání buď úžasné podívané, nebo stejně pozoruhodného pádu. Několik odvážnějších jezdců, které povzbudí potlesk, se vezme za ruce a rozjedou se po dráze s namalovanými lebkami a zkříženými hnáty ke „kopci sebevrahů“, svislé třistašedesátistupňové smyčce vysoké jako tříposchoďový dům.

Teenageři s borůvkovou pletí začnou všichni najednou stoupat po téměř kolmé stěně. Pak se obrátí vzhůru nohama a nadšené výkřiky diváků rychle přejdou ve zděšení, když se neviditelné prsty gravitace zmocní dvou hochů nejblíže ke středu. Zatímco visí hlavou dolů, přitažlivost je odtrhne od prken a v důsledku tohoto narušení jednoty se celá skupinka řítí po hlavě z výšky dvanácti metrů dolů na záchranné polstrování.

Ultrazvukové snímače zachytí padající těla a airbagové obleky se nafouknou jen milisekundu předtím, než první tělo dopadne na rozjezdovou dráhu.

Omráčení mladí dlouhou chvíli jen nehybně leží ve změti fialově modrých těl a vybavení, protože ochranné límce a přílby jim dočasně brání v pohybu. Vzduchové obleky se postupně vypouštějí a oni mohou znovu hýbat potlučenými, ale celými končetinami. Odvážlivcům je odměnou chabý aplaus, který ovšem stačí k tomu, aby znovu zaujali formaci a pokusili se o ten nemožný výpad ještě jednou.

Z jasné miamské oblohy zatím doléhá k přítomným vysoký hvízdavý zvuk z desítky VTOL – letounů s kolmým startem a přistáním. Tyto dvoumístné vzdušné automobily, které ke startu využívají čtyři stacionární kanály s turbínami, s hvízdáním přelétávají jako obří polyuretanové vosy sem a tam nad Biscayne Bay. Nad nahými plavci na South Beach se vznášejí hůře ovladatelné jednomístné VFV (letouny s kolmým letem). Za pronájem těchto dvoumotorových letounků se platí hodinová sazba.

Dole křižují modrozelenou hladinu přeplněného zálivu plachetnice, škunery, surfaři a super jachty. A aby toho zmatku nebylo málo, vystrčí nad tím vodním hřištěm ještě občas prosklený čumák nějaká dvoumístná ponorka. Tihle argonauti žijí v trvalých obavách z vířících lopatek, které čeří široké proudy vod u stropu jejich soukromějšího podvodního panství.

Uprostřed tohoto vření je samotný úl – MTI Orange Bowl – mamutí podkova z oceli a kouřového skla, která se tyčí do výšky šestnácti poschodí nad tím horkem umdlévajícím jihofloridským mraveništěm. Aréna, která je domovem miamského univerzitního fotbalového týmu Hurricanes, právě v tu chvíli srší energií, kterou vydává 132 233 přítomných diváků.

Skupinky oranžových, levandulových a modrozelených těl s holými trupy za bariérou patří různým studentským spolkům. Hromadný jásot nedá dlouho čekat na odezvu od hostujících studentů z Floridské státní, kteří mají těla obarvená na „seminolskou rudou“, a do pasu svlečené dívky z obou univerzit pózují kamerám a vystavují na odiv svá chirurgicky vylepšená ňadra v odstínu „kalypso“.

Po šesti minutách hry prohrává domácí tým s rivalem z opačného konce státu 3 ku 0. Diváci z Miami jsou celí rozdivočelí. Volání „Mule, Mule, Mule“ duní na polstrovaných sedadlech z teflonu a elektrizuje vzduch, zatímco útočníci z Canes sprintují poprvé na hřiště a staví se na své šestnáctimetrové čáře.

Už dávno neexistují poradní hloučky hráčů. Všechny instrukce sdělují asistenti na čarách přímo hráčům do přileb přes kódované mikroreproduktory.

Oranžovobílí Hurikáni se rozmístí na ploše z umělé trávy, která je navržená tak, aby při dopadu povolila. Hraje se bez lidských rozhodčích. Postranní čáry lemuje tucet infračervených kamer připojených k vysokorychlostním makropřijímačům; analyzují hřiště a hledají přestupky. Neexistují žádné značky pro první down. Pod smaragdově zeleným trávníkem se skrývá elektronická síť propojená s dálkovými snímači uloženými uvnitř míče. Fluorescenční žluté laserové linie ukazují přesnou polohu míče, zatímco digitální značky na postranních čarách zobrazují down i počet yardů, které jsou potřeba k dosažení prvního downu. Aby hráč skóroval, musí překonat svisle orientovanou elektromagnetickou rovinu táhnoucí se od brankové čáry vzhůru. Po úspěchu se okamžitě rozzáří duhové lasery a rozjede se unikátní holografická show plná speciálních efektů pro skórující tým.

Samotné brankové tyče jsou fialově zbarvené hologramy, které se aktivují při field goal nebo pokusech o extra point. Při zásahu do „tyče“ se míč divoce roztočí a výsledek je vždy zcela nepředvídatelný.

Tailback Samuel „Mule“ Agler, dvacetiletá hvězda z Miami, se staví za quarterbacka a svého nejlepšího přítele K. C. Rennera a robotický rozhodčí – půlmetrové mobilní zařízení připomínající popelnici – pokládá míč na zem.

Na postranních čarách vybírá Mike Lavoie, útočný koordinátor týmu, ze svého přenosného trenéra hru. Sam poslouchá, zatímco mu do levého ucha cvrliká otravný počítačový hlas.

Šedesát tři, halfback, hřiště vpravo… na dvě.

Sam vytěsní dunící crescendo davu a zpomalí pulz. V duchu se soustředí dovnitř, nasměruje své vědomí do místa, které jeho sportovní psychiatr označuje jako „zónu“, uklidňujícího jezera existence, jež se ukrývá kdesi hluboko v jeho mozku.

Lineman Jerry Tucker si dřepne nad merunou, hýždě mohutného stoosmdesátikilového centra napínají polyuretanem a ocelí zpevněná vlákna v jeho kalhotách k prasknutí. Když se dotkne míče, všechny přenosy mezi hráči v poli a trenéry se okamžitě přeruší.

Hrací čas začne odtikávat pozpátku od patnácti.

V tu chvíli se Sam zcela ponoří do zóny, zašklebí se, jak známé vlnky nevolnosti zesílí do vln pronikavé bolesti –

– a všechno se najednou začne nepřirozeně vléct.

Okolní ruch se rozplyne do dutého barytonového bzučení. Míč se pomalu vznese nad trávník.

Klid… neuskakuj. Sam netrpělivě čeká a pálení ve střevech zesílí, když se ten kožený předmět na okamžik ztratí mezi Tuckerovými sloními stehny, a po zdánlivě nekonečné době se vynoří na dosah rukou K. C. Rennera. Quarterback naznačí pohyb doleva, pak se obrátí vpravo, kolíkem kopaček vyrve trs umělé trávy i s pískem; tráva se roztočí a vznese se do vzduchu jako kroužící zelený satelit.

Sam se zadívá na drn, jeho pozornost na okamžik odvedou zrnka plastu, která odpadávají jako ocas komety.

Dost!

Renner mrští míč k Samově pravici. Sam sebere vznášející se předmět nad zemí a vsune si ho pod pravou paži. Tmavé oči upře na hradbu pohybujících se těl a myslí se prořezává přes ten měnící se proud vycpávek a kůže.

Pravý guard a tackle pullují, ale Ryan Ehrensberger z Floridské státní, který je v celoamerické reprezentaci, vyráží ze své pozice linebackera, a tlustý Tucker je příliš pomalý, aby ho dokázal zastavit. Ehrensberger proletí ve zpomaleném pohybu mezerou, oči má vytřeštěné, obličej připomíná pokřivenou jízlivou masku, když se vrhá na mladíka s míčem jako dítě na vánoční dárek.

Dnes ne, kamaráde…

Mule cítí pálení v kvadricepsu a diváci zatají dech, když hráč číslo 23 s téměř nadlidským zrychlením pádí pryč před řítícím se linebackerem s rudou pletí.

Poté, co Sam vyklouzne před Ehrensbergerovým výpadem, zamíří k venkovnímu rohu, kde se ale v tu chvíli kácí zpomaleným pohybem Rusty Bradford, když nedokáže zablokovat strong safetyho z FSU.

Vnější linebacker se k němu připojí a odřízne mu roh.

Musím na to jít tvrdě…

Mule si nakročí pravou nohou, pak změní zcela směr otočkou, při které se dá jedině vymknout kotník, a žene se zpět k horám masa, jež se chaoticky pohybují podél scrimmage line. Safetymu jen poklesne brada a bezmocně zírá na oranžově-modrou šmouhu, ve kterou se během několika okamžiků změnil miamský tailback.

Hradba z těl se přibližuje. „Mule“ si vezme na mušku Joea Mastrangela, stosedmdesátikilového reprezentanta FSU. Sam mohutným úderem „ztuhlou paží“ jako kopím zasáhne hruď defenzivního tackla a pod podsaditým linemanem po tom úderu podjedou boty velikosti osmnáct, až za nimi v umělém trávníku zůstane jasná šmouha.

Samuel Agler proklouzne mezerou do volného prostoru a nechá za sebou půl tuctu zmatených tacklů. Vnitřnosti mu spalují neviditelné plameny mléčné kyseliny, zatímco pádí nedotknutý k brankové čáře.

Mine třicetimetrovou čáru… čtyřicet…

Kdo je to tam?

Ten ženský hlas ho zaskočí. Skoro se ve středu hřiště svalí.

Mluv na mě, bratranče. Kdo jsi?

Zděšený Sam prudce zavře v mysli zónu.

Hluk diváků je zpátky.

Sam vrávorá vpřed podél značek, hruď se mu prudce zvedá a mysl pobízí vyčerpané svaly do rychlejšího pohybu.

„Je ve středu hřiště… čtyřicet… třicet… Mule míří k brankové čáře a nikdo v téhle aréně ho nedostihne – touchdown!“ Todd Hoagland, komentátor Hurricanes, stojí, křičí do svého bezdrátového mikrofonu a MTI arénou se valí vlny hysterie.

Pod Samuelem „Mule“ Aglerem na brankové čáře podklesnou kolena. Lapá po dechu, zatímco jeho zdivočelí spoluhráči se k němu ženou, aby ho objali.

16:17

Sam se opírá o polstrovanou kóji v šatně Hurricanes a netouží po ničem jiném než po masáži bolavých svalů. Ve vzduchu z klimatizace se nese slabý zápach čpavku stříknutý pachem potu. Unaveně zvedne ke rtům plastovou nádobku s kyselou studenou tekutinou a rychle ji do sebe obrátí, až mu pár kapek steče po bradě. Nápoj s vysokým obsahem proteinů je nabitý aminokyselinami a biogenním palivem. Slouží ke stimulaci obnovy tkání a pomáhá z těla vyplavovat kyselinu mléčnou.

A to už se na něj vrhají média. Před obličej mu přistrkují tucet bezdrátových videokamer, díky nimž se přenos dostává do počítačových sítí po celém světě.

„Same, už jste překonal začátečnický sprinterský rekord PCAA, teď to vypadá, že překonáte dosavadní sprinterský rekord všech dob. Má to snad znamenat, že se tím přenesete přes juniorský ročník a dáváte najevo, že jste připravený pro draft do GFL?“

„Hele, dnes to byl fakt náročný zápas. Nechci teď mluvit o budoucnosti. Bože, copak vás nikdy neunaví klást člověku pořád stejné otázky?“

„Přestaneme vám klást otázky, až vy nám začnete odpovídat.“ Diane Tannerová se k němu nakloní a upjatý červenošedý trikot téhle blonďaté sexbomby z ESPN v tu chvíli odhaluje víc než většina sportovců v ručnících, kteří po nich pokukují na křídlech. „Můžete, například, potvrdit řeči o tom, že už jste uzavřel smlouvu a budete hrát v příští sezoně basketbal za GBA?“

Sam po očku pohlédne na K. C. Rennera, který na něj z opačného konce šatny vyplazuje svůj piercingem poznamenaný jazyk. „Dostávám nabídky na desítky smluv, ale nic jsem zatím nepodepsal. A kromě toho, jestli a až vstoupím k profesionálům, bude to kvůli fotbalu. Sezona v Global Basketball je příliš dlouhá.“

„Spousta majitelů GBA by s vámi byla ochotná uzavřít smlouvu už jen kvůli play off. Majitel London Monarchs se mi svěřil minulý týden, že by vám dokonce dal k dispozici svůj osobní tryskáč.“

„Dost! Ptejte se mě na dnešní hru, jinak končíme.“

„Já mám otázku.“ Hlavní sportovní redaktor Sun Sentinel Ethan McElwee se protlačí se svou videokamerou blíž. „Miami dnes dali jen jeden touchdown, což je o čtyři méně než váš průměr v téhle sezoně. Byla obrana FSU opravdu tak tvrdá?“

„Nejsou nadarmo nejlepší v lize. Jsou tvrdí, tvrdší než jiné týmy, které jsme potkali.“

Sporťačka ze CNN Cal Kitsonová se vmáčkne mezi McElweeho a Sama a nabídne fotbalové hvězdě svůdný pohled na svou indiánsky rudou štěrbinu mezi ňadry. „Mule, za poslední dva roky nikdo ještě nepronikl tak blízko, aby na vás zaútočil za scrimmage line, přitom jenom ve třetí čtvrtině se to Jessemu Gordonovi, levému obránci z Floridské státní, podařilo dvakrát. Jak to vysvětlujete?“

„Gordon je rychlý. A přálo mu štěstí.“

„A ty řeči o rozdělování bodů?“

„To stačí.“ Hloučkem se protlačí hlavní trenér Ted DeMaio. „Dejte tomu klukovi už pokoj. K čertu, vždyť od samého začátku, co je mezi nováčky, uběhne v průměru za zápas rekord na dvoustovce, tak copak nemá nárok na jednu špatnou hru?“

„Trenére…“

„Řekl jsem ven! Ochranko, ať už jsou tyhle pijavice z šatny pryč.“

Čtyři členové ochranky vyzbrojení tasery tlačí dav reportérů k východu.

Sam skloní hlavu.

Diane Tannerová zůstane vzadu a přistoupí k Samovi tak blízko, že ucítí závan jejího parfému, nového afrodiziaka s náznakem šeříku a jahod.

„Ano, Diane?“

„Nezapomněl jste na něco? Po zápase na Pensylvánské státní jste mi slíbil soukromé interview. Vykašlal jste se na mě.“

„Já, hm… promiňte, mám toho hodně.“

„Sport je byznys, Same. Nezapomínejte, že vás platí z příjmů, které my pomáháme tvořit. Šéf stanice je naštvaný, chce do pondělka živé studiové interview, jinak do tří týdnů zruší globální pokrytí zápasů FAU.“

„Jasně, jasně. A co zítra odpoledne? Můžeme se sejít kolem třetí v tiskovém středisku.“

„Zítra by to šlo, ale dnešek by byl lepší. Myslím, že bychom to mohli udělat v mém hotelovém apartmá.“

Jo, to se vsadím… „Já, víte… opravdu nemůžu.“

Diane se nakloní blíž a zašeptá mu do ucha. „Ale, můžete. Víte, vsadím se, že to dokážete dělat celou noc.“

Odtáhne se, když se před Samovou buňkou shromáždí výchozí útočná řada Canes. Umazaní oranžově skvrnití studenti nižších ročníků na sobě nemají nic kromě kratičkých ručníků.

K. C. Renner udělá krok vpřed. „Hele, kočko z ESPN, koukni na tuhle exkluzivní věc!“

„Věř mi, Rennere, pod těmi ručníky nemáte nic, co už bych neviděla.“

Šest fotbalistů obřadně odhodí ručníky. Pod nimi mají pubické ochlupení, ale žádné penisy.

Sam skryje úsměv, když K. C. zaujme pózu. „Bylo to týmové rozhodnutí. Neopotřebujeme tak suspenzory.“

Diane si Rennera nevšímá a obrátí se zpátky k Samovi. „Zítra ve tři. A nepodrazte mě znova.“ Zašeptá. „Zavolejte mi večer a já vám pomůžu zapomenout na všechno z dnešního zápasu.“

Protlačí se kolem K. C. Rennera a zamíří k východu, zatímco Samovi spoluhráči si s hysterickým smíchem loví mezi stehny své mužské orgány.

K. C. pozoruje Davea Goldsborougha, miamského stoosmdesátikilového levého tackla z národního týmu, jak se snaží vyprostit. „Jo, hochu, měl bys uvažovat o tom, že si ho fakt necháš ufiknout. Možná by se ti pak mnohem rychleji běhalo.“

Jako by o tom uvažoval, pohlédne lineman dolů, ale přes mohutné břicho stejně nic nevidí.

Sam zvedne hlavu, když ho jeho nejlepší kamarád poplácá po rameni. „Díky, K. C, Lauren by mi nakopala zadek, kdyby mě s tou z ESPN nachytala.“

„Klídek. Jestli tě ještě zažene do kouta, pošli ji za mnou, rád jí dám, po čem tak touží.“ K. C. ztiší hlas. „Ale teď vážně, člověče, co se to s tebou dnes dělo? Kromě toho prvního gólu jsem tě nikdy neviděl běhat tak pomalu. Něco sis vzal?“

„Možná. Nevím.“

„Nevíš? Nepícháš si pijavky, že ne?“

„Snad mě znáš.“

„Jasně, jasně…“ Quarterback jde za ním do sprch. „No, tak hele, můžeš mi to oplatit tím, že tady vydržíš tak dlouho, abychom vyhráli aspoň ještě jeden šampionát PCAA. Nechci se o tobě dočíst, že příští týden nasedáš na loď, abys hrál za nějaký ragbyový tým v Orlandu.“

Sam se otočí, sevře kamaráda žertem v zámku. „Neboj, kámo, nikam nejdu.“

19:42

V soumraku získá západní stěna arény zlatavý odstín.

Sam vyjde z klimatizované budovy a z vysoké jihofloridské vlhkosti ho okamžitě začne pálit pleť. Shrne si dlouhé uhlově černé vlasy z čela a upře tmavé oči na moře obličejů, které na něj čeká za vnější ocelovou bránou. Samuel Agler má oči černé jako uhel, takže se ani nedá říct, kde končí duhovky a začínají zorničky. Občas se mu v nich zableskne, vyzařují vnitřní sílu a intelekt.

Kývne na strážného, aby otevřel bránu, pak se prodírá davem a snaží se vyhýbat digitálním přenosným blokům, portopadům, které mu přistrkují k obličeji.

„No tak, Mule, jeden podpis…“

Sam si nevšímá lovců autogramů, jejichž jediným cílem je nahrát jeho podpis na internet. Počká na jednoho otce s osmiletým synem a vynutí na tváři úsměv, když si ho portopadem vyfotí. Načmárá podpis…

… a vzhlédne, právě když jakási černá limuzína zpomalí a pak projede kolem.

Samovi se zrychlí pulz. Vrátí dítěti zpátky portopad a rozhlíží se, kde má odvoz.

K. C. Renner na něj zapípá ze svého „hydrodžípu“.

Sam naskočí na prázdné sedadlo spolujezdce. „Jeď, rychle!“

Palivové články naskočí a oba jezdci se řítí pryč.

HLAVNÍ KAMPUS, MIAMSKÁ UNIVERZITA CORAL GABLES, FLORIDA SOBOTA VEČER

Devatenáctiletá studentka geologie Lauren Beckmeyerová proběhne kolem řad královských palem, které lemují příjezdovou cestu ke kampusu. Hnědé vlasy po ramena má stažené do pevného uzlu, takže její urostlá, metr osmdesát vysoká postava působí ještě víc kostnatě. Juniorská lehkoatletická hvězda se při běhu pohybuje jako antilopa, dlouhé kroky a výbušná síla jí skýtají výhodu ve skoku do výšky, do dálky i v trojskoku.

Laurenin trenér naléhá, aby dívka přidala ke svým disciplínám ještě překážky. Překážky znamenají víc tréninkových běhů, mnohem víc. Lauren tréninkové běhy nenávidí. Bolí ji z nich v kříži a v kolenou a zabírají příliš mnoho času. Mezi přednáškami a studiem, pomocí doktoru Gabeheartovi v jeho hodinách meteorologie a tréninkovým režimem už skoro nemá čas na svého snoubence.

Zase jsem zmeškala jeho zápas. Sam mě zabije…

Z hrozivé jihofloridské oblohy se ozve zadunění hromu. Lauren zrychlí. Kašlu na to. Tři disciplíny stačí. Přece netrénuju na olympiádu…

Přeběhne ulici a vezme to před robobusem, nepřetržitě jezdícím vozidlem, které pohánějí elektromagnety v indukčních drahách umístěných v inteligentních vozovkách. Než dorazí k nádvoří kolejí na západní straně kampusu, z oblohy už tečou provazce deště. Setře si z tváře pot a déšť a pak zvedne dlaň, aby mohl skener bezpečnostní kamery sejmout její počítačový SID (bezpečnostní a identifikační) čip, který má všitý pod kůži dlaně.

Snímač ji rozpozná a současně zkontroluje, jestli u sebe nemá zbraně.

VSTUPTE, LAUREN BECKMEYEROVÁ. PŘEJI PĚKNÝ DEN.

Přední dveře se otevřou, a když vstoupí do mezaninu, naskočí jí z obvyklého poryvu studeného vzduchu husí kůže. Projde kolem skupinky studentů, z nichž někteří jsou na tělových polštářích, další spí uvnitř senzorických vaků, zatímco na obří inteligentní obrazovce běží film. Za dne se víceúčelová okna v hale zabarvují, aby nepropouštěla dovnitř sluneční paprsky. V noci dostanou mléčný nádech, takže zajišťují soukromí, a vnitřek se změní v zábavní centra.

Mávne na kamarádku, pak si najde neobsazený turbovýtah a nechá se velkou rychlostí přepravit do šestého patra. Na holografické vývěsce čte, že se v kolejní místnosti s virtuální realitou koná dnes večer „Klidný lunární festival“. Na federální nástěnce stojí: Nechte se naočkovat a řekněte NE NÁVYKOVÝM LÁTKÁM.

Na počátku roku 2024 zahájily Spojené státy, Kanada a Mexiko po vzoru Evropské unie povinné očkování novorozenců proti látkám v konopí, kokainu a heroinu. Tyto „tlumivé injekce“ měly lidskému mozku sloužit jako prevence, aby nezažil drogové opojení a vyloučila se budoucí možnost, že ho budou lákat narkotika.

Jenže naneštěstí, když odstraníte jedno nelegální opojení, musí se zákonitě objevit jiné. Imunizační programy proti okrajovým drogám jako extáze byly příliš drahé a občany těžkopádnost „Velkého bratra“ unavila.

Místo pokračující bitvy se federální vláda v roce 2028 rozhodla, že se spojí s farmaceutickým průmyslem a vloží svůj podíl do obchodu s rekreačními látkami v roční výši 500 miliard dolarů. Cílem farmaceutických společností bylo vždy osvobodit lidské tělo od fyzické bolesti. Nyní měly pozornost oplatit tím, že eliminují psychologickou bolest a současně vylepší pocit štěstí.

První „nebeskou“ drogou byl BLISS, geneticky kódovaný koktejl určený k uvolňování serotoninu a stimulaci fenylethylaminu, látky, kterou lidský mozek uvolňuje, když je „zamilovaný“ (nebo třeba taky při pojídání čokolády). O rok později byla vyvinuta druhá řada blissu, tentokrát pro starší občany. Tahle měla regenerovat dopaminové neurony, které postupně s věkem odumírají, což má za následek pokles sexuální touhy.

Štěstí a znovuobnovené libido – a starý průmysl opět nabral dech.

Tohle umělé nebe nebylo fyzicky návykové a díky odloženému působení non-neurotoxických zlepšovačů nálady pocit blaženosti nastupoval postupně, takže nedocházelo k divokým emocionálním výkyvům, jaké působily drogy jako heroin, extáze a kokain. Pokud se používaly s novou řadou virtualizujících softwarových produktů, jejich účinek se zvyšoval desetinásobně.

Biotechnologie stvořila celou smysly poháněnou světovou ekonomiku a v podstatě nahradila tabákový průmysl i výrobu alkoholu.

Lauren vychází z okamžiku klidu do chodby, ve které duní technohudba. Otevřenými dveřmi jednoho pokoje zahlédne mladíka s holou hrudí posetou barevnými skvrnami.

Student druhého ročníku blízkovýchodních dialektů Kirk Peacock na ni hledí přes kontaktní čočky měnící barvu podle nálady, které nyní dostávají fialový odstín. V bodovkách umístěných na stropě se odráží jeho holá hlava a čínský symbol lásky trvale vytetovaný do čela.

„Lau-ro…“

„Jmenuju se Lauren.“

„Lau-ra, Laur-ren… jen jméno, Laur-ren Beck-manová.“

„Beckmeyerová.“

„Jsi Muleova hračka.“

„Cože?“

„Jeho hračka, víš, něco jako dudlík. Musíš mi vyhrát podepsanou merunu. Můj profesor geologie slíbil, že mi zvýší hodnocení, když…“

„Máš rád nové zážitky, Kirku?“

„Jsou základem mé existence.“

„Tak zkus v tomhle semestru zajít aspoň na pár přednášek.“ Koukne se mu na krk. „To je náladovka?“

„Náladová pijavka“ je systém pro vstřikování léků, jehož duté mikroskopické jehly slouží k uvolňování hybridu nelegálních „opojných narkotik“ přímo do krční tepny uživatele. Ve spojení s umělým nebem vytváří náladovka vlny „celotělové hyperorgazmické euforie“, zvlášť když se užívá ve virtuální místnosti.

Lauren nevěřícně zavrtí hlavou. „Máš vůbec někdy vědomí bez drog?“

Kirk vycení dva zuby s platinovými korunkami. „Na vědomí kašlu, vládne přece psychologický hédonismus. Pokud to není virtuální, nejde o realitu… Laur-ro Beková. Co uvolňuje tvoje endogenní opiáty? Cvičení? Sex? Jídlo? Hudba? Když já teď poslouchám muziku, hýbe mi to duší. Když se miluju, celé tělo se mi ještě hodiny chvěje. Dnes ráno jsem měl ve VR místnosti erotický sex s mimozemšťanem, ani nevím, jestli šlo o chlapa nebo ženskou!“

„No, víš, já v těchhle věcech nestojím o zombíky ani o gangbang s vetřelci. Mně stačí můj Mule, to snad chápeš.“

„Á, tak sex s mulou. Ha. Ha-ha… ah…“ Kovový úsměv najednou pohasne, jak Kirkova tvář s modrou pletí zfialoví.

VAROVÁNÍ: PŘÍTOMNY TOXICKÉ DÁVKY DEXTROMETHORFANU. STAHUJÍ SE POTNÍ ŽLÁZY. HROZÍ ÚPAL. BYLA PŘIVOLÁNA POHOTOVOST.

„Zavři hubu!“ Pohlédne na Lauren a snaží se udržet na nohou, nálada mu lítá jako na houpačce. „Ten pitomej kompjútr mě sere už celý odpoledne.“

Lauren se dotkne jeho čela. „Celý hoříš.“

Kirk obrátí oči v sloup a padá na zem.

Lauren se pod něho vrhne a přehodí si ho přes pravé rameno. Vejde do jeho pokoje a udělá se jí zle z puchu, když překračuje hromady špinavého prádla a odpadků.

Vstoupí do koupelny, ale světla se nerozsvítí. „Počítači, zesil světlo.“ NEMOHU PROVÉST. PALIVOVÝ ČLÁNEK BYL ODSTRANĚN.

„Nouzové osvětlení.“

Ve stropě a podlaze se rozsvítí zabudované osvětlovací pásy. Inteligentní zrcadlo v koupelně někdo přestříkal černou barvou.

Lauren položí Kirka na podlahu, strhne mu z krku pijavku, po které mu tam zůstane řada červených teček. „Počítači, zapni sprchu, deset stupňů.“

Z dvojitých trysek vyrazí ledová voda, zabudované snímače zaměří mladíka v bezvědomí.

Kirk zasténá.

„Počítači, tady je členka kolejní rady Beckmeyerová. Jak dlouho zbývá do příjezdu sanitky?“

ŠEST MINUT.

„Zatelefonuj sestře studenta, ať za ním přijede do studentského lékařského centra.“

POTVRZUJI.

Lauren se podívá na Kirka. Mladík otvírá oči, náladové kontaktní čočky má černé, zfialovělá kůže mu už znovu modrá, jak tělo vychládá.

„Za… za… traceně…,“ drkotá zuby a snaží se vstát.

Lauren mu šlápne na hruď.

„Do prdele… kurva, Laureeenn!“

„No, konečně jsi řekl správně moje jméno.“

„No… t-t-tak… p-p-pusť…“

„Je mi líto, Kirku, jestli se chceš zabít, tak si klidně posluž, ale na patře někoho jiného, ne tady u mě. A teď pěkně tu svoji duhovou prdel nechej na zemi a ber to jako chlap… nebo jako mimozemšťan, jak chceš.“

O pět minut později dorazí pohotovost.

Osm minut poté už Lauren vchází do svého bytu. Interiér je přepychový a bez chybičky, zařízený v uklidňujících odstínech šedé s fialovými dekorativními polštáři.

Shodí běžecké boty.

DOBRÝ VEČER, LAUREN. JE 19:36. MÁTE TŘI ZPRÁVY.

„V koupelně.“ Vytáhne z ledničky láhev vody recyklované reverzní osmózou a zamíří do koupelny.

Uvnitř se rozsvítí světla.

Lauren se posadí na záchod a vymočí se.

„Inteligentní záchod“ okamžitě analyzuje moč a změří pulz ve stehně.

ŽÁDNÉ CHOROBY. NEJSTE TĚHOTNÁ.

„Díkybohu. Počítači, přehraj první zprávu.“

Na zrcadle se objeví záběr na Laurenina otce Marka. „Ahoj, zlato. Nic důležitého, jen jsme ti chtěli zavolat, že už se na vás se Samem příští víkend těšíme. Brnkni, až se objevíš.“

„Počítači, smaž první zprávu. Přehraj druhou zprávu.“

Na obrazovce je vidět Christopher Laubin, Laurenin profesor vulkanistiky. „Dobré odpoledne, slečno Beckmeyerová. Jen vám chci připomenout, že v pondělí v sedm třicet máte v Clintonově koleji v místnosti 213 schůzku s naším grantovým výborem. Nezmeškejte.“

„Nikdy nechodím pozdě. Počítači, na druhou zprávu odpověz BECKMEYEROVÁ POTVRZUJE PŘÍJEM. Přehraj třetí zprávu.“

Objeví se Samův obličej, její snoubenec volá z mobilu. „Ahoj, lásko. Promiň to zpoždění, ale museli jsme s kluky z týmu absolvovat po zápase ten obvyklý rituál. Dojedu někdy kolem osmé, abych se pomazlil s tvýma bradavkama. Miluju tě.“

A sakra… Vstane, svlékne si jasně oranžové body a vstoupí do sprchy. Když se dveře zavřou, zalije ji proud teplé vody.

JE ČAS NA PRAVIDELNOU MĚSÍČNÍ PREVENTIVNÍ KONTROLU RAKOVINY KŮŽE.

„No tak jo… zatracený počítačový otravo.“

Prohlíží se, zatímco počítač snímkuje její tělo. Břicho má pevné, nohy díky každodenním tréninkům jako kámen. Napadne ji, jestli by Sam třeba nechtěl, aby měla větší prsa.

„Zvýšit teplotu o deset stupňů.“

Voda se zahřeje, pulzní masážní hlavice sprchy odplavují napětí ze svalů.

Mám být na Sama naštvaná, nebo jen zklamaná? Když si vybaví jeho interview po zápase s tou ženskou z ESPN, usoudí, že nejspíš bude dobré použít od každého trochu.

Dva monitory melanomu zabudované v kachličce začnou blikat. Pomalu se otáčí, aby mohlo zařízení zkontrolovat, zda nemá známky rakoviny kůže.

MELANOM NEZJIŠTĚN. ZA DVAADVACET DNŮ BY SE MĚL OBNOVIT DERMOŠTÍT.

Ve sprše se zobrazí trojrozměrná reklama místní kliniky zabývající se dermoštíty.

Zvuk se náhle ztlumí.

POZOR, MÁTE PŘÍCHOZÍ ZPRÁVU Z YELLOWSTONSKÉHO PARKU.

„Přijmu ji v ložnici.“ Lauren vyjde ze sprchy a osuší se předehřátým ručníkem.

Vedoucí Laureniny katedry profesor William Gabeheart je na vědecké dovolené, vyučuje v terénu korespondenční kurz Geologie 434: Vlivy yellowstonské kaldery na gejzíry, fumaroly a horké prameny. Lauren je na fakultě Gabeheartovou asistentkou a koordinátorkou tříd.

Z Yellowstonského národního parku všichni známe nádherné gejzíry, bahenní sopky a horké prameny, ale pro vědce park představuje především místo, kde se nachází největší a nejnebezpečnější kaldera na světě. Hluboko pod zemským pláštěm je tam „horká skvrna“, jedna z pouhých několika desítek podobných na planetě. Magma a obrovský žár stoupají z tohoto vulkanického místa, zasahují do základny severoamerické kontinentální desky a jsou zdrojem energie pro gejzíry, horké prameny a fumaroly v parku.

Tři nejsilnější vulkanické erupce v dějinách Země se odehrály právě v yellowstonské horké skvrně. K první došlo před 2,1 milionu let, ke druhé před 1,2 milionu let a k té poslední před 630 000 lety. Při erupcích se uvolnilo dohromady 24 600 krychlových kilometrů hornin, při výronu lávy se zbortily vrcholky sopek a vznikly tři mohutné prohlubně, kaldery. Tyto kaldery zůstávají pohřbené pod rozsáhlými proudy ryolitové lávy, které jsou důsledkem menších výbuchů v průběhu posledních 150 000 let.

Lauren vejde do ložnice, omotá si ručník kolem pasu a přes hlavu si natáhne mikinu s nápisem UNIVERSITY OF MIAMI. „Tak jo, počítači, spusť ten hovor.“

Monitor na jejím nočním stolku ožije a objeví se dvaačtyřicetiletý Bill Gabeheart s kšticí hnědých vlasů pečlivě schovanou pod baseballovou čapkou HAVANA SHARKS. V oříškově hnědých očích bývalého důstojníka námořní rozvědky se odrážejí namodralé odlesky počítačových monitorů jeho pojízdné laboratoře.

„Dobrý den, pane profesore. Dostal jste ty testy, které jsem vám poslala?“

„O ty teď nejde. Jste za bezpečným firewallem?“

Otázka ji zaskočí. „Ne, to ne…“

„Tak honem.“

Vstane z postele a spěchá ke stolu. „Počítači, převeď hovor do PC.“

POTVRZENO.

Stolní počítač se spustí. Lauren se dotkne klávesnice a aktivuje svůj bezpečnostní přístupový kód. „Můžete, pane profesore.“

„Včera večer jsem dostal data ze tří přijímačů Trimble 5000Ssi, které jsme využili na našich nových řídicích stanicích GPS.“

„A? Jak zlý je ten pokles?“

„Podle USGS všechno vypadá stabilní, ale jak říkával můj dědeček: ‚Něco není košer.‘ Údaje, které jsme získali, vypadají naprosto stejně jako ty, co jsem shromáždil před třemi lety. Jen mezi námi dvěma, nevěřím nové ředitelce USGS.“

„Alysse Popovové? Já myslela, že se vám líbí.“

„Šoustat ji a věřit jí jsou dvě různé věci a já teď zrovna nemám čas na jednu z vašich feministických přednášek. Tady v Yellowstonu se děje něco divného. Ve hře jsou faktory, které nevidíme, tajné dohody mezi Bílým domem a dalšími frakcemi mimo vládu. Včera v noci jsme se s profesorem Danielakem rozhodli, že provedeme svá vlastní měření vertikálních pohybů spolu s měřením teplot horkých pramenů na předem vytipovaných místech v Yellowstonské kaldeře.“

Lauren slyší, jak do jejího bytu vchází Sam. „Co potřebujete ode mě?“

„Chci, abyste ty výsledky zanalyzovala. Nahrajeme všechno přímo do vašeho počítače v laboratoři.“

„Ale…“

„Žádné starosti, kódujeme je a přesměrováváme přes desítku dalších serverů. Jakmile začnete dostávat data, proveďte úplnou analýzu rozdílů, porovnejte pokles s výsledky, které jsme získali na podzim 2030.“

„Hej, Lauren, kde jsi?“ Sam vpadne do ložnice.

Lauren zarazí svého snoubence tvrdým pohledem. „Měli byste s tím měřením pohnout. Hurikán Kenneth byl před dvěma hodinami oficiálně povýšen na bouři třídy pět. Do úterý večer se čeká, že větry dosáhnou síly superhurikánu. Pokud ho nezpomalí Weather Net, tak možná budeme muset vypadnout už příští víkend z města.“

„Kde je oko?“

Lauren stiskne na klávesnici CONTROL-6. Obrazovka se rozdělí, v pravé polovině se zobrazí živý satelitní přenos nad Atlantským oceánem. Pomocí myši najede na otáčející se bílý vír, na němž je jasně patrné oko sílící bouře.

„Kenneth je teď 581 kilometrů východně od Antiguy.“

„To je pořád ještě dost daleko. Kde je Weather Net?“

Vyťuká další příkaz. U Kuby se objeví řada karmínových teček. „Míří k havanskému přístavu na natankování z poslední buňky.“

„Což znamená, že se k oku nedostanou dřív než ve středu. Máte pravdu, už je nejvyšší čas.“

Sam si lehne Lauren k nohám. Pomalu jí vsune ruku pod ručník.

Odstrčí ho mozolnatým chodidlem.

„Lauren, analyzujte ta data. Ozvu se, až to půjde. A, Lauren, s nikým o tom nemluvte.“

„Rozumím.“

„Gabeheart konec.“

„Počkat – a co můj grant? Schůzka výboru je v pondělí.“

„Víte, že máte moji plnou podporu, teď víc než kdy dřív. Váš mozek by se nám tady určitě hodil.“

Sam udělá obscénní gesto jazykem.

„Hodně štěstí v pondělí. Gabeheart konec.“

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

22

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

19. LISTOPADU 2033 HOTEL A KASINO MABUS PLAZA SOUTH BEACH, FLORIDA SOBOTNÍ NOC

Hotel a kasino Mabus Plaza je monstrum ve tvaru L ze zabarveného černého skla s krvavě rudým neonovým osvětlením, které zabírá celých pět bloků pláže podél vyhlídkové výpadovky Ocean Drive. V horních šesti poschodích této stavby o třiatřiceti podlažích jsou rozlehlá apartmá, která se po celý rok pronajímají filmovým hvězdám, politikům, bankéřům a zahraničním hodnostářům. Pro ty, co si mohou dovolit utratit pět milionů dolarů, existuje pořadník na sedm let. Ti, co si to dovolit nemohou, si musí rezervovat pokoj v sedmém až sedmadvacátém patře osmnáct měsíců předem a složit nevratnou zálohu pět tisíc dolarů. Ještě pořád to překračuje vaše možnosti? Vždycky si můžete pronajmout pokoj na hodinu. Ve čtvrtém až šestém patře se nachází dvě stě jednolůžkových pokojů, jež jsou nepřetržitě k dispozici klientům Mabus Bordello, státem licencovaného nevěstince, který zabírá většinu pátého podlaží. Pro obchodníky mají speciální ceny denně od 11:00 do 18:00 hodin. V pondělky platí desetiprocentní sleva pro vytrvalce, v úterý tady máme tři za cenu dvou (program pro trojice), středy jsou „šukací dny“, následující „čtvrtky snů“ a končí se víkendy (pátek až neděle jsou vyhrazeny pouze pro členy s platinovými kondomy).

První tři podlaží Mabusova komplexu slouží pouze hazardu. Do prvního a druhého patra chodí utrácet peníze široká veřejnost. Třetí je soukromější, přísně vyhrazeno pro vysoké sázky a VIP – pouze pro zvané.

V tomhle „Útočišti pro bohaté a dekadentní“ nenajdete zářivé neony a hvězdičky kasin ve starém lasvegaském stylu. Světlo venku, tma uvnitř.

Stěny a podlahy ve třetím patře jsou potaženy karmínovým hedvábím a ebenovým sametem, strop tvoří kouřová zrcadla. Jako ostrovy uvnitř obřích horkých bazénků zde stojí polovina ze dvou stovek stolků s kostkami a blackjackem. Drahé „růžové dámy večera“ v lodičkách na vysokém podpatku (a to je skoro všechno) prodávají nápoje, drogy a konečně i samy sebe, protože každou z těchto krásek v barvě karafiátů si můžete „pronajmout“ na hodinu nebo na jednu rundu (podle toho, co na vás přijde dřív). Hráči bakaratu u stolků s minimálně stotisícovými sázkami často dostávají sexuální útěchu přímo během hry, jejich nahé genitálie jsou uspokojovány pod dlouhými saténovými ubrusy stolů.

Vítejte v hotelu a kasinu Mabus Plaza – doupěti zločinnosti, kde se každou hodinu vydělává odhadem milion dolarů – hýčkaném to klenotu rozrůstajícího se impéria Luciena Mabuse.

Pro novomanžele Dannyho Diaze a jeho nevěstu Siu se tohle místo stalo soukromým peklem.

Mladý pár z Cocoa Beach si o celých osm měsíců posunul termín svatby, aby si mohl užít „Líbánek u Mabuse“. Hned první den je uvítala Štěstěna převlečená za odpolední bouřku a donutila je vyměnit „Dekadenci císaře Nera na pláži“ za den v kasinu. Když se převlékli do saténu (oděvy bezplatně zajistil hotel), strávili nějakých dalších sedm hodin úžasným zážitkem u stolku s ruletou. Sia vyhrála 30 000 dolarů, Danny dalších 21 400. Opilí radostí se vrátili do pokoje, aby si dali krátkou přestávku se sendviči a sexem, a pak spěchali zpátky do kasina a v hlavách jim vířila vidina vyhrané zálohy na čtyřpokojový dům snů na pobřeží.

Jenže Štěstěna dokáže být pěkně protivná milenka, a tak než nastalo sobotní ráno, novomanželé prohýřili veškerou výhru plus dalších 7200 dolarů, které měli na dovolenou, 12 000 dolarů debetu na Dannyho kreditce a desetitisícový kredit, který dostala Sia jako svatební dar od své matky. A co hůř, Danny udělal cosi nepředstavitelného, když se napíchl na výdajový účet svého oddělení a odsál z něj 7300 dolarů.

Jejich jedinou útěchu představovalo to, že dostali ručně psanou pozvánku od ředitele hotelu, která jim zajišťovala v poslední večer u Mabuse návštěvu třetího poschodí.

Danny svírá Siinu zpocenou dlaň, vede ji k volnému místu u stolku s ruletou a v pravé kapse kalhot ho pálí kredit na pět tisíc šest set dolarů za její zastavený snubní prsten. Z nedalekého bazénku, kde jakýsi obézní muž ve středním věku hraje poker a zpod hustého koberce černých chlupů mu růžově prosvítají špekatá záda, stoupá pára. Danny se zarazí a závistivě sleduje, jak muž sází sloupek žetonů v hodnotě deset tisíc dolarů.

„Sakra… tak jo, zlato, co myslíš? Ruleta, nebo kostky?“

Sia se rozhlédne po místnosti, zírá na polonahé celebrity a hosty, kteří krouží kolem stolků jako supi. Navzdory výkonné klimatizaci se silně potí. „Podívej se, není to Tonja Davidsonová, ta seriálová hvězda? Koukni na ty její kozy. Bože, mně se dělá zle.“

„Miláčku, prosím, ruleta, nebo kostky? Do sedmi musím ty peníze vrátit na účet oddělení.“

„Tak jo… dobře… říkám ruleta.“ Vede ho k nejbližšímu stolku.

„Žetony, prosím.“ Danny hodí krupiérce kredit a na okamžik pohledem hltá její ňadra velikosti 38DD. Stiskne Siinu ruku. „Červenou?“

Kývne. „A šťastné číslo 23. Ať se nám to všechno vrátí zpátky při prvním kole.“

„Jasně. Tak jo, rychle, dej mi pusu pro štěstí.“

Jejich rty se střetnou a jazyky si vymění sliny a vodku, zatímco se kolo otáčí.

O dvě patra výš popotáhne Benjamin Merchant, osobní asistent prezidentky a výkonné ředitelky kasina, z vodní dýmky, zatímco pozoruje celé dění na svém náramkovém monitoru. Merchantova prasečí šedá očka zůstávají za růžovými brýlemi napůl zavřená. Z dýmky a přes dolní ret mu vytéká na volány slonovinově bílé vyšívané košile pramínek slin.

Ben Merchant se nikdy s Dannym a Silvií Diazovými nesetkal, přesto ten pár dobře zná. Celé tři dny už vystupuje střídavě v roli jejich dobré víly a noční můry. Svedl je otáčejícím se kolem rulety, nabídl opojný pocit úspěchu a povzbudil je tím, aby sahali stále hlouběji do svých vyčerpaných úspor. Hrál si na bankéře, osobně zařídil to, jak pochodili v hotelové zastavárně. Hrál si na „šéfkuchaře“, když jim do jídel přimíchával silnou formu extáze.

A teď hraje svoji nejoblíbenější roli – ďáblova advokáta –, zatímco čím dál víc prohlubuje jejich bankrot.

V Merchantově pěstěné ruce je malý dálkový ovladač napojený na ruletová kola v kasinu. Navolí číslo stolku, stiskne tlačítko a pak znovu potáhne z dýmky.

„Šestka černá.“

Sia narazí čelem na manželovo rameno. „Zatraceně! Kde je k čertu moje pití? Můžeme tady dostat něco k pití?“

Přistoupí k nim mladičká číšnice s lososovou pletí, v záři stropních světel se třpytí zlaté kroužky v jejích bradavkách. Jazykem ztěžklým vlivem drog ze sebe vysouká: „Caligula s twistem, že, zlato?“

Sia do sebe obrátí smetanově zbarvenou tekutinu a skoro si nevšímá pálení v prázdném žaludku. Sylvia Cabella-Diazová už celých třicet jedna hodin nejedla ani nespala.

„Sio?“

„Ještě jednou červená, Danny. Všechno, co máme.“

„Určitě?“

„Udělej to.“

Danny posune hromádku žetonů po smaragdově zelené plsti.

O dvě patra výš Ben Merchant znovu na svém ovladači zvolí tlačítko ČERNÁ.

Siino srdce duní jako buben. Pozoruje, jak ocelová kulička poskakuje po plastových paprscích kola, zpomaluje na červené, zastavuje se na…

„Devatenáct, černá.“

„Zatraceně!“ Čelo šestadvacetileté dívky narazí do polstrování před ní.

Danny se sesune z židle a místnost se s ním otáčí, jako kdyby seděl na kolotoči. „Proboha, Sio, co budeme dělat? Jsem mrtvý. Určitě mě vyrazí z práce. Mohl bych zdrhnout za hranice…“

Na druhé straně stolu vedoucí dozoru soustředěně poslouchá ve sluchátku pokyny Bena Merchanta.

„Nenávidím tohle místo, Danny. Už v pátek jsem ti říkala, že bychom měli odjet.“

„Cože? Vždyť jsi to byla ty…“

„Pan a paní Diazovi?“

Sia se krví podlitýma očima zahledí na vedoucího dozoru. „Co sakra chcete? Copak jste z nás, vy upíři, dnes v noci ještě nevysáli dost krve?“

„Můj šéf by si s vámi rád promluvil. V soukromí.“

„Kvůli čemu?“

„Nejspíš se to týká zaplacení pokoje. Pojďte prosím za mnou.“

Danny ustaraně pohlédne na manželku, ale ta jen pokrčí rameny, příliš slabá, aby se zmohla na námitky. „Co nám zbývá?“

Jdou za šéfem dozoru přes kasino k soukromému vstupu skrytému mezi saténovými rumělkovými závěsy.

Hydraulické dveře zasyčí a otevřou se. „Nahoru po schodech, prosím.“

„Co je tam?“

„Můj šéf. Prosím, paní…“

Mosazné spirálové schodiště je volá. Sia jde první, její manžel hned za ní, na ramenou cítí tíhu celého světa.

Nahoře na ně čeká Ben Merchant, jeho úsměv od ucha k uchu se mu zařezává do bledé pleti. „Ale dobrý večer, pane a paní Diazovi.“ Ten hlas se silným louisianským přízvukem je stejně veselý jako falešný.

„K těm poplatkům za pokoj… nemůžete nám prostě vystavit fakturu? Slibuju, že…“

„Klid… s poplatky už si nemusíte dělat starosti.“

Sia pohlédne na Dannyho, pak zpátky na Merchanta.

„Vy dva máte štěstí, opravdu velké štěstí. Vypadá to, že někdo tam nahoře vás má rád.“ Merchant ukáže pěstěným prstem ke stropu. „Strážný anděl.“

„Nechápu,“ řekne Sia. „Kdo jste?“

„Jmenuju se Merchant, Benjamin Merchant, ale vy, drahá Silvie, mi můžete říkat Ben. Jsem soukromý tajemník a osobní důvěrník manželky pana Luciena Mabuse, ale dnes večer budu vaším exkluzivním průvodcem na vaší cestě nahoru do Ztraceného ráje.“

„Cože?“

„Ztracený ráj, má drahá. Úžasné místo jen kousek na sever od nebe. Pojďte, milí cherubové, váš kočár čeká.“ Merchant je vede krátkou chodbou k soukromému skleněnému výtahu. „Tento výtah vás odveze rovnou do střešního bytu. Tam už na vás čeká paní Mabusová.“

„Paní Mabusová s námi chce mluvit?“

„Není čeho se obávat, Danny. Jak už jsem říkal, dnes je váš šťastný den. Všechny vaše finanční problémy budou brzy minulostí.“

Danny pohlédne na Siu, pak znovu na Merchanta, který jim přidržuje otevřené dveře výtahu a kyne jim. Pár vejde dovnitř.

„Bon voyage.“ Merchantův úsměv zůstane za zavřenými dveřmi a oni osamí v temnotě.

„Danny?“ Sia mu sevře paži, když výtah vyrazí k obloze.

Než mohou vydechnout, jízda skončí. Dveře se otevřou.

Před nimi září v jasném podzimním vzduchu jako neonová duha tapiserie zrcadlících se mrakodrapů Miami. V úžasu vyjdou na naleštěnou onyxovou podlahu.

Dveře výtahu za nimi zasyčí a zavřou se.

„Haló?“ Váhavě vyjdou z přístěnku do obývacího pokoje s plyšovým kobercem sobolí barvy, koženými sedačkami a okrouhlým barem v různých odstínech červené. Prosklenou stěnou je vidět na všechny strany.

„Já jsem Lilith.“

Danny se otočí po hlase a spatří, jak za barem chystá nápoje nějaká žena. Ta kočka má čokoládovou pleť, vlasy černé jako noc, dlouhé a vlnité, splývají jí po zádech. „Lucien se s vámi chtěl moc setkat, ale je poslední dobou nějaký nemocný, chudáček.“

Danny ji sleduje vytřeštěným zrakem, když obejde bar a nabídne jim každému sklenku. Lilith má na sobě průhledné negližé, tmavá ňadra a vyholený rozkrok se tisknou k jemné tkanině. Pokyne k pohovce. „Takže vy dva jste novomanželé?“

„Hm, ano. Vzali jsme se před třemi dny.“

„Před čtyřmi.“ Sia do něj strčí loktem, aby přestal zírat. „Jak dlouho jste vy vdaná za pana Mabuse?“

„Dost dlouho, abych si přála jeho smrt.“ Vysoký pronikavý smích, když upře svůj psychopatický pohled na Siu. „Díky Satanovi za vibrátory.“

Danny se zahledí na obnaženou hnědou bradavku Lilith a slintá jako opilá myš pozorující sýr.

„Je pozdě,“ vykoktá Sia a vůbec se necítí ve svém živlu.

„Noc je mladá,“ vrní Lilith, „ale vám něco dělá starosti.“

„Prohráli jsme velkou spoustu peněz. Danny si vypůjčil z jejich výdajového účtu.“

„Sio!“

„Ale ale, tady u Mabuse jsme všichni jedna velká rodina. Povězte, Danieli, kolik jste dnes prohrál v našem malém doupěti neřesti?“

Danny konečně odvrátí zrak. „Nevím. Všechno, co jsme měli.“

„I Siin prsten?“

Danny přikývne a zalyká se emocemi.

„A všechny vaše úspory?“ Lilith Mabusová – tak roztomilá – jako kněz při zpovědi.

„Kreditku. Naše svatební dary.“ Danny zamáčkne slzu v koutku nevyspalého oka.

Sia probodává Lilith pohledem, když ta ženská obejde nízký stolek a posadí se vedle jejího manžela.

„Danieli, přisuňte se blíž a položte ruku na přístupovou klávesnici na stolku.“

Poslechne, nos mu plní vůně té ženy, a uvažuje, co by dělal, kdyby v místnosti nebyla Sia.

„Počítači, přístup k výpisu z účtu pana Daniela Diaze.“

Nad stolkem se rozsvítí holografická účetní kniha. Danny nevěřícně vytřeští oči.

Na neonově modrém zůstatku účtu dole se zobrazuje nedávný vklad 200 000 dolarů.

„Tohle by mělo víc než pokrýt vaše ztráty.“ Lilith se uvelebí na polštářích.

„To je… šílené,“ poznamená Danny. „Nerozumím tomu.“

Lilith se usměje; vybělené zuby ostře kontrastují s mezoamericko-africkou barvou její pleti. „Dárek, Danieli. Od člověka, který má – člověku, který potřebuje.“

Dannyho výraz překypuje emocemi. Radost. Slzy. Úleva. Vyčerpání. „Nevím, co říct.“

„Děkuju bude stačit.“

„Děkuju! Děkuju, děkuju, děkuju…“

„V čem je háček?“ zeptá se Sia.

Lilith se usměje. „Třeba se jen snažím koupit si cestu do nebe.“

„Pochybuju.“

„Sio!“

„To je v pořádku, Danieli. Vaše žena má právo ptát se po mých motivech. Slyšela jsem přísloví, že hřích je ďáblův bratr. Víte, co je ještě horší?“

„Ne.“

„Strach.“ Lilith vstane a rukou zlehka prohrábne za chůze Siiny vlasy. „Já jsem ve strachu vyrostla. Celou dobu, co se pamatuju, strach ovládal mé sny a všechny moje myšlenky, když jsem bděla. Připravil mě o dětství, oloupil mě o nevinnost a udělal ze mě oběť. Strach ze smrti. Strach ze zneužití. Strach, že zůstanu sama. Strach, že ztratím lásku.“

Uvelebí se na pohovce proti Danielovi. „Víte, co je na strachu nejhorší? Brání nám uvědomit si naši jedinou skutečnou moc… že každý z nás má svobodnou vůli. Strach mě ovládal čtrnáct let, sžíral mě, až mě skoro dotlačil k sebevraždě. A tehdy jsem se rozzlobila. A hněv mě donutil riskovat. Od té chvíle jsem přestala být obětí života. Naučila jsem se využívat moc těla, abych dostala, co chci.“ Mávne rukama.

Danny přikývne, omámen jejími slovy a koktejlem okořeněným extází.

„Bohatě jste se vdala,“ poznamená Sia. „Jaký v tom byl risk?“

Lilith zlehka roztáhne nohy, mrkne na Dannyho a nabídne mu svůdný pohled na svůj rozkrok. „Vdát se za bohatství, to chce talent, Silvie, zvlášť když člověk přijde z ničeho. Bohatství je třeba svádět… škádlit. Moc vyžaduje důvěru, důvěra – zradu. Podívejte se na Daniela. Riskoval, když se napíchl na finance své společnosti, nepochybně sváděn svou nenasytností a ambicemi. To obdivuju. Schopnost svádět nám dává moc, nemyslíte?“

„A díky bohu za to,“ podotkne Danny a cítí, jak se mu točí hlava.

„Bůh nám možná dal pohlavní orgány, Danieli, ale byl to Lucifer, kdo nás je naučil používat. A teď mi ukažte svoje.“

„Co?“

„Vaše žena žárlí na moji přítomnost. Využijte to jako výhodu.“

Dannymu buší ve spáncích. „Já… nechápu.“

„Ukažte mi toho nového Daniela Diaze, muže, o jakém jste vždycky snil. Máte svoje peníze, teď převezměte kontrolu. Poručte Silvii, aby vás orálně uspokojila.“

„Vy jste cvok, dámo.“ Sia se zvedne k odchodu. „Nechte si ty svoje zatracený peníze. Já nejsem žádná kurva.“

„Všechny jsme kurvy, sestro. Dívej se. Ukážu ti, jak se to…“

„Ne!“ Sia Lilith odstrčí. Chvěje se vztekem a vzrušením a vrávoravě kráčí kolem stolku k manželovi. „Stáhni si kalhoty.“

„Sio…“

„Mlč a dělej. Zaplatila si za tohle představení, tak je má mít.“

Danny zasténá, když se jeho manželka ujme vedení a zaboří mu tvář do rozkroku.

Lilith přistoupí blíž. „Je to všechno otázka moci, že, sestro. Kdo ovládá koho.“ Popadne Siu za vlasy a odtrhne jí obličej dřív, než Danny vyvrcholí.

„Co je…?“

Lilith drží v ruce malou krabičku. Sia ji otevře.

Uvnitř je její snubní prsten.

„Sestry se dělí.“

Sia cítí závrať, připadá si ztracená, jako kdyby prožívala ten okamžik z perspektivy někoho jiného. Přihlíží, jak Lilith obepne ústy ztopořený úd jejího manžela.

Danny opře hlavu a zavře oči.

Pro Daniela Diaze, vedoucího statika přísně tajného projektu NASA ZLATÉ ROUNO, je noc opravdu ještě mladá.

FRATERNITY ROW MIAMSKÁ UNIVERZITA

Lauren ovine paží pevněji Samův pas, když mladík na College Avenue zvýší rychlost svého motocyklu Harley-Davidson HY-1200 na 155 kilometrů v hodině. Vítr jí hvízdá kolem přílby, štíhlý vodíkem poháněný stroj v kombinaci černé a chromové barvy za sebou nechává ve vlhkém nočním vzduchu brázdu.

Sam prudce nakloní motocykl a namíří na studentské parkoviště, pak zastaví. Natáhne ruku k Lauren, ale ta ucukne. „No tak, neblázni.“

„Proč zrovna tahle Tannerová? To s tebou nemůže rozhovor udělat někdo jiný?“

„Je to součást mých závazků v PCAA, Lauren. Co mám dělat, trvat na nějakém reportérovi?“

„Ano!“

„No, prostě to nejde, jasné? Tak to pusť z hlavy.“

„Fajn.“ Kráčejí mlčky po Fraternity Row. „Víš, Same, možná je načase, abychom si dali pauzu.“

„Ale no tak, Lauren.“

„Ne, myslím to vážně. Jsme spolu už od deváté třídy. Není to zdravé.“

„To říká kdo? Tvoje kamarádka Tierney? Ta jenom žárlí.“

„Možná… ale v něčem má pravdu. Potřebujeme si dát pauzu, než se vezmeme. Měl bys poznat taky jiné lidi.“

„Lauren…“

„Myslím to vážně. Jestli dostanu ten grant na výzkum, budu čtyři týdny pryč. Využij ten čas a ‚ojeď si nějakou čerstvou kost‘. Najdi si některou z těch, co se kolem tebe točí. Když to neuděláš teď, naše manželství nemá šanci vydržet.“

„A co ty? To chceš ‚vykouřit‘ nějakého strážce parku, zatímco budeš pozorovat Starý dobrý gejzír?“

„Možná.“

„Kecy.“ Obrátí ji k sobě, pak zahlédne slzy v jejích očích. „Lauren, já nepotřebuju ojíždět jiné ženské.“ Usměje se. „Já chci ojíždět jenom tebe.“

„Tak jo. Ale přísahám, že jestli zjistím, žes byl s tou…“

Polibkem umlčí její nadávku.

Lauren mu polibek oplatí. Vášeň vystřídá strach, když se pánví přitiskne k jeho. „Vykašleme se… na ten večírek.“

„To nejde.“

„Ale jde.“ Nepřestává ho líbat a hladí ho dlaní v rozkroku.

„Nejde… dobře, možná… ne, počkej – počkej, dost, Lauren, dost – musím se tam aspoň ukázat. Jen na pár minut, jo?“

„Proč?“

„Protože to jsou moji spoluhráči.“

Přestane se s ním mazlit. „Spoluhráči. Jestli to chceš vědět…“

„Nechci to…“

„… jsou to spíš tvoji zaměstnanci. Nejde jim o nic jiného než o ty zatracené bonusy v playoff. Musíš se víc starat o sebe. Měl ses dát vloni k profesionálům.“

„No, neudělal jsem to. A teď pojď, zdržíme se hodinku a pak to u tebe doma dokončíme.“

„Nedokončíme.“ Odstrčí ho. „Nebudu mít náladu.“

„Fajn.“ Vezme ji za ruku a vede ji ke studentskému domu. „Hele, možná si třeba přece jen najdu nějakou čerstvou kost.“

Ucukne, když ho praští do hlavy.

Oranžovobílý jednopatrový dům ve tvaru podkovy, kterému se říká „Jock-U“, je vzdušná hacienda s vnitřním bazénem ve tvaru fotbalového míče, vířivkou a pro otravné deštivé dny se zatahovací střechou. V budově je ubytováno 112 osob, celý den tam pracují kuchaři, trenéři, pokojské a učitelé, a podobně jako Samův harley to všechno platí z atletického rozpočtu PCAA.

Profesionální vysokoškolská atletická asociace (PCAA) vznikla v roce 2008, když bývalý řídicí orgán „amatérské“ vysokoškolské atletiky, Národní vysokoškolská atletická asociace (NCAA), prohrál soudní spor na základě skupinové žaloby podané jménem pěti tisíc studentů-atletů, kteří obviňovali NCAA, že nemá žádné právo bránit jim, aby během studia ve škole měli příjmy z neatletické činnosti. NCAA, která se musela vyrovnat se skutečností, že bude muset konečně začít platit svým živitelům, se rozhodla reorganizovat do samostatného a nezávisle řízeného orgánu zabývajícího se výlučně „profesionální“ vysokoškolskou atletikou. Profesionální vysokoškolská atletická asociace, tvořená divizí I-A mužského fotbalu a divizí I mužského a ženského basketbalu, zavedla pro své členy vytvářející zisk standardní mzdové stupnice a programy benefitů. Patřilo k nim úplné školné, ubytování a strava, vyučující, měsíční stipendia (na základě studijních výsledků) a bonusový program, který odměňoval dosažené výsledky i posezonní účast na turnajích. Aby se zachovala transparentnost, student-atlet z PCAA se musel (osobně) účastnit výuky a vykazovat uspokojivé výsledky v pětiletém studijním programu. Každý atlet se mohl zapojit do profesionální ligy a později se vrátit do školy – za předpokladu, že nepřijme bonus v souvislosti s podpisem profesionální smlouvy (který mu obvykle vyplatili po dokončení studia) ani si nezahraje jedinou minutu v regulérní sezoně. Každý atlet z PCAA, který i přesto přešel k profesionálům ještě před promocí, musel okamžitě při podpisu smlouvy vrátit ze svých bonusů všechna stipendia vyplacená během studia. Atleti, kteří se rozhodli zůstat ve škole až do konce studia, získali „diplomový bonus“, částku na základě výsledků vyhraných a prohraných zápasů týmu s jejich účastí.

Už v roce 2017 se ve fotbalových playoff PCAA točily větší peníze než v Národní fotbalové lize a Národní basketbalové asociaci.

Lauren projde za Samem bezpečnostním obloukem ve stylu Art Deco k hlavnímu vstupu. Sam položí dlaň na čtečku SID.

Objeví se hologram – vnadná do pasu svlečená blondýna v bederní zástěrce. Počítačovou tvář modelky nahradil obličej trenéra DeMaia, hlas patří náctileté popové zpěvačce Lacy Wongové. „Dobrý večer, Samueli Aglere, ty moje mňam-mňam lásko z Hurricanes. Prosím vstup do mě, ať tě můžu uspokojit.“

„Hm, děkuju… trenére.“

Projdou fialovým bezpečnostním paprskem detektoru zbraní. Dvoukřídlové dveře se rozevřou a vpustí je do haly s vysokým stropem, kde duní hlasité techno, tančí neonové holografické bytosti, blikají světla a svíjejí se téměř nahá těla.

Lauren se nakloní a zakřičí: „Je to, jako by upadající římská říše objevila disko.“

K. C. Renner, který má na sobě triko z hliníkové tkaniny a boxerky, je přivítá jako první. „Můj bonusový hochu, hoď mi kost.“ Pak o sebe udeří zaťatými pěstmi.

„Dobrý večer, Lauren.“ Rennerův tón přejde do sarkastické prudernosti. „Jsem moc rád, že jsi tady.“ Quarterback jí potřese rukou a pak ji olízne.

„Jsi nechutný.“

„Děkuju. Jídlo je všude, hromada divných… kuš, promiňte. M’casa es su casa.“

Při staccatovém pulzu basů, vycházejícím ze surroundových reproduktorů strategicky umístěných pod porézní podlahou, člověku doslova vibruje celé tělo.

„Není tu moc velký kravál?“ zakřičí Lauren.

„Jo, spousta lidí. Hele, všichni jsou u bazénu. Pojďte.“ Renner je vede zaplněnou halou. Tanečníci po nich natahují modrožluté ruce, aby se jich dotkli.

Zvukotěsné plexisklové dveře se otevřou a oni mohou uniknout před hlukem do holografického apartmá s domácím zábavním systémem. Dveře se za nimi se zasyčením zavřou a oddělí je od akustiky v hale.

V místnosti je zhasnuto, prostor ozařují jen lávové lampy ve tvaru sloupů a trojrozměrný holografický film, který běží před protější stěnou.

Když se Laureniny oči přizpůsobí tmě, všimne si pohybu na podlaze – párky si to tam rozdávají v senzorických vacích.

K. C. je vede přes další zvukotěsné dveře. Projdou přípravnou jídla ven na nádvoří.

Vlhkost a silný pach ozónového filtračního systému v bazénu je zasáhnou rovnou do obličeje. Z reproduktorů na palmách kolem nádvoří zní uklidňující hudba kalypso v podání kubánského idolu Eliana.

Ve skupinkách kolem bazénu ve tvaru fotbalového míče se povalují roztleskávačky, obdivovatelky a prostitutky, většina z nich nahá, a tucet Samových spoluhráčů přechází od jedné skupinky ke druhé. Lauren zahlédne v horkém bazénku Jerryho Tuckera. Mohutného linemana si právě podávají dvě Asiatky s jamajským tělovým přelivem a obnaženými ňadry. Na břehu bazénku za ním usnul další spoluhráč v kaluži zvratků.

Lauren zavrtí hlavou. „Miamští bojovníci v zářné zbroji. Drancují vesnici před další dobyvačnou výpravou.“

Ken Hudak, svalnatý střední linebacker v barvě borovicové zeleně, si to k nim vykračuje a vleče za sebou svoji dívku, Haiťanku, která na sobě nemá nic kromě šátku kolem pasu. Lauren zírá na partnerské tetování dvojice – při milování, když je dívka nahoře, vytváří iluzi dvou buldoků, kteří to dělají po psím.

„Mule – musíme dát řeč, hochu.“ Než může Lauren něco namítnout, Hudak ovine jejímu snoubenci paži kolem ramen a vede ho pryč.

K. C. pokrčí rameny. „Sam je prostě v kurzu.“

„Až moc.“

Haiťanka se přivine k Rennerovi a tře se mu holými třísly o bok. „Už mě nebaví hrát v obraně. Co kdybys mě naučil pár triků z útoku?“

K. C. zamrká na Lauren. „Za minutku jsem zpátky.“

„Jo, jen si vyšukej mozek z těla.“ Dívá se, jak si odvádí dívku pryč.

Lauren pátrá pohledem po Samovi. Zahlédne ho u horkého bazénu, obklopeného většinou obránců z týmu, kteří všichni jsou obarveni na stejný odstín miamské zelené.

K čertu s tím… Zamíří zpátky dovnitř.

„To mě obviňujete, že jsem to schválně prohrál?“ Sam zakroutí nevěřícně hlavou.

Hudak se k němu nakloní a Sama zahalí pach česneku z jeho dechu. „Prohráli jsme. S těma seminolskýma kreténama bysme nikdy neprohráli, kdybys běhal jako jindy.“

„Udělal jsem 104 metry v poli, dalších 54 na příjmu. A zahrál jsem touchdown.“

„Neurážej nás, Mule,“ namítne Keith Plourde, spolukapitán Hurikánů. „Už od základky jsi nikdy neběhal míň než dvě stě metrů.“

„Potřebuju ten bonus z playoff, Mule,“ zakňourá Brian Mundt. „Bez něho jsem nahranej.“

„Možná bys nebyl tak nahranej, kdyby ses naučil pořádně dělat tackla,“ namítne Sam a odstrčí si obránce od těla.

„Slyšel jsem, že hromada gamblerů na dnešním zápase prohrála všechny prachy,“ poznamená obviňujícím tónem Keith Plourde. „Možná sis to domluvil, ne?“

Sam se vrhne na Plourdea a odtlačí ho k jedné palmě.

Hudak a Mundt zasáhnou, než padne první rána.

„Kašlete na to!“ Žíly na Hudakově silném krku jsou napjaté jako provazy. „Víme, že by to Mule neudělal, K. P. Ale co nevíme, je to, jestli náš věrný bratr náhodou nepřestupuje k profesionálům.“

„V téhle sezoně ne.“

„Jo, ale příští rok?“ zeptá se Jeff „Bubba“ Larsen, miamský silný linebacker z celonárodního týmu, který měří metr devadesát a váží sto třicet šest kilo.

„Nevím.“ Sam se zadívá na Larsena a srdce mu prudce buší. „Ještě jsem se nerozhodl.“

„Do prdele!“ Tentokrát se ho chystá praštit Larsen. „Odejdeš po tomhle roce a jsme nahraný všichni. Kromě stýpek a bonusů tady ještě jde o obrovskej majlant z playoff.“

„Jo, o pořádný prachy,“ přitaká Mundt.

„Na většinu z nás tam venku nečeká dvousetmilionová smlouva v GFL,“ zavrčí Matt Eterginio, začínající free safety.

„Na žádného z nás,“ opraví ho Sam. „Ty máš studovat angličtinu, Matte. A samozřejmě, kromě toho máš taky hrát free safetyho, jenže to nijak FSU dnes nebránilo, aby to kolem tebe pokaždé neuhráli do branky.“

„Tak jo, všichni se uklidníme,“ poručí Hudak. „Hele, Mule, jsme všichni z jednoho týmu. Tvoji bráchové. A bráchové drží při sobě.“

Bráchové drží při sobě… Ta slova mu rezonují v mozku.

„Budeš tady pro nás, Mule?“

Shluknou se kolem něj a vytvoří zelenou lidskou hradbu.

Lauren obhlíží v jídelně banketový stůl s jídlem a drogami. Suši a čínská žebírka vypadají lákavě, ale ona projde kolem nich. Naposledy, když si dala jídlo na jednom z Rennerových večírků, dopadlo to tak, že nakonec hrála nahá basketbal na děkanově trávníku.

Zaslechne jásot. Otráveně kráčí za zvukem do zábavního sálu.

Tucet fotbalistů tam leží na polštářích, popíjejí pivo a sledují trojrozměrný záznam zápasu Miami a FSU. Lauren si vezme z chladicího boxu sáček s džusem a posadí se na podlahu.

Projekce právě ukazuje úvodní útok Miami. Létající videokamera zaostří na K. C. Rennera, který vyslovuje nesrozumitelné signály, a celá akce je nastavená na ultrapomalý pohyb. Quarterback převezme snap a pošle míč Samovi a ten zamíří doprava, kde čeká několik seminolských hráčů.

Divoké povzbuzování „Mule… Mule… Mule“, když Sam provede neuvěřitelnou piruetu, žene se zpátky ke scrimmage line a pak si jako šílený býk prorazí cestu hradbou obránců.

Lauren cítí, jak jí naskakuje husí kůže. Usměje se. Možná dnes přece jenom nebudu unavená…

Kamera zaostří na Samův obličej.

Lauren ztuhne úsměv.

Lauren Beckmeyerová zná Samuela Aglera od deváté třídy. Za celou tu dobu u svého přítele nikdy nespatřila výraz, který se teď jasně zračí v jeho tváři.

Výraz hrůzy.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

23

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

20. LISTOPADU 2033 MANALAPAN, FLORIDA NEDĚLE ODPOLEDNE

Honosná jihofloridská rezidence miliardáře Luciena J. Mabuse a jeho ženy Lilith se táhne přes dvě stě padesát metrů soukromé neposkvrněné pláže v Manalapanu, malém ostrovním městě nedaleko Boynton Beach. V tomto sídle o třech podlažích s jedenatřiceti pokoji, které vzniklo za 21,3 milionu dolarů v roce 1997, se nachází přímořský plavecký bazén s vodopádem a plovoucím barem, dva tenisové kurty, posilovna, sál o rozloze 112 metrů čtverečních osvětlený téměř třítunovým křišťálovým lustrem, který dovezli z jednoho francouzského zámku z devatenáctého století, observatoř s kopulí a garáž pro osm vozů s podlahou vydlážděnou saturnijským mramorem. Každé z šesti kompletně vybavených apartmá má vlastní balkon s výhledem na Atlantik. Všechna okna domu jsou samočisticí, vyrobena s tenkým pokoveným elektricky nabíjeným povlakem, aby dešťová voda mohla smývat volné částice.

V rezidenci zaměstnávají dva správce, šéfkuchaře, pilota s licencí, který současně pracuje jako řidič, šest po zuby ozbrojených tělesných strážců a mechanika. Robotické sekačky a pilky soustavně zastřihují trávníky a keře k neustálé dokonalosti. Každý počítač a řídicí stanice v domě jsou napojeny na záložní elektrárnu s palivovými články, která se nachází na severní straně areálu. Na střeše jsou umístěny tři satelitní antény.

A to všechno – pro dva dospělé a občasného hosta z řad obchodních partnerů.

Šestadvacetiletý Lucien Mabus, syn zesnulého Petera Mabuse, otevře šedohnědé zarudlé oči a zahledí se na sebe ve stropním zrcadle. Obličej má popelavý a rty – alabastrově bílé. Oči jsou vpadlé, s tmavými kruhy.

„Je to jen chřipka,“ ujistil ho osobní lékař. „Jste příliš mladý a bohatý, abyste nás opustil, Luciene.“

To bylo před šestnácti dny a třinácti a půl kilogramy. Jeho osobní lékař chtěl, aby absolvoval testy v nemocnici, ale Lilith odmítla. „Ty nemocnice tě zabijí, miláčku. Určitě jde jenom o nějakou otravu špatným jídlem. Pořád ti říkám, abys nejedl tolik mořských plodů. Poslala jsem kuchaře domů. Odteď ti budu sama nosit jídlo, aspoň dokud se nebudeš cítit líp.“

Lucien pohlédne na noční stolek po své pravici. Léky na předpis, kapesníky a plastový kbelík, kdyby se mu znovu udělalo zle. Na podnosu stojí napůl snědená miska kuřecí polévky. Při tom pohledu se mu zvedne žaludek. Kuřecí polévka… copak nedokáže uvařit nic jiného než kuřecí polévku?

Miliardář se překulí na druhý bok a přetáhne si pokrývku přes rameno. K čemu jsou všechny peníze na světě, když je mi tak zle, že si je nemůžu užít?

Mrazení přejde v nával horkosti a s ním se dostaví ta strašná nevolnost.

Lucien popadne kbelík a zvrací.

V hlavě mu buší pulz. Pálí ho v krku, žaludek se svíjí v křečích. Skulí se na podlahu, svírá si hlavu v dlaních a modlí se, aby ta bolest ustala.

Bože… co ode mě chceš? Dobročinnost? Další křídlo v nějaké nemocnici ve třetím světě? Jenom řekni a skonči s tímhle utrpením.

Sebere síly, namáhavě se zvedne na nohy a vzápětí se s ním celá ložnice roztočí. Potácivě vykročí do koupelny – pak se zarazí a zahledí se na bosé nohy.

Necítí prsty.

„Bože… co se to se mnou děje? Lilith? Lilith!“

Vyvleče se z ložnice do chodby.

„Lilith?“

Žádná manželka. Žádné služebnictvo. Kde k čertu všichni jsou?

Pomalu se šine chodbou, strnulost mu stoupá do chodidel a kotníků. Zastaví se u jednoho z apartmá pro hosty, odkud zaslechne hlasy. „Lilith? Lilith… jsi tam?“

Lucien se vpotácí do ložnice.

Jeho mladá žena leží na zádech na manželské vodní posteli a prohlíží si v stropním zrcadle svůj odraz.

„Lilith, pomoc…“ Lucien padne na kolena, ta prudká bolest ve střevech už se nedá zvládat. Ochrnutí postoupilo od kotníků k bokům. „Zavolej Gilla. Musím do nemocnice. Myslím, že to je srdce!“

„Netrap se, zlato, není to srdce.“

„Jak… jak to víš?“

„Miláčku, to dělá ten jed, který ti dávám.“

Lucienovi ztuhne krev v žilách.

„A teď pěkně umři jako hodný bohatý chlapeček, a hlavně nezasviň ten koberec.“

Lucien se zhroutí obličejem do plyšového béžového koberce, ochrnutí postupuje přes hrudník. Ani zvonění v uších nestačí na to, aby přehlušilo ječivý smích, který vychází ze smyslných rtů jeho vražedkyně.

MIAMSKÁ UNIVERZITA

Sportovní stánek Memorial Athletic Center Jeroma Browna stojí na severní straně kampusu Miamské univerzity, v sousedství basketbalové arény MTI. Kromě vnitřní závodní dráhy, bazénu, posilovny a tréninkového vybavení se v JBC nachází místnost pro zpravodaje a informační centrum doplněné možností vysílání do globálních sítí. V srdci celého zařízení je kruhové studio, jehož inteligentní stěny z kouřového skla jsou navrženy tak, aby skryly bezpočet kamer a světel, mikrofonů, panelů pro speciální efekty a techniků.

Diane Tannerová vchází do studia a na sobě má svůj obvyklý přiléhavý trikot reportérky ESPN. Vnadná blondýna se usadí naproti Samuelovi do jednoho ze dvou křesel s potahem z mačkaného sametu a upraví si rýhu mezi ňadry. „Nervózní?“

„Měl bych být?“

„Bude to živé interview.“

„Není první, které dávám.“

„Ale ze mě jste nervózní, že?“

„To se vždycky chcete vyspat s atlety, které zpovídáte?“

„Jenom s těmi hezkými.“

„Připrav se, Diane.“ Hlas vychází ze skrytého mikrofonu. „Pět… čtyři… tři…“

Diane nasadí profesionální úsměv. „Vítejte v pořadu Tento týden ve sportu. Jsem Diane Tannerová a se mnou zde ve studiu sedí dnes hvězdný tailback Miamské univerzity Samuel ‚Mule‘ Agler. Same, děkuji, že jste si na mě udělal čas.“ Zamrká.

„Já… děkuji za pozvání.“

„Same, profesionální náboráři vás už dávno označili za nejplodnějšího runningbacka, který kdy hrál v řadách vysokoškolských profesionálů. Než budeme mluvit o vašich výsledcích na hřišti, nejspíš bychom měli stručně uvést fakta z vašeho soukromého života. Narodil jste se v Chads Ford v Pensylvánii, je to tak?“

„Přesně tak to stojí v rodném listě.“

„Vaše matka zemřela, když vám byly tři. Co se stalo?“

„Opilý řidič. To bylo ještě před zavedením nových bezpečnostních protokolů.“

„Jistě. Takže váš otec Gene se s vámi přestěhoval do Hollywood Beach na Floridě, abyste začali nový život. Proč zrovna Florida?“

„Přeložili ho v zaměstnání. Byl jmenován ředitelem střední školy Pompano High.“

„Kolik vám bylo, když jste začal hrát fotbal?“

„Pět nebo šest.“

„A zbytek, jak se říká, už psaly dějiny. Hvězdný tailback hned v první ročníku na vysoké. Celé čtyři roky vedete národní žebříčky gólů a celkových uběhaných metrů na hřišti. Nejžádanější atlet PCAA v dějinách. Dosáhl jste plných šestnácti set bodů při přijímacích zkouškách. Vzhledem ke gólům a studijním výsledkům byste mohl jít studovat rovnou na Harvard.“

„Nejspíš ano. Ale já jsem chtěl zůstat blízko domova.“

„Protože jste se už na střední škole zamiloval do své dívky. Taková romantika,“ utrousí sarkasticky Diane.

„Pomáhá mi držet správný směr.“

„To určitě ano. Nepijete alkohol ani neužíváte bliss. Jste tváří protidrogových kampaní. Ježíši, Mule, vy jste hotový idol všech amerických matek.“

„Některé z nás vychovali tím správným způsobem.“

„Hm… jak je ta stará písnička… ‚Jenom ti dobří umírají mladí‘? No, v každém případě se teď vraťme k fotbalu. Povězte nám, jaké to je poslouchat při odchodu z hřiště, jak 120 000 šílících fanoušků volá vaši přezdívku? Jaký je to pocit?“

Sam se pousměje. „Je to docela příjemné.“

„Příjemné? Já bych řekla, že to musí být neuvěřitelné, nepředstavitelné. Když jste dal touchdown proti FSU – to muselo být něco, ne?“

„Jo. To jsem se cítil skvěle.“

„Opravdu?“ Diane se napřímí, protože muška se konečně lapila do pavučiny. „Tak se na to podívejme.“

Světla se ztlumí, inteligentní sklo se změní v projekční obrazovky, z každého panelu se dívá Sam.

Sam přebírá přihrávku od quarterbacka…

Uhýbá vpravo…

Otáčí se zpátky k čáře, uniká tacklům… proráží si cestu k dennímu světlu…

Kamery zaostřují z tuctu různých úhlů…

… zaměřují se na výraz jeho obličeje, když sprintuje podél postranní čáry.

Obraz se zastaví. Světla se znovu rozsvítí.

„Same, takhle podle mě výraz radosti ve tváři nevypadá. Mně to přišlo, no… spíš jako strach. Bál jste se něčeho?“

„Já, totiž…“

„Připadal jste mi vystrašený, jako kdybyste něco přímo královsky zvrtal. Co jste asi mohl zvrtat tím, že jste dal touchdown?“

„Jen jsem nemohl popadnout dech…“

„Musel jste mít asi hodně problémů s dechem, protože po zbytek zápasu jste už uběhl jen šedesát dva metrů.“

„To se stává. FSU měla v pokutovém území devět obránců. Nebyly tam díry.“

Upejpavý úsměv. „Odkdy potřebuje Mule díru?“

„Kam míříte?“

„Tohle byl největší zápas roku. Na týdenních sázkách federální vlády se vybraly miliardy dolarů. Canes byli šestibodovým favoritem. Konečné skóre bylo FSU 16, Miami 10. Tenhle zápas byl reklamní trhák a vydělal našim přátelům ve Washingtonu pěkných 2,3 miliardy.“

„Obviňujete mě, že jsem ten zápas pustil?“

„Samozřejmě ne, vás ne, pane Dokonalý. Ale hypoteticky řečeno, kolik by musel někdo, řekněme floridský guvernér Ray Wismer, zaplatit, aby se vaše ochrnutí zlepšilo?“

„Vy jedna mrcho!“ Samuel vstane.

Kamery běží dál. Tannerová ještě zdaleka neskončila. „Je něco pravdy na tom, že PCAA zahajuje vlastní vyšetřování?“

„Už to stačí, skončili jsme. Vypněte to.“ Marně hledá východ.

„Sammy, zlato, než nám utečete, vysvětlete divákům, proč jste vyběhl do zámezí při tom útoku ve třetí čtvrtině? Samuel ‚Mule‘ Agler přece nikdy čáru nepřekročí.“

Sam si vezme na mušku jeden zrcadlový panel. Seskočí z pódia, otočí se v půli pohybu a provede zničující boční výkop, při němž pravou patou jako bucharem zasáhne inteligentní sklo, a to se roztříští na tisíce kouřících střepin.

Diane se rychle skloní, ale před střepinami nedokáže uniknout. „Tady je, hm, Diane Tannerová a tohle byl Tento týden ve sportu!“

Sam se prožene kolem ohromených techniků a vyrazí dveřmi ven.

HLAVNÍ KAMPUS MIAMSKÉ UNIVERZITY CORAL GABLES, FLORIDA 21. LISTOPADU 2033 7:18

Lauren Beckmeyerová stojí na stupínku a už potřetí kontroluje své poznámky a disky s prezentací. Před ní sedí čtyři z pěti členů výboru přidělení ke grantové radě pro univerzitní výzkum. Anglická literatura, asijská studia, fyzika a historie… všichni jsou tady, jen můj člověk z geologie…

Profesor Christopher Laubin, pátý člen výboru, už chvátá uličkou.

„Omlouvám se za zpoždění.“ Vedoucí katedry geologie pozdraví kývnutím ostatní členy výboru, usadí se na jednu židli s vysokým opěradlem a zlatým polstrováním, pak obrátí pozornost k Lauren. „Jste připravena, slečno Beckmeyerová?“

Už dávno, ty starej… „Ano, pane profesore.“

Vsune disk do přehrávače a spustí první sérii snímků – řadu působivých záběrů výbuchu hory St. Helens.

„Osmnáctého května 1980 v 8:32 otřáslo horou St. Helens zemětřesení o síle 5,1. Během patnácti až dvaceti sekund vyklenutý bok a vrchol sopky sklouzly dolů ve velkém sesuvu půdy. Tento sesuv odtlakoval magmatický systém sopky a nastartoval mohutné exploze, které vyrazily ven klouzající sutí. Balvany, sopečný plyn, popel a pára vystřelily vzhůru rychlostmi dosahujícími téměř 500 kilometrů za hodinu. Oblak po výbuchu putoval třicet kilometrů na sever, postranní výbuch vytvořil sloupec popela a plynu, který vylétl za necelých patnáct minut do výšky více než pětadvacet kilometrů do atmosféry. Během dne rozfoukaly větry 520 milionů tun popela na východ přes Spojené státy a vyvolaly úplné zatmění ve Spokane ve státě Washington, čtyři sta kilometrů od místa výbuchu.“

Objeví se záběr zkázy.

„Vulkanické erupce nejsou nic neobvyklého. Už před padesáti lety dokázali vědci předpovědět výbuch hory St. Helens dostatečně dlouho předem, aby varovali obyvatelstvo.“ Odmlčí se a pohlédne na členy výboru. „A teď si představte sopku, jejíž výbuch se nedá předvídat a která v sobě ukrývá sílu desettisíckrát větší než hora St. Helens. Představte si výbuch, při němž bude vyvrženo tolik popela, že za pár děsivých minut pokryje polovinu Spojených států. Zkrátka, představte si výbuch srovnatelný s dopadem asteroidu, který by mohl uvrhnout Zemi do milionů let nekonečné zimy.“

Obraz se změní, výbor se nyní dívá na satelitní záběr kráteru, jehož povrch vře v odstínech azurové zelené a modré.

„Noční můra, kterou jsem právě popsala, se nazývá supervulkán. Na rozdíl od sopky nemá žádný vrchol. V zásadě existuje jako rozsáhlá podzemní magmatická kapsa, tedy kaldera. Kaldera je proláklina vytvořená zhroucením půdy po vulkanické explozi velkého množství uloženého magmatu. To, nač se nyní díváte, je termální fotografie nejmladší ze tří kalder v Yellowstonském národním parku. Toto monstrum číhá osm kilometrů pod povrchem. Kaldera měří na délku 180 kilometrů a na šířku 77 kilometrů a rozkládá se téměř pod celým parkem.“

Lauren vzhlédne a potěší ji šokované výrazy ve tvářích čtyř členů výboru. Měli by být v šoku, mluvíme přece jenom o konci civilizace…

Lauren změní snímek na letecký záběr ostrova nacházejícího se ve velkém kráterovém jezeře.

„Moderní člověk nikdy nebyl svědkem výbuchu supervulkánu, ale víme, co dokáže. Toto je jezero Toba, které leží v Severní Sumatře v Indonésii. Jezero vytvořil supervulkán, který vybuchl před 74 000 lety. Nezapomeňte, že kaldera pod jezerem Toba je menší ve srovnání s yellowstonskou magmatickou kapsou, ale výsledek jejího posledního výbuchu by vám měl poskytnout představu o tom, o jakém typu devastace tady hovoříme.“

Záběr na jezero vystřídá mikroskopický snímek.

„Abychom porozuměli tomu, jak dějiny jezera Toba ovlivnily lidstvo, musíme se podívat na DNA homo sapiens. Většina DNA našeho druhu je uložena v jádrech našich buněk, ale malá část se nachází také v mitochondriích – tyčinkovitých buňkách, které mají na starost vytváření energie. U mitochondrií je unikátní to, že jejich DNA se předává pouze z matky na dítě. Díky této vlastnosti mohou genetici stopovat přirozené rody a rozmanitost naší populace tím, že se zaměří na mutace vyskytující se v našem genomu. Na základě rychlosti a rozšíření těchto mutací mohou vědci odhalit vzorce v dějinách růstu lidské populace.

Vzhledem k sedmi miliardám obyvatel na planetě vědci očekávali, že najdou velké množství genetických rozmanitostí. Místo toho objevili něco zcela nečekaného – zúžení, jinými slovy náhlý pokles počtu obyvatel.“

Afroamerický vedoucí katedry fyziky zvedne ruku. „Mluvíte o nějaké velké katastrofě?“

„Ano. Něco v dějinách homo sapiens zdecimovalo náš druh a snížilo počet lidských jedinců, kteří zůstali na celé planetě, na neuvěřitelných pouhých několik tisíc. Jednoduchá a děsivá skutečnost je ta, že DNA každého muže, ženy a dítěte, kteří dnes žijí, se dá vysledovat zpět k těmto několika tisícům přeživších. A vzhledem k tomu, že mutace v lidské DNA probíhají s naprostou pravidelností, vědci dokázali odhadnout, kdy k této náhlé změně došlo.“ Odmlčí se pro větší účinek. „K tomu zúžení došlo před 74 000 lety, právě po výbuchu, který vytvořil jezero Toba.“

Zástupkyně katedry anglické literatury je bledá. „Tvrdíte, že tenhle… tenhle supervulkán zahubil téměř každou lidskou bytost na planetě?“

„Ano. A nezapomínejme. Kaldera pod jezerem Toba nebyla zdaleka tak velká jako yellowstonský obr.“

„Je Yellowstone latentní? Už došlo někdy k výbuchu?“

Lauren překlikne na další snímek – zkamenělinu ve vrstvě horniny a popela.

„Podle geologických záznamů má yellowstonská horká skvrna na svědomí tři velké erupce. K první došlo před 2,1 milionu let, ke druhému před 1,3 milionu let a k té poslední před 630 000 lety. Vědci se shodují, že tato pravidelnost výbuchů bude pravděpodobně pokračovat, což znamená, že k dalšímu může dojít za 100 000 let… nebo, jak se obávají někteří geologové“ – nedbá na to, že profesor Laubin obrací oči v sloup – „velmi brzy.“

Fotografie zmizí a vystřídá ji schéma průřezu podzemní částí terénu v Yellowstonském parku. Nad zemí v severní části je přímo nad magmatickou kapsou patrná obrovská kopcovitá vyboulenina.

„Tato výduť se zvedá nad yellowstonskou kalderou od prvního geologického průzkumu parku v roce 1920. Vědci začali mít poprvé obavy asi před třiceti lety, když vyboulenina začala zvedat severní konec Yellowstonského jezera a jeho vody se přelily do lesa na jižním břehu jezera. Jak vidíte, dnes je tento les zcela zatopen.

Tato výmluvná výduť naznačuje, že v magmatické kapse vzrůstá tlak. V určitém okamžiku nastane exploze. Až k tomu dojde, pocítí zničující důsledky celá planeta. Protože slova ani zdaleka nevystihují skutečnost, napadlo mě, že by vás mohla zajímat malá animace.“

Počítačový snímek vystřídá satelitní záběr na Spojené státy. Nad Wyomingem se náhle objeví tmavý mrak.

„Až dojde k výbuchu yellowstonské kaldery, pyroklastický proud okamžitě zabije desítky tisíc lidí, kteří v té oblasti žijí. Následný oblak popela, který se zvedne do stratosféry, pokryje většinu Spojených států a nejdříve zasáhne Velké planiny – obilnici Ameriky. Přes noc bude zničena veškerá úroda. Oblak popela se nakonec rozšíří na celou zeměkouli, zakryje sluneční paprsky a nastane supervulkanická zima.“

Profesor Laubin pohlédne na digitální displej na stupínku. „Devadesát sekund, slečno Beckmeyerová. Navrhuji, abyste zbytek svého vyhrazeného času využila k objasnění GOPHERu.“

„Ano, pane profesore.“ Objeví se poslední snímek – nákres jakéhosi létajícího robota.

„Jednou z možností, jak ochladit proud magmatu a odvrátit hlavní erupci, je zaplavit kalderu těsně před výbuchem vodami Yellowstonského jezera. Můj otec Mark Beckmeyer je inženýrem v Broward Robotics. Společně jsme navrhli GOPHER, což je zkratka pro Geotermální observatoř pro pyrolýzu a uvolňování výměny tepla. Pyrolýza je chemická změna, k níž dochází působením tepla. Pomocí GOPHERu chceme vytvořit řadu kanálů vedoucích od Yellowstonského jezera do hlavních částí yellowstonské kaldery a vytvořit tak jakýsi ventilační systém včasného varování. Už jsem se setkala s představiteli parku, kteří také zastávají názor, že tento systém by mohl výrazně snížit teplotu magmatu a případně zabránit hlavnímu výbuchu, nebo aspoň omezit jeho dopady.“

Profesor historie rychle počítá na svém kapesním počítači. „Sedm set tisíc dolarů je značný grant, slečno Beckmeyerová.“

„Ano, pane profesore, ale je to malá cena za záchranu lidstva. A univerzita by měla podíl na všech vlastnických právech.“

„Čas vypršel,“ oznámí profesor Laubin.

Ve tváři profesora asijských studií se zračí úzkost. „Slečno Beckmeyerová, možná byste měla počkat venku.“

Lauren popadne svoje věci a vyjde z místnosti. Najde si v chodbě prázdnou lavičku. Sedm set tisíc dolarů… tolik utratí jen za obnovu povrchu na těch pitomých parkovištích kolem fakulty. Možná bych přece jen měla přesvědčit Sama, aby se dal k profesionálům. Za jeho bonusový šek by se dala koupit stovka GOPHERů…

Profesor Laubin za ní vyjde na chodbu. „Slečno Beckmeyerová, opravdu jste si myslela, že ta zastrašovací taktika zabere?“

„Nemůžu přece za to, že fakta nahánějí strach.“

„No, v každém případě se vám nedá upřít dramatický talent.“ Usměje se a podá jí ruku. „Taky jste získala výzkumný grant. Blahopřeju.“

Lauren vyskočí z lavičky a vrhne se mu kolem krku.

„No jo, dobře. Teď si běžte zachraňovat svět.“

BELLE GLADE, FLORIDA

Virgil Robinson si zastrčí novou bílou sváteční košili do nových khaki kalhot a vsune bosé nohy do obnošených hnědých semišových mokasínů.

„Připraven, Virgi?“

„Už jsem připravenej celých dlouhých dvacet let.“

Virgil jde za ozbrojeným strážným zdánlivě nekonečnou chodbou cel. Kývne na všechny ty, co mu přejí štěstí, a uhýbá pohledem před ostatními.

Srdce mu poskočí, když opouští vězeňský blok.

„Musíte se do čtyřiadvaceti hodin nahlásit svému sociálnímu kurátorovi.“

„Ano, pane.“

„Otevřít.“

Dveře bloku se otevřou a za nimi se k nim přidá další strážný.

„Dokud jste v podmínce, nesmíte opustit Floridu, rozumíte?“

„Ano, pane.“

„Každý měsíc v podmínce budete muset bez problémů absolvovat rozbor moči.“

„Ano, pane.“

Přijdou k masivním ocelovým vratům. „Otevřít.“

Virgil zamžourá do odpoledního slunce, které vykukuje zpoza ostnatého drátu a oplocení. Dozorce mu předá obálku s šekem na tři sta dolarů a plastovou tašku s jeho osobními věcmi.

Virgil se vydá za dvěma strážnými a dozorcem ven, muži ho vedou po padesátimetrovém oploceném chodníku, který končí u dalších vrat.

„Jeden propuštěný. Otevřít vrata.“

Ocelová vrata se otevřou.

„Vězni F-344278-B, Nápravný systém státu Florida vám udělil podmínečné propuštění. Bude na vás někdo čekat?“

„Ano, pane.“

„Dobře. Tak se vydejte za spořádaným životem.“

„Ano, pane.“ Kreténe… Virgil vykročí ze stínu nápravného zařízení do světla.

U silnice parkuje bílá limuzína. Zadní dveře se otevřou.

Vystoupí břichatý běloch v růžových brýlích, oblečený v tropické hedvábné košili a volných kalhotách smetanové barvy. „Virgil Robinson?“ Muž mluví se silným louisianským přízvukem.

„Jo?“

„Jmenuju se Ben Merchant. Pracuju pro vaši dceru. Dostal jste její dopis, ne?“

„Mám ho přímo tady.“ Virgil si poklepe na kapsu a košili už má promočenou potem.

„Pojďte, kamaráde, rychle pryč z toho vedra.“

Limuzína zahne na jih na inteligentní dálnici 95.

„Takže… teda…“

„Říkejte mi Ben.“

„Tak jo. Takže, Bene, říkáte, že ten Mabus včera umřel?“

„A byl tak mladý. Podle doktora šlo o infarkt.“

„A moje Lilith…“

„… všechno zdědila. Vzrušující, co? Jen si to představte – vaše holčička, dítě, které jste opustil jako mimino, je miliardářka.“ Ben na něj vrhne široký úsměv. „Je to jako vyhrát v loterii, i když jste vůbec nesázel.“

Virgil vyhlédne ven kouřovým sklem a stěží skrývá úsměv.

Limuzína odbočí k jihu po vyhlídkové A-l-A a jede lesnatou krajinou plnou borovic. Na pravé straně stojí domy za milion dolarů, nalevo – neuvěřitelné rezidence za dvacet milionů se soukromým výhledem na Atlantik.

Minou ceduli VÍTEJTE V MANALAPANU. O několik okamžiků později už limuzína zabočí a projede branou na příjezdovou cestu vedoucí k Mabusově rezidenci.

Virgil vystoupí z auta. „Tohle celé je jeden dům?“

„Ano. Pojďte dozadu, vaše dcera už na vás čeká.“

Ben Merchant ho vede po kamenem dlážděném chodníku pod baldachýnem palem, až se před nimi objeví modř oceánu.

Zadní část Mabusovy rezidence připomíná soukromé letovisko. Tenisové kurty, bar, sauna, vířivka, chatka u vody, kryté patio s výhledem na bělostnou pláž… dokonce přistávací plocha pro vrtulník.

Virgilovi poklesne čelist. Moje holčička se válí v penězích…

Točité kamenné schodiště vede na horní terasu. A tam se rozkládá bazén, jehož oba konce zdobí vodopády a tropické rostlinstvo.

A na lehátku leží zcela nahá Lilith Robinsonová-Mabusová.

Virgil dlouhou chvíli jen zírá, jeho emoce se zmítají mezi chtíčem a lačností.

„Lilith, zlato, tohle je Virgil Robinson… tvůj biologický otec.“

Lilith vstane, obejme ho a umaže mu čistou bílou košili dětským olejem. „Teda, čekala jsem celý život, až tě poznám. Mám ti říkat Virgile, nebo táto?“

„No, táto bude lepší. Sakra, holka… to se tady vždycky tak poflakuješ bez oblečení?“

„Chtěla jsem, abys na naše první setkání nezapomněl. Vím, žes dvacet roků neviděl ženu.“

Virgil se kousne do rtu. „Hm, jo. Hele, mrzí mě to s tvým manželem.“

Lilith se zachichotá a vrátí se zpátky na lehátko. „Posaď se, tati. Posaď se sem přede mě, abych na tebe viděla.“

Merchant mu upraví lehátko. „Víte co, donesu vám něco studeného k pití. Myslím, že Lucille zrovna udělala svoji vyhlášenou čerstvou limonádu. Virgile?“

„Jo… jasně.“ Virgil se posadí na horký vinyl a neví, kam s očima.

„Tak povídej, tati, znásilnil tě někdo, když jsi byl ve vězení?“

„Cože?“

„No víš, jako jestli ti vrazil péro do zadku.“

„To ne, sakra. To bych toho hajzla zabil.“

„Jako jsi zabil matku, co?“

„Hele, holka, vím, že to bylo zlý, a odkroutil jsem si svůj trest. Ale podívej se na mě, jsem už jinej člověk. Našel jsem Ježíše.“

„Fakt? Tráví Ježíš hodně času ve vězení?“

„Nebuď na tátu hubatá, jo? Jsem tady, abych ti vynahradil ten ztracený čas.“

„To je od tebe vážně šlechetné. Promiň, špatně jsem tě odhadla.“

„To je dobrý.“

„Hele, tati, líbí se ti vyholené ženy?“

„Co?“

Lilith roztáhne nohy. „Můj zesnulý manžel trval na tom, abych si holila chlupy. Říkával: ‚Lilith, nenávidím ten tvůj negerský polštář.‘ Co ty na to říkáš?“

„Je čas na limonádu,“ zazpívá Merchant a rozptýlí napětí. Podá Virgilovi ledovou limonádu v silně orosené sklenici.

Virgil ji vypije jediným dlouhým hltem.

„Takže, tati, když jsi teď splatil dluh společnosti, kde chceš žít?“

„Nevím.“

„Do Belle Glade se vrátit nemůžeš, spálila jsem to tam do základů.“

„Mohl by zůstat tady,“ podotkne Ben. „Máme tu spoustu místa.“

Virgil si setře pot z čela a cítí, jak se mu začíná točit hlava. „Rád bych zůstal, víš, ale jenom když mě tady budeš chtít.“

„No, já nevím,“ hraje si s ním Lilith. „Co bys tady tak mohl dělat? Vyznáš se v zahradě?“

„Hm, snad jo.“

„Máme zahradníka,“ připomene jí Ben.

„Ben má pravdu. A máme kuchaře a šoféra, dokonce i pilota vrtulníku. Ale víš, co nemáme? Nemáme muže.“

„Muže?“

„No víš, někoho, koho bych mohla využít na sex, když mě začne nudit vibrátor. Myslíš, že bys mě dokázal uspokojit, tati?“

Virgil cítí, jak mu buší v uších.

Ben přikývne. „Když je to možné, vaše dcera vždycky radši nechává věci v rodině.“

„Tak co říkáš, tati. Jsi, promiň to přirovnání, na takovou práci vybavený?“

Z hrdla se mu vydere chraplavé Ano.

„Slyšíš to, Bene? Můj otec právě vyšel z vězení za zabití mé matky, ale je připravený okamžitě se dát do práce a ojet svoji holčičku za byt a stravu. A tys tvrdil, že to nemůže vyjít.“

Merchant se hlasitě rozesměje a ten zvuk se Virgilovi nějak zvláštně rozléhá v hlavě.

Svět se s ním nakloní. V levém oku ucítí tupou bolest. Prázdná sklenka od limonády mu vypadne z ruky a roztříští se o zem.

Virgil Robinson se svalí v bezvědomí z lehátka.

„Probuď se, tati…“

Virgil otevře oči… a začne zvracet.

Je na člunu – vlastně není ve skutečnosti na člunu, ale visí přes záďový palubní nosník a paže a nohy má pevně připoutané ke křížové konstrukci, která ho tlačí do páteře a do ramen.

Když vzhlédne, spatří tlusté nylonové lano připevněné ke kříži, části velkého rumpálu, který se používá ke zvedání a spouštění člunů na jachtách.

Zasténá a znovu se mu udělá zle.

Na kotníky mu šplouchají metrové vlny. Bosá chodidla, která má teď pod vodou, vůbec necítí, jako kdyby už je měl potopená nějakou dobu.

Lilith, oblečená v černých bikinách, se nakloní přes zábradlí a olízne mu šíji. „Hmm… cítím strach. Neboj se, tati.“

„Co… co to…?“

„Vysvobozuju tě z tvého utrpení.“

„Co? Ty jsi šílená, holka!“

„Tyhle sklony jsem zdědila po své matce. Vzpomínáš si na ni? Krásná Mezoameričanka s jasnýma modrýma očima. Myslím, žes jí je vyřízl z hlavy tu noc, kdy jsem se narodila, že?“

Virgil se snaží pohnout, vlhké lano se mu zařezává do předloktí. Přes hruď se mu přelije dvoumetrová vlna a on se zalyká mořskou vodou. „Já… neumím plavat.“ Dusí se.

„Neboj, tati. Nenechala bych tě utonout.“

„Bolí mě nohy. Co mám s nohama?“

Ben si zapálí joint, pak se nahne přes zábradlí. „Tvoje nohy jsou v pořádku, kámo, ale s prstama je to horší.“

Virgil pohlédne dolů. Když se loď zvedne nad další vlnu, bosá chodidla mu vyjedou z vody – a on spatří místo prstů krvácející pahýly.

„Ach, Ježíši – pomoc!“

„A nevíš, proč by měl Ježíš ztrácet čas pomáháním vrahounovi jako ty?“

„Vždyť jsem za to zaplatil… odkroutil jsem si trest…“

„A to podle tebe asi všechno smazalo, jo? Přečteš si bibli, nazveš se zachráněným… puf, a znovu se zrodíš, čistý jako slovo boží.“

Zoufalý Virgil pátrá zrakem po obzoru po jiné lodi. „Já… musím se hlásit svému kurátorovi.“

Lilith a Ben se rozesmějí.

„Jé, hele, tati, není to on?“

Virgil s vytřeštěnýma očima pozoruje, jak mu pod kotníky krouží půl tuctu šedých ploutví. „Ach, bože, prosím…“

„Pro tebe Bůh umřel, tati.“

Loď se ponoří. Moře se zbarví doruda.

„Pro nás oba umřel.“

Virgil zaječí jako šílený.

Loď se vynoří a odhalí dvoumetrového žraloka mako, který drásá zbytky Virgilova krvácejícího levého kolene.

„Ty… děvko! Doufám, že… shoříš v pekle!“

„Už jsem v pekle byla, tati. Poslals mě tam tu noc, co jsem se narodila.“

Hladinu prořízne velká hnědá ploutev a za ní spatří široký hřbet. „Ale ale. Vidíš toho žraloka, tati? To bude určitě žralok bělavý. Ti, jakmile se zakousnou, už nepustí.“

„Tobě se to líbí, že, Lilith?“ podotkne Ben a potáhne z plných plic kouř.

Bělavý žralok dvakrát zakrouží, rozjede se k lodi a pak v posledním okamžiku změní směr.

Virgil vyvalí oči, z obou nosních dírek mu tečou hleny.

„Proč nezaútočil?“ zeptá se Ben.

„Neboj se,“ odpoví Lilith okouzlená tím okamžikem. „Jenom chce mít jistotu. Vždycky je lepší mít jistotu, než zaútočíš.“

„Můžeme se od žraloků mnohému přiučit. Takoví skvělí lovci.“

„Ano, příroda je výborná učitelka.“

Loď se zvedne a klesne a Virgilovi sahá voda až po krk.

Lilith s klidným výrazem sleduje, jak třímetrový bělavý žralok zaboří nosec do ječící kořisti, pilovitými zuby rve maso a vnitřnosti v závoji šarlatové pěny…

… a vykuchává jejího otce.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

24

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

21. LISTOPADU 2033 MIAMSKÁ UNIVERZITA FOTBALOVÉ TRÉNINKOVÉ HŘIŠTĚ CORAL GABLES, FLORIDA 15:50

K C. Renner řadí první útok na dvacetimetrové čáře, prohlíží vyrovnání druhé obrany, pak vyštěkne signály: „Modří – dvacet šest, modří-dvacet šest… jedem… teď!“

Je rozehráno. K. C. předstírá předávku svému fullbackovi, potom hodí krátký pass Samuelu Aglerovi, který se uvolnil ze svého bloku a řítí se doleva ven z backfieldu.

Sam chytí přihrávku…

… a okamžitě ho zasáhne Alec Parodi, rezervní vnější linebacker, a Sam po třech metrech míč ztrácí.

Trenér DeMaio kopne do trávníku, vzápětí zapíská na píšťalku. „Mule, ke mně!“

Jedenadvacet párů očí sleduje hvězdného tailbacka, který běží k postranní čáře.

„Ano, trenére?“

„Bolí tě něco, synku?“

„Ne.“

„Problémy s holkou?“

„Ne, trenére. Proč?“

„Něco musí být špatně, protože neběháš jako ten Mule, kterého znám.“

„Trenére, dávám do toho sto procent. Parodimu se zrovna podařil fakt pěkný zásah.“

„Parodi by tě netackloval na hřišti ani ve svůj nejlepší den.“ DeMaio ztiší hlas. „Hele, něco se mi doneslo. Jsou v tom prachy?“

„Trenére, přísahám…“

„Dobře, dobře, musel jsem se zeptat. Prostě si o tebe dělám starosti. Za dva týdny nás čeká velký zápas v Gainesvillu, pak první kolo v lednové Jubilee. Potřebuju vědět, že je na to můj nejlepší hráč připravený.“

„Jsem připravený.“

„Tak mi to, synku, ukaž, mluvit nestačí. Trenére Lavoie, srovnejte je znovu.“

„Ano, trenére.“ Koordinátor útoku Mike Lavoie zařve na obě družstva. „Tak, děvčata, hněte zadky!“

K. C. Renner si utáhne popruh pod bradou a poslouchá, jak Lavoieův počítač hlásí, že mají hrát stejnou hru.

Sam se postaví v backfieldu za fullbacka Douga Parrishe. Soustředí se na své nitro, adrenalin se mu žene žilami, když pozná vstup do „zóny“.

Renner vezme snap. Předstírá přihrávku Parrishovi.

Sam vklouzne do nexu.

Hřiště se rozjasní, akce se začne vléct hlemýždím tempem.

Samovy kvadricepsy hoří, když se prodírá mohutnými vlnami energie. Odrazí blitzujícího strong safetyho, odmrští ho prudkým úderem předloktí do hrudi, pak zvedne oči, zatímco k němu jako bublina míří Rennerova přihrávka.

Když vzhlédne, slunce se rozplyne v uklidňujícím bílém světle.

Kdo jsi, bratranče?

Ten ženský hlas k němu konejšivě promlouvá.

Vklouzni do světla a promluv na mě.

Světlo se rozjasní a rozšíří se a pohltí míč i celou oblohu.

Sam vyskočí z nexu…

… a současně ho míč zasáhne do přílby a Alec Parodi ho srazí ničivým nárazem k zemi.

První, co Sam ucítí, když přijde k sobě, je pach čpavku. Otevře oči a spatří nad sebou rozmazaný obličej týmového lékaře.

„Jsi v pořádku, hochu?“

„Nevím. Mám ještě hlavu na krku?“

„Podíváme se na tvůj mozek.“ Doktor Meth přejede přenosným magnetickým rezonátorem nad Samovou přílbou. „Nehýbej se, bude to trvat jen pár sekund.“

Zařízení se aktivuje a skenuje Samův mozek.

PACIENT: SAMUEL AGLER.

DIAGNÓZA: OTŘES MOZKU TŘETÍHO STUPNĚ.

PROTOKOL C-3: LED; PROSTŘEDKY PROTI OTŘESU

MOZKU/PROTIZÁNĚTLIVÉ; MONITOROVANÝ ODPOČINEK NA LŮŽKU.

NÁVRAT DO AKCE: MINIMÁLNĚ ZA TŘI DNY.

BEZKONTAKTNÍ DRILY PĚT DNŮ.

„Tak, synku, hotovo.“ Doktor Meth a jeho dva asistenti mu pomohou vstát.

Trenér a hráči vyčítavě mlčí a dívají se za Samem, který se belhá do šatny.

19:16

O tři hodiny později, po sprše a sedmi interview, vyjde Samuel Agler z klimatizovaného tréninkového zařízení do chladného podvečerního listopadového vzduchu.

Kývne na strážného, aby otevřel bránu, pak se prodírá obvyklým potréninkovým davem. Podepíše desítku přenosných portopadů a pak zahlédne černou vládní limuzínu, která parkuje u chodníku.

Sakra… zrovna dnes.

Dveře řidiče se otevřou a vystoupí mohutný Afroameričan.

Sam přejde ulici, stále obklopený fanoušky, kteří mu přistrkují do tváře portopady.

Ryan Beck se přiblíží: „Pryč!“

Dav se rozprchne.

„Ahoj, Pepe. Pořád máš tu svoji vyřídilku, co? Jak se vede?“

„Ale ujde to. Zato ty vypadáš hrozně.“ Beck mu otevře zadní dveře.

„Jo, taky tě rád vidím.“ Sam nastoupí. Dveře se za ním zavřou a on usedne naproti matce.

Dominique Gabrielová si sundá černé sluneční brýle. Přestože je jí čtyřicet devět, většina lidí by jí tipovala tak kolem třicítky. Ebenové vlasy má stále dlouhé, s pěšinkou uprostřed a jen sem tam s nějakou šedou nitkou. Ňadra má pořád pevná i bezvadnou postavu, hlavně díky přísné dietě, každodennímu posilování a kardiovaskulárním tréninkům. Jedinými známkami stárnutí jsou vějířky vrásek kolem koutků čokoládově hnědých očí.

Sam si ji prohlédne. „Na starou bábu vypadáš dobře.“

„Takhle se vítá matka?“

Nakloní se a políbí ji na tvář. „Nečekal jsem tě. Víš, že nemám rád překvapení.“

„Vypadáš unaveně, Manny.“

„Sam! Říkej mi Same.“

„Pro mě zůstaneš navždy můj Manny.“

„Nemůžeme přejít k věci?“

„Tvůj bratr tě chce vidět.“

„Na to zapomeň. Máme přece dohodu.“

„Ano. Chtěl jsi naprostou anonymitu, dali jsme ti ji. Nové jméno, nová totožnost, náhradní rodiče… dostals naprosto všechno. Jenže to, co teď děláš, je hrozně nebezpečné. Místo toho, abys žil v ústraní, dostal ses do středu pozornosti. Tvoje tvář je na každé internetové stránce a ve zpravodajství v Severní Americe. Jak dlouho myslíš, že potrvá, než se nějaké reportérské eso začne šťourat ve zfalšovaných záznamech a rodném listě a dojde mu, kdo ve skutečnosti jsi?“

„Immanuel Gabriel je mrtvý, matko. Utonul před šesti lety. Nikdo si nedá dvě a dvě dohromady.“

„Jacob si to nemyslí, a právě proto se s tebou chce sejít.“

„Jacob je cvok.“

Facka ho ohromí a pošle šokové vlny do jeho už tak dost otřeseného mozku. „Ten cvok, jak mu říkáš, ti dal nový život. Nebýt tvého bratra, pořád bys žil v rezidenci… nebo by tě možná potkalo něco horšího.“

„Jak dlouho chceš ještě hrát tuhle šarádu, matko? Celý život jsme se všichni Jacobovi podřizovali.“

„Já se mu nepodřizuju.“

„Ne, tys udělala něco daleko horšího. Posílilas ho tím, žes ho přesvědčila, aby věřil všem těm kecům o mayských hrdinech. Podívej se na sebe. Kdy začneš žít vlastní život?“

„Já přece život mám!“

„Jo, to určitě. To já mám vlastní život. Ty pracuješ pro Jacoba.“ Zatřese hlavou. „Jenom mi pověz, na jak dlouho.“

„Pár dnů. Říkal, že s tebou potřebuje probrat věci, kterým porozumíš jen ty.“

„Zatraceně, matko, už to říkám naposled, NEJSEM Hunahpu!“ Zavře oči a polyká slzy zklamání. „Vy dva už do mého života nepatříte. Nevíš o mně vůbec nic. Makal jsem jako blázen… roky jsem trénoval. Dostávám nakládačky pokaždé, když vlezu na hřiště. Nejsem jako… on.“

„Máš pravdu. Jake je sice chladný a bez emocí, ale taky je nezištný. Tebe žene tvoje ego.“

„Sbohem.“ Otevře dveře.

„Počkej!“ Dominique ho popadne za paži. „Promiň. Nemyslela jsem to tak.“

„Ale myslela.“

„Manny, já na tebe opravdu jsem pyšná. Jsem hrdá na to, čehos dosáhl ve škole. Hrdá na to, jaký život vedeš. A líbí se mi všechno, co jsem slyšela o Lauren. Myslím, že je pro tebe ta nejlepší. Představíš nás aspoň, než se vezmete?“

„Ani náhodou.“

Usměje se. „Jsi mi tak strašně podobný. Paličatý jako osel.“

Manny se pousměje se. Pohlédne na digitální hodinky, které má všité do rukávu košile. „Musím jít. Večeřím dnes s otcem.“

„S náhradním otcem.“

„To je jedno.“

„Vyzvednu tě zítra ráno v devět. Sbal si věci na přespání.“

„Mám jet na prázdniny k Laurenině rodině.“

„Vymluv se nějak. Ona to pochopí.“

„Nepochopí. Vždyť to nechápu ani já sám. Co jí mám asi říct?“

„Na něco přijdeš.“

„Nemůžeme to nechat na jindy?“

„Ne, musí to být teď.“

„Proč?“

„Zítra ráno, Immanueli. Potom už ti navždycky přestanu lézt na nervy.“

Dívá se za ním, jak bez jediného slova vystoupí z auta.

Jacob Gabriel vždycky „cítil“, že jsou nablízku nepřátelé, už od toho dne, kdy se naučil číst biblický kód, už od prvního vzdáleného vidění. Jenže teprve při poslední komunikaci se svým otcem si uvědomil, jak blízko k tělu si svého skutečného nepřítele pustil.

Od samého začátku nepochyboval, že Lilith je Hunahpu, jeho genetická sestřenice a jemu rovná. Nikdy ho ale nenapadlo, že právě ona je Ohavnost.

Jacob věděl, že existují jen dva způsoby, jak může zastavit honbu za Hunahpuy; buď zabít svoji jedinou pravou lásku, nebo ji přesvědčit, že jsou s Mannym mrtví.

Předstírat bratrovo utonutí bylo docela jednoduché. Choreografie srážky na mostě byla snadná, černě obarvenými vlasy a kontaktními čočkami snadno oklamal média, takže uvěřila, že obětí se stal Manny. Jacob díky svému ponoření do nexu dokázal utlumit na dostatečně dlouhou dobu svoje životní funkce, aby přesvědčil CNN a náhodně vybrané svědky.

Jeho vlastní smrt se ovšem aranžovala poněkud hůř.

Jacob věděl, že Pierre Borgia prahne po pomstě a že svým vystoupením na veřejnosti donutí svého protivníka k útoku. Ani ve snu by ho však nenapadlo, že skutečným terčem pomsty bývalého ministra zahraničí se má stát Ennis Chaney, ani to, že se na Mannyho pohřbu ukáže Lilith. Naštěstí mu dal nexus možnost zachytit kulku, jeho kevlarové brnění z nanovláken pohltilo náraz projektilu, sáčky s krví ukryté pod sakem oklamaly všechny kolem, dokonce i rabína Steinberga a lékaře.

A oklamaly taky Lilith.

Poté, co byla obě dvojčata bezpečně „mrtvá“, mohl se Jacob věnovat náročnějšímu tréninku ve ZLATÉM ROUNU, zatímco Manny zmizel v anonymitě, po které vždy toužil.

Rabín Steinberg byl blízkým přítelem jednoho mladého páru ze své staré kongregace ve Filadelfii. Gene a Sylvia Aglerovi byli dobří lidé, kterým Bůh nedopřál děti. Po několika setkáních souhlasili, že Immanuela „adoptují“ a budou dodržovat přísné pokyny tajné dohody.

ZLATÉ ROUNO se postaralo o zfalšovaný rodný list a školní záznamy, jeho agenti vytvořili smyšlené dětství až po sportovní ocenění a domácí filmy. Gene Agler dostal ředitelské místo v jiném státě a pár nový domov.

Celá tíha toho břemene tak spočinula na Dominique. Poté, co přišla o milovaného partnera Micka, po ní nyní žádali, aby rozdělila i zbytek své rodiny.

A tak kvůli Mannyho svobodě podstoupila tu nejvyšší oběť.

HOLLYWOOD BEACH, FLORIDA 21:17

Drobné vlnky neklidně narážejí na opuštěnou pláž a šimrají Samuela Aglera na bosých chodidlech. Pozoruje temný oceán a vrcholky vln, které ozařuje dorůstající měsíc.

Zvuk příboje konejší jeho neklidnou duši.

„Myslel jsem, že budeš tady.“

Sam se obrátí ke svému náhradnímu otci. Geneu Aglerovi táhne na šedesátku, kudrnaté černé vlasy mu na spáncích šediví, metr osmdesát vysoká postava se začíná nachylovat.

„Nebude ti vadit, když se k tobě připojím?“

Sam poplácá na písek vedle sebe.

„Cítíš se dobře?“

„Nejspíš ano.“

„Mezi tebou a Lauren je všechno v pořádku?“

„Jo.“ Sam pozoruje kraba poustevníka, jak hledá potravu na pláži. „Moje skutečná matka… je ve městě. Chce, abych s ní zítra odcestoval.“

„Vím. Volala mi minulý týden.“

„Proč jsi mi nic neřekl.“

„Nejspíš proto, že mi do toho nic není.“

„To, co dělá, není správné. Prostě se jen tak objeví a převrátí mi život vzhůru nohama.“

Gene uchopí kus mušle a vhodí ho do vln. „Snaž se ji pochopit, je to pro ni hrozně těžké. Vede tak osamělý život.“

Sam se položí na lokty, zvuk příboje ho otupuje. „Tati… uvažuju o tom, že seknu s fotbalem.“

„No, to je hodně velké rozhodnutí. Co tě k tomu přivedlo?“

„Moji spoluhráči. Myslí si, že jim beru peníze.“

„Možná sis je příliš rozmazlil.“

„Sobečtí parchanti… jde jim jenom o sebe. A já si o nich myslel, že jsou to přátelé.“

„Jsou různé druhy přátel. Někteří nás obrňují před bolestí, jiní nás opustí ve chvíli, kdy nastanou problémy. Nemusí to ale být špatní lidé, jen to znamená, že prostě nikdy nebyli opravdu dobrými přáteli.“

Sam se zahledí na hvězdy. Mlčí.

„Uvažuješ o tom, že přejdeš k profesionálům, nebo chceš s fotbalem úplně skončit?“

„Nejspíš úplně skončit.“ Hvězdy se rozmažou. Sam si utře slzy. „Je to… složité. Já… prostě si myslím, že už nedokážu podávat výkony na stejné úrovni.“

„Kvůli jednomu prohranému zápasu?“

„Tati, já nemůžu… už to prostě dál nemůžu dělat.“

„No, víš co? Já jsem rád.“

„Opravdu?“

„Jasně. Na člověka, který sedí na samém vrcholku světa, mi nepřipadáš moc šťastný.“

„Budou si o mně myslet, že utíkám z boje.“

„A co na tom sejde? Pokud ty sám víš, že to tak není.“

„Spoustu lidí tím hodně naštvu.“

„Ano, svět bude rozhodně zklamaný, ale slunce by mělo i přesto vycházet a ptáci budou pořád zpívat, tak to zase tak zlé nebude.“

„Mám pocit, že tím všechny podrazím. Neměl bych jenom zatnout zuby a bojovat dál?“

„Třeba je načase, aby ses sám sebe zeptal, proč fotbal vlastně hraješ.“

Sam na něho pohlédne. „Jak to myslíš?“

„Vzpomínáš si na to kázání rabína Steinberga o Tikkun Olam a Tikkun Midot?“

„Vlastně ne.“ Sam se usměje. „Vidíš, ani se ze mě nestal dobrý žid, co?“

Gene jeho poznámku přejde. „Tikkun Olam znamená nápravu vnějšího světa a Tikkun Midot nápravu svého vlastního nitra. Tikkun Midot je vědomí sama sebe, které nám umožňuje překlenout přirozené a instinktivní, reflexivní a bezmyšlenkovité reakce, abychom kultivovali svoji duši. Znamená to, že jsme si uvědomili potřebu obrátit náš život lepším směrem.“

„Já myslel, že kráčím tím správným směrem.“

„Úspěch a bohatství nemusí nutně znamenat totéž co dobrý život. Tebe evidentně něco na budoucnosti trápí. Ať už se rozhodneš hrát fotbal nebo ne, mělo by to být tvoje rozhodnutí, ne rozhodnutí lidí kolem tebe. Nemůžeš se od přátel nechat nutit dělat věci po jejich. Podle mě to nejlíp vyjádřil Philip Roth, když napsal: ‚Před lidskou skvrnou, která se dotýká všeho, co děláme, není úniku.‘ Rozumíš?“

„Všemu kromě toho konce.“

„Roth tím říká, že vkládat velkou víru v lidské bytosti je nejen nemožné, je to zcela pošetilé. Všechno, čeho se jako lidé dotkneme, je poskvrněné. Roth viděl, že moderní člověk se dostává do stejných kolejí jako Abrahám – vytváří si nižší bohy a slouží jim – falešným modlám, které nás neočistí ani nespasí.“

„Co to všechno má společného se mnou?“

„Jen uvažuj, Samueli. Podívej se, co se z tebe stalo. Narodil ses jako falešná modla, bájné dvojče uctívané masami. Úspěšně jsi dokázal uniknout k jiné identitě, ale jako nějaký nejistý hollywoodský herec stále dychtíš po světlech reflektorů. Je to, jako by ses bál je opustit, jako by ses bál, že někoho zklameš. Nic z téhle pozornosti není skutečné, synu. Sláva je pomíjivá. Jediné, co se počítá, je to, co je uvnitř.“

Gene se zadívá na měsíc. „Víš, nikdy nezapomenu na tu noc, kdy jste se s bratrem narodili. Na všechno to šílenství. Se Sylvií jsme to celé sledovali v televizi. Kolem nemocnice muselo být tehdy nějakých deset tisíc lidí. Rabín Steinberg mi říkal, že vzduch byl doslova nabitý elektřinou. A všichni uvnitř – doktoři a sestry, prezident Chaney, všichni ti všeteční reportéři a ozbrojení strážní – všichni čekali na nějaký úžasný zázrak. Chudák tvoje matka, byla vyčerpaná a měla bolesti, ale držela se a odmítala léky… tolik se bála, že by mohly ovlivnit porod. A pak nakonec ten požehnaný okamžik nastal a oni konečně odvysílali záběry na tvoji matku, jak tě drží v náruči. Vzpomínám si, že jsem se na tebe díval, nevinného, zabaleného v té pleně, a říkal jsem si – tohle je zvláštní dítě, dar od Boha, ale od téhle chvíle už to půjde pořád z kopce. Protože jak by na Zemi mohlo nějaké dítě, nebo nějaký dospělý, žít a dostát očekáváním, které v tebe a tvého bratra lidstvo evidentně vkládalo?“

Sam se posadí. „Vždycky si to pohrávalo s Jakeovou myslí – všechny ty šílené naděje. Podle mě se snažil stát tím, co od něj všichni čekali. A někde během té doby to prohrál duševně.“

„A není právě to důvod, proč jsi chtěl takový život opustit, uniknout před vším tím šílenstvím?“

„Ano.“

„Mně to připadá, jako kdybys vlezl z deště rovnou pod okap. Samuel ‚Mule‘ Agler – idol všech Američanů. Žít podle Tikkun Midot znamená překonat naše méně důstojné instinkty, nepodléhat tlaku lidí kolem nás.“

Gene Agler vstane a očistí se od písku. „Když mi bylo jedenáct, dva hoši ve škole mě dost zmlátili, a to jen proto, že jsem byl žid. Vzpomínám si, jak jsem ještě dlouho poté zažíval pocit hanby nad tím, co jsem zač. Jednou odpoledne mi otec dal kartičku a uvnitř byla báseň. ‚Buď svou vlastní duší, nauč se žít. A když tě lidé nenávidí, nech to být. Pokud tě proklejí, nic nedbej. Pěj svou píseň, sni své sny, měj svou naději, svou modlitbu měj.‘

Ať se už rozhodneš jakkoli, Samueli, udělej, co pro tebe bude nejlepší. Udělej, co bude nejlepší… pro tvoji duši.“

Obláček myšlenky ve vědomí existence

Jacobe?

Jsi tam, synu?

Jestli tam jsi, nemám jak to zjistit.

Ohavnost mi zastřela smysly, odstínila přede mnou tvoji myšlenkovou energii. Ale i když tě neslyším, modlím se, abys ty slyšel mě, s nadějí, že mé zkušenosti na Xibalbě tě ochrání.

Jednou jsme spolu mluvili o lásce. Je důležité, abys pochopil moc téhle emoce a jak její nedostatek může poskvrnit duši.

Jako Michael Gabriel jsem žil život bez štěstí – osamělé dětství, po němž následovalo trpké dospívání. Byl jsem obětí svého života, pozdější roky jsem strávil v samovazbě v ústavu pro choromyslné. Dokonce i těch pár vzácných chvilek, které jsem prožil s tvojí matkou, bylo pomíjivých; bolest nad její ztrátou mě naplnila hněvem, který nedokážu popsat slovy ani v myšlenkách.

Byla to pouhá shoda okolností, že Strážci zařídili, že budu sdílet existenci s marťanským kolonistou Billem Rabym – jenž byl sám naplněn prázdnotou tak strašlivou, ne-li horší, než byla ta moje? Ne, na náhody už dávno nevěřím.

Jenže to nebyl jen Bill Raby, kdo zakoušel tuhle tíhu v srdci; téměř každý kolonista, který uvízl na Xibalbě, v sobě skrýval podobné pocity. Byl to pocit hanby a viny u těch, co přežili, umocněný nad míru lidského zoufalství.

Na Zemi zahynulo devět miliard lidí, aby pár vyvolených mohlo přežít. Mnozí z nás se „dali do spolku s ďáblem“, což znamená, že nás nevybrali do kolonie na Marsu na základě loterie ani zásluh, ale kvůli politickému vlivu, protekci a etnickému původu. Přežili jsme zásluhou toho, koho jsme znali a kolik peněz jsme měli, abychom dokázali zmanipulovat výběrový proces.

A když jsme teď uvízli na Xibalbě, nemorálnost našeho jednání nás rvala na kusy.

Ale ne všechny, měl bych říct. Tvoje sestřenice Lilith, její syn Devlin a jejich sabat čarodějnických přátel, ti vypadali celkem spokojeni s naší podivnou situací.

Na nás ostatních bylo, abychom žili dál s pocitem viny. „Žij za ty, kteří zemřeli,“ se stalo naším heslem. A tak jsme předstírali radost, snažili jsme si namluvit, že všechno to tam na Zemi byla jen zkouška přežití.

Zvesela, zvesela, zvesela, zvesela… život je pouhý sen.

Byla i existence Billa Rabyho pouhým snem?

A co existence Michaela Gabriela? Může člověk opravdu existovat bez lásky?

Ano, ale je to peklo, do něhož se sami uvrhneme.

Byla to tvoje láska, Jacobe, co mě zachránilo. Jen se obávám, že ve své nezištné snaze o moji záchranu jsi odsoudil svoji duši ke stejnému očistci, stejnému konečnému osudu.

Nemůžeš být pouze Hunahpu, musíš si uchovat svoje člověčenství. Vejdi do skutečného světla. Dovol si znovu prožívat lásku, jinak se ocitneš na stejné cestě jako tvoje sestřenice Lilith.

Když jsem řekl, co jsem musel, vrátím se teď ke své cestě na Xibalbu.

Každý den na té cizí planetě byl rozdělen do tří směn, které tvořila práce pro kolektiv, osobní čas a další práce, protože pro naši existenci bylo nutné, aby první setba přinesla bohatou sklizeň.

Během těch počátečních šesti měsíců jsem byl přidělen do společenství, které tvořilo sedmdesát osm svobodných mužů a žen.

A tam jsem poznal Jude.

Judith Fieldsová byla tak jako já genetička, která se specializovala na zemědělství. S kolegy využili zbytky naší genově banky, které přežily přistání, a zahájili proces klonování dobytka pro farmy Nového Edenu.

Jude byla děvče z venkova. Pocházela z Idaha, měla dlouhé hnědé vlasy, oříškové oči a báječný smysl pro humor. Právě díky Jude jsem po těch dlouhých měsících začal něco znovu cítit, naše dětská láska přerostla v pevné pouto. Přistihl jsem se, tedy spíš Bill se přistihl, že na ni nedokážu přestat myslet. Ať už jsem byl kdokoli, čas, který jsme trávili společně, byl naplněný obrovským pocitem štěstí, který nám aspoň dočasně prozářil život.

Jude mě představila Tanu Rashidovi, astronomovi původem z Anglie, který nás bavil svými „teoriemi“ o tom, kde se nachází náš nový domovský svět. Víš, navzdory našim počítačům a hvězdným mapám, navzdory nekonečným znalostem o obloze, nedokázal Tan prostě určit polohu naší planety. Byl ten vzdálený červený obr Betelgeuse? Pokud ano, žádné z ostatních souhvězdí nepoznával. Ve snaze najít odpovědi se společně s dalšími astronomy pustili do budování prvního teleskopu na Xibalbě.

Pokud šlo o mě, moje alter ego Bill Raby byl mořský genetik. Protože na té cizí planetě bez oceánů jsme mohli být sotva k užitku, přidělili nás k oddělení geologie.

Díky bezpilotním letounům jsme mohli zmapovat celý prostor Nového Edenu pod kopulí, který měl rozlohu téměř osm milionů čtverečních kilometrů, takže plochou zhruba odpovídal Austrálii. Naši inženýři usoudili, že tenhle vznášející se kontinent vznikal po částech dlouhé věky. Podle jejich odhadů díky řídicím systémům ovládajícím podnebí a zemědělským gondolám, k nimž jsme stále neměli přístup, mohl Nový Eden zajistit životní prostor a potravu více než 2 miliardám lidí.

Šest metrů pod úrodnou vrstvou půdy našeho životního prostředí se nacházel nepřístupný podzemní prostor, který byl obklopen stejným mimozemským kompozitním pláštěm z uhlíkatých vláken jako naše příbytky. Na této zapečetěné úrovni se podle našich domněnek nacházely environmentální systémy, které neustále čistily vzduch a vodu našeho oblačného města, hnojily rostliny a řídily mechanismus štítu kopule.

První úroda znamenala obrovský úspěch a zdálo se, že budoucnost naší kolonie a našeho druhu je zajištěná.

A pak, o dva týdny později, udeřil mor.

Lidské tělo je úžasný a složitý stroj. Lidský genom tvoří více než sto tisíc různých genů a jediný gen může obsahovat přes 2 miliony nukleotidů. Naše kostra má 206 kostí, z nichž většina je v našich rukou a chodidlech. Srdce a plíce jsou výkonný motor oběhového systému, který zásobuje svaly a orgány krví, kyslíkem a živinami, a současně odvádí oxid uhličitý a další odpadní produkty. Náš nervový systém a hormony řídí tělesné funkce. Náš trávicí a rozmnožovací systém jsou učiněné zázraky techniky, náš mozek je složitější než jakýkoli počítač. Lidské tělo se vlastně do značné míry podobá spalovacímu motoru, protože produkuje stejné množství energie jako stowattová žárovka.

A přes to všechno, při vší té nanoskopické složitosti a dokonalosti lidského metabolismu je lidské tělo pořád tvořeno ze 70 procent vodou.

Celých osmnáct měsíců pila naše kolonie vodu Nového Edenu. Vařili jsme z ní, koupali se v ní a jedli potraviny, které z ní vyrostly.

Jenže nikdo z nás netušil, že na nás ta voda působí… mění nás, pozměňuje náš genetický kód.

Jako Bill Raby jsem patřil k prvním obětem moru.

Vzpomínám si, že ten den bylo zataženo. Nad ochrannými kopulemi Nového Edenu táhla olivově šedá bouřková mračna. Jude a já jsme měli volno, vyšli jsme si na procházku kolem jednoho z umělých jezer, obdivovali jsme zručnost mimozemských dobrodinců, když jsem najednou pocítil silnou bolest hlavy, jako kdyby mi celý mozek hořel. V strašlivých bolestech jsem se svalil na zem a křičel na Jude, aby mi pomohla.

Naštěstí se vzápětí dostavily milosrdné mdloby.

Probral jsem se o tři dny později v nemocnici, v karanténě jako další lidé.

Lidský mozek pluje v jakési uzavřené děloze, obklopený a naplněný vodnatou látkou nazývanou mozkomíšní mok. Lékaři mi sdělili, že tlak v této dutině se prudce zvýšil, takže část mého mozku nebezpečně tlačí na vnitřní stranu lebky. Touto mimozemskou formou hydrocefalu bylo kromě mě postiženo dalších sedmapadesát obyvatel Nového Edenu a každý den přibývaly další případy.

Léky nezabíraly a tlak na můj mozek se každou hodinu zvyšoval. Pokud nedojde k jeho uvolnění, hrozila mi do tří dnů ztráta vědomí a smrt.

Vlastně šlo o rozsudek smrti.

Jak se člověk s takovou prognózou vyrovná? Jude se zhroutila. Vědomí Billa Rabyho tonulo v slzách a já… já dostal prostě vztek. „Odstraňte ten nádor,“ žádal jsem.

„Není to nádor,“ vysvětloval mi jeden chirurg. „Váš mozek otéká. Nitrolebeční tlak vzrostl z 210 na 270 mm a stále se zvyšuje. Ve vaší lebce není zkrátka dost místa, aby mohl dál růst.“

Během několika hodin jsem upadl do kómatu.

Mozek druhu homo sapiens je neuvěřitelně unikátní orgán, jeho elektrochemická stavba se zcela liší od zbytku těla. Je chráněný před přímým kontaktem s krví a obsahuje sto miliard funkčních buněk zvaných neurony, které tvoří přes tisíc bilionů spojů. Tento orgán je nejspíš nesložitějším počítačem v celém vesmíru, ale navzdory Bohem dané inteligenci náš druh stále využívá pouhých 10 procent svého mozku, protože k tomu, aby využíval větší kapacitu, mu schází genetické naprogramování.

Lidský mozek také tvoří několik jedinečných vrstev, které odrážejí jednotlivé stupně naší evoluce. Příroda, místo aby zastaralé vrstvy odstranila, stavěla na nich, uchovala naši evoluční historii – a tím možná také náš sklon k násilí.

Nejstarší a nejhlubší z těchto vrstev označovanou jako „neurální šasi“ tvoří střední mozek, mozkový kmen (dřeň a Varolův most) a mícha a ovládá naše základní životní funkce jako srdeční tep, krevní oběh a dýchání. Kolem této vrstvy je R-komplex, takzvaný plazí mozek, který řídí naše agresivní jednání, sociální hierarchii a vzorce jednání související s obranou území. Tvoří ho globus pallidus, corpus striatum a olfacto striatum.

Kolem R-komplexu se nachází limbický systém, vrstva, která se vyvinula při naší evoluci v savce. Tvoří ji talamus, hypotalamus, amygdala, hypofýza a hipokampus a ovládá sociální chování, emoce a složité vztahy vyžadované pro soužití v kohezních skupinách.

Nejsvrchnější vrstvu mozku tvoří obal velikosti ubrusu poskládaný jako padák. Řídí intelekt, prostorové vnímání a jazyk. Označuje se jako neokortex a anatomové ho dělí na přední, temenní, spánkový a týlní lalok. Zatímco u jiných živočišných druhů jsou tyto vnější vrstvy hladké, naše je rýhovaná, díky čemuž se zvyšuje povrchová plocha mozkové kůry.

Nudím tě těmito anatomickými fakty proto, že zatímco jsem ležel na lůžku v kómatu, snil jsem o tom, že se ve skutečnosti procházím v této vnější spleti šedé hmoty, ztracen v kaňonech neokortexu. Když jsem došel na sráz, pohlédl jsem dolů a nahlédl do temných zákoutí lidské existence.

A spatřil jsem tam všechno.

Zrod našeho vesmíru.

Utváření galaxií.

Vývoj života na dávné Zemi.

Od hmyzožravců až po primáty. Od prvních hominidů až po moderního člověka.

A najednou, jako když se zvedne opona, jsem pochopil.

Futuristé v mé době definovali tři kategorie evoluce lidské civilizace. K civilizacím prvního typu patřily ty, které ovládly všechny formy energetických zdrojů v našem domovském světě. Sem patří všechno, od těžby v oceánech, přes využívání zemského jádra až po změny počasí. Civilizace prvního typu je dostatečně vyspělá, aby se povznesla nad malicherné politické, rasové, náboženské a kulturní konflikty a vytvořila jedinou planetární ekonomii. Přestože civilizace prvního typu stále ještě mohou podlehnout některým environmentálním a kosmickým katastrofám, zahájily už proces vedoucí k osídlování nejbližších planet.

Dalším krokem na vývojovém žebříčku jsou civilizace druhého typu, které spoutají energii pocházející výlučně z jejich sluncí. Kolonizovaly jiné planety a začaly zkoumat a případně osídlovat nejbližší sluneční soustavy. Protože jsou schopny manipulovat svým životním prostředím, neohrožuje je už zánik v důsledku zalednění nebo dopadu asteroidu, ale stále nedokážou odolávat supernovám, jejichž výbuchy mohou zničit nejbližší planety.

Civilizace třetího typu jsou vrcholem vyspělých společností. Vyčerpaly energii svých sluncí a musí se vydat napříč galaxií k jiným hvězdným systémům. Jejich kosmické lodi dosahují rychlosti světla a možná dokonce využívají „Planckovu energii“, energii nezbytnou k ovládnutí samotné podstaty prostoru a času.

Jinými slovy, Jacobe, dokážou ovládat červí díry.

Když jsem v roce 2012 opouštěl Zemi, náš druh byl stále na úrovni civilizace nultého typu. Naše národy byly beznadějně rozdělené, pohlcené malichernými spory kvůli rovnosti, náboženství a politice. Naše technika se zaměřovala na to, jak vést války, a v naší honbě za egem a vlastním já jsme stáli na samém pokraji zničení. Civilizace nultého typu vždy snadno podlehnou katastrofám, ať už se do nich uvrhnou samy, nebo jak se poučili naši předkové, je jejich příčinou hněv Matky přírody.

To, nač vědci v téhle rovnici zapomněli, byl vývoj lidského druhu. Homo sapiens nebyl poslední zastávkou na evolučním žebříčku; šlo teprve o začátek… a láska byla klíčem k přežití.

Když mi došlo tohle poznání, uvědomil jsem si, že se dívám na svůj vlastní genom. Stáčející se spirála DNA se měnila, pokračovala v té neuvěřitelné proměně, která začala ve chvíli, kdy mi přes rty přešly první kapky té mimozemské vody.

A přestože se mi to všechno jen zdálo, věděl jsem, že to vidění je skutečné, že se opravdu měním, vyvíjím se v cosi efektivnějšího – v jakousi nadřazenou bytost. Nad mým neokortexem se vytvářela další vrstva mozkové tkáně, hyperkortex.

Stával se ze mě… transčlověk.

Transhumanistická škola se poprvé objevila na přelomu dvacátého století, kdy díky science fiction vznikl seriózní futurismus. Pojem „transčlověk“ naznačuje, že náš druh je přechodový, že homo sapiens nepředstavuje konec evoluce, ale spíš její začátek. Díky průlomům v biovědě a technickým pokrokům v nanoinženýrství, které umožnilo zvětšování telomer, rozšiřování nanoimplantátů, úpravy genomu a uchování mitochondriálních genetických informací, se mohli jednotliví lidé připravit jako translidé na dosažení konečného cíle druhu: posthumanismu.

Postčlověk v našich představách vypadal jako člověk se zvětšeným supermozkem a nebyl už pouhou lidskou bytostí. Panovalo přesvědčení, že postlidé mohli skončit jako zcela syntetické organismy, žít úplně mimo meze lidského těla – nebo jako jakési snové mimotělní vědomí, naprogramované v nějakém futuristickém biochemickém počítači.

Zatímco jsem pozoroval svůj vyvíjející se genom, moje halucinace mě učily. Ukazovaly mi, jak můj mozek roste. Učily mě, jak mám naprogramovat své nervové dráhy pomocí proudů vědomých myšlenek. Můj sen mě vedl k porozumění, jak fungují moje biologické procesy a jak jimi mohu manipulovat.

Uplynulo více než sedm měsíců, než jsem procitl z kómatu. A když jsem se konečně probral, zjistil jsem, že jsem se vyvinul ve zcela jiný poddruh Homo sapiens.

Začalo to mým vzhledem, který byl bizarní až groteskní. Moje lebka se zcela deformovala, protáhla se, aby se do ní vešla zvětšená mozková hmota. Také tělo se mi zvětšilo, aby lépe vyživovalo mozek. Měl jsem silnější svaly; byly nejen schopné zvedat těžká břemena, ale dokázaly rychleji reagovat, protože mozková spojení Billa Rabyho se zdvojnásobila.

Můj myšlenkový proces byl náhle brilantní. V mysli jsem si dokázal najednou vybavit podivné dokumenty, které jsem četl před léty – a to slovo za slovem. Můj mozek měl eidetickou paměť, ale s vysoce rozšířenou schopností asociovat, katalogizovat klíčové koncepce, čerpat z oceánů informací v milisekundě předvědomé myšlenky.

A celá kolonie procházela stejnou proměnou.

Protože Jude byla pořád ještě v kómatu, rozhodl jsem se, že odejdu z oddělení, a můj nový intelekt byl odhodlaný odhalit tajemství Nového Edenu. Mým prvním cílem byla mohutná stavba o výšce sedmdesát osm pater na rozloze několika tisíc akrů. K této mimozemské budově mě přitahoval především její vnější vzhled, její šedý povrch zdobený neustále se proměňujícími čárami a glyfy, které zářily barvami spektra.

Šlo se k ní impozantním desetimetrovým obloukem. Když jsem se blížil k zamčenému vstupu, zavřel jsem oči a zkoncentroval myšlenky dovnitř a představil si, že se dveře otvírají, abych mohl vstoupit.

Najednou jsem si všiml zvláštního bzučení, jako kdyby můj mozek vydával elektrické napětí. Klesl jsem v závrati na kolena.

Když bzučení ustalo, otevřel jsem oči.

Portál se odpečetil.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

25

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

LISTOPADU 2033 MANALAPAN, FLORIDA 19:35

Ken Becker zadá cílové souřadnice do autopilota čtyřmístné tryskoptéry, zatímco jeho šéfka se poutá v jednom ze zadních sedadel.

„Vzbuďte me, až doletíme do Washingtonu,“ poručí Lilith. Upraví si vlasy za uši, nasadí si přílbu pro virtuální realitu a zavře oči.

„Ano, madam.“ Becker aktivuje trojlopatkový vrtulníkový rotor letounu a navede ho do vznášedlového manévru. Ve výšce čtyři sta metrů přejde do tryskového režimu. Křídla, do té doby zatažená pod letounem, se vodorovně vysunou a současně dojde k zážehu tryskových motorů a rotory a ocas helikoptéry se sklopí a zatáhnou.

Tryskoptéra vyrazí vpřed a zamíří k severu do hlavního města.

Lilith Eve Robinsonová, která byla přesvědčená, že Jacob Gabriel zemřel, zjistila, že nastal čas, aby se také ona vydala vpřed a našla své vlastní poslání. Vedena svým novým učitelem Donem Rafelem, produktem své vlastní schizofrenie, odjela patnáctiletá dívka na podzim roku 2028 ze Spojených států a využila dědictví po Quentonovi k cestě do země svých předků – Mezoameriky, vlasti Aztéků a Mayů.

Na Yucatánském poloostrově netečou žádné povrchové řeky, sladkou vodu obyvatelé čerpají z rozsáhlého systému podzemních jeskyní a závrtů známých jako cenoty (v mayštině dzonoty). Soudí se, že na Yucatánu se nachází čtyři tisíce cenotů a stovky kilometrů jeskyní a všechny vznikly následkem srážky s kosmickým tělesem před 65 miliony let, kdy objekt podobný asteroidu prolétl zemskou atmosférou a narazil do mořského dna stále se tvořícího Mexického zálivu.

Yucatánský poloostrov se celé desítky milionů let zvedal z moře; dešťová voda a potoky rozrývaly popraskaný vápenec, absorbovaly oxid uhličitý a vytvářely kyselinu uhličitou. Tato kyselina naopak rozrušovala horninu, vytvářela rozlehlé podzemní labyrinty, v nichž začaly proudit podzemní řeky, a jeskyně, které se táhnou pod celým poloostrovem a napříč Mezoamerikou.

Během poslední doby ledové hladina vody poklesla a jeskyně vyschly. Díky tomu se v krasové geologii vytvořily rozsáhlé stalaktity, stalagmity a další formace z uhličitanu vápenatého. Poté, co led znovu roztál, se hladina moře zvedla a podzemní prostory opět zaplavila voda.

Jeskyně skryté ženy, neboli Grutas de Xtacumbilxunaan, se nacházejí blízko Bolonchenu v Mexiku. Noc po příjezdu do vesnice se Lilith Robinsonová vyzbrojená baterkami, lanem, mapou a jeskyňářskými zásobami vydala za svým imaginárním strýcem po málo prošlapané stezce mezoamerickou džunglí, až došla ke skalnatému úbočí hory. V zeleni se tam skrýval vstup do jeskyně.

„Co je uvnitř?“ zeptala se Lilith Dona Rafela.

„Tvůj osud.“

S baterkou v zubech si Lilith klekla na všechny čtyři a proplazila se otvorem.

Ve světle se objevil tísnivý vápencový tunel o průměru sotva větším než kryt na kanálu. Děvče půl hodiny lezlo po rukou a kolenou do vlhké tmy, až tunel vyústil do jeskyně o velikosti tělocvičny základní školy.

Stěny podzemního prostoru ve světle baterky narůžověle zářily. V mrazivém vzduchu se rozléhal přízračný zvuk kapající vody. Ze stalaktitů a stalagmitů odkapávala vápencem nasycená voda.

Obrátila se k Donu Rafelovi, který se objevil za ní.

„Kde to jsme, strýčku?“

„Tohle je Xibalba Be, cesta do podsvětí. Musíme sestoupit pět pater, než se dostaneme do Luciferovy komnaty; tohle je teprve první.“

Lilith namířila kužel baterky na svažující se val vedoucí přímo do útrob země. „Tamhle?“

„Tam na tebe čeká.“

Dívka připevnila jeden konec nylonového lana ke stalagmitu a začala pozpátky sestupovat po svahu. Vápenec pod jejími botami byl kluzký, na stěnách na levé straně jeskyně tančily fialové a karmínové odlesky světla baterky.

Sestupovala pozpátku stále hlouběji do nitra hory, východ už dávno utonul v dusivé tmě.

Po třiceti metrech se strmý svah vyrovnal.

Všude kolem na ni dotírala hustá tma. Na hlavu, ramena a do jámy dopadaly velké kapky. Nad sebou slyšela jakési šustění.

Lilith namířila světlo na zdroj zvuku.

Netopýři. Desetitisíce.

„Neublíží nám,“ ujistil ji Don Rafelo.

A tak pokračovala dál, hlava ji svědila od vlhkých netopýřích výkalů, žaludek se jí zvedal z jejich čpavkového puchu.

Dlouhých dvě stě metrů kráčela v místech, kam poslední člověk zavítal někdy před jedenácti sty lety. Nakonec došla k ústí jámy, hlubiny devět metrů širokého tunelu se ztrácely ve tmě.

Před dávnými časy připevnili tehdejší obyvatelé jeskyní k téměř kolmým stěnám jámy bambusový žebřík. Když se Lilith zadívala dolů, stěny se ve světle třpytily, vápenec v podsvětí se změnil v křemenný křišťál.

Z jámy k ní proudil v poryvech studený vzduch a mrazil ji do tváře.

„Strýčku… já se bojím.“

„Jámy v zemi ti nemůžou ublížit. Jakmile tě do své náruče vezme tvůj skutečný otec, jako do ní vzal mě, nic už tě nikdy nevyděsí. Budeš se důvěrně znát a spatříš vesmír takový, jak jsi o něm nikdy nesnila.“

„Náš padlý anděl se mnou bude hovořit?“

„Ano. Ucítíš jeho přítomnost, až ti vklouzne do mysli, zaznamenáš rezonance jeho moci, když se dotkne tvé duše, předá ti svou moudrost a povede tě tak, jako vede mě.“

„Doprovoď mě k němu. Potřebuju cítit jeho lásku.“

Znovu sevřela baterku v zubech a začala sestupovat po žebříku do neproniknutelné tmy následovaná svým učitelem.

Patnáct metrů… dvacet.

Lilith se zapotácela, když náhle pod nohama ucítila pevnou zem.

Byla na dně jámy, stála v pozůstatcích dávných lidských obětí. Pod podrážkami jí křupaly roztříštěné kosti. Lidské lebky a zkroucené páteře ležely ve změti se zbytky jadeitových šperků a cáry obětních oděvů.

Před tisíci lety byla jáma sladkovodním cenotem. Voda nakonec odtekla a ponechala rozkládající se maso napospas krysám.

Lilith se obrátila se k Donu Rafelovi. „Co byli zač tihle lidé?“

„Stoupenci kultu Tezcatlipoky. Vidíš? Jeho duch nám ukazuje cestu.“

Ve světle baterky se objevila úzká chodba – odtok vod z cenotu. Lilith sebrala síly a pokračovala dál.

Po náročném čtyřicetiminutovém sestupu zákrutami tunelu se dostala do další jeskyně, tentokrát velké jako sportovní hala, na jejíž stěny vrhala odlesky voda podzemního jezera.

Don Rafelo ukázal rukou. „Pátá úroveň. Jsi u cíle.“

„Strýčku, ty stěny… proč se tak třpytí?“

„Celou tuhle jeskyni tvoří křemenný křišťál. Křišťál je živý organismus, obsahuje polapenou elektrickou energii. Stěny jiskří právě touto energií.“

Vydala se za ním na břeh podzemního jezera, jehož sladkovodní vrstva byla průzračná jako sklo a slaná vrstva u dna zahalená mlhou.

„Skryté vody posvátného cenotu,“ pronesl Don Rafelo. „Nejsme daleko od moře. Svlékni si šaty, je čas na tvůj křest.“

Lilith se svlékla a roztřásla se zimou. Vstoupila do jezera a okamžitě se potopila, protože neprůhlednou vrstvu mlhy oddělující sladkou vodu od slané považovala za dno.

Vynořila se a kašlala. „Je to ledové!“

„Plav ke středu. Tam najdeš plochou skálu, na kterou si můžeš stoupnout.“

Lilith plavala do tmy, její hvízdající dech se ztrácel v ozvěně šplouchající vody. Když se dostala do středu jezera, nahmatala neviditelnou skálu a vytáhla se na kluzký vápencový hrbol. Zuby jí cvakaly a v hlavě jí náhle bzučela elektřina.

Lilith zůstala stát ve tmě na skále. Ohlížela se po břehu osvětleném baterkou a čekala radu, co má udělat.

Dlouhý stín Dona Rafela tančil v tom přízračném světle, zatímco stařec deklamoval: „Králi padlých, vládce pekla, přivedl jsem ti tvoji ženu Lilith, královnu démonů, která vládne všem succubům, aby mohla vládnout tvým dětem, v tomto světě – i mimo něj!“

Ve svém šílenství spatřila, jak se na břehu zažehl oheň, plameny doprovázely houf Satanových uctívačů, nahých, jen s kozlími maskami. „Vítej, znovuzrozený succube. Vítej, Lilith, královno démonů!“

„Promluv na svého pána, Lilith. Vyzvi ho, aby si tě vzal.“

„Padlý anděli… to jsem já, tvoje milenka, potomek Dračí královny stvoření, volám tě z plamenů pekelných. Ukaž se mi, dej mi okusit svoji existenci. Veď mě, aby jednoho dne mohlo moje dítě otevřít brány Gehenny a vypustit tě ven!“

Lidský mozek funguje na základě přenosu elektrických signálů z jedné nervové buňky do druhé. Tyto elektrostatické mozkové vlny mají rytmy, které se dají rozdělit do čtyř různých pásem.

Beta vlny mají 13-40 cyklů za sekundu; jsou nejrychlejší, převládají ve všech stavech a nejčastěji se pojí s úzkostí, ostražitostí a koncentrací. Jakmile se více uvolníme, mozek přejde do aktivity alfa. Tyto vlny mají nižší frekvenci (8-13 Hz) a jsou nejvíce spjaty s prvními fázemi meditace.

Když se zklidnění a uvolnění prohloubí do ospalosti, mozek přejde na pomalejší rytmus (4-8 Hz) vln théta. Vlnový stav théta souvisí se vzpomínkami na dětství, náhlým pochopením podstaty věci a kreativitou. Je to také stav, do něhož mozek přejde během záchvatů jasnozřivosti a věšteckých vizí, ale i živých snů a fantazií.

Nejpomalejší fáze – vlny delta – se dostavuje, když spíme nebo jsme v bezvědomí.

Elektromagnetické vlny jsou v atmosféře stále přítomné. Rezonance zemských stacionárních vln je v průměru 7,8 Hz. Elektrostatické odchylky, například dráty elektrického vedení, mohou mozek vystavit frekvencím vyšším než 60 Hz. Při dlouhodobém vystavení takovým silným polím může dojít k biofyzikálním zdravotním problémům na subbuněčné úrovni.

V mexické jeskyni se nacházelo silné elektromagnetické pole a tato odchylka měla původ ve zbytcích objektu, který zasáhl mořské dno Mexického zálivu před 65 miliony let. Lilith to netušila, ale její hlasité provolávání narušilo elektrickou energii uloženou v křišťálových stěnách jeskyně a zesílilo její elektrostatickou intenzitu. Vlivem toho se narušily elektrické impulzy v Lilithině mozku a pozměnil se stav jejích vln théta.

Zatímco křičela v temnotě podzemní jeskyně, její mozková aktivita náhle poklesla pod 6 Hz. V uších jí praskalo, ze žaludku jí stoupaly kyselé šťávy a doutnaly jí v nose jako plameny z pohřební hranice.

Na tomto pozadí si v duchu představovala šeptající hlas:

Jsem všechno, co jsi ty. Jsem všechno, čím se staneš. Společně zničíme naše nepřátele a svrhneme z trůnu tyranského Jahva.

„Veď mě… otče.“

Jakási mrazivá bytost jí donutila otevřít oči. Ve svém schizofrenním deliriu spatřila, jak se kolem ní tvoří hnědavá mlha, tyčí se nad ní a dostává tvar.

Karmínové rudé oči.

Démonické uši, protažené dozadu jako u netopýra.

Svalnaté tělo se čtyřmi končetinami, jeho trup kolem ní krouží v mlze.

Ten tvor z pekel jako by vdechoval její vůni, jeho studený jazyk vystřelil, aby okusil její kůži.

Nastoupily delta vlny a postrčily Lilith do bezvědomí, zatímco démon svým páchnoucím dechem zasel svůj trus do jejího horečného šílenství.

Povedu tě, Lilith.

Povedu tě do Xibalby…

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

26

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Vesmírné plavidlo je nejúčinnější známé zařízení k likvidaci dolarových bankovek.

– KONGRESMAN DANA ROHRABACHER

22. LISTOPADU 2033 HLAVNÍ KAMPUS MIAMSKÉ UNIVERZITY CORAL GABLES, FLORIDA 8:56

Černá dlouhá limuzína na něho čeká před tréninkovým zařízením.

Samuel Agler se rychle rozhlédne. Když nevidí nikoho z médií, hodí si tašku přes rameno, přeběhne přes ulici a nastoupí zadními dveřmi do vozu…

… ale nevšimne si kaštanově hnědého Chevroletu Corvette L-9 kupé zaparkovaného na konci bloku.

Lauren Beckmeyerová sedí v kabině štíhlého roadsteru a dívá se za rozjíždějící se limuzínou. „Tak rodinné problémy, jo? Uvidíme, kam doopravdy jedeš… a s kým!“

Aktivuje hlavní vypínač a robustní vodíkové palivové články sporťáku s řevem ožijí.

„Takže kam jedeme?“ Sam pohlédne na svoji matku, která má na sobě volný smetanový elastický oděv vyrobený z nejnovější prodyšné látky.

„Na mys Canaveral.“

„ZLATÉ ROUNO?“ Zamrazí ho. „Je to opravdu nutné?“

„Z bezpečnostních důvodů ano.“

Vpředu dokončí Mitchell Kurtz programování palubního navigačního systému limuzíny, potom si sklopí sedadlo a zavře oči. Ryan Beck sedí vedle něj na sedadle spolujezdce a je pohroužený do čtvrté úrovně hry Situační bojový výcvik.

Kurtz otevře oči. „Hele, Pepe, potřebuju si dát šlofíka.“

„Otravo.“ Beck, aniž by zmeškal jediný úder, natáhne svalnatou paži a aktivuje zvukotěsnou bariéru, která přepaží přední kabinu limuzíny.

Stejně jako všechny vozy schválené pro nové americké superinteligentní dálnice je také tato limuzína vybavena autořidičem, částí „telematického programu“, který využívá navigační snímače uložené v silnici a propojené pomocí satelitů globálního navigačního systému. Nové americké počítačově řízené dálnice byly navržené a schválené roku 2017 a ke zprovoznění prvního půldruhého milionu kilometrů došlo v roce 2019. Vozovky regulují dopravní vzorce a rychlosti, brání nehodám a snižují zločinnost tím, že policisté mají možnost zablokovat jakékoli podezřelé nebo kradené vozidlo jedoucí po jejich mezistátní dálnici. Vzhledem k tomu, že děti jsou hned po narození vybaveny mikročipy, únosy se staly minulostí. „Síť proti zločinu“ dokáže okamžitě zachytit polohu pohřešovaného dítěte a současně zablokovat únoscovo vozidlo.

K podzimu 2023 musela být podle nařízení všechna registrovaná vozidla vybavena vodíkovými palivovými články a autořidiči a tyto technologie znamenaly konečné řešení ucpaných silnic, znepokojivého nárůstu dopravních nehod zaviněných alkoholem a drogami a závislosti Ameriky na zemích OPEC.

Limuzína vyjede na severní nájezd SH-95, autořidič nasměruje vozidlo do posledního levého pruhu a potom zrychlí na 210 km/h. Rychlosti v pruzích se určují podle předem rezervovaných cílových míst a aktuální hustoty dopravy.

Vzhledem k tomu, že jedou v době mimo dopravní špičku, ujedou 340 kilometrů na mys Canaveral za devadesát šest minut.

Dominique se obrátí k synovi a pokusí se rozptýlit napětí. „Co včerejší trénink?“

„Nemám vážně chuť na povídání.“

Vrhne na něho ublížený pohled, pak sáhne pod sedadlo pro senzorickou přílbu. Nasadí si stínítko přes oči a uši a aktivuje program. Hukot v limuzíně vystřídá klasická hudba, její vědomí se okamžitě přenese k azurové laguně obklopené bujnou tropickou vegetací. Palmovými listy povívá chladivý vánek. Dominique si vyleze na pěnový polštář, položí se a vznáší se na vlnách.

Sam hledí na její obličej a sleduje, jak se matce vyhlazují vrásky.

Virtuální realita nahradila všechny další formy zábavy, ale podle mnoha kritiků je návykovější než heroin. Zavedení nových vypínacích bezpečnostních prvků v nedávné době si vynutily stovky případů, kdy lidé závislí na VR zemřeli hlady při používání přístroje.

Sam si sklopí sedadlo, zavře oči a myslí na Lauren…

… a nemá tušení, že jeho snoubenka jede ani ne deset délek vozu za nimi.

Na 140 000 akrech panenské půdy severovýchodně od Cocoa Beach ve státě Florida leží dva bariérové ostrovy, které jsou domovem amerických bran do vesmíru.

Menší bariérový ostrov východně od Banana River omývaný Atlantikem je mys Canaveral, bývalý domov letecké základny Mys Canaveral pro starty kosmických nosičů. Na západ od mysu, mezi Banana River a Indian River, je Merritt Island. Tato větší souš patří Kennedyho vesmírnému středisku (KSC), které obsahuje zařízení NASA a její sesterské organizace 3M-P (Projekt letu lidské posádky k Marsu).

Počátky KSC a amerického vesmírného programu sahají do dob první studené války, kdy rozporné ideologie Spojených států a Sovětského svazu vyústily do dostihu o dobytí vesmíru. Amerika ve snaze udržet tempo s Rusy vytvořila Národní poradní výbor pro aeronautiku (NACA) a nařídila ministerstvu obrany a dalším „soupeřícím“ národním organizacím, aby posílily svůj vlastní výzkum na poli raketové techniky a v oborech zabývajících se vyššími vrstvami atmosféry. Bohužel nedostatek jednotného programu ve spojení s typickým hašteřením mezi jednotlivými složkami ozbrojených sil těžce narušoval vývoj směrem k primárnímu cíli: letu lidské posádky.

Důrazného připomenutí situace se Americe dostalo 4. října 1957, kdy Sovětský svaz úspěšně vypustil Sputnik 1. V reakci na to, že Amerika v tomto závodě zřetelně prohrává, vytvořil prezident Dwight D. Eisenhower Národní úřad pro letectví a kosmonautiku. NASA převzala od ozbrojených sil řízení vesmírného programu a pohltila také všechna stávající výzkumná centra.

NASA začala soustřeďovat převážnou část svého ročního rozpočtu ve výši sto milionů dolarů na Projekt Mercury – řadu startů a experimentů, které měly za cíl určit, zda by lidé mohli přežít na oběžné dráze. O jednatřicet měsíců později se Alan Shepard jr. stal prvním Američanem ve vesmíru. Úspěch Mercury vedl k Projektu Gemini, rozšíření programu letů s lidskou posádkou, který využíval vesmírné plavidlo postavené pro dva astronauty.

Prezident John F. Kennedy znovu vrátil vesmír národu v roce 1961, když vyhlásil cíl uskutečnit ještě před koncem desetiletí přistání člověka na Měsíci a jeho bezpečný návrat na Zem. Šlo o konkrétní cíl – přesně to NASA potřebovala, a tak se zrodil Projekt Apollo. 20. července 1969, po osmi letech, jedenácti misích a investicích ve výši 25,4 miliardy dolarů pronesl astronaut Neil Armstrong svá slavná slova: „Je to malý krůček pro člověka, ale velký skok pro lidstvo.“

Lidstvo ovšem udělalo svůj velký skok už v roce 1967, kdy politika poněkolikáté zasáhla do vědy.

Kosmická smlouva byl dokument, který navrhla, vyjednala a prosadila v Kongresu skupina zástupců Národní bezpečnosti a ministerstva zahraničí, jejichž jedinou touhou bylo využít strachu k ukončení kosmického programu, aby se peníze z něj mohly přesměrovat do války ve Vietnamu. Během čtyř krátkých let pokleslo financování startů do vesmíru o ochromujících 45 procent.

Nebýt toho, mohla hybná síla programu Apollo vést ke zřízení měsíční základny v 80. letech a kolonie na Marsu ještě před rokem 2010, což by sjednotilo světové supervelmoci a zabránilo jaderné válce v roce 2012.

Měla však následovat ještě ničivější politická rozhodnutí.

Pracovní komise založená roku 1969 dostala za úkol přijít s třemi variantami dlouhodobého kosmického programu. Byly to: let s lidskou posádkou na Mars; kosmická stanice na lunární oběžné dráze s padesátimístnou stanicí na oběžné dráze kolem Země obsluhovanou opakovaně použitelnými raketami, nebo raketoplán navržený tak, aby mohl startovat jako raketa a vracet se na Zemi klouzavým pohybem jako letoun bez pohonu.

Prezident Nixon se rozhodl pro raketoplán.

12. dubna 1981 odstartoval první let raketoplánu STS-1 z operačního letového střediska NASA, nyní přejmenovaného na Kennedyho vesmírné středisko. Dalších šest a půl roku si flotila STS vedla skvěle a jejich posádky prováděly ve vesmíru řadu vědeckých a technických experimentů.

Start raketoplánu stál přibližně 600 milionů dolarů, ale tato výjimečná cena měla jen málo společného se zákony fyziky nebo se strojírenstvím. Jednoduše řečeno v kosmickém podnikání nikdy neexistovaly žádné cenové meze ani konkurence, takže liška si mohla v tomhle kurníku řádit, jak se jí zachtělo.

Příkladem může být to, že Lockheed Martin, největší smluvní dodavatel pro letectví a astronautiku na světě, jen málokdy uzavíral na zařízení smlouvy s pevnou cenou. Místo toho firma „navrhla“, kolik by mohlo kosmické plavidlo stát, a potom si přirazila 10 procent jako zisk. Po uzavření smlouvy se přidají tisíce ředitelů a projektantů, takže cena plavidla letí nahoru – a spolu s ní zisk společnosti.

Kromě toho, že se vesmír stával nepřirozeně drahý, vytvářela tato taktika ještě „usedlý“ způsob myšlení, který brzdil vývoj v kosmické technologii, což vedlo k tomu, že USA nevyvíjely žádné nové odpalovací systémy. Místo toho NASA používala zastaralý letoun, vybavený elektronikou z doby před procesory pentium, takže ji hravě překonávala většina videoher, a křehkým teplo rozptylujícím obložením, které bylo navrženo ještě před průlomy v oboru materiálů.

Překročení nákladů a škrty v Bílém domě měly vyústit v daleko vážnější důsledky.

Po katastrofách s Challengerem a Columbií a veřejném zjištění, že Mezinárodní vesmírná stanice nemá žádný vědecký účel, si Bushova a Mallerova administrativa vynutily „reorganizaci“ kosmického programu a zaměřily strategie ne na výzkum vesmíru, ale na kosmické raketové obranné systémy posílené politikou strachu. Po šesti letech a utracených 120 miliardách dolarů bylo jediným hmatatelným výsledkem SDI nastartování druhé studené války.

A budoucnost lidstva byla opět na vážkách.

Kosmickému programu totiž scházela vize a jasně stanovené cíle. Vyslání sond na Mars by mělo svůj význam pouze v případě, že by v dohledné budoucnosti vedlo ke kolonizaci Rudé planety. Co se však stalo se všemi sliby éry „Supermanů“? Vesmír, stejně jako politika, se stal novým polem působnosti elity, každý start byl víc a víc prozaičtější. Daňoví poplatníci se nestarali o to, při jaké teplotě se oxiduje hliník ve vakuu; chtěli se účastnit dění. Vynález bratrů Wrightových vedl k nástupu komerčního letectví. Vesmír měl za následek prodej osobních počítačů.

Kdy dostane prostý občan stejnou možnost, aby mohl vzít svoji rodinu na oběžnou dráhu?

Rusové byli první, kdo se začal kosmické turistice věnovat tím, že financovali vesmírné letadlo Cosmopolis-XXI (C-21), navržené tak, aby je na hřbetu dopravil letoun do výšky 17 kilometrů a tam je vypustil. Odtamtud by pomocí raketového motoru na pevné palivo vystoupalo do sta kilometrů a následovaly by tři minuty stavu beztíže.

Při ceně 98 000 dolarů (tedy 540 dolarů za sekundu) se jen těžko dalo mluvit o prodejnosti a navíc bylo tohle kosmické letadlo plné mechanických problémů.

„Vizionářský“ projev prezidenta Chaneyho jen několik okamžiků před vraždou Jacoba Gabriela přešel v masové volání, jež znovu přivedlo americkou veřejnost ke kosmickému programu. Dva měsíce po smrti dvojčat Gabrielových oznámila prezidentka Marion Rallová a nový tým v NASA start Projektu letu lidské posádky k Marsu (3M-P), ambiciózního programu v ceně 143 miliardy dolarů, v jehož rámci se měla do roku 2049 na povrchu Rudé planety zřídit řada obyvatelných uzlů.

Mars je jedinou další planetou v naší sluneční soustavě, která disponuje přírodními zdroji nutnými pro existenci lidské civilizace. V jeho trvale zmrzlé půdě se nacházejí uhlík, vodík, kyslík, dusík i voda. Jeho atmosféra je natolik hustá, aby chránila obyvatele před slunečními erupcemi, intenzita slunečního svitu dostatečná pro skleníky.

Mise 3M-P byla založena na badatelském přístupu vytvořeném v roce 1990 Robertem Zubrinem, později hlavním inženýrem v Lockeed Martin. Klíčem k plánu „Přímo na Mars“ bylo cestovat co nejvíce nalehko, přičemž rotující posádky by zřizovaly sídla, která by byla místně soběstačná. Půda na Marsu by zajistila potravu, vodu, materiály a palivo pro rakety.

V září 2029 už na startovací ploše na mysu Canaveral stálo připravené ERV (plavidlo s návratem na Zemi), nová vícestupňová raketa, která využívala součásti z již existujících plavidel.

Vše se změnilo o šest týdnů později, když se k hodovní tabuli oficiálně dostavil soukromý sektor.

Projekt HOPE (Humans for One Planet Earth) založila roku 2016 skupina bývalých astronautů, konstruktérů a raketových vědců, kteří opustili před lety NASA kvůli politice „usedlého tatíka“, jež v agentuře vládla. Na rozdíl od jiných soukromých raketových společností je nezajímalo vypouštění družic. HOPE šlo o vesmír jako místo rekreace pro veřejnost.

Klíčem k budoucnosti HOPE byl projekt nového kosmického letounu, který by mohl startovat horizontálně jako tryskové letadlo, vznést se do maximální výšky a potom použít přídavné raketové motory, jež toto osobní plavidlo vystřelí do vesmíru. Na oběžné dráze by si potom mohla platící veřejnost užívat dvanáct hodin nulové gravitace a přivézt si domů vzpomínky na celý život.

V HOPE tedy potřebovali jen velkého investora, který by dokázal zajistit továrny a finanční podporu při startu společnosti.

Dosaďte si Luciena Mabuse, výkonného předsedu Mabus Tech Industries. Lucien zdědil MTI, ale vedení otcovy společnosti mu šlo na nervy. Potřeboval nějakou výzvu, něco, co by mohlo být jen jeho.

Na naléhání své okouzlující snoubenky Lilith uzavřel Mabus partnerství s řediteli HOPE. O čtrnáct měsíců později následovalo veřejné představení projektu HOPE. Nabízel investorům možnost požadovat v budoucnu vrácení vkladu.

Reakce na světových trzích byla ohromující. Akcie, které otevíraly na dvaadvaceti, uzavíraly v první den obchodování na sto šesti. Do konce týdne se dvakrát rozdělily a stále měly cenu 162 dolarů za akcii, čímž se hlavní akcionář a výkonný předseda HOPE stal prvním světovým bilionářem.

Postoj Washingtonu se změnil doslova přes noc. Letecká základna na mysu Canaveral, která měla pod kontrolou bariérový ostrov a všechna startovací zařízení na východ od Banana River, nabídla, že přesune Čtyřicátou pátou vesmírnou letku výměnou za dlouhodobý pronájem HOPE. Lucien Mabus je odmítl a raději se rozhodl za poloviční cenu vybudovat nový komplex ve městě Cocoa Beach.

Dne 15. prosince 2029 vzlétl z nové ranveje dlouhé čtyři a půl kilometru první „kosmický autobus“ HOPE. Na palubě bylo 120 cestujících, mezi nimi hlavní akcionáři, političtí hodnostáři, desítka zástupců médií a dvanáctičlenná posádka.

Nic skutečného ani vysněného nemohlo tyto civilisty připravit na kouzlo vesmíru. Šestnáctihodinový let proběhl hladce, servis byl prvotřídní (jen jídlo při nulové gravitaci je samo o sobě zážitek) a výhled – no, výhled, ten působil očistně a současně budil úctu.

Za dva měsíce už HOPE vysílala čtyři kosmické autobusy týdně za cenu 100 000 dolarů za jízdenku. Dokonce i přes tak vysokou cenu byl pořadník stále čtrnáctiměsíční.

V dubnu 2032 flotilu posílili o další tři kosmické autobusy, takže cena jízdenky klesla na 39 000 dolarů. Do roku 2033 už si pobyt na oběžné dráze vyzkoušelo přes osm tisíc zástupců všech národů.

I sekundární dopad na lidstvo byl hluboký. Mantrou HOPE se stalo „Jedna planeta – jeden národ“. Mnozí byli přesvědčení, že ne náhodou během věku kosmického autobusu nahradila demokracie poslední represivní režim. Náboženské a rasové napětí sláblo. Globální hospodářství kvetlo, jak se v oblasti technologií snažili udržet krok s bádáním ve vesmíru, a průzkum vesmíru vytvářel nové pozemské technologie.

Lidstvo zaměřilo svoji energii k nebi a konečně vyrostlo z dětských střevíčků.

Brzy byly odhaleny plány na Space Port-1, první kosmickou plošinu/hotel, který měl sloužit platící veřejnosti. Po dokončení měl SP-1 obsahovat tři hlavní konstrukce, každou ve tvaru kola bicyklu. V horním kole, označovaném jako „uzel“, měla být restaurace, bar, tělocvična a na úplném konci celé konstrukce neotáčivá vyhlídková paluba s nulovou gravitací. Pod tímto uzlem, propojené hlavní výtahovou šachtou a obklopené paprskovými chodbami, bylo střední kolo, „Spotel“. Největší ze tří konstrukcí, ubytovací část připomínající tvarem koblihu o průměru půl kilometru, měla rotovat rychlostí jedné otáčky za minutu a hostům zajišťovat třetinovou gravitaci, než jaká je na Zemi. Pod tímto mohutným kolem, propojené se Spotelem přístupovou šachtou, byly velín, nemocnice, pokoje pro posádku a personál a přistávací stanice tohoto kosmického přístavu.

Díky pětasedmdesáti soukromým modulům mohla klientela SP-1 strávit ve vesmíru pět nabitých dní. Neměly scházet žádné vymoženosti. Všechna apartmá měla mít k dispozici videotelefony, připojení k internetu, čtyřiadvacetihodinovou pokojovou službu a soukromé průzory. K aktivitám měly patřit vycházky do vesmíru, komentované prohlídky řídicího střediska a strojovny a beztížné tréninky celého těla v tělocvičně. Za dalších 30 000 dolarů mohlo pár šťastlivců dokonce na palubě lunárního plavidla vyrazit na dvoudenní exkurzi kolem Měsíce.

Globální trh už zaplavily inzeráty: SPACE PORT-1: Vstupte do KLUBU 355 KILOMETRŮ. Celková standardní dovolená (včetně zaváděcí ceny za vyhlídkový let) vyšla na pouhých 120 000 dolarů na osobu.

Šest měsíců po zveřejnění plánů už seznam rezervací na SP-1 (vyžadována 15% nevratná záloha) dosáhl délky dvou let a další tři hotelové řetězce jednaly s HOPE o výstavbě spotelu na Měsíci.

A zatím program 3M-P NASA pokračoval dál v přípravách na úspěšnou výstavbu základny na Marsu. Díky rozkvětu globální ekonomiky a zájmu lidstva o vesmír zvyšoval Kongres USA rozpočet kosmického programu na úroveň, kterou dříve disponovalo ministerstvo obrany, takže mohlo dojít k projektování a výstavbě měsíční základny a měsíční observatoře/radioteleskopu.

Mladý Lucien Mabus a jeho nevěsta se však nemínili dát porazit a oznámili, že HOPE dokončuje finální projekty své vlastní kolonie na Marsu. První plavidla s inženýry a zásobami měla na Mars dorazit v zimě roku 2047 – celé dva roky před NASA.

Představitelé NASA zuřili. Plány Luciena Mabuse ve jménu zisku evidentně stavěly bezpečnost a vědu na vedlejší kolej.

Mabusovi se jen smáli. Celých šedesát let si NASA nechávala výzkum vesmíru pro sebe. Kdyby po programu Apollo celý kosmický plán efektivně fungoval, člověk už by žil dávno na Marsu. Vzhledem k časovému harmonogramu NASA a jejímu sklonu k přehnaným analýzám mohlo trvat dalších šest desítek let, než by si první civilisté mohli užívat divů Rudé planety. Ať už se to někomu líbí, nebo ne, lidstvo se vyvíjí, hledá nové smyslové zážitky ve vesmíru, a on, Lucien Mabus, vesmírný průkopník a dědic bohatství Mabusových, tohle stádo vede.

Mabus ani Bílý dům ovšem neměli tušení, že už brzy pojem hranice vesmíru získá zcela nový význam.

Obláček myšlenky ve vědomí existence

Jako transčlověk Bill Raby jsem dokázal použít telepatii k otevření uzavřené krypty mimozemských hostitelů. S tlukoucím srdcem jsem vstoupil do toho dávného megaplexu – do temného předsálí, které okamžitě ozářily pronikavé fialové reflektory umístěné pod různými úhly.

Byl jsem identifikován.

Z předsálí se šlo do velkého sálu a já jsem si uvědomil, že všechno, co kdy člověk věděl o své existenci, se brzy změní.

Byly všude, naskládané na neviditelných policích energie. Bezpočet kryogenních skleněných kapslí, dva a půl metru dlouhých a metr a půl širokých… jako vzorky v zoologických sbírkách; jejich obsah skrývala tenká vrstva jinovatky.

Přistoupil jsem k nejbližší kapsli, setřel námrazu z vnějšího skla a nahlédl dovnitř.

Ležel tam štíhlý dva metry vysoký dvounohý humanoid; vznášel se v jakémsi čirém gelu. Bezvlasou hlavu měl protáhlou stejně jako já, jen svazky tepen, které protkávaly pokožku, byly mnohem výraznější. Pleť měl našedlou, připomínala spíš silikon než kůži. Z úst bez rtů vedla tlustá tracheální trubice, jejíž hadice se připojovala k ovládacímu panelu někde uvnitř skryté základny té skleněné schránky.

Nosní i ušní dírky měl ucpané. Jeho oči byly široce otevřené, azurově modré panenky, dvakrát tak velké jako naše, se třpytily.

K temeni protáhlé hlavy té bytosti, mezi neochlupeným obočím a na základně krku byly připevněné hvězdicové elektrody vydávající pulzující fialové záblesky.

Klekl jsem a seškrábal ještě další jinovatku ze skla v naději, že zahlédnu dolní část trupu.

Ten tvor byl neochlupený a nahý, ale evidentně bez pohlavních orgánů.

Na každé ruce měl pět dlouhých prstů s tenkou blánou. Ze svého místa jsem nezahlédl prsty na nohou.

Další hvězdicové elektrody byly na solárním plexu, srdci, křížové kosti a chodidlech. Poznal jsem v těch sedmi místech čakrové body, energetická centra těla. Hindové už dávno věřili, že čakrové body usměrňují duchovní energii.

Odhadl jsem, že v kryogenním spánku tam leží naskládaných na sobě v neviditelných energetických polích asi milion těchto bytostí. Přesný počet se nedal určit, protože police se ztrácely vysoko nahoře ve tmě a obklopovaly celý interiér stavby.

Věděl jsem, že žijí, a věděl jsem, co jsou zač, protože jsem jakýmsi způsobem dokázal vycítit, jak mě pozoruje jejich jednotné vědomí.

Byli to postlidé. Živí, a přitom neživí, ve spojení, ale přitom každý sám… bez schopnosti dotýkat se nebo něco cítit.

Bez schopnosti milovat.

V chaotických měsících, které následovaly, prodělal každý člen naší kolonie transhumánní proměnu. Když jsme se probrali z kómatu, byli jsme jako děti, které si najednou uvědomily svá těla, každý den jsme činili nové úžasné objevy o své genetické proměně. Kromě obvyklých skoků v inteligenci a tělesné síle jsme u sebe zjistili schopnost telepaticky si předávat myšlenky.

A další ohromující zjištění představoval fakt, že jsme si dokázali prodlužovat život.

Stárnutí a smrt u homo sapiens způsobuje množství různých faktorů. Jedním je telomeráza, enzym, který prodlužuje samotné konce eukaryotických chromozomů. Pokaždé, když se buňka rozdělí, telomeráza se zkrátí. Když její délka poklesne pod stanovený práh, buňky homo sapiens se přestanou dělit a nastává smrt. Jiné proteiny, jako apolipoprotein E, dokážou oddálit stárnutí, ale vyskytují se v omezeném množství na rozdíl od volných radikálů – vysoce destruktivních oxidačních molekul produkovaných samotným tělem, které vedou ke stárnutí a chorobám.

Vzhledem k daru ovládat vlastní buněčné funkce jsme nyní přišli na to, že dokážeme izolovat ve svých tělech volné radikály a vylučovat je, a zvyšovat tak produkci apolipoproteinu E a glutationu. Dále jsme byli schopni snižovat ztrátu telomerů a prodloužit si tím život na desetinásobek.

Možná i víc.

Ve svém bádání jsme se ovšem nezaměřili pouze na své nitro. Díky telepatii jsme mohli prohledat celý Nový Eden, včetně jeho zaznamenaných dějin, a brzy jsme objevili, že mimozemská společnost byla příkladem dichotomie existence.

Dávno před naším příchodem byl svět, který jsme nazvali Xibalba, planetou, již ovlivňovaly dvě výrazně odlišné kultury. Tou první byla transhumánní rasa, která vybudovala naše vznášející se město. Příbytky, krajina, zemědělské gondoly a environmentální regulace – to všechno bylo navrženo pro tyto tvory. Věděli jsme toho jen málo o jejich původu, ale bylo zřejmé, že tento svět zušlechťovali tisíce, možná miliony let. Byli to vesmírní poutníci, zvládli genetiku a byli ve všech směrech daleko vyspělejší než my.

V jistém bodě xibalbských dějin došlo k fantastickému vědeckému objevu, který umožnil těmto neúnavným transhumánním badatelům překročit trojrozměrný fyzický svět a vstoupit do světa duchovního. Při rozhodování, zda se tomuto oboru dál věnovat, nebo ho zakázat, se xibalbská rasa rozdělila na dvě části. Skupina, která se vzbouřila proti objevu, opustila planetu a vydala se bůhvíkam, zatímco druhá skupina zůstala s úmyslem překročit ve svém vývoji fyzickou podobu a kráčet v božím stínu.

Skupina, která zůstala, se vyvinula v postlidi – nesmrtelné, s vlastním programováním a s neomezenou mocí. V těch kryogenních kapslích spočívaly jejich fyzické ostatky.

A právě stopy posthumánní DNA, Jacobe, z nás dělají Hunahpuy.

Profesor Ian Bobinac byl nejschopnějším genetikem v naší kolonii. Na Zemi byl průkopníkem „VG“, vakcinačních genů – geneticky vytvořených buněk, používaných k vytváření antibakteriálních, antivirových a protirakovinných látek přímo v lidském těle. Na Marsu se jeho genová manipulace uplatnila při změně reprodukčních programů u klonovaného dobytka.

Bobinac byl génius už předtím, než jeho mozek ovlivnila transhumánní přeměna. Když se „vyvinul“, trávil většinu času uvnitř své geniální hlavy. Z vnitřního nepokoje, který si sám navodil, ho nakonec vyvedla záhada kolem mimozemských linií a glyfů, které svítily na vnějším plášti toho obřího posthumánního sálu.

Bobinac brzy objevil komunikaci, která z té stavby vycházela – slyšitelnou komunikaci – přenášenou při obnovovací frekvenci 267 000 cyklů za sekundu. Pro srovnání, mluvené slovo se přenáší při pouhých 16-20 cyklech.

To, co objevil profesor Bobinac, byl posthumánní jazyk, tvořený 212 různými grafémy (angličtina používá pouze čtyřicet šest fonémů). Nejpodivnější však byla skutečnost, že kolektivní mysl posthumanoidů stále vysílala svoji komunikaci po celé planetě.

Ale ke komu?

V okamžiku, kdy jsem se doslechl o Bobinacově objevu, požádal jsem o přeložení k jeho týmu. Jako mořský genetik Bill Raby jsem okamžitě poznal v tom harmonickém cyklu o frekvenci 267 000 Hz cyklus, který používal jeden mořský tvor na Zemi…

… velryby.

Zatímco účinky naší genetické proměny byly univerzální, nově objevené schopnosti ovlivnily každého z nás různě, umocnily naše vlastní jedinečné osobnostní rysy.

Lilith Mabusová a její syn Devlin toužili po moci. Postupem času začal ten Adonis s olivovou pletí být stále agresivnější, jeho psychopatické sklony ve spojení s vlivem jeho matky ho přivedly až k životnímu stylu moderního Caliguly.

V naší malé komunitě se šířily divoké zvěsti. Některé vyprávěly o soukromých shromážděních, jež pořádal Devlin v transhumánním příbytku, který si přivlastnil a nazval „prezidentskou rezidencí“. Povídalo se o šokujících orgiích a satanistických obřadech, které vedla okouzlující Lilith, přestože žádné důkazy neexistovaly.

Popravdě řečeno, většina z nás byla příliš soustředěná na to, abychom si zvykli na pocit „vyšších bytostí“, než abychom si našli čas na prošetření těch řečí. Jenže, jak se blížilo čtvrté výročí našeho příchodu na Xibalbu, stále více se začínalo mluvit o tom, že je třeba vyhnat samozvaného vůdce planety a jeho lstivou matku.

Devlin a Lilith měli ovšem jiné plány.

Před opuštěním planety při pronásledování xibalbského transportního plavidla v pozemském kosmu odebrali Strážcové vzorky DNA z posthumánních subjektů. Před deseti tisíci lety v naší minulosti zavedli roztoky tohoto superelixíru do jedinců homo sapiens a geneticky tak pozměnili náš druh a postrčili nás na vývojovém žebříčku.

Zbytek kolonistů nevěděl, že oba Devlinovi biologičtí rodiče byli nositeli hunahpuovské DNA. Devlina, který už jako člověk byl chladný a vypočítavý, vybavila evoluce v transčlověka výjimečnou schopností dešifrovat a zmanipulovat polygenní rysy uvnitř své vlastní DNA.

Jinak řečeno, Devlin Mabus byl nadán schopností samoevoluce.

Evoluce se dá vysledovat k první bakterii, která ožila v pozemské prapolévce. V naší DNA je uložen záznam každé fáze evoluce, od obyvatel oceánů po plazy, od prvních hmyzožravých savců až k našim bratrancům z řádu primátů.

Devlin, který zůstal týdny v izolaci, se napojil na svůj genetický kód a zmanipuloval svůj dominantní gen, díky němuž pak mohl přestavět celou svou bytost.

Dopoledne v den čtvrtého výročí příchodu na Nový Eden jsme se všichni kolonisté shromáždili na náměstí.

Byla to Lilith, kdo vystoupil ze stínů prezidentské lóže a oslovil dav.

„Svatý, svatý, svatý je Bůh zástupů, který natáhl ruku přes vesmír, aby zachránil své vyvolené před smrtí. Zavedl nás do nového světa a požehnal nás svými zázraky. Dal nám okusit svoji moudrost a přetvořil každého z nás v něco lepšího, než čím jsme byli. A nyní vyslyšel volání svých dětí.

Kdo mezi vámi zhřešil? Kdo mezi vámi trpí uvnitř? Koho stravuje pocit viny? Zvedněte ruce a nechte se spočítat!“

Všichni jako jeden jsme zvedli ruce, mnozí z nás plakali při vzpomínkách na drahé zesnulé, které jsme opustili na Zemi.

„Hledáte spásu? Promluvte.“

Na tak malý dav byly naše výkřiky ohlušující.

„Jsme zde dnes kvůli zázraku. Je to už dávno, co můj syn Devlin měl vidění. V tom vidění spatřil, jak naše Země zapudila lidstvo. Jako moderní Noe dostal pokyn, aby postavil flotilu kosmických lodí – vesmírných arch –, v níž povede ke spáse hrstku vyvolených. Rozhlédněte se kolem a řekněte, že tomu tak není. Byla to Devlinova vize, která vedla k našemu znovuzrození. Jen díky tomu, že se ho dotkl náš skutečný stvořitel, jsme dnes zde.

A nyní došlo k dalšímu zázraku. V odpověď na vaše modlitby za spasení nám náš skutečný stvořitel poslal svého archanděla. Pohleďte na mého syna Devlina, pohleďte na Serafa.“

Jude a já jsme se drželi za ruce a dech se nám zatajil, když Devlin vystoupil ze stínů prezidentské lóže do světla. Mezi přítomnými se rozhostilo ticho a všichni jsme se zalíbením hleděli na stvořitelovo dílo.

Byl úplně nahý, stál před námi jako nějaká oživlá socha Davida z patnáctého století. Z geneticky pozměněných svalnatých zad a páteře mu trčela mohutná křídla tělové barvy, která měla rozpětí nejméně šest metrů.

Devlin využil své vědomí Hunahpua a své transhumánní schopnosti a napojil se na genový blok, který měl na starost vývoj a evoluci létajících savců. Stal se chimérou – geneticky pozměněným tvorem složeným z nesourodých částí.

Byl Serafem.

Zatímco jsme přihlíželi, jeho křídla ožila a zachytila sloupec vzduchu stoupající ze skryté ventilační šachty. Devlin rozepjal křídla jako kondor a stoupal, zpočátku nemotorně, potom stále majestátněji jako obrovský dravec.

To byla podívaná! Kolonisté padali na kolena, z očí jim tekly slzy, zatímco nad jejich hlavami poletoval Bohem „jmenovaný anděl“ a „žehnal“ jim proudem své moči.

A mohli jsme ho snad neuctívat? Jako dávní Hebrejci jsme se považovali za „vyvolené“, vybrané Bohem k přežití. Každý den na Xibalbě pro nás byl zázrakem. Na pokraji našeho vyhynutí nás Spasitel požehnal darem transhumanismu. Překonali jsme ničivé vlivy stárnutí a nemocí, přesáhli jsme lidský stav. Byli jsme věřící, stejně zapálení, jako musely být děti Izraele, když Mojžíš rozdělil vody Rudého moře.

Vědci mezi námi, včetně mě, se však nedali tak snadno ošálit.

Jude, oddaná křesťanka, se o tom se mnou donekonečna přela a přísahala, že šlo o boží zásah, který nás zachránil před zkázou.

Jenže Devlin Mabus… anděl? Tak jedině snad ztělesněný ďábel.

Devlin zatínal svoje nově nalezené politické svaly a „nařídil“, že osobní čas každý den bude od této chvíle vyhrazen výlučně k uctívání. Byl vyhlášen jediný náboženský řád – „Mabusova církev“ – a všichni kolonisté se museli povinně účastnit bohoslužeb.

Ti z nás, co pochybovali o tomhle samozvaném božstvu, cítili, že demokracie a svoboda rychle berou za své – a jsou nahrazeny novou teokracií, jež měla už brzy zavést svoji vlastní značku inkvizice.

Něco se muselo udělat.

Opatrně a velmi diskrétně jsem začal verbovat členy vědecké elity, o nichž jsem věděl, že sdílejí podobné pochyby o Mabusovi a jeho matce. Během pár měsíců se naše skupina rozrostla na několik desítek inženýrů, astronomů, raketových vědců a matematiků a všichni jsme hledali možnost, jak se osvobodit od společnosti, v níž, jak jsme se obávali, brzy začne docházet k „božímu“ pronásledování.

A tak se zrodilo bratrstvo Strážců.

Šlo o tajnou sektu, protože, pokud bychom se postavili Devlinovi a Lilith otevřeně, jejich stoupenci by nás rozsápali na kusy. Protože na naše myšlenky se mohl kdokoli telepaticky napojit, každý člen bratrstva směl být oslovován pouze svou přezdívkou.

Zvolili jsme si historická jména. Jako zakladatel Strážců jsem se rozhodl pro Usira.

Michael Gabriel na mě v tu chvíli musel z propasti mysli Billa Rabyho jistě řvát z plných sil.

Naše nově založené bratrstvo Strážců potřebovalo bezpečné útočiště před Devlinem a jeho rostoucím stádem. Měli jsme dvě možnosti: buď se přesunout do jiné části Nového Edenu, nebo osídlit jeden ze dvou měsíců planety.

Pokud bychom zůstali na Novém Edenu, bylo by to v každém případě jen dočasné řešení. Proto jsme se rozhodli pro větší z obou měsíců a současně se chystali ukrást jeden raketoplán.

Bývalý raketový vědec NASA, kterého jsme znali pouze pod přezdívkou Kukulkan, byl přesvědčen, že by dokázal získat dostatek paliva, aby nás do našeho cíle dopravil. Další vědec vynalezl přílbu, která dostatečně rušila naše mozkové elektromagnetické vlny, aby nás další kolonisté nemohli poslouchat. Tím jsme sice získali alespoň jakési zdání soukromí při přípravách našeho útěku, ale vzhledem k novému Devlinovu náboženskému dekretu jsme museli pracovat během našich „spacích“ směn.

Tři raketoplány, které nás dopravily do Nového Edenu, zůstaly celé ty roky opuštěné na vrcholku jednoho z transhumánních mrakodrapů. Zatímco se Strážce Kukulkan věnoval přípravám jednoho z plavidel na kosmický let, my ostatní jsme přizpůsobovali skafandry z lodi našim protáhlým hlavám. Sklízeli jsme zemědělské gondoly, na palubu jsme tajně dopravili lékařské zásoby.

Jak se den našeho odletu blížil, cítili jsme se připraveni na všechno…

… jen s tím, že máme ve svém středu Jidáše, s tím jsme nepočítali…

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

27

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

22. LISTOPADU 2033 KENNEDYHO VESMÍRNÉ STŘEDISKO MYS CANAVERAL, FLORIDA 10:03

Černá limuzína se vydává na východ po NASA Parkway, opouští Merritt Island, přejíždí šíji Banana River k mysu Canaveral.

Mitchell Kurtz dá pokyn vozidlu, aby zastavilo na bezpečnostním stanovišti. Blikající značka jim nařizuje, aby vystoupili z auta.

Immanuel Gabriel, známý také jako Samuel Agler, jeho matka a oba tělesní strážci vystoupí z limuzíny a nechají si od dvou ozbrojených strážných zkontrolovat doklady. Robotický snímač kontroluje vnitřek vozu.

Dominique položí dlaň na přenosnou čtečku DNA a na obrazovce se objeví údaje k její falešné identitě.

SUBJEKT IDENTIFIKOVÁN: YOLANDA RODRIGUEZOVÁ.

SUBJEKT MÁ PROVĚRKY PRO ZLATÉ ROUNO.

PŘEJEME PŘÍJEMNÝ DEN.

Kurtz podstoupí kontrolu zbraní. Vlhkým vzduchem se rozezní siréna a oba strážní NASA na Kurtze namíří zbraň. „Ruce vzhůru a rozkročit! Pohyb!“

Kurtz pohlédne na Peppera a ten jen obrátí oči v sloup: „Zelenáči.“

Ze stanice vyjde poručík a drží ve výšce paralyzér. „Co se děje?“

„Má u sebe vysokoenergetický taser, pane.“

Poručík pozná limuzínu a cestující. „Watkinsi, napadlo vás podívat se na jeho povolení?“

Strážný pohlédne na počítačový blok. „A do prdele, on je z MAJESTIC-12.“

„Což znamená, že můžu napochodovat klidně až do Bílého domu s jakoukoli zbraní kromě neutronové bomby,“ podotkne Kurtz. „A teď dej tu hračku od mého obličeje, než tě odpařím.“

„Ano, pane. Promiňte, pane.“

Druhý strážný přistoupí k Samovi s přenosnou čtečkou DNA. „Položte dlaň na čtečku, prosím.“

„Špatně.“ Beck vstoupí mezi ně. „Na tohoto kluka se protokol o DNA nevztahuje.“

„Je mi líto, velký hochu,“ poznamená poručík. „Protokol o DNA se vztahuje na všechny, dokonce i na prezidenta Zwawu.“

„Zkontrolujte znovu svoje rozkazy, poručíku.“ Mohutný Afroameričan přistoupí blíž a kulí oči na důstojníka, který je evidentně v menšině.

„V mých rozkazech není nic o výjimce z protokolu o DNA.“ Poručík nervózně jezdí prstem po paralyzéru a uvažuje, jakou dávkou kromě SMRT může toho medvěda zastavit.

Dominique vidí výraz v Kurtzově tváři a ví, že schází jen okamžiky, než aktivuje svůj taser. „Salte, počkej! Poručíku, spojte se s doktorem Davidem Mohrem v Hangáru 13. Všechno vám potvrdí.“

Poručík váhá, potom se dotkne komunikátoru na svém předloktí. „Promiňte, že ruším, pane doktore, ale mám tady na bráně čtyři návštěvníky, nějakou Yolandu Rodriguezovou, dva tělesné strážce a jednoho mladíka, který odmítá podstoupit sken DNA.“

Na malé obrazovce se objeví Mohrův obličej. „Pusťte je, poručíku.“

„Ale, pane…“

„Okamžitě, poručíku. Mohr končí.“

„Ano, pane.“

Hangár 13, označovaný personálem NASA jako „pevnost“, je dvaadvacetipodlažní železobetonová stavba a stojí na nejjižnějším výběžku mysu Canaveral. Budova měří na šířku i délku stejně jako tři fotbalová hřiště, obsahuje dvoje obří vrata, každá o výšce devadesát metrů. Uvnitř komplexu (třetí největší stavby na světě) je jedenatřicet jeřábů, dva portálové jeřáby o nosnosti 227 tun a třiadvacet nejmodernějších vysokozdvižných zařízení. Budovu chladí devatenáct tisíc tun klimatizace, má vlastní elektrárnu, kavárnu a ochranku. Zvenku je obklopena řadou elektromagnetických a elektrostatických tlumičů, takže je největší Faradayovou klecí na světě. Prostor je také chráněn elektrickým dvanáctimetrovým plotem se střeleckými věžemi v každém rohu, dvěma dalšími u přilehlé pláže a poslední na břehu Banana River.

Bez povolení se do Hangáru 13 ani z něj nikdo nedostane.

Limuzína jede po dvouproudovém mostě k ostrovnímu komplexu, potom zabočí vlevo na parkoviště. Objeví se tři další ozbrojení strážní a doprovodí Dominique a její společníky od limuzíny k přednímu vstupu bez oken. Salt a Pepper zamíří do jídelny, zatímco Sama s matkou vedou chodbou s plyšovým purpurovým kobercem kolem dalšího kontrolního stanoviště do velkého výklenku, který končí u obřích titanových protipožárních vrat.

Objeví se hologram člena ochranky. „Dobrý den, paní Rodriguezová. Jakmile budete připraveni, můžete vstoupit do zařízení.“

Výstražná světla ozáří ocelovou masu před nimi. Neproniknutelná vrata se rozevřou a za nimi se objeví vstup do dlouhého jasně osvětleného tunelu.

Sam kráčí za matkou pustou chodbou a uvědomí si změnu tlaku, když se vrata znovu zavřou. „Tak jo, mami, k čemu tohle všechno? Kam mě to sakra vedeš?“

„Pst. Počkej s otázkami, až budeme uvnitř.“

„Uvnitř? To chceš říct, že tady ještě nejsme uvnitř? Co je zač tohle místo?“

„Buď zticha a vydrž.“

Kráčejí zvukotěsnou chodbou z betonu a zdi postavené nasucho k dvoukřídlovým ocelovým dveřím. Když se blíží, dveře se otevřou a oni vstoupí do sterilně bílé okrouhlé místnosti s klenutým stropem. Nejsou tam žádná okna ani dveře.

Uprostřed místnosti se objeví hologram východoasijské sekretářky.

„Dobrý den, paní Gabrielová. Pokračujte prosím do Lokality-2. Doktor Mohr tam na vás čeká.“

„Děkuju, Rameeko.“

Bělostná kamufláž zmizí a vystřídají ji ocelové dveře a klávesnice. Dominique přitiskne dlaň ke skeneru.

Otevře se před nimi další vstup. Dominique se obrátí k synovi. „Stále hloub do králičí nory, co, Manny?“

„Roztomilé.“

Vyjdou z holografické bezpečnostní místnosti a vstoupí do těsné chodby, jejíž oblé stěny a strop jsou z čirého skla Luxon, nového polykarbonátu na bázi diamantu.

„Připadám si jako křeček. No teda…“ Sam zahne za roh a zarazí se, protože podlaha pod sklem najednou uhýbá dolů.

Jsou šest pater nad úrovní přízemí podzemního hangáru. Dole klouže pomalu se pohybující vysokozdvižný mechanismus, na jeho plošině přepravují složité zařízení, nejspíš nějakou součást raketového motoru. Před nimi se začínají rozevírat dvoukřídlová vrata, jimiž by při jejich výšce prošla i šestačtyřicetimetrová socha Svobody.

Sam přitiskne tvář k tlustému sklu, aby lépe viděl.

Dominique ho popadne za paži. „Pojď, ať nepřijdeme pozdě.“

„Počkej, chci vidět, co je uvnitř.“

„Později. Doktor Mohr čeká.“

Skleněná chodba zahýbá doleva a před nimi jsou další dveře. „Kdo je vlastně ten doktor Mohr?“

„Ředitel ZLATÉHO ROUNA.“

Dveře chodby se otevřou. K Samovu překvapení stojí v příjemném foyer – připomíná spíš horskou chatu než kosmické středisko. Stěny a podlaha jsou z týkového dřeva. Strop se táhne ve výšce šest pater nad jejich hlavami a končí kopulí z kouřového skla. Kontrolní stanici obklopuje luxusní nábytek v odstínech fialové a nachové.

Za okrouhlým pultem sedí ta Asiatka, která se objevila na posledním hologramu, ale tentokrát je živá.

Žena hledí na Sama, jako by byl duch. „Úžasné…“

„Rameeka Ellepolová, toto je můj syn.“

Tmavooká snědá žena původem ze Srí Lanky vstane a podává mu ruku. „Je to pro mě skutečně neuvěřitelná čest.“

Stiskne jí dlaň. „Vy jste nejspíš velká fanynka fotbalu, že?“

„Fotbal?“ Nechápavě pohlédne na Dominique.

„Vysvětlím vám to později,“ poznamená Dominique. „Kde je doktor Mohr?“

„Sleduje trénink. Prosí vás, abyste za ním šli do mezaninu.“

Sam kráčí za matkou k čekajícímu turbovýtahu a celou dobu na sobě cítí Rameečin pohled. Počká, až se dveře výtahu zavřou. „No, tak co to mělo celé znamenat?“

Než může Dominique odpovědět, dveře se znovu otevřou.

Vyjdou do tmavého mezaninu. Před nimi je skleněná stěna sahající od podlahy až po strop. Za ní vidí obrovskou vnitřní arénu, jejíž interiér se koupe ve fialovém světle. Na jejich straně skleněné stěny je dvanáct řídicích stanic. Za panoramatickými plazmovými monitory o výšce člověka tam sedí tucet techniků, mužů i žen. Každý má na sobě stříbrný tělový trikot posetý senzorickými spoji, které jsou napojeny na ovladače. Na hlavách mají technici nasazené senzorické clony, které jim kryjí celý obličej.

Zpoza monitorů vyjde štíhlý běloch v bílém laboratorním plášti. Přistoupí k nim, a když se zastaví, paprsek z reflektoru mu dopadne na obličej.

„Ahoj, ahoj.“ Vědec políbí Dominique na tvář, pak se obrátí k jejímu synovi. „Ach bože, jsem vám moc vděčný, že jste přišel. Čekal jsem na toto setkání tak dlouho.“

„Kdo sakra jste?“

„Mohr, David Mohr. Říkejte mi prosím Dave. Mám na starost tuhle obludnost.“

Vědec je o patnáct centimetrů menší než Manny, s čokoládově hnědými vlasy, které mu na spáncích mírně šediví. Pleť má bledou, hluboce zasazené třpytivé hnědé oči pozorují se zájmem všechno kolem.

Immanuel se zadívá na podávanou ruku, než ji stiskne. „Samuel Agler.“

Mohr se ušklíbne. „Samuel Agler, to se mi vážně líbí. Pojďte se mnou, Samueli Aglere, chci, abyste se na něco podíval. Dominique.“

„Běžte sami, víš, že se na to nedokážu dívat.“

„Chápu.“ Mohr vede Mannyho ke skleněné stěně. „Víte, Same, vaše matka mi toho o vás hodně vyprávěla. Byl jste někdy tady na mysu?“

„Kdysi, když jsem byl na střední škole. Počkat, nejste ten doktor Mohr z Weather Netu, že ne? Ten nositel Nobelovy ceny?“

„Jsem. Ale v současnosti pracuju na věcech nesrovnatelně zajímavějších. Přesvědčte se sám.“ Ukáže na rozlehlou arénu, jejíž detaily se stále skrývají ve tmě.

„Co je to – nějaký holografický systém?“

„V zásadě ano. Používáme ho jako tréninkové zařízení. Umožňuje nám sledovat všechny úrovně boje.“

„Boje?“

Mohr se usměje jako rozpustilý kluk. „Přišel jste právě včas na dopolední lekci.“ Vědec se obrátí ke dvěma asistentům. „Jsme připraveni, panstvo. Zahajte první sekvenci.“

Interiér ozáří žlutá stropní světla a odhalí repliku dávného mezoamerického hřiště na tlachtli. Celá plocha je asi 150 metrů dlouhá, o něco užší na šířku, travnatý obdélník ze všech čtyř stran uzavírají zdi z vápencových bloků. Na delší východní a západní hranici se tyčí do výšky čtyř a půl metru kamenné valy, každou šikmou stěnu zdobí dávné reliéfy s motivy tlachtli. Na východní hradbě, přímo naproti skleněné přepážce a velínu, je replika osmimetrového Chrámu jaguárů z Chichén Itzá.

Ke dvěma protilehlým zdem je připevněn jako obří svislá kobliha kulatý kamenný kruh, jehož obruč měří v průměru půl metra.

„Vy jste vytvořili kopii velkého hřiště na tlachtli? Proč?“

„Uvidíte.“

„Ten mayský nápis na valu – co tam stojí?“

„Tomuto konkrétnímu hřišti Mayové říkali ‚černá díra‘, což znamenalo, že stojí na vchodu do Podsvětí, Xibalby. O hrdinech této hry se vyprávělo, že sestoupili do Xibalby, aby porazili smrt. Podívejte, už se blíží jejich vyzyvatelé.“

Mohr ukáže vlevo dolů.

Z jižního konce arény vchází tucet válečníků s hnědou pletí a s tvářemi skrytými pod mayskými maskami smrti. Muži, stejně vysocí a svalnatí jako Ryan Beck, jsou příliš velcí, aby mohli být potomky Mayů. Každý nese předmět připomínající baseballovou pálku s rukojetí ve tvaru hadí hlavy.

Dvanáct techniků u řídicích stanic má plné ruce práce, každý manipuluje se svým určeným bojovníkem.

Mayové vytvoří formaci, stojí těsně vedle sebe pod východním kruhem.

Od severního konce hřiště přicházejí dva muži. Na rozdíl od válečníků jsou tito atleti oblečeni od hlavy k patě v moderním bojovém brnění speciálních jednotek, jeden v černém, druhý v bílém.

„Co to mají na sobě?“

„Vyspělý typ exoskeletu. Vnější vrstvu tvoří balisticky odolná keramika vyztužená lehkými uhlíkatými nanotrubicemi. Jde o tkaninu pevnou jako ocel, ale přitom lehkou jako bavlna. Každého vojáka chladí nebo hřeje termický systém fungující na miniaturní palivové články umístěné na boku. Díky mikroturbínám napájeným kapalným vodíkem má toto brnění výkon deset kilowattů. Ty kapkovité přílby obsahují integrované komunikační systémy a optiku s rozšířenou realitou a obrazovkami pro noční vidění. K zádům mají připevněný tenký tlakový vak s vodou, který zásobuje trubici uvnitř každé přílby.“

„Omlouvám se, že jsem se ptal.“

Oba moderní válečníci běží bok po boku k západní zdi, pohazují si holemi v rukou, zabarvené štíty skrývají jejich totožnost.

Dva ze snědých válečníků vystoupí z řady a máchají pálkami, jako kdyby se rozehřívali na zápas v kriketu.

Ticho náhle prořízne řev, při němž tuhne krev v žilách, a Mannymu se zježí vlasy v zátylku.

Na vrcholku Chrámu jaguárů se objeví mayský král. Obličej má skrytý za maskou ve tvaru hadí hlavy s rozevřenou tlamou, po zádech se mu vine pás zelených pírek. V jedné ruce drží obsidiánový nůž, ve druhé – kulatý předmět, z něhož kape krev. Král obřadně zvedne paže a začne zpívat v dávném jazyce.

„Itz‘-am-na, Kit Bol-on Tun, Ah-au Cham-ah-ez…“

„Král vzývá bohy,“ zašeptá Mohr.

Manny se zahledí na předmět v Mayově ruce a s hrůzou pozná, že je to uříznutá hlava nějakého chlapce.

„Míč,“ řekne Mohr a oči mu tančí. „Víte, jak se hraje tlachtli?“

„Víceméně. Musí dostat tu hlavu, totiž… míč tím kruhem.“

„Správně. Mohou používat ty hole, kolena a chodidla, ale nesmí se ho dotknout rukama. Jako při boji, soutěží vždy dva hráči z týmu. Jak uvidíte, vše je povoleno.“

Král dozpívá. Popadne zakrvácenou hlavu za vlasy, rozhoupá paži ve velkých kruzích, pak hlavu vhodí ke středu hřiště.

Čtyři soutěžící vyrazí vpřed, voják v bílém je u „míče“ jako první. Předstírá úder, zatímco jeden z maskovaných zabijáků se po něm vrhne a snaží se ho bodnout holí. Bílý ladně odtančí napravo – a vystřelí prudkým backhandem pěst, kterou většího útočníka zasáhne přímo do krku. Válečník klesne na kolena…

… zatímco druhý válečník zvedne svoji pálku ve snaze bodnout vojáka do zad naostřeným koncem.

Jenže muž v bílém je příliš zkušený a daleko rychlejší. Ani se neohlédne přes rameno a provede prudký kop dozadu, kterým rozdrtí válečníkovu masku a zlomí mu vaz.

Neúspěšný zabiják se skácí a je mrtvý dřív, než klesne k zemi.

Immanuela se zmocní nevolnost, když sleduje, jak muž v bílém překročí mrtvé útočníky a kopne hlavu zpátky svému kolegovi v černém.

Doktor Mohr ukáže rukou na další dva válečníky, kteří vystoupí z řady, aby pozdravili své soupeře. Ti v tu chvíli rychle postupují s míčem k východnímu kruhu. „Mayové to přesně takhle nehráli, ale vládcové Xibalby takto vyzvali hrdinská dvojčata.“

Manny zbledne.

Bílý pošle předmět černému. Hlava jako míč divoce poskočí přes vojákovu nohu. Když se černý obrátí, aby ho znovu získal, zaskočí ho jeden z náhradních hráčů, stodvacetikilová bestie skrytá v karmínové masce démona. Válečník s hnědou pletí přeskočí muže v černém, kopne hlavu svému spoluhráči, který bosý spěchá přes hřiště k západnímu kruhu… a brance pod vyhlídkovým oknem.

Bílý, který je evidentně nejschopnějším atletem na hřišti, předběhne mayského válečníka a podrazí mu zezadu nohy – právě ve chvíli, kdy válečník zasáhne míč.

Manny a doktor Mohr instinktivně schovají hlavy, když letící míč narazí s tupým zaduněním do skla a rozbitý obličej zanechá na přepážce krvavý otisk.

Bílý odrazí divokou střelu a zamíří zpátky opačným směrem, zatímco ovládá poskakující hlavu nohama a holí. Vyhne se noži dalšího útočníka a zabočí k východní zdi a jejímu kamennému kruhu.

Další dva válečníci s proporcemi linebackera opustí řadu, aby mu odřízli cestu. Hůl každého z mužů je vybavena šedesáticentimetrovým obsidiánovým trnem.

Manny zatne pěsti a měří rychlost a vzdálenost. To je konec… tomuhle dvojitému týmu nemá šanci utéct.

Bílý neuvěřitelným pohybem kombinujícím fotbal, kung-fu a gymnastiku lehce přehodí hlavu nad postupujícími válečníky, potom se odrazí od země, z plné roznožky provede za letu ochromující dvojitý kop do strany a patou uštědří omráčeným soupeřům smrtící zásah do tváře, kterým jim rozdrtí spánkové kosti.

„Ježíši…“

Bílý přistane, udělá tři skoky vpřed a jediným souvislým pohybem kopne míč rovnou ke kamennému kruhu.

Odříznutá hlava se s odporným zaduněním odrazí od východní zdi a projde kruhem…

… a vzápětí se aréna promění v cosi zcela odlišného.

Velké hřiště na tlachtli zmizelo. Místo něj Manny vidí údolí pekelného podsvětí, jeho horský obzor se koupe v rumělkovém soumraku vrhaném podzemním stropem z řeřavých uhlíků. Pod žhnoucím stropem se ženou obláčky hnědého kouře a vytvářejí na terénu ubíhající stíny.

Pod Mannym se podlomí kolena. Nakloní se a hledá oporu ve skle.

V srdci údolí je obří kráterové jezero, jehož roztavená stříbrná hladina bublá. Na vzdáleném břehu vyrůstá mohutný alabastrový strom se spletí slonovinově zbarvených uzlovitých kořenů a tlustým kmenem podobným sekvojí, z něhož kane bílé bahno.

Holé větve toho obludného stromu se táhnou všemi směry, kroutí se v horkém větru, jako by žily.

V centrálně umístěné rozsoše kmene je předmět…

… lidská lebka.

Doktor Mohr mávne rukou. Do zorného pole opět přicházejí oba vojáci, stále ve svém bílém a černém brnění. Kráčejí svižně, blíží se ke kráterovému jezeru a muž v bílém nyní svírá dvousečný meč.

Zatímco postupují vpřed, střed jezera začíná bublat.

Immanuel sevře zpocenými dlaněmi chladné železné zábradlí, nedokáže se hnout… tají dech.

Z hlubin jezera se zvedá cosi velkého. Husté kapky stříbrného bahna odkapávají… a pod nimi se objeví vysoký mimozemský dvounožec.

Olověně šedá pokožka připomínající silikon. Dvě paže a nohy, silně členěné, jako kdyby je zdobilo nějaké brnění. Lebka ve tvaru kovadliny je neproporčně velká, jako by patřila nějakému mohutnému mravenci. Hlava toho monstra, místo aby byla umístěna nad jeho rameny se třemi hrby, vede vodorovně před hrudí jako želví krk, takže ten tvor vypadá, jako by byl současně vzpřímený i nachýlený. Hlava nemá žádné obličejové rysy, jenom štěrbinu místo úst a oči bez zorniček, které žlutě září na pozadí té tmavé kůže.

Ten tvor, vysoký přes dva a půl metru, se dál zvedá ze stříbrného jezera, na jeho vysokém, groteskním, hranatém těle není stopy po chlupech nebo oblečení. Mohutný hrudník má tvar písmene V, podbřišek je štíhlý, přechází v pár přikrčených nohou – až na to, že jsou pod koleny dvakrát tak silné než nad nimi.

Horní končetiny jsou pevné a silné a visí ztuhle ze širokého pletence pažního. Lokty připomínají kulové klouby, takže se těžká předloktí mohou otáčet o 360 stupňů.

Nejděsivější jsou ovšem ruce toho tvora. Jsou mohutné a vypadají jako pařáty, nesou čtyři štíhlé prsty tenké jako skalpel. Každý prst je třikrát tak dlouhý jako dlaň, doširoka roztažený a dodává ruce vzhled pavouka.

Když se ten tvor zcela vynoří z vody, vykročí klouzavým pohybem po zrcadlovité hladině jezera a žene se k východnímu břehu.

Oba vojáci spěchají, aby se dostali k alabastrovému stromu před mimozemskou bytostí.

Deset sekund do nexu. Počítačový hlas Mannyho vyděsí.

Devět… osm… sedm…

Doktor Mohr přistoupí blíž ke sklu, výraz má najednou zcela věcný. „No tak, honem. Tentokrát to můžeš stihnout.“

Mimozemšťan se blíží k mozolnatému stromu a sahá po lebce.

Tři… dva… jedna…

Dva jasně modré blesky… oslepující karmínový záblesk… pak už nic.

Fialové světlo je zpátky.

Jezero je pryč, stejně jako mimozemšťan, strom a celé to pekelné podsvětí. Místo něj – sterilní šedá prázdnota obří holografické komory.

Na jednom koleni se zahalenou hlavou v dlaních tam klečí válečník v bílém. Jeho společník v černém zmizel.

Doktor Mohr okamžik čeká, pak se dotkne komunikátoru na límci své košile. „V pořádku?“

Voják unaveně přikývne.

„Povedlo se?“

Muž v bílém zavrtí hlavou – ne.

Mohr si sevře obočí, zjevně zklamaný. „Je tady Dominique. Přivedla svého syna.“

Muž v bílém vstane. Belhá se ke skleněné zdi a zahledí se nahoru. Sáhne po skrytých přezkách brnění a pomalu si sundá kápi.

Immanuel přitiskne obličej ke sklu.

Bílé vlasy jsou delší, oči neztratily nic ze své azurové modři, jsou chladné a vypočítavé.

Jake…

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

28

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

22. LISTOPADU 2033 BÍLÝ DŮM WASHINGTON, D. C. 11:34

Je to ta nejprestižnější a nejmocnější adresa na světě, politická čtvrť rozkládající se na osmnácti akrech, z níž dýchají dějiny. Jako první zde sídlil od 1. listopadu 1800 prezident John Adams a o čtrnáct let později téměř vše vypálily britské oddíly. Celý dům potom přestavěli a vylepšili, k východnímu i západnímu křídlu přidali kolonády a kancelářské prostory. Kromě prostoru podzemního řídicího střediska, který pod budovou vyhloubili později, zůstala celá rezidence o 132 místnostech po celá dvě století beze změny.

Bílý dům: americké centrum demokracie a sídlo světové moci. Mezi těmi dvě stě třiatřicet let starými zdmi se běžně jedná o budoucnosti… a osudu lidstva.

Lilith Robinsonová-Mabusová, nově korunovaná královna Mabus Tech Industries, se loudá kolem velkého viktoriánského krbu ve státní jídelně a zastaví se, aby si přečetla nápis na římse:

„MODLÍM SE K NEBI, ABY DALO SVÉ NEJLEPŠÍ POŽEHNÁNÍ TOMUTO DOMU A VŠEM, KDO V NĚM BUDOU OD TÉTO CHVÍLE ŽÍT. AŤ POD TOUTO STŘECHOU VLÁDNOU POUZE SAMÍ ČESTNÍ A MOUDŘÍ MUŽI.“

– PREZIDENT JOHN ADAMS

Lilith se zamračí. „Mužský šovinistický hlupák. Kdyby tady vládly ženy, ve světě by teď byl daleko menší zmatek.“

Do místnosti vstoupí pobočník, jeden z osobních asistentů prezidenta Johna Zwawy. „Paní Mabusová, dovolte, abych vám jménem zaměstnanců celého Bílého domu vyjádřil svou nejhlubší soustrast…“

„Neobtěžujte se. V kolik hodin mám schůzku?“

„Prezident říkal, že vás přijme okamžitě. Pojďte prosím za mnou.“

Sestupem Lilith Eve Robinsonové do mexické jeskyně došlo k vystavení jejího schizofrenního mozku velmi silnému nízkofrekvenčnímu elektrickému poli. Vlivem toho se jako nějakou elektrostatickou ladičkou přefázovaly dívčiny už tak narušené mozkové vlny.

Myšlenka se chová jako energie. Vzniká v mikrosekundách, nemá žádné hranice, neomezuje ji dokonce ani čas a prostor. Jedinci schopni vzdáleného vidění, kteří jsou výrazně naladěni na tento psychický fenomén, dokážou myšlenkovou energii vnímat způsobem, který přesahuje principy teorie šíření rádiových vln.

Fenomén opětovného prožívání viděné nebo zažité události (vzpomínky) je příkladem interakce současné myšlenkové energie s lidskou minulostí. Přestože jde často o krátké setkání, je tato mentální souhra, zvaná déjà vu, hodně reálná.

Po vystavení elektromagnetickému zesílení v jeskyni získala Lilithina patologická mysl přístup do duchovní sféry. Nedlouho po sestupu poprvé zaslechla další hlas, jenže tenhle se výrazně lišil od hlasů společníků, které si sama vytvořila.

„Slyším někoho šeptat,“ řekla Donu Rafelovi. „Ten hlas ke mně promlouvá, když usínám.“

„To je telepatie. Tahle komunikace tě má vést.“

„Ale komu ty hlasy patří? Jak to, že mě znají?“

„Ten šepot pochází z blízké budoucnosti i vzdálené minulosti.“

„Proč mluvíš v hádankách? Proč mi prostě neřekneš, kdo to ke mně mluví?“

Stařec se usmál. „Jsi ve spojení… sama se sebou.“

Tři roky po svém „sestupu“ do mayského podsvětí dorazila sedmnáctiletá kráska, nyní cestující pod jménem Lilith Aureliová, na Setkání světového podnikatelského sdružení 2030 v Miami ve snaze najít si tam partnera. Aby ještě víc nahodila háček, oblékla si přiléhavé kakaově hnědé večerní šaty bez ramínek, které jí šly k pleti a jen stěží skrývaly její ňadra. Dlouhé vlnité ebenové vlasy jí splývaly kolem svůdné štěrbiny až k pevnému obnaženému břichu se zlatým kroužkem v pupíku.

Zdaleka ne plnoletá nymfomanka usrkávala martini a lhostejně se rozhlížela po davu v tanečním sále. Nic, jen samí pěšáci a pár šedovlasých střelců. Královna succubů je tady, tak kde mám krále?

Sledovala, jak její doprovod, aktivista NRA Ben Merchant, obchází po místnosti. Obránce Druhého dodatku ústavy oblečený v bílém obleku od Armaniho měl v knoflíkové dírce klopy zastrčenou černou růži a v pouzdru na kotníku beretu. Lilith měla toho homosexuála, s nímž se seznámila o rok dřív v Mexico City, ráda. Byl povrchní a chamtivý – snadno čitelný, přesně s těmi slabostmi, které tak ráda využívala. Jeho soustavné vychloubání se známostmi jí sice lezlo na nervy, ale jinak byl loajální a vždy dodržel slovo.

„Promiňte, neznáme se odněkud?“

Obrátila se vpravo a zadívala se dolů na štíhlého Hispánce někde kolem šedesátky. „A vy jste?“

„Místostarosta Raul Hernandez, k službám. Jste… hm… místní děvče?“

„Místostarosta? To se bere jako dobrovolná práce, nebo k tomu dostáváte permanentku do kina?“

„No, dovolte?“

Z azurových očí jí vyšlehl fialový plamen, zatímco její hněv vzrůstal. „Běžte pryč, človíčku, než vás sním.“

Hernandez zrudl, polkl ostrou odpověď a pak, když zahlédl téměř zběsilý výraz v dívčiných očích, usoudil, že nejlepší bude prostě odejít.

Přistoupil k ní Ben Merchant a rychle si popotáhl z flakonku BLISSU říznutého kokainem. „No, zlato, tak co myslíš?“

„Pasáci a pěšáci. Nikdo vyhovující tady není. Potřebuju někoho skutečně vlivného, někoho s páteří, člověka, se kterým nebudu muset pořád pohybovat jako s loutkou. Mocného a bohatého, Benjamine. Nechutně bohatého.“

Merchant se ušklíbl. „Přesně takového člověka znám.“

Pohledný snob s olejově černým ohonem s rozkoší olizoval olivu z rýhy ve výstřihu jedné rusovlásky s vnadami velikosti 47-D a pravou rukou zatím šátral té ženě pod minisukní.

V pouhých třiadvaceti už byl Lucien Mabus, syn zesnulého miliardáře Petera Mabuse Jr., bohatší a obávanější než jeho otec. Měl víc peněz, než kolik mohl utratit za tři životy, a setkal se s více ženami, než s kolika by se vůbec mohl vyspat… a teď se nudil.

To, po čem Lucien Mabus toužil, byla velká výzva.

Adrenalinový závislák sledoval pohledem Bena Merchanta, který se blížil z opačného konce místnosti. Do zbrojařského lobbisty kráčela zavěšená ta nejúchvatnější žena, jakou kdy spatřil.

„Luciene, chlapče drahý, to snad není možné, že jste tu.“

Lucien vytáhl ruku zpod sukně rusovlásky. „Zkraťte ty řeči, Merchante. Moje jachta už tady kotví týden. Představte mě dámě.“

„Promiňte… Luciene Mabusi, tohle je Lilith Aureliová. Lilith, Lucien Mabus, prezident a výkonný předseda Mabus Tech Industries.“

Lucien jí podal ruku.

Lilith ji stiskla, potom natáhla její pach. „Dávejte pozor, vaše přítelkyně ovuluje.“

Lucienův smích se rozlehl plným barem. Obrátil se k zahanbené zrzce, vrazil jí do rýhy stodolarovou bankovku a zařval. „Táhni odsud!“

Naštvaná rusovláska vyrazila od stolu.

Lucien se na Lilith upejpavě usmál. „Líbíte se mi. Už jste byla někdy na jachtě?“

„Ne.“

„Pojďte si se mnou dát skleničku. Merchantovi to nebude vadit, že ne?“

„Vůbec ne. Stejně mám zítra nabitý program. Dávej si na toho chlapíka pozor, Lilith, je to kvítko.“

„Hmm… to doufám.“

OVÁLNÁ PRACOVNA, BÍLÝ DŮM 11:43

John Zwawa, čtyřicátý sedmý prezident Spojených států, musel mnohé obětovat, aby získal nejvyšší úřad v zemi. Vstup na politické kolbiště po letech, kdy působil jako aktivista za lidská práva a heavymetalový rocker, ho přiměl, aby si zkrátil kdysi blond vlasy po ramena, které mu nyní už téměř zešedly. Taky tenká bradka je pryč, i kotlety. Jedinou fyzickou připomínkou prezidentova působení na hudební scéně je jeho tetování. Na pravém bicepsu obraz skákajícího lva se dvěma paličkami na buben, na levém – velká polská orlice, která v pařátech svírá plakát se jmény prezidentových dětí.

Prezident vchází do Oválné pracovny a tam najde Lilith Mabusovou stát vedle Alyssy Popovové, nové ředitelky Programu Spojených států pro geologické zkoumání rizik zemětřesení.

„Lilith, je mi to líto s Lucienem.“

„Děkuju, Johne. Lucien byl mladý, jenže drogy už si dávno vybraly daň na jeho srdci.“ Nakloní hlavu a nechá se formálně políbit na tvář od muže, s nímž se víc než tucetkrát vyspala, přičemž ve dvou případech společně se svým zesnulým manželem.

„Á, slečno Popovová. Slyšel jsem, že v Yellowstonském parku máte plné ruce práce.“

„Dalo by se to tak říct, pane prezidente.“

„Předpokládám, že vy dvě se znáte?“

„Důvěrně.“ Lilith zamrká a vychutnává si prezidentův ruměnec.

„Takže? Kvůli čemu vlastně je tahle schůzka? Kvůli volbám do Kongresu příští rok?“

„Ne, Johne, je to kvůli konci světa a přežití lidstva.“

Zwawovi ztuhne úsměv na tváři. „Lilith, nemám čas na tyhle…“

„Ukaž mu to, Alysso.“

„Počítači, přehraj program Popovová-jedna.“

Holografický obraz knihovny a krbu na protější zdi vystřídá celoplošná inteligentní obrazovka.

Dalších třicet minut je prezident Spojených států zcela ponořen do přísně tajné zprávy UMBRA.

„Počítači, ukonči program. Skartuj Popovová-jedna a všechny poznámky z této schůzky.“

Ohromený John Zwawa sedí s hlavou v dlaních za stolem a na svých ramenou cítí tíhu světa. Zašeptá: „Jak je to možné? Proč mě nikdo neinformoval?“

Alyssa potřese hlavou. „Při tom všem, čím prošla civilizace za poslední tři desítky let, nebyl Yellowstone nikdy ve středu zájmu. Teprve díky nedávným průlomům v měření geotermálních změn jsme se o blížící erupci dozvěděli.“

„Za jak dlouho?“

„Za deset, nanejvýš dvacet let.“

Prezident si povolí límec. „Nemůžu… nemůžu dýchat…“

„Jen klid, Johne.“

„Jak zlé to bude?“

„Horší než si vůbec dokážete představit,“ řekne Alyssa. „Při výbuchu se uvolní desettisíckrát víc suti než při výbuchu hory St. Helens a okamžitě usmrtí obyvatele v okolí. Státy na Středozápadě se ocitnou v epicentru a veškerá úroda bude pryč. Za pár dní úlomky v atmosféře zakryjí slunce.“

„A teprve tehdy, Johne,“ zavrká Lilith, „nastane ten pravý průser. Čeká nás vulkanická zima, kdy teploty na celém světě klesnou o nějakých čtyřicet stupňů. Zkolabují rozvodné sítě, dojde k izolaci obyvatel, ekonomiky se zcela zastaví. Miliony lidí zemřou už během prvních pár týdnů prostě v důsledku zimy. Silnice budou neprůjezdné. Tak za měsíc, za dva ti, co nezmrznou, zemřou hlady.“

„Bohužel, Lilith má pravdu, pane prezidente. Tady jde o další velkou dobu ledovou, na to nezapomeňte. Tohle je konec civilizace v tomto světě, aspoň na hodně dlouhou dobu.“

„A podle vás to může nastat za deset nebo dvacet let?“

„Možná i za kratší dobu. A přijde to téměř bez varování.“

„Musí přece existovat něco, co mohou vědci udělat.“

„Pracují na tom naše týmy, pane prezidente. Zatím ovšem nic nevypadá slibně. Mluvíme tady o velké vulkanické žhavé skvrně. Když jedna taková kaldera vybuchla naposledy, vyhynuli na planetě téměř všichni lidé.“

„Kdo ještě o tom ví?“

„Lilithini lidé, pár vědců, to je prozatím všechno.“

„A tak to taky musí zůstat,“ řekne Lilith a upírá pohled azurových očí skrz něj. „Máme jen jeden pokus o záchranu lidského druhu, Johne, a pouze pokud budeme jednat hned. Za každou cenu je třeba všechno zachovat v tajnosti, jinak všichni zemřeme.“

Prezident Zwawa sáhne do dolní zásuvky. Vytáhne láhev a papírový pohárek a třesoucí se rukou si nalije. „Mluvíte o té kolonii na Marsu.“

„Ano, pane prezidente. Mars má vodu a voda znamená život.“

„Ano, ale jaký život? Jaká nás čeká budoucnost na té pusté planetě?“

„Pane, projekt HOPE a naši vlastní vědci sestavili rozsáhlý plán kolonizace Marsu. Zatímco spolu mluvíme, geologové z NASA pracují s HOPE na projektování stroje nazvaného AGM, tedy automatický skleníkový stroj. Tyto mobilní továrny poháněné jadernými reaktory vyprodukují velká množství zcela fluorovaných uhlovodíků – jednoduchých sloučenin uhlíku a fluoru. Ve správné kombinaci jsou tyto molekuly tisíckrát účinnější v pohlcování tepla než oxid uhličitý. Jen několik částic zcela fluorovaných uhlovodíků v milionu molekul vzduchu na Marsu vytvoří dostatek tepla, aby se z tamních polárních čepiček a půdy uvolnila velká množství CO2. Jakmile atmosféra zhoustne, zachytí se další teplo a uvolní se ještě víc plynu. Pokud se teplota na planetě zvýší o pouhých dvacet až třicet stupňů Celsia, spustí se nekontrolovatelný skleníkový efekt.“

„Vy chcete provést teraformaci Marsu?“ Prezident se napřímí a hlava se mu točí. „Za jak dlouho?“

Alyssa Popovová pokrčí rameny. „S prostředky, které má HOPE, mohou první AGM začít fungovat do tří let. Za deset let jich budeme mít stovky, dost na to, aby vytvořily plyny nutné pro atmosféru na Marsu. Některé materiály pro kolonii se dají vytěžit ze dvou měsíců planety – naše sondy objevily použitelné koncentrace iridia a hliníku těsně pod povrchem Marsova měsíce Phobosu. Pokud vše půjde dobře, mohli by v roce 2070 obyvatelé naší kolonie dokonce dýchat vzduch na Marsu bez použití skafandrů.“

Zwawa vstane. „Kolik? Kolik životů dokážeme zachránit, než dojde k tomu soudnému dni?“

Alyssa pohlédne na Lilith, pak zpátky na prezidenta. „Vzhledem k objevu druhé vodonosné vrstvy na Marsu dokáže kolonie uživit až deset tisíc lidí.“

„Deset tisíc? Deset tisíc ze sedmi miliard? A kdo rozhodne o tom, kdo půjde? Vy, slečno Popovová? Ty, Lilith?“

„No, ano.“ Lilithiny azurové oči ve světle fialově září.

„To je barbarské.“

„Prostě to tak je. Ber to jako fakt, Johne. Tahle planeta už je celé desítky let přelidněná. Doba ledová je v určitém smyslu způsobem, jakým se Země čistí. Pokud nás dějiny něco naučily, tak to, že přežijí ti, co se dokážou přizpůsobit, zatímco slabí mezi námi zahynou. Tak je to v Přírodě zařízeno.“

„Jak můžeš být tak chladnokrevná?“

„Pane, ti vybraní budou přínosem pro Novou Zemi. Vědci a špičkoví odborníci na zemědělství, inženýři, fyzici a kvalifikovaní dělníci. Začneme psát nové dějiny lidstva s tím, že využijeme nejlepší z nejlepších…“

„… a samozřejmě nejbohatší,“ zaševelí Lilith. „Abychom to zvládli, na to bude potřeba spousta peněz – peněz, které nám nepřidělí Kongres, pokud nechceme celoplanetární anarchii. Už jsem začala jednat s výkonnými předsedy Fortune 100 a desítkou soukromých bankéřů, kteří všichni umírají touhou – promiň ten obrat –, aby mohli investovat do Kolonie HOPE na Marsu.“

Zwawa se napřímí a obličej mu zbledne. „Pokud nepotřebujete federální fondy, proč jste s tím vůbec za mnou přišly?“

„Zaprvé,“ odpoví Alyssa, „protože potřebujeme vaši podporu při uzavírání několika vládních a soukromých agentur, které by mohly náhodou narazit na pravdu. Yellowstone je třeba uzavřít před veškerým personálem, který nebude zcela nutně zapotřebí. Máme vymyšlených několik havarijních scénářů, únik toxické síry a tak.“

„Zadruhé,“ pokračuje Lilith, „protože HOPE potřebuje informace a přístup, který můžeš zajistit pouze ty.“

„Poslouchám.“

„Pane prezidente, k vybudování kolonie na Marsu budou potřeba stovky zásobovacích letů. V dnešní době NASA ještě pořád potřebuje k letu na Mars šest měsíců, a navíc ta kvanta paliva. Ale kdybychom dokázali spoutat jiný druh paliva, řekněme energii nulového bodu…“

„… potom,“ dokončí Lilith, „bychom mohli velmi výrazně snížit náklady a dobu cestování.“

„Energie nulového bodu? O té nic nevím…“

„Ale samozřejmě že víš, bývalý pane viceprezidente.“ Lilith vklouzne za jeho stůl, tře mu spánky a všimne si, že mu na čele vyvstávají krůpěje potu. „Co od tebe potřebuju, je úplný přístup a kontrola nad projektem ZLATÉ ROUNO… a, Johne, chci to hned teď.“

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

29

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

22. LISTOPADU 2033 KENNEDYHO VESMÍRNÉ STŘEDISKO MYS CANAVERAL, FLORIDA 13:14

Sedí na balkoně v prvním patře s výhledem na japonskou zahradu – doktor Mohr, Immanuel Gabriel, jeho matka a dvojče, které neviděl šest let.

Jacob na něj bez mrkání upírá svoje nadpozemsky modré oči.

„Ježíši Kriste, musíš na mě pořád civět?“

„Scházel jsi mi.“

„Chceš říct, že ti scházelo, že mnou nemůžeš manipulovat.“

„Jsi moje dvojče. Patříme k sobě.“

„Tak se přes to přenes. Nemůžeš mě po všech těch letech jen tak vtáhnout zpátky do těch svých fantazií. Jsem teď Samuel Agler. Mám svůj život.“

Doktor Mohr promluví. „Hlavně všichni zůstaňte v klidu. Nikdo nikoho k ničemu nenutí. Manny, hm… Same, přivedli jsme vás sem, protože si váš bratr dělá o vás starosti.“

„Napojuješ se na nexus,“ řekne Jacob, „a využíváš ho k vylepšení svých výkonů na hřišti.“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Je to nebezpečné, Manny. Ve světě kolem jsou další jako my, další nositelé hunahpuovského genu. Pokaždé, když vstoupíš do nexu, oni to o tobě vědí.“

„Kolik dalších?“

„Nevím, jeden… stovka… tisíc.“

„To je tam tisícovka dalších cvoků jako ty? To těžko.“

Jacob si jeho poznámky nevšímá. „Před jedenácti tisíci lety začali Strážécove s křížením s dávnými lidmi. Strážce je ten scházející článek ve vývoji lidstva. V průběhu kombinování své DNA s naší vytvořili jakousi genetickou časovanou bombu v naději, že jeden z těchto Hunahpuů najde v roce 2012 cestu do jejich kosmické lodi. Hunahpu měl využít svůj genetický volací znak k přístupu do lodi a k jejímu zbraňovému systému, protože věděli, že je lidská rasa bude potřebovat v den 4 Ahau, 3 Kankin, v datum předpovězené v mayském kalendáři, tedy o zimním slunovratu 2012. Náš biologický otec Michael Gabriel byl Hunahpu. Nebyl jediným ‚vyvoleným‘, jen náhodou byl ten chudák trouba, co jako první protrhl cílovou pásku.“

„A díkybohu za to,“ dodá Dominique. „Tvůj otec zachránil lidstvo.“

Immanuel pohlédne na matku a zakroutí hlavou. „Ty mu to pořád žereš, že?“

Jacobovi neunikne raněný výraz v očích Dominique. „Matko, doktore, chci si promluvit s Mannym o samotě.“

Doktor Mohr přikývne, potom vede Dominique dovnitř a zavře za sebou dveře na terasu.

„To bylo sprosté, Manny.“

„Podívejme se, náš svatoušek promluvil! Její srdce kvůli němu každý den krvácí, a ty po něm celou dobu dupeš.“

„Nevolal jsem tě sem, abychom se spolu rvali. Tam někde venku je další Hunahpu jako já. A právě jí se bojím.“

Immanuel odvrátí zrak.

Jacob vytřeští oči. „Tys s ní mluvil?“

„Ne.“

„Nelži.“

„Co když ona mluvila se mnou?“

„Ale?“

„Hele, nebudu vstupovat do zóny. Stejně jsem chtěl skončit s fotbalem.“

„Manny, tohle přesahuje tvoji fotbalovou kariéru. Jde o to, abys konečně přijal to, kdo a co skutečně jsme.“

„A už je to tady zase.“

Jacobovi se v očích fialově zableskne, jak ztratí trpělivost. Popadne prázdnou židli a mrští s ní přes zábradlí balkonu.

Manny vyvalí oči. „Ale, ale, copak se to stalo s mistrem transcendentální meditace?“

„Immanueli, buď aspoň jednou tak laskav, zmlkni a poslouchej!“ Jacob zvolna zavře oči a dýchá, zpomalí pulz a znovu se zklidní. „Už jsi někdy zažil déjà vu, ten zvláštní pocit, že už jsi někdy nějakou scénu nebo situaci jednou zažil?“

„Vím, co je déjà vu.“

„A co když jsi už nějaký konkrétní moment v minulosti opravdu prožil? Co když jsou pojmy jako čas a prostor jen vedlejšími produkty naší trojrozměrné existence, která nás svazuje… kotví nás, pokud se to tak dá vyjádřit, k fyzickému světu.“

„Pokračuj.“

„Je toho tolik, co nevíme o našem bytí. K čemu skutečně dojde, když zemřeme? Existuje posmrtný život? Máme duši? Je Bůh? Odpovědi na tyto otázky nemáme, protože leží v jiné dimenzi, ve sféře věčnosti, kde neexistuje žádné pojetí času, jen čirá životní síla… čirá existence… hyperprostor.

Všude kolem nás se nachází základní úroveň kvantové existence. Tohle energetické pole si většina lidí nedokáže ani uvědomit. Někteří jedinci, například buddhističtí mniši, umí vycvičit svoji mysl, aby nahlédla hluboko do duše. Ty i já jsme se s touto schopností narodili – zatímco jiní stráví celý život v naději, že ji získají.“

„A to znamená co? Že dokážeš vidět mrtvé?“

Jake zavrtí hlavou. „Zapomeň na všechno, co podle sebe víš o životě a smrti. Naše fyzická těla nejsou nic víc než schránky z masa a kostí, v nichž existuje duše, a to je v podstatě kvantová energie. Můžeme fyzicky zemřít, ale po duchovní stránce naše duše žije dále. Ty a já se lišíme od zbytku lidstva tím, že máme vrozenou schopnost pohybovat se tam a zpátky v nexu, fyzicky i duševně, aniž bychom museli zemřít.“

„Nechápu.“

„Nexus je existence, která tvoří most mezi fyzickým a spirituálním světem, ten ‚éter‘, jenž odedávna popisují cestovatelé s mimotělním zážitkem. Výpovědi lidí, kteří jím prošli a vrátili se zpět, nám to dosvědčují. Člověk zemře. Vidí jasné světlo a zjistí, že ho vtahuje do svého vlídného objetí. Někdy ho doprovází skrz to světlo někdo z jeho blízkých zesnulých, kdo byl pověřen, aby mu pomohl. A pak najednou toho mrtvého jako zázrakem oživí a jemu zbudou jen vzpomínky na tu pouť a trvalý pocit, že už se nikdy nebude bát neznámého.“

„Jako Evelyn Stronginová?“

„Ano, jako Evelyn Stronginová.“

Manny přikývne. „Jediná věc, která se mi stane, když přejdu do zóny, je pocit, že se všechno zpomalí. Vidím světlo, ale nikdy do něj nevstoupím.“

„To proto, že nemůžeš, nebo aspoň zatím ne. Moje hunahpuovské schopnosti jsou pokročilejší než tvoje, mohu proniknout v nexu do duchovnější části té chodby. A právě tam jsem se poprvé setkal s Lilith.“

„S tou hunahpuovskou dívkou?“

Jacob přikývne. „Evelyn mě varovala, abych se od ní držel dál. Vycítila, že Lilith byla vystavena vlivům menších světel. A tak ji Lilith zabila.“

„To ona zavraždila tetu Evelyn?“

Jacob přikývne.

„Co to má společného s celou touhle habaďúrou s NASA, kterou tady máš?“

Jacob se k němu nakloní. „Co když ti povím, že náš trojrozměrný fyzický svět se zachytil v jakési časoprostorové smyčce. Doktor Mohr by to nazval čtyřrozměrná diskontinuita, která vytváří dočasný ‚bumerangový‘ efekt. Podstatou toho efektu je, že hlavní události, které se odehrávají na naší planetě, se ve skutečnosti odehrály už dříve a budou se znovu opakovat – pokud s tím něco neuděláme. Některé proměnné se mění, třeba s kým se oženíme, jaká budeme mít povolání, jaké volby učiníme každý den. Teorie chaosu se vyskytuje i na velmi nepatrné úrovni, ale velký obraz vždy zůstává stejný – naše historie jako lidského druhu se opakuje pořád dokola.“

„Jak je to možné?“

„Ta časová smyčka začíná z našeho pohledu v daleké budoucnosti, kdy kosmická loď Strážců, Balam, pronásleduje nákladní loď, připomínající asteroid, červí dírou do naší minulosti vzdálené 65 milionů let. Tahle časová smyčka končí, nebo spíš se opakuje někdy v blízké budoucnosti. Dojde k obrovskému kataklyzmatu, které bude tak ničivé, že zahubí téměř všechny živé tvory na naší planetě. Přežije jen hrstka lidí, a to díky tomu, že se přemístí do kolonie zřízené na Marsu. Zlomek těchto přeživších bude putovat další červí dírou do jiné části naší galaxie, a tím bezděčně vytvoří uzavřenou příčinnou smyčku v časoprostoru.“

Manny se rozesměje; je to nervózní smích vyvolaný pošramocenými nervy a únavou. „Čteš příliš mnoho science fiction; pokřivila se ti tím ta tvoje brilantní mysl. Uzavřená příčinná časoprostorová smyčka?“ Utře si slzy z očí. „Jak to všechno víš?“

Jacob zavrtí hlavou. „Nebudeš mi věřit.“

„Nevěřím ti už teď.“

„Existence je energie, Manny, díky ní je možná transdimenzionální komunikace. Jsem ve spojení s někým z druhé strany, a ten někdo… mi radí.“

„Kdo?“

„Nepovíš to matce?“

„Tak kdo?“

„Náš otec.“

Immanuel si zakryje hlavu. „Ouvej…“

„Co je?“

„Ouvej znamená, že už pro tebe brzo přijedou hoši v bílých pláštích.“

„Manny…“

„Mick je mrtvý, Jakeu. Je mrtvý už dvacet let. Nikdy se nesetkáš s naším dávno zmizelým šíleným otcem. Nikdy. Tak už se s tím smiř.“

„Nebyl šílenec a ty se mýlíš. Náš otec naplnil svůj osud a my ho také naplníme. Mick pod duchovním vedením Strážců podstoupil tu nejvyšší oběť – vrátil se na Xibalbu, aby zachránil duše Nefilim.“

„Kdo jsou Nefilim?“

„Padlí, ti, které museli Strážcové opustit, když přišli na Zemi. Nefilim jsou tam mučeni. Náš otec byl vyvolen jako jejich mesiáš, jenže selhal, přesně jak to Strážcové předpovídali, přesně jak to stojí v Popol Vuh. A teď je na tobě a na mně, abychom ho zachránili. Potřebujeme zachránit jeho duši i duše Nefilim. Otevři oči, Manny. Přijmi svůj osud, abych tě mohl připravit.“

„Možná je to tvůj osud, ale můj ne. Já nikam nejdu.“

„Jenže to je právě to, ty půjdeš, stejně jako jsi to udělal už dávno. Jsi jin k mému jangu. Jenom společně máme naději, že uspějeme.“

„Tak víš co, ty cvoku, už toho mám dost – padám odsud.“ Immanuel se snaží protlačit kolem Jacoba, ale bělovlasý mladík je příliš silný. Jediným pohybem se otočí kolem bratra a zachytí ho zezadu v dusivém sevření.

„Miluju tě, Manny. Dal jsem ti šest let, ale teď už je čas – čas, aby ses ke mně přidal. To opravdu věříš, že ti Bůh dal tvoje schopnosti jen proto, abys mohl dávat touchdowny? Čím dřív se postavíš svému osudu, tím lépe se připravíš na to, co nás čeká na Xibalbě.“

Obláček myšlenky ve vědomí existence

Našemu tajnému společenství vědců trvalo osm týdnů, než jsme dokázali nastřádat roční zásoby potravin a připravit jednu ze tří lodí k letu.

Náš klan Strážců nyní čítal třicet sedm osob: dvacet mužů, dvanáct žen a pět dětí – z toho tři patřily k první generaci dětí narozených s protáhlou hlavou. Díky genové manipulaci dokázaly ženy na Novém Edenu řídit svoji ovulaci a dobu početí. Mohly si zvolit chlapce nebo děvče, dokonce i dvojvaječná nebo jednovaječná dvojčata. A co víc, matka dokázala ovlivňovat chromozomy ještě nenarozeného dítěte a zabránit chorobám, dokonce pozměnit některé rysy – například velikost a tvar novorozencovy hlavy.

Tento typ genové manipulace byl ovšem pouhým amatérismem v porovnání s ohromujícími věcmi, které jsme s profesorem Bobinacem objevili na povrchu planety. Pod vznášejícím se městem bylo rozsáhlé genetické centrum postavené na břehu uměle vytvořeného moře. V tom zařízení zanechali translidé důkaz vyspělé metody genového štěpení, při níž spojením kybernetiky a vylepšení v oblasti syntetické umělé inteligence vytvořili biomimeticko-biomemnetický organismus. Tito tvorové, nazvaní svými transhumánními vládci Tezcatlipokové, byli chováni ve zvláštní stříbřité kapalině, kterou obsahovalo jejich umělé moře.

Holografické záznamy ukazovaly, že z Tezcatlipoků vyrostli obří kybernetičtí hadi – každé z těch monster se silikonovou tkání měřilo tolik co vlak – s šestnácti uzly umístěnými na děsivých páteřích. Co bylo neuvěřitelné, tyto uzly připomínaly křišťálové krajky určené k zesílení a soustředění gravitačních C-vln a proudů do energie nulového bodu, božího zdroje síly, který se vědcům na Zemi nedařilo vytvořit. Ty křišťálové krajky zjevně zajišťovaly formu synergie nebo harmonie nutnou pro usměrnění těchto neuvěřitelných energií.

Ale k čemu?

Ať se to zdálo jakkoli neuvěřitelné, podle teorie, kterou jsme s profesorem Bobinacem vytvořili, translidé objevili způsob, jak manipulovat červími dírami s pomocí hypersoniky. Tihle Tezcatlipokové vytvářeli jakési „magnetické láhve“, které překlenovaly mezeru mezi naším vlastním fyzickým rozměrem a vyššími sférami existence.

Jak se den našeho tajného odchodu blížil, věděl jsem, že musím svoje fascinující bádání opustit. Devlin a jeho matka vytvářeli nové náboženství, které hraničilo se satanským kultem, a kolonisté kromě členů společenství Strážců se stávali jeho slepými stoupenci.

Největší starosti mi dělala Jude. Jako zakladatel bratrstva Strážců jsem stanovil přísná pravidla týkající se utajení, každý nový uchazeč musel projít řadou zkoušek „věrnosti“, než ho mohli „přivést“. Přestože jsem ji „zkoušel“ už celé měsíce, Jude zůstávala skálopevnou uctívačkou Devlina a moje obavy odmítala.

A kvůli tomu, jak Jude odmítala naslouchat, vznikala ve sdíleném vědomí Michaela Gabriela a Billa Rabyho velká trhlina.

Bill Raby miloval Jude tak, jako já jsem miloval tvoji matku, jeho emoce vyplňovaly prázdnotu v naší společné duši. Jak se blížil okamžik našeho odletu, jeho vědomí se začalo více prosazovat z obavy, že ztratí ženu, kterou miluje.

Aby se vše ještě víc zkomplikovalo, dva dny před naším plánovaným odletem nám Jude oznámila, že je těhotná.

Naše zoufalá sdílená mysl ji začala zpracovávat o to intenzivněji.

„Jude, dnes jsem zaslechl, že Devlinovy stráže rozčtvrtily dalšího obyvatele Nového Edenu. Pokud je to pravda, jde už o šestý případ za poslední dva měsíce. Nedělá ti to starosti?“

„Skrz Devlina promlouvá náš Stvořitel. Pokud jsou mezi námi zrádcové a nevěřící, potom je potřeba s nimi naložit, jak zasluhují.“

„A koho podle tebe zradili?“

„Našeho Stvořitele, samozřejmě. Toho, který nás sem přivedl. Toho, který nás zachránil před námi samotnými na Zemi.“

„Takže ty věříš, že smrt miliard lidí byla plánovaná událost?“

„Samozřejmě. Přečti si bibli. Copak Noemova potopa nebyla taky plánovaná?“

„To nemůžu přijmout. Podle mě to ty a ostatní akceptujete, protože jsme všichni propadli pocitu viny těch, co přežili.“

„Billy, nikdy nebudeš šťastný, pokud neotevřeš svoje srdce Stvořiteli, aby ti mohl ukázat cestu. Pojď se mnou dnes večer na bohoslužbu do domu našeho anděla. Poslechni si pravdu, můj drahý, a pravda tě osvobodí.“

Jude měla dokonale vymytý mozek, ale já nedokázal snést pomyšlení, že odejdu bez ní. Protože jsem věděl, že jedinou možností, jak ji mohu odlákat, je dozvědět se víc o tom jejím „andělovi“, souhlasil jsem, že se Devlinovy bohoslužby zúčastním.

Mabusův Dům uctívání byl obrovská transhumánní budova, jejíž arkády a klenby připomínaly futuristický Notre Dame. Uvnitř síně byly tisíce vznášejících se kapslí – soukromých antigravitačních lavic, které tvořily kruh kolem Devlinovy kazatelny.

V prostředním kruhu stály dva „trůny“. Na jednom seděl Devlin s korunou zlatých listů na kudrnatých černých vlasech a s křídly složenými vzadu. Napravo od něj byla jeho matka, Lilith, a už jen průsvitný materiál jejího „kněžského šatu“ byl jasným rouhačstvím proti všem židovsko-křesťanským hodnotám, v jejichž duchu byli Bill i Michael Gabriel vychováni.

Na pódiu zaujal místo transčlověk s tváří cheruba a zahleděl se na dav přítomných přes falešné růžově zbarvené brýle. Místo, aby použil dobře známou telepatii, promluvil nahlas a jeho louisianský přízvuk působil v tomhle mimozemském prostředí značně podivně.

„A pravda, drazí bratři a sestry, vás osvobodí. Ano, jde o nádherné časy, ale na modré obloze našeho pána se objevil šedý mrak. Do Nového Edenu pronikli falešní proroci. Chytře mezi vámi rozsévají svoje ničivé pozemské kacířství a doufají, že jím nakazí náš Nový svět a obrátí vás proti našemu archandělu Devlinovi, díky jehož štědrosti a moudrosti jsme se dostali do této naší kosmické oázy. Ve své žárlivosti naši nepřátelé vymýšlejí chytré lži v naději, že vás svedou z cesty. Ale nebojte se, oddané duše, protože Bůh je už dávno odsoudil a brzy je čeká rychlý a strašlivý konec.“

Zaznělo sborové „Amen“.

Cítil jsem, jak se hrůzou ztuhlé Billovo vědomí krčí za mým.

„Protože náš Stvořitel a jeho archanděl neušetří nikoho, pokud jde o kacířství a hřích, stejně jako Bůh ušetřil pouze Noema a jeho sedmičlennou rodinu před velkou potopou na Zemi a jako ušetřil pouze naše vyvolené stádo před zkázou a dobou ledovou, které krátce po našem útěku pohltily sedm miliard ztracených duší. Tito falešní učitelé jsou nemyslící tvorové, zrození k tomu, aby byli dopadeni a zabiti. Nemějte soucit, protože jejich zničení je zaslouženou odměnou za škody, které spáchali. Jsou hanbou a skvrnou mezi námi a jejich arogance je k smíchu.“

A pak si ten baculatý muž sundal svoje komické růžově zbarvené brýle a zahleděl se na me.

Cítil jsem na sobě zraky všech členů kongregace.

Devlin vstal, křídla rozepjatá – jako jestřáb připravený udeřit. Chlácholivým, skoro milujícím tónem pronesl: „Chyťte ho a roztrhejte na kusy.“

Zmocnily se mě stovky rukou, strhly mě z té vznášející se lavice. Svlékli mě donaha a natáhli na podlaze, jako oběť pro Serafa Devlina, který se nade mnou vznášel a brousil si v rukou pár trojzubých stříbrných pařátů.

Mé tělo zaplavil adrenalin, zatímco se moje mysl snažila připravit na ohavnou smrt, která mě čekala.

To, co potom následovalo, drahý Jacobe, byl skutečný zázrak.

Uprostřed té hrůzy mě náhle zaplavil zvláštní, ale přesto známý pocit – pocit naprostého klidu. Stejný pocit jsem zažil v dětství jako Michael Gabriel, když mě ten proradný T’quan srazil k zemi na okraji té studny na Yucatánu.

Byl to stejný pocit, jaký jsem prožíval při každém vzdáleném vidění.

Přestal jsem se bránit a dovolil své mysli vstoupit do prázdnoty.

V katedrále se náhle rozjasnilo. Devlin nade mnou jako by zamrzl, jeho neměnící se výraz připomínal zuřivou masku.

Srdce mi bušilo v uších a cítil jsem, jak mi svaly sílí. Jediným plynulým pohybem jsem uvolnil paže ze sevření uctívačů a vyskočil na nohy.

Devlin hleděl mimo mě napůl zavřenýma očima, jeho našpulená ústa ztuhlá v půli věty. Na kratičký okamžik jsem měl chuť vyskočit do vzduchu, vyrvat mu ta křídla ze zad a rozpárat mu krk…

… když tu náhle jsem na sobě pocítil ledový pohled dalšího páru očí.

Byla to Lilith.

Její ústa se nepohnula, ale z jejího telepatického hlasu mi naskočila husí kůže. Cítím tě, Jeden Hunahpu, už dlouho čekám na tvůj příchod.

Její slova jako by mi probodávala duši, vstřikovala do mě strach tak silný, že mi málem prýštil ven pálící kůží. Pořád nahý jsem se protlačil neviditelnými vlnami energie a prchal z té mimozemské kaple. V každém svalu v těle mě pálila kyselina mléčná a hlas succuba mě vábil z prázdnoty…

… zatímco vědomí Billa Rabyho na mě řvalo, že nechce opustit svoji Jude.

Běžel jsem z té hříšné kaple, hnal se nelidskou rychlostí ulicemi Nového Edenu, až jsem dorazil do domu Christophera Coburna, blízkého přítele a zemědělského vědce známého ve vnitřních kruzích Strážců jako Viracocha. Vyskočil jsem z prázdnoty a zabušil na dveře, zatímco ve vysílených svalech mi hořela kyselina mléčná.

Chris mě vtáhl dovnitř a poslal přes „šuškandu“ Strážců kódované varování, zatímco já se oblékal. Potom jsme vyběhli z jeho domu a spěchali ke kosmické lodi.

Devlinovi lidé prohledávali město a lovili nás jako havěť. Ty, které dopadli, veřejně rozpárali a ukřižovali, děti uvrhli na „převýchovu“ do pracovních táborů.

Jen dvaceti čtyřem Strážcům se podařilo z Nového Edenu uprchnout.

Moc v rukou psychopata je nebezpečná věc. Když překonáme výzvy, nastupuje nuda. A nakonec i soukromé orgie a lidské oběti začnou být banální.

Asi jsem vždy věděl, co má Devlin v plánu, už ode dne, kdy jsem poprvé objevil tu posthumánní arénu. Mabus a jeho matka prahli po nesmrtelnosti a boží moc vyšších sfér byla příliš velké pokušení, aby jim odolali.

Odmítali se zastavit před čímkoli, dokud nenajdou portál do posthumánního podsvětí.

Teď už jsem si jistý, že právě tohle byl důvod, proč se společnost na Xibalbě rozdělila. Zatímco někteří translidé toužili po nesmrtelnosti v duchovní sféře, jiní byli určitě přesvědčeni, že některé objevy by měly zůstat v rukou božích.

Poté, co jsme jen tak tak uprchli z toho zatraceného města, nasměrovali jsme naši pomalu se vlekoucí loď na oběžnou dráhu a přistáli na opačné straně většího ze dvou měsíců v naději, že masa družice zvukově izoluje telepatii našich nepřátel.

Měsíc byl mrtvá skála vznášející se vesmírem. Bez vody, bez obdělavatelné půdy. Ani s našimi „osvícenými mozky“ bychom tam nedokázali přežít.

Představ si náš šok, když jsme tam objevili opuštěnou lunární základnu translidí.

Byla menší než Nový Eden, ale přesto šlo o prostředí s obrovskými rozměry a neuvěřitelnou technologií. V tom opuštěném městě ukrytém pod kopulí v obrovském kráteru stála zařízení na výrobu kyslíku a vody, zemědělské gondoly a solární reaktory. Na obvodu kráteru byly akry fotovoltaických solárních panelů – mohutné nepřehlédnutelné plochy vypínající se do výšky sedmi pater.

Nejpůsobivější budovu ovšem postavili přímo v srdci samotného prostoru pod kopulí. Byla to obrovská pyramida, kopie egyptské Gízy, jen třikrát tak velká. Obložení tvořila průhledná zlatá zrcadla – kanály usměrňující obrovská množství energie do stavby…

… jako kdyby pyramida byla nějaký mohutný kybernetický inkubátor.

Uvnitř té lunární pevnosti jsme objevili umělou inteligenci… ukrytou do podoby zlatě opláštěné kosmické lodi ve tvaru dýky.

Balam.

Při pohledu na tu úžasnou loď jako by se rvalo na kusy samo předivo mé existence…

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

30

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

22. LISTOPADU 2033 HANGÁR 13 KENNEDYHO VESMÍRNÉ STŘEDISKO MYS CANAVERAL, FLORIDA 15:26

„Promiňte, slečno, ale tuto informaci vám nemohu sdělit.“

Lauren Beckmeyerová hledí na ozbrojeného strážného a v důsledku tříhodinového čekání ztrácí stále víc klid. „Už jsem vám to říkala snad stokrát, vím, že je tam uvnitř. Jen mu řekněte, že je tady jeho snoubenka. Vyjde ven.“

„A já jsem vám už říkal, že i když je váš snoubenec v Hangáru 13, jde o oblast s omezeným přístupem, a vy nemáte povolení. Takže teď nastupte jako hodná holčička pěkně do své corvetty a odjeďte, jinak vás dám zatknout.“

Lauren toho muže setře pohledem, který by dokázal i zabít. Nasedne do auta a nahodí motor. Od zadních pneumatik roadsteru vystřelí štěrk, když zamíří po silnici zpátky přes hráz.

„Pokud máme na Xibalbě uspět, musíš se naučit svoji roli,“ poučuje Jacob. „Náš útok musí být synchronizovaný. Každý krok, každou myšlenku si musíš cvičit stále dokola.“

Stojí v holografické místnosti, nyní naprogramované na staré mayské hřiště na tlachtli. Jacob má na sobě bílý tréninkový oděv, Sam černý. O tři patra výš je přes silné sklo Luxon pozorují Dominique, doktor Mohr a jeho personál.

„Připadám si divně,“ řekne Sam, vysílený ze dvou hodin intenzivního bojového výcviku ve virtuální realitě. „Proč musíme na sobě mít tyhle pitomé obleky?“

„Už jsem ti přece říkal, že atmosféra na Xibalbě obsahuje velké množství oxidu uhličitého. Díky té masce budeme moct dýchat, brnění nás ochrání. V tréninkové aréně jsou obleky napojené na náš nervový systém. Pokud tě zasáhne holografický válečník, ucítíš to.“

„Skvělé.“

„Přestaň s tou ironií, Manny, potřebuju, abys to bral vážně. V téhle aréně si nemusíš připadat ohrožený, ale když uděláš chybu na Xibalbě, ujišťuju tě, že tě čeká bolestivá smrt.“

Immanuel kopne do povrchu z umělého vápence. Prvních čtrnáct let života ovládal tmavovlasé dvojče jeho bratr. Virtuální bojové programy, východní filozofie, neustálý výcvik ve dne v noci… všechno soustředěné kolem těch děsivých příběhů o mayském pekle zvaném Xibalba.

Immanuel Gabriel strávil první dvě třetiny života tím, že se před fantaziemi svého panovačného bratra snažil utéct. A teď, v dospělosti, ho Jacob do nich znovu vtahuje.

Dost!

„Už stačí, Jakeu. Už mám těchhle her plné zuby.“

„Her?“

„Her, neurózy, říkej si tomu, jak chceš. Možná jsi jimi mohl děsit Mannyho Gabriela, ale Samuel Agler s tím – ani s tebou – nechce mít nic společného.“ Sundá si přílbu a hodí ji na zem.

„Immanueli…“

„Tenhle hunahpuovský gen ti možná umožňuje lépe se soustředit dovnitř než někomu jinému, ale taky ti leze na mozek. Máma mě varovala už před lety, že by se u tebe mohla rozvinout paranoidní schizofrenie – a teď už ji máš jako vyšitou!“

Jacob pohlédne na Dominique, která ucouvne od skla. „Matka nemá tušení, o co tady jde.“

„Podle mě má. Náš otec byl zavřený v blázinci s diagnózou paranoidní schizofrenie. Máma ho měla během stáže na starost.“

„Náš otec nebyl schizofrenik. Do ústavu ho odsoudili na základě falešných obvinění.“

„Věř si, čemu chceš. Hraj si dál svoje bojovky, ale mě z toho vynech. Chápeš, Samuel Agler má svůj vlastní život, ale tenhle to není.“ Svlékne si brnění a zamíří k východu.

„Počítači, světla.“ Fialové osvětlení arény zmizí. „Manny, rozhlédni se.

To vážně věříš, že by v NASA investovali miliony dolarů do takového zařízení jen tak, aby mi vyhověli? Opravdu si myslíš, že tohle všechno je jen součást nějakého schizofrenního klamu?“

„Jakeu, žiješ ve vládním zařízení, stejně jako když jsme bydleli na Longboat Key. Trénuješ v holografické místnosti s pomocí programu, který jsi navrhl podle příběhu v Popol Vuh. Tím se to všechno nestává reálné, a pokud myslíš, že to na mě dělá nějaký velký dojem, tak ani náhodou. Sakra, měl bys vidět tréninková zařízení, která máme na univerzitě. Kam se na ně tenhle krám hrabe!“

„Manny…“

„Všechny tyhle kecy kolem mayského podsvětí, všechno to začalo naším dědečkem a jeho pitomým deníkem. Děda je dávno mrtvý a Mick taky. Mezi námi, už jsem se smířil s faktem, že jsme celá rodina cvoci. Mick byl schizoidní, máma trpí těžkými depresemi, já žiju s falešnou identitou a ty… no, tobě zkrátka hrabe. Mám tě fakt moc rád, brácho, ale musím jít. Žij blaze.“

Jacob nevěřícně zakroutí hlavou, pak se podívá nahoru na doktora Mohra. „Všechno je to špatně. Musím mu to ukázat.“

Mohrův hlas má v reproduktoru kovový tón. „Jakeu, už jsme to probírali. Tvůj bratr nemá oprávnění.“

„Je to můj bratr. Má víc než kdokoli jiný na téhle základně právo vidět ZLATÉ ROUNO.“ Jacob vyběhne z arény na chodbu. „Manny, totiž, Same, než půjdeš, chci ti ukázat ještě jednu věc.“

„Vzdej to, Jakeu.“

„Nepotrvá to dlouho, slibuju. Vyhov mi ještě naposledy.“

Jacob ho vezme pod paží a vede ho dlouhou podzemní chodbou. Zastaví se u ocelových dveří střežených dvěma po zuby ozbrojenými vojáky.

„Dobrý den, pane.“

„Chci bratrovi ukázat ZLATÉ ROUNO.“

Strážní pohlédnou na Immanuela, pak nerozhodně jeden na druhého. Strážný vlevo namítne: „Pane, váš… hm… váš bratr nemá oprávnění.“

„Spojte se s doktorem Mohrem. Schválí to.“

„Zapomeň na to, Jakeu,“ řekne Manny. „Ať už je tam cokoli, podívám se na to někdy…“

„Zavolejte doktoru Mohrovi. Hned, prosím.“

Strážný aktivuje komunikátor. „Promiňte, pane doktore, ale Jacob po nás žádá, abychom jeho bratra pustili dovnitř ke ZLATÉMU ROUNU.“

„Žádost se zamítá. Okamžitě doprovoďte Jacoba a jeho hosta do mé kanceláře.“

Strážný pohlédne na Jacoba. „Je mi líto, hochu.“

Jacob bleskurychle oba strážné zasáhne dvěma údery karate do krční tepny.

Muži klesnou v bezvědomí na podlahu.

„Sakra, Jakeu, to se je snažíš zabít?“

„Budou v pořádku. Pojď.“ Přitiskne dlaň k identifikačnímu panelu.

Těžké ocelové dveře se otevřou.

Jacob popadne svého protestujícího bratra pod paží a vede ho dovnitř.

„Poslouchej, tos už trochu přehnal. Tady jsme v NASA. Nepotřebuju mít oplétačky s PCAA.“

„Třicet sekund.“ Jacob ho vleče krátkým přístěnkem do obrovského prostoru. „Jenom rychle nakoukneš na to, co je uvnitř, pak tě nechám zase dalších šest let na pokoji.“

„Tak jsem to ne… ale… ale… do prdele.“

Stojí ve vstupu do gigantické továrny, dvacet pater vysoké a široké a dlouhé jako šest fotbalových hřišť. Jenže Immanuel Gabriel má oči jen pro to, co stojí uprostřed zařízení; srdce se mu při pohledu na tu věc prudce rozbuší a svaly ho odmítají poslouchat.

Manny se zhluboka nadechuje a snaží se zklidnit. To přece… tohle není skutečné. Nemůže…

Je to obrovská kosmická loď, 220 metrů dlouhá, její trup ve tvaru dýky připomínající křižník pokrývají třpytivé naleštěné zlaté panely. Obří kýl je umístěn šest metrů nad zemí a spočívá na řadě železobetonových polic s kaučukovým potahem.

„Ostří“ tvořené předními dvěma třetinami kosmické lodi přechází v „jílec“, kde jsou na každé straně ocasu plavidla dva obří celky; každá z těch obřích cibulovitých konstrukcí je vysoká jako třípatrová budova. Několik techniků v bílých oblecích pracuje uvnitř mimozemského motoru, v záři jejich svítilen je vidět vosí hnízdo očouzených přídavných hořáků, přičemž každé ústí měří v průměru nejméně deset metrů.

„Tohle je Balam, kosmická loď, kterou před 65 miliony let přiletěli na Zemi Strážcové. Balam bylo mayské božstvo představované jaguárem, které chránilo společenství před ohrožením zvenku. Plavidlo vykopali před lety z podzemní komory v Chichén Itzá. Velký učitel Kukulkan, což byl ve skutečnosti poslední z přeživších Strážců, nařídil Mayům, aby nad lodí vybudovali pyramidu…“

Immanuel cítí, jak se s ním všechno točí.

„… a loď je vyzbrojená také iontovým dělem. Náš otec tuto zbraň použil o zimním slunovratu 2012, aby porazil Tezcatlipoku.“

Immanuel klesne na koleno a lapá po dechu. Lehne si na záda na studený beton a zahledí se na strop, který je snad kilometr vzdálený. Bože, prosím, tohle přece není skutečné…

„Manny?“

Immanuel zavře oči. No tak, Mule, probuď se, proč se k sakru neprobudíš…

Jacob ho škubnutím postaví na nohy. „No, proč tohle schizoidní chování, brácho. Naší matce s těžkými depresemi by se to nelíbilo.“

„Jakeu… já to nezvládnu… nejsem připravený.“

„Ale jsi. Pojď, provedu tě uvnitř.“ Jacob obejme Immanuela kolem pasu a podpírá ho, zatímco kráčejí k malému jeřábu v polovině levoboku. Ztiší hlas. „Důvod, proč vláda investovala tolik peněz do mé takzvané demence, je tahle loď. Kašlou z vysoka na Xibalbu nebo mayská proroctví. V projektu ZLATÉ ROUNO jde pouze o zpětné inženýrství téhle kosmické lodi, aby zjistili, jak čerpá energii z naší planety a kosmického prostoru.“

„Ne… tohle není možné…“

„Byli jsme ještě děti, když NASA dokončila vykopávky tohoto plavidla a přepravila je, zcela tajně, do Kennedyho vesmírného střediska. Problém byl, že se do něj nedokázali dostat – aspoň dokud jsem se neobjevil já.“

„O čem to mluvíš?“

„Strážcové opatřili vstupy do lodi zámky s genetickým kódem. Ty a já jsme jediní lidé schopni vstoupit do lodi a ovládat ji. V NASA byli donuceni dát mi volnou ruku výměnou za spolupráci.“

Dojdou k jeřábu a nastoupí do malého výtahu. Plošina je vynese pět pater nad zem ke zlatému panelu označenému trojramenným mimozemským svícnem, který karmínové rudě září.

„Paracaský trojzubec,“ zašeptá Manny. „Pamatuju si ho z Juliova deníku.“

„Znamení Strážců.“ Jacob ukáže k dva a půl metru vysokému přístupovému panelu. „Běž, zavři oči a poruč tomu vstupu, ať se otevře.“

„Jak?“

„Prostě si představ, jak se ten panel otvírá.“

Immanuel zavře oči. Soustředí se.

Nic se neděje.

„Soustřeď se!“

„Co asi dělám, kreténe?“

„Takhle, vidíš.“ Jacob zavře oči. O okamžik později se panel se zasyčením zatáhne a za ním se objeví chodba.

„Když budeš trénovat, půjde ti to líp. Pojď.“ Jacob vede své dvojče dovnitř.

Uvnitř je tma a teplo, klenutý strop chodby se jim tyčí dobrých deset metrů nad hlavami. Zaoblené zdi jsou holé a hladké, tvořené vysoce naleštěným průsvitným černým polymerem. Za kouřovým povrchem připomínajícím sklo rozpozná Manny složité obvody a stroje.

„Loď je rozdělena do několika úrovní. Jsme v přední horní části vedoucí k můstku. Ty zaoblené zdi jsou ve skutečnosti komunikační panely propojené s hlavním řídicím počítačem, který naopak reaguje na frekvenci našich hunahpuovských myšlenkově-energetických vzorců.“

„Je tady taky koupelna?“

Jacob se usměje. „Tady je všechno. Ale co je na tom to nejúžasnější – tahle loď není jen obyčejná kosmická loď, je to jakýsi živý kompozitní stroj-organismus.“

„Co?“

„Je to umělá inteligence. Uprostřed lodi je její mozek – krystalický biologický orgán umístěný v nádrži velikosti náklaďáku. Z toho mozkového kmene vedou miliardy mikroobvodů a zvláštních kovových kanálů, které jako tepny zásobují každý čtvereční centimetr lodi. Ta loď nejen čte moje myšlenky, někdy mám pocit, že mi i něco povídá.“

„Tohle všechno vytvořili Strážcové?“

„Ne. Tuhle loď dostali k dispozici, ale od koho nebo od čeho, to netuším.“

Chodba ústí do velké řídicí místnosti ve tvaru cibule. Zaoblené stěny vydávají slabou elektricky namodralou záři. Přímo uprostřed kopulovitého stropu připomínajícího katedrálu je metr a půl široký průchod, který míří jako komín vzhůru.

„Je tahle loď… funkční? Jakeu?“

Jacob stojí uprostřed místnosti a oči má zavřené.

Nad hlavou mu bliká modrý laserový paprsek tenký jako tužka a dotýká se jeho bílých vlasů.

Manny poskočí, když místnost najednou ožije. Za zabarvenými stěnami a podlahovými panely se rozzáří modré LED a odhalí tisíce mimozemských kanálů a obvodů, strojů a biochemických plazmatických potrubí.

„Poslouchej a uč se. Říkáme tomu první lekce Astronomie strážců 101.“

Přímo nad naleštěnou podlahou se zhmotní prostorová projekce. Obraz – spirální galaxie se otáčí v rozlehlém vesmíru jako jakýsi zářivý kosmický větrník a vleče kolem svého pomalu se pohybujícího víru více než pět set miliard zářících bodů.

„Vítej v Mléčné dráze.“ Jacob ukáže na galaktickou vybouleninu, vířící oblak jasného kosmického prachu. „Počítači, zvětši střed galaxie v poměru deset na šestou.“

Galaktická vyboulenina se ochromující rychlostí roztáhne přes celou místnost.

Immanuel stojí uvnitř projekce a dívá se na mlhu tvořenou trojrozměrnými zářícími hvězdami o velikosti mince, které všechny jsou nakupeny kolem srdce toho otáčejícího se víru.

Mrtvý bod galaxie tvoří černá díra, která jako pomalu se pohybující náboj kola roztáčí celou galaxií a při tom každou chvíli vdechne jednu z těch drobných hvězd do svého obludného onyxového jícnu.

„Černá díra je pohon naší galaxie. Podobně jako jádro velkého atomu její gravitační tah slouží jako lepidlo, které hvězdokupě dodává její hmotu. Ale tam, kam lidské oko nedohlédne, mimo třetí rozměr, funguje černá díra ještě neuvěřitelnějším způsobem. Počítači, proveď inverzi.“

Hvězdy se v tu chvíli změní, jejich záře přejde v temně fialový odstín, jako kdyby byly ozářené černým světlem.

Manny zírá na černou díru, která teď žhne smaragdově zeleně. Z nitra jejího pomalu se otáčejícího víru gravitace vycházejí drobné kanály – energetické žíly, které se táhnou ven přes ztemnělé nebe Mléčné dráhy jako tunely kosmické podzemky.

Od těchto gravitačních žil se oddělují vlásečnice, které září jasně karmínové. Na rozdíl od těch větších, silnějších žil tahle tenčí vlákna připomínající špagety jako by se sama vznášela temnou hmotou vesmíru, jejich volné konce se kroutí a otáčejí kolem toho kosmického středu jako větvičky zachycené v odpadu.

„V tuhle chvíli se díváš na galaxii takovou, jak vypadá v nexu. Černé díry, které tvoří střed galaxií, vznikly na počátku vesmíru. Kdybys dokázal přežít cestu jejich vírem, vstoupil bys do paralelního vesmíru – vyššího rozměru duchovní energie, kde už neexistuje čas. Až fyzicky zemřeme, naše duše projdou těmito vyššími rozměry a vstoupí…“

„Do nebe?“

„Do něčeho takového.“ Ukáže na stáčející se výrůstky vystřelující ze strmého gravitačního středu černé díry. „Hmota černé díry je tak velká, že její hrdlo, jinak označované jako horizont událostí, nedokáže všechnu její energii udržet. Přetlakové kanály vedoucí po celé galaxii se nazývají bílé díry. Ty prudce vystřelují hmotu do vesmíru. A ty červené klikaté čáry, které se pohybují v blízkosti vystřelené hmoty, jsou červí díry. Všimni si, že každá červí díra má dvě ústí, která se nacházejí v různých částech galaxie. Balam má antigravitační pole natolik výkonné, že dokáže vyvážit účinky červí díry, takže loď ji může využívat jako kosmickou zkratku přes Mléčnou dráhu.“

„A takhle se chceš dostat na Xibalbu? Přes červí díru?“

„Je vidět, že se chytáš.“

„Ale všechno se to neustále pohybuje. Je to… je to, jako když naskočíš na kosmický kolotoč. Jak můžeš vůbec vědět, kdy a kde se její vstupy a východy objeví?“

„Polohy červích děr se mění podle rotace galaxie. Každý průchod byl přesně zmapován. Balam ví, kdy je čas vyrazit.“

Manny si tře čelo a snaží se vypořádat s těmi informacemi. „Kde jsme? Kde je Země? Kde je ta Xibalba?“

Jacob zavře oči. Astrotopografie se znovu vrátí k původnímu prostorovému zobrazení. „Počítači, zvětši Ostruhu Oriona v poměru deset na devátou.“

Vyskočí část jednoho z dlouhých vnějších ramen Mléčné dráhy. Kolem nich znovu pluje zvětšená projekce. Pod Jacobem a napravo od něj se objeví žlutá šmouha. Zatímco se Manny dívá, celá oblast se zvětší a objeví se pozemské Slunce a jeho planety.

Jacob ukáže vysoko nad jejich hlavy ke třem jasným bodům uspořádaným známým způsobem; ten vzor je stejný jako formace tří pyramid v Gíze.

„Alnitak, Alnilam a Mintaka, tři hvězdy Orionova pásu. Podívej se hned pod ně. Vidíš ten drobný karmínové stříbrný svět? Podle Strážců je právě to Xibalba. A teď dávej pozor.“

Jacob ukáže doprava. Tam se pomalu trojrozměrným kosmem pohybuje papírově tenký stáčející se zářez šarlatového laserového světla, které vede severovýchodním směrem přes rameno Orionu. „Tady je naše červí díra. Její blízké ústí projde mezi Zemí a Marsem za sedm dní, vzdálené ústí se pohne přesně včas, aby nás vyložilo v blízkosti Xibalby. Naposledy nějaká červí díra proťala naši sluneční soustavu tímhle způsobem v den 4 Ahau, 3 Kankin, tedy o zimním slunovratu 2012 – v poslední den mayského kalendáře. A předtím to bylo skoro před 65 miliony let.“

„Počkej… ta věc dorazí za sedm dní?“

„Ne, říkal jsem, že nejbližší ústí červí díry projde za sedm dní v blízkosti Marsu. Abychom byli včas na místě setkání, musíme odletět ze Země za devadesát osm hodin.“

Immanuel polkne hořkost, která mu stoupá hrdlem. „V žádném případě… zatraceně, v žádném případě, Jacobe Gabrieli!“

„Manny…“

„Ne!“ Tmavovlasý hoch vyrazí z řídicí místnosti, pak se rozběhne chodbou a hledá skrytý východ. „Otevřete se, sakra! Jacobe, pusť mě ven! Nemůžu dýchat!“

Panel se odsune a za ním se objeví jeřáb a vnitřek skladiště. Pohlédne dolů a spatří, jak se k němu pomalu blíží výtah.

V zoufalé snaze uprchnout skočí dopředu a zachytí se jednoho z hliníkových vodorovných nosníků věže a pak po ní jako po hasičské tyči rychle sjede k betonové podlaze…

… a když se dostane až dolů, už ho tam čekají ozbrojené stráže.

METEOROLOGICKÁ LABORATOŘ MIAMSKÁ UNIVERZITA ÚTERÝ VEČER

Meteorologické středisko v hlavním kampusu Miamské univerzity je nejnovější v řadě ESD (projektů environmentálního štítu), které vyrostly na východním pobřeží Spojených států. Druhou vnější konstrukci stavby tvoří kopulovitý železobetonový plášť, který je schopen odolat hurikánům až do 350 kilometrů za hodinu. Uvnitř této bariéry je hlavní konstrukce; dveře a okna jsou vybaveny zatahovatelnými ocelovými okenicemi, které se uzavřou automaticky při doteku vypínače. Záložní generátory v přízemí dokážou napájet celou budovu o tisíci místnostech dva týdny a satelitní relé zapojená přímo do oblé střechy zajišťují výborný příjem pro komunikační linky střediska.

Kromě své role vzdělávacího zařízení slouží Meteorologické středisko také jako regionální ústředí jihovýchodu Spojených států pro Řídicí agenturu pozemských systémů (ESMA), organizaci, která posuzuje, předpovídá a monitoruje všechny ekologické katastrofy na celé zeměkouli.

Bruce Doyle si protře nevyspalé oči, pak dopije zbytek už vystydlé kávy. Přestože už na konci osmdesátých let dvacátého století byly zřejmé účinky globálního oteplování, reakce americké vlády na celý problém byla příliš slabá a přišla příliš pozdě. Doyle, regionální ředitel ESMA, často přirovnává zpoždění zájmu veřejnosti k situaci, kdy dáte ruku do hrnce se studenou vodou na rozpálené plotně. Protože ke změnám teploty dochází jen velmi pomalu, oběť si neuvědomí nebezpečí, dokud se jí nezačne odlupovat maso od kosti.

Doyle nevěřícně zakroutí hlavou, když pohlédne na ČTVRTLETNÍ ZPRÁVU ESMA za zimu 2033. Studenější zimy a teplejší léta – to je vzorec po celých posledních třicet let a účinky na zeměkouli se evidentně zesilují. Z grónského ledovce se uvolňuje více než 100 miliard tun vody, takže rychlost tání se za pouhá dvě desetiletí zdvojnásobila a hladina moří stoupla o dalších deset centimetrů. Miliony lidí, kteří žili v nížinách od Bangladéše po Egypt, se musely přestěhovat. S každým uplynulým ročním obdobím se ohniska malárie, horečky dengue a žluté zimnice přesunují více na sever. Bouře a záplavy odnášejí úrodu. Sucha a požáry ničí každý rok více než 10 milionů hektarů lesů. Letní vlny veder vedly k úmrtí tisíců lidí a vyhubily tisíce rostlinných a živočišných druhů.

A podle téhle ČTVRTLETNÍ ZPRÁVY bude ještě hůř.

Západoantarktický ledovec dál taje nebezpečně rychle. Ledovec, který spočívá na podloží hluboko pod úrovní moře, obsahuje téměř osm a půl milionu krychlových kilometrů ledu. Vědci nyní vědí, že za posledních dvacet tisíc let roztály všechny mořské ledovce. Pokud by roztál Západoantarktický ledovec, stouply by hladiny světových oceánů ne o desítky centimetrů, ale o více než šest metrů.

Existují také kritičtější vzorce počasí. Nejenže se tajfuny a hurikány objevují později ve svém období, ale v důsledku zvýšených teplot oceánů vzrostla jejich intenzita, zvlášť v severním Atlantiku.

Hnacím motorem bouřkových systémů naší planety jsou oceány, které zajišťují energii jak přímým přenosem tepla ze své ohřáté hladiny, tak vypařováním vody. K tropické cyklogenezi dochází, když atmosféra odvede teplo a vlhkost z teplých povrchových vod (alespoň 26 stupňů Celsia do hloubky asi 46 metrů). S tím, jak se z oceánu odvádí latentní teplo ve formě vodních par, bouřkové cyklonové přízemní větry je roztáčejí ve spirále proti směru hodinových ručiček (na jižní polokouli ve směru opačném). Bouřkový systém získává na mohutnosti a dosahuje větrů síly hurikánu a vzduch, který se pohybuje dovnitř, se stáčí směrem nahoru a ven, takže se vytvoří oko, klidný střed o průměru třicet až šedesát kilometrů. Tepelná energie vytvářená procesem vypařování se ukládá ve formě vodní páry, která stoupá v kruhu impozantních kumulonimbů kolem klidného oka cyklony. Oko samo je tvořeno pomalu klesajícím teplým vzduchem, zatímco jeho stěnu tvoří silné proudění vzduchu směrem vzhůru.

Hurikán střední velikosti uvolní za jediný den stejnou energii jako současná exploze čtyřsetdvacetimegatunových vodíkových bomb – tedy mnohem více než ekvivalent poloviny elektrické energie, kterou využijí obyvatelé Spojených států za celý rok. Hurikány (cyklony, které se tvoří v Atlantiku) se klasifikují na základě Saffirovy-Simpsonovy stupnice, která dělí bouře na základě jejich maximálních trvalých větrů. Tropická bouře oficiálně přejde do hurikánu kategorie 1, pokud její větry dosáhnou rychlosti 119-153 km/h. U bouří kategorie 5 se větry pohybují rychlostí vyšší než 250 kilometrů v hodině.

Až do konce devadesátých let dvacátého století se účinky globálního oteplování projevovaly teplejšími léty a chladnějšími zimami, čímž se zvyšovala intenzita systémů počasí na zeměkouli. Vznik hurikánů se zmírnil s cyklickým příchodem jevu El Niño, cirkulačního vzorce, kdy se masy teplé povrchové vody vlivem tlaku vzduchu v tropickém západním Pacifiku přesunují sem a tam na desítkách tisíc kilometrů oceánu. Jihu Spojených států El Niño přinesl zvýšené srážky a jeho silné větry odřezávaly severní okraje hurikánů a šetřily východní pobřeží.

El Niño dominoval od poloviny 70. let až do roku 1998 vzorcům počasí v celé Severní Americe. Ale na počátku 21. století se najednou naplno projevily první skutečné účinky globálního oteplování.

La Niña – holčička – je protějšek jižního oscilačního cyklu El Niño. Mnoho meteorologů klasifikuje tento pohyb jako „studenou fázi“, protože La Niña snižuje teploty oceánu podél západního pobřeží USA. Vlivem tohoto jevu na cirkulační vzorec dlouhých vln se vytváří horní tah vzduchu nad centrálními Spojenými státy s jižním prouděním nad východním pobřežím – a to pohání doslova každý nízkotlaký systém, který přechází nad Atlantikem.

Na konci srpna 2007 poskočil hurikán Susan z bouře kategorie 4 do kategorie 5, když se blížil k pevninské části USA. Zatímco národ v obavě bezmocně přihlížel, trvalé větry bouře získaly rychlost 304 kilometrů za hodinu těsně předtím, než se oko přehnalo nad Savannah v Georgii. Díky včasnému varování ESMA nedosáhl počet obětí Susan ani tuctu, ale větry této zabijácké bouře (ve které se zrodilo sedm tornád) způsobily škody za více než 4 miliardy dolarů.

Susan byla tak silná, že donutila ESMA přidat k Saffirově-Simpsonově stupnici další klasifikaci. Bouře kategorie 6 (zvaná také superhurikán) byla považována za hurikán vyvolaný jevem La Niña s větry o síle vyšší než 281 kilometrů za hodinu.

O necelý rok později zasáhl Vero Beach na Floridě superhurikán Abigail, první oficiální bouře kategorie 6. Bouřkový příliv se zvedl deset a půl metru nad hladinu moře, zaplavil pobřežní oblasti od West Palm Beach až po Daytonu a pak se přelil přes floridský výběžek.

Do roku 2015 se východní pobřeží Spojených států stalo velmi nebezpečným místem. V Atlantiku se vytvořilo sedm superhurikánů a z toho dva zasáhly pevninu. Nejhorší z nich byl superhurikán Pamela, jehož dvojité oko se nakonec rozpadlo nad Wilmingtonem v Severní Karolíně a bičovalo evakuované město větry o rychlosti téměř 320 km/h a dvěma desítkami tornád.

Příroda se začínala modernímu člověku mstít a bylo třeba ji nějak uklidnit.

K prvnímu pokusu o ovlivnění větrů hurikánu došlo už v roce 1947 v rámci projektu CIRRUS. Teplá voda v oceánu a vysoká vlhkost vzduchu vyvolávají pokles tlaku nad hladinou. Horizontální větry u hladiny reagují na tento pokles tlaku zrychlováním směrem dovnitř. Čím víc klesá tlak u hladiny, tím vyšší rychlosti větry dosahují. Jak se vzduch na nízké úrovni pohybuje z velkých vzdáleností směrem dovnitř, proces se zesiluje a vytváří se oko bouře. Vědci projektu CIRRUS se pokusili ochladit „komín“ cyklony tím, že do vnitřní stěny bouře napumpovali suchý led, aby narušili její tlakový diferenciál.

Letoun projektu CIRRUS nebyl bohužel vybaven možností sledovat dynamické a strukturální změny cyklony. A co hůř, první hurikán, který se snažili ochladit, prudce změnil směr a zasáhl Georgii, kde způsobil politické nepokoje. CIRRUS zrušili a na všechny budoucí experimenty v oblasti infikace mračen byla uvalena nová zničující omezení.

Tato omezení drasticky ovlivnila projekt STORMFURY, ambiciózní program ovlivňování hurikánů prováděný Národním meteorologickým ústavem (a později NOAA), ministerstvem obrany a Národní vědeckou nadací.

Základní myšlenkou projektu STORMFURY bylo ohřát atmosféru ve velké vzdálenosti od oka hurikánu, snížit sklon tlakové čáry v blízkosti středu bouře a omezit tak rychlost větru. K tomu infikovali vědci mračna daleko od jádra bouře jodidem stříbrným (AgI); jeho krystaly jsou zvlášť účinnými ledovými jádry a jejich vlivem podchlazené vodní kapky krystalizují. Zmrznutím podchlazené vody zadržované v horních mračnech daleko od oka bouře se mohlo uvolnit dostatečné množství latentního tepla, aby se výrazně snížil sklon tlakové čáry.

Devatenáctého srpna 1963 se východně od Malých Antil vytvořil hurikán Beulah. Do 24. srpna byla dvakrát provedena infikace bouře a maximální rychlost jejích větrů klesla o více než třicet uzlů. Stěna oka cyklony se rozpadla a pak se znovu vytvořila o šestnáct kilometrů dál od středu bouře. Bohužel nebylo možné vytvořit příčinný vztah a projekt STORMFURY přiškrcený novými omezeními v oblasti infikace mračen nakonec přišel o veškeré finance.

Teprve roku 2016 prezident Ennis Chaney znovu zřídil financování těchto důležitých pokusů. O několik let později se spojili tři vědci a posunuli pokusy projektu STORMFURY o krok dál.

Hurikán je v podstatě poháněn latentním teplem uvolněným kondenzací vodní páry do kapek v oblacích. Vědci projektu STORMFURY se rozhodli, že odtáhnou latentní teplo hurikánu od oka v naději, že přeruší vír rozložením jeho energie do větší vzdálenosti. Doktor Lowell Krawitz, meteorolog v MIT, chtěl zaútočit na hnací motor cyklony u jejího zdroje ochlazením vnitřní stěny oka, a tím by došlo k potlačení kondenzace a konvekce. Jeho dodací systém – zastaralá flotila jaderných ponorek Trident. Podle Krawitzova plánu se měla svislá raketová sila, která kdysi obsahovala jaderné střely Trident D-5, přestavět na tlakové vystřelovací systémy poháněné jadernými reaktory ponorky. Po vynoření v oku superhurikánu, dokud bude ještě pořád na moři, by se mohla chladicí látka vstříknout přímo do stěny oka. Zastavit hurikán sice nebylo možné, ale snížením rychlosti větru z 320 na 210 kilometrů za hodinu by se zredukovala jeho energie o více než 50 procent – což mohlo zachránit bezpočet životů a miliardy dolarů, jestliže by cyklona vůbec dorazila k pevnině.

Doktor Krawitz pouze potřeboval sloučeninu, která by se při ochlazování současně rozpínala.

Přidejte si do rovnice doktora Davida Mohra a jeho kolegu Barryho Perlmana, dva vědce, kteří se posledních dvacet let zabývali raketovými motory na bázi kapalného vodíku/kapalného kyslíku. Společně vyvinuli několik variant kryogenního plynného dusíku používaného k chlazení paliva. Náhodné setkání s doktorem Krawitzem vedlo k pokusu s hybridním plynným dusíkem, který se po zavedení do oblasti s nízkým tlakem exponenciálně rozpínal, jak chladl.

10. srpna 2023 se osm přestavěných ponorek Trident SSBN přesunulo naproti superhurikánu Carol, jehož větry o rychlosti 310 kilometrů za hodinu se pohybovaly na západ přes Atlantik k Haiti a jihovýchodnímu pobřeží Spojených států. Flotila ponorek se vynořila uvnitř oka a za současného udržování kurzu a rychlosti napumpovala plynný MPK (pojmenovaný po oněch třech vědcích) přímo do blížící se jihovýchodní stěny bouře.

Zatímco hurikán pokračoval ve své cestě severozápadním směrem, pohybující se stěna oka nasála plynný MPK, který při krystalizaci stonásobně zvětšil objem. Za několik minut tento kryogenní plyn přerušil vertikální konvekci v oblacích stěny cyklony, snížil tak množství kondenzujících vodních par a prudce omezil uvolňování latentního tepla. Během hodiny rychlost trvalých větrů ve středu bouře poklesla z 310 na 252 kilometrů za hodinu, což bylo výrazné snížení.

Díky úspěšnému experimentu všichni tři vědci získali Nobelovu cenu a také došlo k omlazení zastaralé námořní flotily jaderných ponorek. Do služby byly zařazeny nové ponorkové jednotky, známé jako „Weather Net“, které měly doplňovací stanoviště v severním Atlantiku, severním Pacifiku a v severozápadním Pacifiku. A námořnictvo bylo poté, co je pokroky v kosmických obranných systémech odsunuly na vedlejší kolej, najednou znovu na výsluní jako „zabiják cyklon“.

Bruce Doyle potlačí další zívnutí a pozoruje mohutný vír superhurikánu Kenneth nedaleko Panenských ostrovů. Doyle je vyčerpaný, protože kvůli superhurikánu drží pohotovost už od zrodu této tropické cyklony před devadesáti sedmi hodinami.

A Kenneth se mění v naprosté monstrum, dokonce větší než superhurikán Pamela. A jako by to nestačilo, kvůli požáru v depu Weather Netu na Haiti muselo námořnictvo zařídit nouzové dodávky kryogenní směsi plynného dusíku z miamského přístavu. Kvůli třídennímu zpoždění při zajišťování starého ropného tankeru pro přepravu mohla už tak nebezpečná bouře kategorie 6 nabrat síly.

Ředitel ESMA zkontroluje nejnovější informace přicházející z bezpilotní vzdušné cyklonové laboratoře, známé pod zkratkou „UNCLE“. Tito lovci hurikánů připomínající metrové ocelové okřídlené šipky prolétají sem a tam bouří a vysílají data.

SUPERHURIKÁN KENNETH

O4 OO GMT ÚTERÝ 22/11/33

POLOHA: 18,3S 53,7Z

MAX. VÍTR: 32O KM/H

PORYVY: 341 KM/H

POHYB: SZ RYCHLOSTÍ 22,5 KM/H

TLAK: 941 MB

PŘEDPOKLÁDANÝ ZÁSAH USA:

SOBOTA 26/11/33

13:40

CÍL: JIHOVÝCHODNÍ FLORIDA

„Ježiši…“ Bruce Doyle stiskne tlačítko rychlé volby na svém mobilním telefonu. „Sharon, to jsem já. Volej hned aerolinie. Chci, abys byla i s dětmi zítra odpoledne ve Filadelfii. Žádné řeči, prostě si naplánuj, že aspoň týden zůstanete u tvé matky.“

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

31

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

22. LISTOPADU 2033 HANGÁR 13 KENNEDYHO VESMÍRNÉ STŘEDISKO MYS CANAVERAL, FLORIDA ÚTERÝ NOC

Manny jde za bratrem vnitřní japonskou zahradou a hlavu má stále jako v mlze po prostředku proti stresu, který dostal od lékaře. Plexisklovou kopulí atria dopadají dovnitř měsíční paprsky a ozařují štěrkovou pěšinu a mělký potok, který teče pod dřevěným můstkem přímo před nimi.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se Jacob.

„Ne. Kde to jsme?“

„Tady je mé útočiště, jediné místo, kde se cítím v bezpečí. Celý tenhle komplex je odstíněný proti elektrostatickým vlnám. Říkáme tomu tichá zóna. Chrání mě před Lilith a dalšími Hunahpuy, kteří by mohli venku být.“

Rovnou před nimi stojí japonský dům s dřevěnými rámy.

„Ty vážně tyhle orientální věci žereš, co?“

„Tahle koncepce se nazývá Wabi a Sabi… jednoduchý klid – elegantní jednoduchost. Nacházím v tom duchovní osvobození.“

Těsně před vstupem leží uprostřed pěšiny kámen velikosti grapefruitu zabalený v jutě. Jacob ho zvedne a ukáže bratrovi. „Tenhle zabalený kámen symbolizuje vstup do jiného světa. Teď vcházíš do toho mého.“

Immanuel následuje bratra přes most k otevřenému formálnímu vstupu.

„Víš, Manny, tradiční japonský dům nemá žádnou jasnou hranici mezi vnějším a vnitřním prostorem. Místo toho tam existuje meziprostor tvořený formálním vstupem, verandou, přijímacím pokojem a nádvořím, které jsou odděleny různými přepážkami, a všechno to má sloužit k tomu, aby se dovnitř vnesla příroda a aby byli současně obyvatelé stále chráněni před počasím.“ Jacob se zastaví u zvýšené podlahy a zuje si boty. „Prosím.“

Immanuel shodí tenisky a cítí se divně.

V domě nejsou žádné dveře ani stěny, jen otevřená dřevěná okenice. Podlaha uvnitř je z naleštěného bambusu pokrytého sem tam matracemi tatami. Malým výklenkem se jde do přijímacího pokoje s vysokým stropem ve tvaru písmene A; uprostřed pokoje stojí kolem kamenného kávového stolku čtyři pohodlné kožené židle. Kuchyň je bez poskvrnky, nejnovější přístroje jsou diskrétně ukryty za dřevěným barem. Po schůdku se sestoupí do níže položené jídelny s podlahou zakrytou fialovým tatami a se srovnanými bambusovými lavičkami. Stěny jsou celé vyrobené ze šoji – posuvných dveří s papírovou výplní. Otevřenou přepážkou vidí Immanuel další upravenou zahradu. Slyší uklidňující zvuk vody – potok protékající pod prkny v podlaze a protínající centrální atrium domu.

„Nemáš hlad?“ zeptá se Jacob.

„Jen jsem unavený.“

„Do pokoje pro hosty se jde tudy,“ Jacob odtáhne šoji a za dveřmi se objeví malý prostor, v jehož středu je tatami postel. „Radši se vyspi. Zítra nás čeká dlouhý den.“

„Jakeu, cos myslel tím, že jsem jin k tvému jangu?“

„Jin a jang jsou dvě základní síly, které tvoří tao – základní záhadnou energii, která se překládá jednoduše jako ‚Cesta‘ nebo ‚Jedna‘. Z Jedné vychází ‚Dvojice‘ – jin a jang, dvě mocné protikladné síly jako kladný a záporný pól baterie. Ani jedna z nich není plně dominantní, každá je soustavně se měnící dynamikou tlaku a tahu, nabíjí a zklidňuje.

Existuje rčení: Všechny věci pocházejí z tao, jsou tvořeny hmotou, tvarovány svým prostředím. Vezmi si například tento dům. Ty jsi jin, dům samotný a země, na které stojí. Obojí je tvořeno hmotou. Kolem domu je energie – jang – v neustálém pohybu, odhaluje hranice prostoru a času. Posledních šest let byl náš dům zavřený, obě energie izolované. Teď je dům znovu otevřený a naše dvě energie budou znovu ve vzájemné interakci, tvarovány naším prostředím, budou reagovat na síly působící ve vesmíru.“

„Ta celá mayská věc s Xibalbou… opravdu věříš tomu, že je to náš osud?“

„Je to cesta, kterou v sobě máme geneticky naprogramovanou.“

„Jo, jasně. Ale taky jsi říkal, že lidstvo uvízlo v časové smyčce. A zmínil ses, že už jsme tu cestu podnikli v minulosti.“

„Už jsme tam byli, ano.“

„Ale pokud jsme tam byli, tak proč jsme pořád ještě v téhle časové smyčce?“

Jacob se posadí na okraj tatami postele. „Při tom posledním pokusu jsme neuspěli. Nejsem si jistý proč, ale nejspíš náš útok nebyl správně… koordinovaný.“

„Tím, že jsme neuspěli, myslíš, že jsme zemřeli?“

„Netrap se, tentokrát je to jiné. Tentokrát se se mnou spojil náš otec, aby mě připravil. Taky jsem strávil posledních šest měsíců vypracováváním bitevních plánů v holografické místnosti. Vytvořil jsem a analyzoval každý možný scénář útoku. Pochopíš to, až začne náš výcvik.“

„Chci to pochopit teď.“

„Je pozdě, Manny. Vyspi se a zítra…“

„Teď, Jacobe!“

Jacob zavře oči a řekne: „Počítači, aktivuj obrazovku v pokoji pro hosty.“

Z bambusové podlahy vyjede panel z čirého inteligentního skla.

„Počítači, nahraj poslední bojový scénář. Zahaj přehrávání pět set rámů před kontaktem v nexu.“

Na inteligentním skle se rozsvítí scéna. Objeví se krajina podsvětí. Dva válečníci, Jacob v bílém a počítačem simulovaný Immanuel v černém, se blíží k jezeru roztaveného kovu a alabastrově bílému stromu.

„Ten kalabašový strom je živým spojením s nexem. Ohavnost ho používá k udržování našeho otce v jakémsi vegetativním stavu. Strom září bíle kvůli otcově auře v podsvětí.

Válečník v černém, který představuje tebe, je model ve virtuální realitě, naprogramovaný tak, aby reagoval nastaveným vzorcem bojových pohybů. Nedokáže ale myslet a reagovat jako hunahpuovský válečník. Na to nezapomeň.“

Immanuel zírá na jezero. Objeví se vlnky, které signalizují, že se ze stříbřitého bahna vynořuje mimozemský tvor.

„Ten mimozemšťan je duchovní démon – hlídka postavená u našeho otce. Díky silikonové kůži má tvar a podstatu ve fyzickém rozměru. Jeho nejvražednější zbraní jsou jeho pařáty, které uvolňují rychle působící toxin. Naše hunahpuovská genetika se dokáže malým dávkám toxinu ubránit, ale cokoli většího než silnější škrábanec by bylo smrtelné.“

„Skvělé.“

Na obzoru dojde k jasnému výbuchu smaragdově zeleného světla.

„Počítači, pauza.“

Záběr na obrazovce se zastaví v okamžiku, kdy oba bojovníci sprintují k alabastrovému stromu.

„Právě jsme vstoupili do nexu. To, co následuje, se bude přehrávat tempem představujícím necelá 3 procenta skutečné rychlosti.“

„Tři procenta? Tak rychle se nepohybuju.“

Jacob se ušklíbne. „Zatím ne. Počítači, pokračuj v přehrávání rychlostí nexu.“

Scéna se odvíjí dál, jeden zrnitý rám za druhým. Dvojče v bílém téměř letí kolem jezera, chodidly se skoro nedotýká břehu. Dorazí ke stromu současně s hlídajícím démonem. Jacob tasí svůj meč, sekne po tom děsivém tvoru a drží ho v uctivé vzdálenosti od stromu.

S každým zásahem se ostří barví do tmavší modré.

„Lasery a zbraně v nexu nefungují. Meč je vyroben z nanoslitiny oceli. S každým pohybem se makromolekulární motory uvnitř zbraně rozpínají a ohřívají ostří a to se zařezává do démonovy vnější silikonové kůže. Krev bez hemoglobinu krvácí modře, protože na Xibalbě není kyslík, jen CO2.“

Válečník v bílém je jako pohybující se smršť, seká a kryje se, bodá a ustupuje, jen tak tak se drží mimo dosah většího hlídače.

Immanuel zavrtí hlavou. „Jak s ním dokážeš držet krok? Já už bych dávno padl.“

„Trénink. A teď se pozorně dívej.“

Válečník v černém zastupující Immanuela doběhl ke stromu. Když se snaží osvobodit objekt představující jejich otce, démon najednou vyrazí ke kmeni a pokusí se zasáhnout virtuálního Immanuela levým pařátem.

Ale Jacob je také rychlý. Protože vycítil pohyb, vrhne se vpřed, tne nyní planoucím mečem do mimozemšťanovy pravé paže a usekne ji v loketním kloubu…

… zatímco černý válečník zásahem vlastního meče odsekne ohromenému hlídači jediným mohutným pohybem lebku.

Obludná hlava zaduní na skalnatém povrchu a bezhlavé tělo za chvíli následuje.

„Jo!“ Manny je na nohou a nemůže popadnout dech. „Vyhráli jsme… že?“

Jacob zavrtí hlavou. Ukáže rukou na obrazovku.

Model představující Michaela Gabriela leží u roztavených zbytků kalabašového stromu a z břicha mu tryská modrá krev.

„Počítači, převiň zpět o šest set rámů a zastav.“

Obraz se vrátí k výpadu démona směrem ke stromu. „Pozorně se dívej. Jeho levý pařát je zástěrka. Nevšímej si ho a soustřeď se na pravý. Počítači, pokračuj tempem jedno procento rychlosti nexu.“

Immanuel pozoruje démonovu pravou paži, která je zčásti skryta pod útočícím tělem. I při té výrazně nižší rychlosti je končetina pouhou šmouhou, když se natahuje k modelu Michaela Gabriela, který se vynořuje z kmene rozpouštějícího se bílého stromu.

Dva hlídačovy pařátovité prsty ostré jako skalpel se zabodnou Michaelovi do břicha a vyjdou ven páteří, než tvor končetinu stáhne, aby vykryl Jacobův úder.

„Ježíš, on… on ho rozpáral.“

Jacob přikývl. „Můžeme vyhrát, ale budeme na to muset být dva. Zítra nás čeká dlouhý den, zkus se na to vyspat.“

„Vyspat? To ode mě opravdu čekáš, že po téhle podívané usnu?“

„Pokud nebudeš moct usnout, požádej počítač o sedativum v zeleném čaji.“ Jacob vyjde otevřenou šoji, pak se vrátí. „Zítra je velký den, Manny. Musíme tě vrátit na vyvolenou cestu.“

Immanuel Gabriel se položí na nepohodlnou tvrdou postel a zahledí se do stropu.

Tvoje vyvolená cesta to možná je, brácho, ale moje ne.

GEOLOGICKÁ LABORATOŘ MIAMSKÁ UNIVERZITA CORAL GABLES, FLORIDA

Lauren Beckmeyerová sedí v kanceláři Billa Gabehearta, bosé nohy má opřené o jeho stůl. Už je v laboratoři přes dvě hodiny, čeká, až počítač dokončí vyhledávání dat a potvrdí, že informace nahrané předtím z Yellowstonského národního parku jsou stejné jako data získaná v minulosti.

ANALÝZA DOKONČENA. MEZI ÚDAJI Z YELLOWSTONSKÉ KALDERY ZE DNE 16. DUBNA 2030 AŽ 19. LISTOPADU 2033 BYLA NALEZENA OPAKUJÍCÍ SE DATA.

„Opakující se data? Počítači, jak velká je podobnost mezi oběma záznamy?“

NEBYLA ZJIŠTĚNA ŽÁDNÁ ODCHYLKA. ÚDAJE JSOU TOTOŽNÉ.

Gabeheart měl pravdu. Ti syčáci z federálního ústředí něco tají. Vyťuká na svém počítači Gabeheartův přístupový kód.

Na obrazovce se objeví záznam profesorova obličeje. „Ahoj. Je mi líto, že vás musím zklamat, ale tohle nejsem já. Protože se právě venku dívám na Starý dobrý gejzír, nechte mi prosím vzkaz.“

„Doktore, tady Lauren. Něco jsem našla. Zavolejte mi hned, jak…“

Záznam zmizí a vystřídá ho obličej Paxtona J. Walthera, Gabeheartova koordinátora v Yellowstone. „Slečno Beckmeyerová?“

„Ano, pane Walthere.“ Co dělá na Gabeheartově soukromém komunikačním kanálu? „Pane Walthere, kde je profesor Gabeheart? Potřebuju s ním mluvit.“

Paxton smutně zavrtí hlavou. „Je mi líto…“

Lauren se stáhnou svaly strachem.

„… došlo k nehodě. Bill… dnes ráno zemřel.“

„Cože?“

„Měřil teplotu v jednom z horkých pramenů, když došlo k záchvěvu a Bill spadl do vody. Než jsme se k němu dostali… popáleniny třetího stupně… byl mrtvý.“

„Ach, bože… to ne…“

„Je mi to moc líto.“

„Já nemůžu… vždyť jsem s ním nedávno mluvila.“

Paxton se na ni najednou zadívá. „V sobotu?“

Lauren cítí závrať a tvář jí zbledne. „Já… totiž… nevím. Mohlo to být…“

„Lauren, poslal vám Bill něco?“

„Ne, totiž, ano, byly to pololetní testy. Já… měla jsem je odevzdat, než začne volno před Dnem díkůvzdání. Už jste dali vědět Gabeheartově rodině?“

„Ještě ne. Lauren, moc mě mrzí, že jsem to na vás takhle vysypal, nechtěl jsem vás ranit. Vím, že jste si s profesorem byli blízcí. Kde vás najdu… abych vám dal vědět, jak to bude s pohřbem?“

Neříkej mu to… ani slovo. „Já… vlastně ještě nevím.“

„Jedete na prázdniny domů?“

„Totiž… nevím jistě.“ Okamžitě vypadni, než řekneš příliš moc… „Musím už jít, je mi líto…“

„Lauren, počkejte…“

Odpojí komunikační kanál. Ach bože… ti neřádi… oni ho zabili! Zakryje si tvář, z očí jí tečou slzy, žalem a strachem nemůže ani dýchat. Pokud si myslí, že něco vím, půjdou i po mně!

„Dost! Seber se a mysli. První krok, smazat data.“ Obrátí se k hlavnímu počítačovému terminálu. „Počítači, vymaž všechny komunikační záznamy získané za minulý týden kromě posledního odchozího hovoru.“

POTVRZENO.

Lauren se chvějí ruce. Tak jo, domů jít nemůžeš… tady taky nemůžeš zůstat… Na koho se mám obrátit? Kdo mi uvěří?

Náhlý šramot – před laboratoří. „Počítači, zamkni venkovní dveře laboratoře.“

POTVRZENO.

Zaklepání na dveře.

Zašeptá: „Počítači, kdo je tam?“

OCHRANKA KAMPUSU.

„Pst. Sniž hlasitost o 80 procent a spusť na pozadí prověrku člověka, který stojí přede dveřmi laboratoře. Chci jméno a jak dlouho je tady zaměstnaný.“

COLLIN SHELBY. PŘEVELEN K OCHRANCE KAMPUSU 19. LISTOPADU 2033.

19. listopadu… před třemi dny. Ježiši, ti jsou ale rychlí.

Další zaklepání, tentokrát naléhavější. „Haló? Vy tam uvnitř, mohli byste odemknout bezpečnostní dveře?“

Lauren stékají po tváři kapky studeného potu. „Počítači, vypni a uzamkni všechny terminály, přístupový kód Beckmeyer-T-Z-8659.“

POTVRZENO.

Musím rychle zmizet, než odpojí zámek.

Zoufale pátrá zrakem kolem sebe, pak si všimne starého nože na dopisy.

Collin Shelby venku přejede svým falešným průkazem přes magnetický zámek. „Počítači, odpoj zámek. Ochranka, Shelby 28497-M.“

Ozve se zasyčení a dveře se otevřou. Shelby s paralyzátorem v ruce vejde do laboratoře. „Slečno Beckmeyerová?“

Žádná odpověď. Nikde nikdo.

Strážný se rozhlédne, pak nakoukne do Gabeheartovy soukromé kanceláře.

Prázdná.

„Počítači, lokalizuj Lauren Beckmeyerovou, mikročipová identifikace 341124876-FL-USA.“

LAUREN BECKMEYEROVÁ JE OFFLINE.

„Offline?“ Shelby se rozhlédne. Na Gabeheartově stole spatří zakrvácený nůž na dopisy. V odpadkovém koši najde zbytky rozdrceného mikročipu.

„Chytré děvče.“

Shelby vytáhne z bundy přístroj o velikosti dlaně, připojí ho ke Gabeheartovu počítači a odpojí blokovací mechanismus. „Počítači, vyhledej všechny e-mailové záznamy a dokumenty na pevném disku a smaž je.“

Na malé obrazovce vzápětí prolétnou tisíce záznamů.

Collin Shelby je příslušníkem UMBRA, organizace najímající žoldáky, která pracuje pro DIA, CIA a NSA v situacích, kdy je třeba extrémní postih, a udržuje vztahy s vedoucími zaměstnanci FBI. Primárním krytím této stínové organizace, dříve označované jako „banka talentů“, je prevence teroristických aktivit.

Shelby nemá ponětí, proč mu poručili, aby zavraždil Lauren Beckmeyerovou, a ani mu na tom nezáleží. Drsným vedlejším produktem nového globálního internetového a sjednoceného měnového systému je, že teroristické organizace mohou nyní najímat mladé i staré, muže a ženy z každého národa a profese. Při biologickém útoku na památník 11. září minulý měsíc zabili víc než šedesát civilistů. Pokud může dalšímu krveprolití zabránit smrt jedné zmatené vysokoškolačky…

E-MAILOVÉ ZÁZNAMY A DOKUMENTY Z PEVNÉHO DISKU BYLY SMAZÁNY.

Shelby odpojí vzdálený komunikátor a rozhlédne se.

Několik centimetrů pod podrážkami jeho bot, skrytá pod mřížovou panelovou podlahou laboratoře, je Lauren Beckmeyerová. Sedí stočená do klubíčka v malém průlezu s počítačovými kabely a obvody, krvácející dlaň má vraženou do úst, aby zdusila svůj přerývaný dech.

Strážný se dotkne komunikátoru na svém předloktí. „Tady Shelby. Je pryč.“

„Smazal jste Gabeheartovy záznamy?“

„Ano, pane. Kam mám jít teď?“

„Její kolej hlídáme. Jděte za Batesem do bytu k jejímu snoubenci.“

„Ano, pane.“

Strážný se naposledy rozhlédne, pak odejde.

Lauren zůstane v úkrytu a v uších jí divoce tepe.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

32

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

23. LISTOPADU 2033 HANGÁR 13 KENNEDYHO VESMÍRNÉ STŘEDISKO MYS CANAVERAL, FLORIDA STŘEDA ZA SVÍTÁNÍ

Zvuk potoku tekoucího pod dřevěnou budovou.

Někde v zahradě cvrliká pták.

Immanuel Gabriel otevře oči a udiví ho, že v otevřeném šoji stojí štíhlý Asiat v oranžovém mnišském oděvu.

„Ni chao.“ Muž se usměje.

„Ni co?“

„Řekl jsem ‚Dobré jitro‘. Nepolekal jsem vás?“

„Poslední dobou mě leká všechno. Nejspíš hledáte bratra.“

„Pu š‘.“

„Nerozumím.“

„Pu š‘ znamená ‚to není pravda‘. Čekám tady na vás, abych vás zavedl za vaším bratrem. Pozoroval jsem vás, když jste spal. Vaše duše nemá klid.“

„Ne pu š‘.“ Immanuel vstane a podá Asiatovi ruku. „Samuel Agler.“

„Čchung Siung.“

Samuel stiskne tibetskému mnichovi ruku a uvědomí si, že menší muž má pevný stisk. „Předpokládám, že jste jedním z bratrových učitelů.“

Čchung se usměje. „V koupelně máte šaty. Prosím oblečte se a pojďte se mnou. Váš bratr už čeká.“

Immanuel zamíří do koupelny, v žaludku mu kručí. Oblečte se a pojďte se mnou… co si ten chlap o sobě myslí? Zatáhne za sebou šoji, vymočí se, umyje si obličej, pak se oblékne do bílého oděvu na kung-fu.

Když vyjde z koupelny, zamíří rovnou do kuchyně. „Hele, pane Čchungu, nechcete něco k snídani?“

„Teď jíst nebudeme.“ Čchung ukáže ven. „Prosím.“

„Ale já mám hlad.“

„Ovládněte svoji chuť k jídlu.“

„A jak asi?“

„Představte si mrtvou krysu, její kouřící vnitřnosti na svém ranním toustu, na který sedají mouchy.“

Immanuel polkne, jak se mu udělá nevolno.

Čchunga neopouští úsměv. „Bez bot, prosím.“

O několik okamžiků později už bosý a netrpělivý Immanuel Gabriel kluše po kamenné pěšině z atria.

„Takže vy jste tibetský mnich?“

„Víte něco o dějinách Šaolinu?“

„Jen ze sledování těch starých filmů o kung-fu.“

Čchung zpomalí do rychlé chůze. „Kung-fu je pouze jednou součástí našeho výcviku. Aby člověk pochopil Šaolin, je třeba vrátit se v dějinách Číny až do doby 2600 př. Kristem, do dob Pěti vladařů. Dva tisíce let zůstávala Čína rozdělená a vydaná na milost útočícím Hunům a mongolským kočovníkům.“

„Proto vaši předkové vybudovali Velkou čínskou zeď, že?“

„Velká čínská zeď, jak ji známe dnes, je produkt turistického ruchu. Původní stavbu tvořily pouze krátké valy. Protože nebyla souvislá, neměli mongolští nájezdníci problém s jejím překonáním. Teprve roku 221 př. Kristem podnikl císař Čin konečně kroky ke sjednocení Číny do jednoho národa. O sedm set let později přišel do Číny indický buddhistický mnich jménem Pa-tchuo, aby zde učil buddhismus. Císař pozval mnicha do svého paláce a mužova moudrost na něj udělala takový dojem, že mu nabídl svůj vlastní palác, aby mohl pokračovat v učení. Pa-tchuo nabídku odmítl a místo toho požádal o velký kus půdy stranou od civilizace, kde by mohl postavit klášter. Císař jeho žádosti vyhověl a nabídl mu půdu v provincii Che-nan na úbočí hory Sung-šan. Oblast nazvali ‚Zalesněný kopec‘, což se v mandarínštině překládá jako šao-lin. A tak se zrodil první šaolinský chrám.

Roku 539 opustil svůj klášter v Indii svatý muž Bódhidharma, aby šířil učení čchan buddhismu, které se na Západě označuje jako zen. Bódhidharmu popisovali jako vousatého mudrce s pronikavě modrýma očima.“

„Byl to Strážce?“

Čchung se jen usměje. „Podle pověsti putoval Bódhidharma stovky kilometrů, než se dostal do severní Číny, přešel Himálaj a řeku Jang-c‘-ťiang, až konečně dorazil do šaolinského chrámu. Opat Fang-čchang ho odmítl přijmout, proto se Bódhidharma usadil v nedaleké jeskyni. Píše se, že mudrc seděl v meditaci proti kamenné stěně, dokud pohledem pronikavě modrých očí neprovrtal do stěny útesu díru. Navštěvovali ho mniši a přinášeli mu potravu a vodu a tak na ně zapůsobila hloubka jeho znalostí, že ho pozvali do šaolinského chrámu.

Po příchodu do Šaolinu Bódhidharma, kterému se teď říkalo čínsky Tamo, viděl, že mniši jsou příliš slabí, aby dokázali meditovat. Naučil je tři řady cvičení, které se považují za počátek kung-fu v šaolinském chrámu, což znamená ‚usilovná práce a dokonalost‘. Tyto postupy mniši později zdokonalili v bojové metody, aby odráželi útoky místních banditů. Stavěly se další kláštery, každý vedlo několik šaolinských mistrů – odborníků na výcvik mysli, těla a ducha.“

„Vy jste mistr?“

„Velmistr. Zahájil jsem výcvik jako chlapec v šaolinském chrámu na hoře Sung-šan a ve dvaceti jsem pokračoval výcvikem v pchaj-mej kung-fu v klášteře Kuang-siao. V našem stylu využíváme šaolinské i taoistické postupy, takže válečník dokáže přejít z uvolněného pohybu do výbušného.“

„Jak dlouho učíte Jakea?“

„Pět let. Teď už Jacob učí mě.“

Kráčejí podzemní chodbou, potom odbočí doprava do výklenku. Když se blíží, odsunou se ocelové dveře a za nimi vede dolů do podzemí úzké schodiště.

Immanuel jde za štíhlým Asiatem po točitých stupních, které jen občas ozáří olejová lampa připevněná ve vápencové stěně. „Výzdobu vymyslel váš bratr,“ vysvětluje Tibeťan. „Navozuje tu správnou náladu.“

Sestoupí o dvě patra a teplota na schodišti výrazně klesá. Immanuel si tře husí kůži na holých pažích. „Klimatizace musí stát dost pěkný prachy. No teda…“

Schodiště náhle končí a oni se ocitají na vrcholku zasněžené hory. Na všechny strany se tyčí himálajské štíty. Když Immanuel sestoupí z posledního schodu do metrové závěje, kamenná chodba za ním zmizí a s ní také vstup do toho obrovského podzemního holografického prostoru.

„Ježíši, tady je mráz.“ Slzícíma očima vidí Immanuel svůj dech. „Tak jo, co teď? Doufám, že jste tady někde vytvořili nějakou horskou chatu, protože mi už modrají koule.“

Čchung si ho nevšímá a sněhem, který mu sahá po kolena, se brodí přes vrchol.

Immanuel se vleče za ním. Plíce ho pálí a bosé nohy necítí. Po několika minutách dorazí ke vstupu do jeskyně.

Před jeskyní sedí ve sněhu Jacob s nohama v lotosové poloze. Je do pasu nahý, na sobě má jen spodní díl svého černého oblečení na kung-fu. Oči má zavřené.

Kůže, pod kterou se mu rýsují vypracované svaly, je zdravě růžová.

„No, není to blázen… to nic, já už to vím.“ Immanuel drkotá zuby. „Probuďte ho, než zmrzne. Tady venku, totiž vlastně uvnitř, musí být pod nulou.“

„Při tom ledovém větru je minus dvacet osm stupňů Celsia. Dotkněte se jeho kůže.“

Immanuel natáhne ruku a sevře bratrovo rameno – a s ohromením zjistí, že je na dotek teplé, skoro horké. „Celý žhne, musí mít horečku!“

„Není to horečka, tedy aspoň ne z nemoci.“

„Tomu nerozumím. Jak dlouho už tady sedí?“

„Něco kolem čtyř hodin.“

„Čtyři hodiny? Jak…“

„Je to forma meditace, kterou nazýváme ta mo a kterou nás naučil náš šaolinský mudrc. Pomocí životní síly, čch‘, dokážeme manipulovat svými vnitřními funkcemi tím, že zablokujeme mozkové beta rytmy a přesměrujeme je pomocí alfa rytmů. Jacob si zvýšil vnitřní tělesnou teplotu, aby kompenzoval extrémní chlad. Zkuste bratrovi nahmatat pulz.“

Tmavovlasé dvojče se dotkne Jakeova obnaženého krku a nic necítí. Shýbne se a přitiskne napůl zmrzlé ucho k bratrově holé hrudi a růžová pokožka ho hřeje na tváři. „Žádný pulz necítím. Je v nexu, že?“

„Ne. Tahle část výcviku ho na nexus připravuje. Umožňuje mu komunikovat s vaším otcem.“

„To jste ho naučil vy?“

„Ano, ale dokonce ani můj vlastní mistr neměl takové schopnosti. Když Jacob zůstane takto soustředěný, jeho alfa vlny nejsou vůbec měřitelné.“

Immanuelovi drkotají zuby. „A co… já?“

„To zjistíme. Sundejte si oděv a posaďte se před bratra.“

Váhavě si svlékne horní díl oblečení a zaujme lotosovou polohu. A jako v odpověď se přes holografický vrchol přežene poryv ledového větru a zamrazí ho na holé kůži.

„Sakra!“

„Nevšímejte si zimy a zavřete oči. Představte si, že vám hrudním košem vedou malé trubičky. Ty trubičky jsou rozpálené do ruda. Sledujte ty trubičky vnitřním zrakem. Vnímejte teplo, které se vám rozlévá v hrudi. Vnímejte, jak vám teplo proniká do paží a nohou, do zápěstí a kotníků, naplňuje vám prsty na nohou a na rukou. Pomalu dýchejte nosem… vydechujte zlehka ústy. Každý pomalý nádech rozdmychává uhlíky, které ohřívají ty trubičky. Uvolněte se do toho tepla.“

Immanuel vklouzne do představy. Napětí v jeho svalech povolí. Už se nechvěje.

„Dobře. Velmi dobře. A teď vám položím přes ramena prostěradlo. Bude mokré. Chci, abyste soustředil teplo z těch trubiček ve vašem těle ven do toho mokrého prostěradla.“

Tibeťan vejde do jeskyně. Uvnitř je dřevěný sud naplněný ledovou vodou. Sáhne dovnitř, vytáhne prostěradlo, vyždímá je a pak jím ovine Immanuelova holá ramena.

Manny prudce otevře oči. Pak je znovu zavře a opět upadne do transu.

„Zaměřte teplo z těch trubiček přes svoji hruď, ramena a záda do toho vlhkého prostěradla. Nadechujte se nosem, vydechujte ústy, každým nádechem rozdmychávejte žhavé uhlíky…“

Immanuel zpomalí pulz, dýchá téměř neznatelně. Cítí pálení v žaludku, jenže tentokrát je to uklidňující teplo, žádná kyselina mléčná jako při fotbalu.

Jeho mysl bloudí, tlačí ho hloub do chodeb temnoty, až uslyší:

Musí to být nuda, být Bohem… všemocným a nesmrtelným, nikdy nepoznat ambice ani touhu, triumf ani ztrátu. Proto jsi nás stvořil, Pane? Aby ses povyrazil? Proto jsi nás „požehnal“ naší nerozhodností, otrávil nás egem, zotročil nás chtíčem a nenasytností, mocí a pomstou? Je pro tebe lidská rasa jediným velkým kohoutím zápasem? Bavíš se krutostmi, které si působíme navzájem?

Bavíš se tím?

Nebo jsi to Ty, naše otcovské božstvo, prostě jen vzdal? V kterém okamžiku, ptám se, jsi překročil tu konečnou mez? Ne během našeho dětství, když jsi nás učil prostřednictvím Noema, Abraháma, Jákoba a Mojžíše. Bylo to po ukřižování Krista? Opravdu jsi nám odpustil? Možná to bylo během dospívání lidstva, v těch strašných „telecích“ letech, kdy má většina rodičů pocit, že své dítě opouštějí. Kdy to bylo, Bože? Byl to holocaust, který Tě donutil potřást zahanbeně svou mocnou hlavou? Hirošima? Korea? Vietnam? 11. září? Konflikt v roce 2012? Ohavnosti v Africe? Nekonečná vřava na Blízkém východě?

V kterém okamžiku sis řekl: K čertu s nimi?

Sobečtí a hloupí, násilničtí a ničící, krátkozrací a krutí. Když jsou děti malé, šlapou člověku na nohy a pak, když zestárnou, mu šlapou na srdce.

Každý dělá chyby, Bože. Byli jsme my těmi Tvými chybami?

Nebo tohle všechno bylo součástí Tvého velkého plánu?

Odpusť mi moji tirádu, synu, ale od té doby, co jsi opustil moji duši, jsem tak plný hněvu, tak plný nenávisti, tak plný rouhání, že mám někdy pocit, že snad puknu…

Immanuel děsivě zaječí a prudce otevře ebenové oči. Vyskočí na nohy a shodí z ramen už suché prostěradlo.

Jacob ho sevře kolem ramen. „Manny, co se stalo?“

Immanuel se ovine pažemi, přechází sem a tam ve sněhu a nohy se mu chvějí.

„Počítači, ukonči program!“

Sníh a úbočí hory zmizí a objeví se senzorická místnost s onyxovým obložením. Mráz ustane a vystřídají ho poryvy horka.

Jacob se sklání nad bratrem, který se choulí na vlhké podlaze v proudu horkého vzduchu. „Slyšels ho, že, Manny? Slyšels našeho otce!“

Immanuel k němu vzhlédne a tělo se mu stále třese. „Nic jsem neslyšel. A teď mě sakra odsud odveď pryč.“

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

33

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

24. LISTOPADU 2033 NEMOCNICE HEALTH SOUTH DOCTOR’S HOSPITAL CORAL GABLES, FLORIDA ČTVRTEK DOPOLEDNE

Lauren Beckmeyerová je vyčerpaná.

Není to vyčerpání, jaké si obvykle vychutnává po tréninku. Tohle nikdy nezažila, tu zničující únavu plynoucí z pocitu, že je teď štvancem. Neustále ji vysiluje a brání její mysli v odpočinku, pocuchaným nervům ve zklidnění.

Je to vyčerpání plynoucí ze strachu ze smrti.

Posledních šestatřicet hodin se tahle hvězda běžecké dráhy plíží zadními uličkami, skrývá se ve stínech – vyhýbá se lidem. Nemůže jít do svého bytu. Nemůže se spojit s rodiči ani s přáteli z obavy, že lidé, kteří zavraždili profesora Gabehearta, půjdou také po jejích milovaných, stejně jako si přišli pro ni. Nejedla, protože k nákupu jídla je potřeba sken totožnosti a ona svůj čip odstranila.

Lauren neví, kdo stojí proti ní, ale má podezření. Předešlou noc, když ležela sama na pláži, konečně dokázala zklidnit svoji mysl natolik, že do sebe události začaly zapadat.

Ti, co chtěli umlčet Gabehearta, se obávali, že by profesor mohl zjistit pravdu o Yellowstonské kaldeře. Pokud se uchýlili až k vraždě, znamená to, že tlak v systému kaldery musí narůstat, což naznačuje blížící se erupci.

Po poslední erupci v Yellowstonu nastala doba ledová. Pokud má ta příští být podobně ničivá… ach, bože!

Lauren nespala, pocit ohrožení vlastního života najednou zastínila představa supervulkanické zimy. Musí nějak varovat veřejnost. Musí přimět svět, aby naslouchal, dokud je pořád ještě čas jednat… za předpokladu, že ještě pořád je čas a dají se nějaké kroky vůbec podniknout.

Ale kdo by jí naslouchal? Je nula, člověk, kterého lze snadno odstranit z cesty, dřív než se vůbec spustí první televizní kamera. A jaký vlastně má důkaz?

Jenže existuje člověk, kterého v médiích vyslechnou, člověk, s nímž chtějí udělat rozhovor, člověk, který se těší větší pozornosti médií než kterýkoli vědec a kterýkoli student geologie.

Lauren potřebovala najít Sama.

Lauren ze svého úkrytu za řadou keřů pozoruje vstup do studentského zdravotního centra. Mokré vlasy má ulízané a nacpané pod baseballovou čepicí.

Přejde ulici, připojí se k rodině vcházející do budovy. Jde plnou chodbou, pak čeká ve frontě na přístup k automatizované nemocniční asistenční stanici.

Stiskne SEZNAM PACIENTŮ. „Pokoj Kirka Peacocka.“

KIRK PEACOCK SE NACHÁZÍ V POKOJI 310, LŮŽKO B. PŘEJEME HEZKÝ DEN.

Rozhlédne se a pak místo výtahu použije raději schody.

Kirk Peacock leží na posteli, uslintaná ústa otevřená, oči skryté za přílbou s virtuální realitou. Lauren se posadí vedle jeho lůžka a odvrátí zrak, když vstoupí robotická zdravotní sestra a vymění mu sáček s nitrožilní výživou.

„Kirku. Haló, Kirku!“ Zaklepe mu na VR přílbu, pak mu ji strhne z hlavy.

„Běžte do prdele… Lauren? Ahoj… co ty tady?“

„Přišla jsem za tebou. Už je ti dobře?“

„Kdeže. Do každý díry v těle mi narvali jehly a hadice. Už kolik dní jsem neměl pijavku. Sebrali mi čočky, piercing, tetování mně zarůstá chlupama a můj fotr chce, abych si nechal změnit pigmentaci na přirozený odstín. Život je na hovno.“

„No jo. Kirku, potřebuju píchnout. Musím na pár dní pryč. Vyměním s tebou svoje auto za tvého obojživelníka.“

„Cože? Tvoji corvettu? Ty sis něco šlehla?“

„Je to jen na pár dní. Slibuju, že se ti o něj dobře postarám.“

„Klidně si ho utop, mně je to jedno. Patří otci. K čertu s ním, s dědkem.“

„Jaký máš přístupový kód?“

„Přístupový kód… sakra… a jo.“ Zvedne bosou nohu. Na kotníku má vytetováno KP-3757-D.

Lauren si kód zapamatuje. „Díky, Kirku, máš to u mě. Kdy tě pustí?“

„Ale copak já vím, kurva. Ten plechovej doktor nařídil další odběry krve.

Řekl jsem té popelnici, že mi může odsát plazmu, jen pokud ji vymění za BLISS. Ha-ha… hej, Lauren. Kam letíš?“

HANGÁR 13 KENNEDYHO VESMÍRNÉ STŘEDISKO MYS CANAVERAL, FLORIDA ČTVRTEK ODPOLEDNE

Immanuel Gabriel se nedokáže soustředit při pohledu do psychiatrových očí, které mění ve světle zářivek barvu z oříškově hnědé do zelené. Muž má hnědé, na ježka ostříhané vlasy, rozštěpový ret a nápadné jizvy na čelisti, které ukazují nedávné zásahy plastických chirurgů.

„Rozhodně nevypadáte jako psychiatr.“

Mike Snyder se usměje. „A jak by měl vlastně psychiatr vypadat?“

„Nevím… spíš učeně. Co se vám stalo s obličejem?“

„Jizvy z boje. Dělal jsem sparing partnera vašemu bratrovi. Aspoň dřív. Teď už nás obyčejné smrtelníky všechny strčí do kapsy.“

Immanuel se na pohovce napřímí, hlava se mu po sedativu pořád točí. „Takže vy jste Jakeův psychiatr? Vsadím se, že se vám taky snažil lézt do hlavy.“

„Jasně, pořád. Občas taky něco utrousí, ale obvykle se svěřuje jenom doktoru Mohrovi nebo velmistru Čchungovi. Jacob si je sám sebou velice jistý. Už jako čtrnáctiletý mi připadal, že ví přesně, kdo je a co chce od života. A rozhodně nikdy neztrácí klid.“

„Na rozdíl ode mě.“

Doktor Snyder se ušklíbne. „Nebuďte k sobě tak tvrdý. Kdyby mi někdo řekl, že mám nasednout do kosmické lodi, která poletí bůhvíkam, taky bych asi musel slupnout dost prášků. Pro vás je ale důležité, abyste se rozhodně nenechal zatáhnout do bratrovy psychózy.“

„Psychózy?“ Immanuel se napřímí. „Takže vy celé té věci s mayskými hrdiny nevěříte?“

„Pokud se mě zeptáte, jestli věřím tomu, že jste s Jakem jedineční – rozhodně ano. Jestli věřím tomu, že se na vás dva nějak vztahuje nějaký mezoamerický příběh sepsaný zhruba před pěti sty lety? Ne.“

„Ale Jake tomu věří.“

„Jakeova mysl pohlcuje všechno jako houba. Bohužel touhle mayskou mytologií mu zamořovali jeho psyché od narození. Stala se součástí jeho demence a jeho osobnosti a teď ji s největší pravděpodobností rozštěpí.“

„Ale… já jsem slyšel otcův hlas.“

„Uvažujte, Manny. Kde jste v tu chvíli byl?“

„V holografické místnosti… kterou naprogramoval můj bratr, ten mizera! Ale počkat, ta kosmická loď Strážců – jak ji můžete popřít?“

„Kdo ji popírá? V Mexiku vykopali starou mimozemskou kosmickou loď. Z toho, co jsem slyšel, byla tam pod zemí aspoň deset tisíc let. Je to jeden z největších objevů v krátké historii lidstva, ne-li vůbec ten největší? Rozhodně ano. Má její existence něco společného s vaším zesnulým otcem? Nejspíš ano, protože ji sám objevil.“

„Takže vy nevěříte, že jsme s Jakem předurčeni k tomu, abychom do ní nasedli a za čtyři dny v ní opustili oběžnou dráhu?“

„V té lodi?“ Doktor Snyder vyprskne. „Poslyšte, doktor Mohr věří v tenhle mayský nesmysl stejně jako Jacob, ale dokonce i on vám vysvětlí, že ty motory nikdo nezažehl už tisíce let, a věřte mi, NASA se o to samozřejmě pokoušela. Ten starý křáp by mohl odletět z oběžné dráhy, jedině pokud ho přivážeme k jedné z našich nových nákladních raket na Mars a odvlečeme ho tam.“

Immanuel se šťastně usměje a oči mu zalijí slzy úlevy. „Doktore, já bych vám nejradši dal pusu.“

„Raději si ji šetřete pro matku. To ona ji potřebuje.“

„Jak to myslíte?“

„Pokud jde o city, Jake může být sice studená ryba, ale vaše matka je jimi celá rozervaná. Představte si, že byste strávil dvacet let života tím, že se upínáte k naprosto nepatrné naději, že jediný člověk, kterého jste kdy miloval, muž, který vám zmizel přímo před očima, možná žije. Je to, jako když říkáte manželce válečného zajatce, aby přestala žít, protože její pohřešovaný manžel se možná někdy vrátí. Podívejte se, jaký život vaše matka vedla. V ústraní od lidí, bez možnosti vidět jednoho syna a s druhým v jeho vlastním světě, a už naprosto bez možnosti vést vlastní společenský život. Protože vaše matka nevěděla, co si má myslet o Mickově smrti, zakázala si udržovat jakýkoli další vztah, a to ani nemluvím o tom, že se rozhodla vyhovět každému Jacobovu rozmaru.“

„Tak to bylo vždycky. Předpokládám, že také ji Jake přesvědčil, že za čtyři dny odlétáme na Xibalbu.“

„Což znamená, že za čtyři dny bude najednou konfrontován s realitou své vlastní psychózy a pak se sesype. Vaše matka ví, co se blíží, a děsí ji to k smrti.“

Manny zamáčkne slzy. „Kde je? Chci ji vidět.“

Měkký růžový písek.

Poklidná laguna, drobné konejšivé vlnky ji hladí po kotnících.

Dominique drží Mickovu ruku. Dívá se mu zamilovaně do opálené tváře, zlaté paprsky zapadajícího slunce mu tančí v ebenových očích.

„Matko.“

Mick se na ni smutně usměje. „Musíš jít.“

„Matko, můžeme si promluvit?“

Dominique si sundá přílbu s virtuální realitou a zamžourá do světla v chodbě.

„Promiň,“ řekne Manny. „Neruším?“

„Počítači, rozsvítit.“ Stropní světla se pomalu rozzáří. Posadí se na pohovce a potom vypne program s VR. „Jak se cítíš? Všichni jsme se o tebe báli.“

„Jsem v pořádku.“

„Je mi líto, že tě Jake tak ničí. Neměla jsem se od něj nechat přesvědčit, abych tě sem přivezla. Nikdy jsem si nic nepřála víc, než abys vedl normální život.“

„Mami, to je v pořádku.“ Posadí se vedle ní. „To ty mi děláš starosti.“

Nuceně se usměje. „Od kdy?“

Manny polkne a najednou má v krku knedlík. „Teď si uvědomuju, jak to pro tebe muselo být těžké… víš, být bez Micka, vidět, jak se tvoje rodina rozpadá. Naléháním, abys mě nechala jít, se všechno jen zhoršilo.“

„Tvoje instinkty byly správné. To, co jsem udělala… co jsem dovolila, aby udělal Jacob, bylo špatné.“

„Jake tě zmanipuloval, tak jako vždycky manipuloval mě.“

„Nebyl to jenom Jake, já tomu taky věřila. Víš, copak to mohlo být jinak, po tom všem, co se stalo? Když mě opustil tvůj otec, opravdu jsem byla přesvědčená, že žije. Nedokážu ten pocit popsat, ale prostě jsem věděla, že někde je, cítila jsem to strašlivé nutkání v srdci. Jenže jak roky plynuly, ten pocit slábl. Tvůj otec je mrtvý, Manny. Už jsem se s tím smířila.“

„A všechen ten Jakeův výcvik, celý ten nesmysl s cestou, kterou máme podniknout?“

„To je jenom moje chyba. Byla jsem zmatená… nikdy jsem mu neměla dovolit, aby si přečetl deník vašeho dědečka Julia. To z něj vyrostla jeho psychóza. Než mi došlo, co jsem provedla, bylo už příliš pozdě.“

„Jenže podle mě to ještě zhoršilo ZLATÉ ROUNO. Tihle vědci využili Jakeovy klamy, aby získali, co potřebují. Proč jsi na to přistoupila?“

„Proč? Protože jsem neměla jinou možnost. Vy dva jste vždycky měli nepřátele. Několik týdnů před vaší falešnou smrtí dopadla FBI teroristickou buňku, která plánovala, že na náš domov vypustí podomácku vyrobenou biologickou zbraň. Když jsme žili v rezidenci, byli jsme jako živé terče. Doktor Mohr podporoval Jacobův výcvik výměnou za jeho spolupráci v naději, že díky němu získají přístup do lodi. Jacob se tady cítí v bezpečí. Tvrdil, že na Longboat Key se nikdy bezpečný necítil. Copak jsem mu to mohla odepřít?“

„Jake tvrdí, že dokáže Balam řídit.“

„Dokáže vstoupit do lodi a ovládat pár z jejích astrotopografických programů. S výjimkou toho tvůj bratr nemá žádné větší znalosti ani kontrolu nad lodí než ty nebo já.“

„Ten bělovlasý hajzl… zase mi to udělal.“

„Právě z toho důvodu nechtěl doktor Mohr, abys tu loď viděl. Věděl, že ji Jacob využije, aby tě ovládl.“

„Proč jsi mi to neřekla, než jsme přijeli? No vlastně ano, kdybys to udělala, nikam bych nejel.“

„Manny, není to Jacobova chyba. To ta jeho choroba. Sice se díky ní dokáže soustředit na svoje nitro, ale současně u něj vyvolává psychotické chování, připravuje ho o schopnost uvědomovat si realitu.“

„A co já? To taky takhle skončím?“

„Podle mě ne. I kdyby u tebe najednou ten hunahpuovský gen převládl, už stojíš oběma nohama pevně na zemi. Jacob se s touhle demencí narodil a je příliš paličatý a příliš chytrý, aby ho doktoři dokázali přesvědčit, že se má léčit. Všichni se shodli, že naší jedinou možností je prostě dát celé téhle věci volný průběh. Až za čtyři dny zjistí, že vězí na planetě Zemi stejně jako my ostatní, možná se mu tím otevře mysl natolik, aby nám dovolil mu pomoct. Jenže jsou tady další komplikace. Doktor Mohr se právě dozvěděl, že celý projekt ZLATÉ ROUNO přebírá HOPE.“

„Takže co se stane s Jakem?“

Odvrátí pohled.

„Mami, teď jsem tady. Jsem znovu součástí rodiny. Musíš mi to říct. Co se stane po sobotě s Jakem?“

„Pošlou ho… do soukromého sanatoria.“

ČTVRTEK VEČER 16:55

Immanuel jde za svým bratrem a doktorem Mohrem do zabezpečeného zařízení, kde stojí Balam. Prostor je prázdný, technici ZLATÉHO ROUNA už odjeli na své čtyřdenní volno ke Dni díkuvzdání.

V záři stropních světel se naleštěný zlatý trup obří kosmické lodi třpytí.

Doktor Mohr se zastaví u jednoho z mamutích motorů a obdaří Jacoba úsměvem od ucha k uchu. „Tak jo, jsem připraven ještě jednou to s touhle věcí zkusit.“

Jacob se protáhne a předstírá nudu. „Tak do toho, doktore, ale vysvětlete to tak, aby to pochopil tady Manny. Chápete, má mozek samý sval, není to žádný expert přes kvantovou fyziku.“

Immanuel šťouchne svého bratra loktem do žeber.

„Tak jo, Manny, totiž Same, v první řadě, pokud jde o cestování ve vesmíru, musíš pochopit, že vesmír je velký. Nejrychlejší věc, co známe, je světlo, které se ve vakuu vesmíru pohybuje rychlostí 299 792 458 metrů za sekundu. Dokonce i při téhle rychlosti by světlu pořád trvalo celé čtyři roky, než by dorazilo k naší nejbližší sousední hvězdě. Podle hvězdných tabulek, k nimž tvůj bratr dokázal získat přístup, pochází tahle kosmická loď odněkud z Orionova pásu, což znamená, že dokáže letět rychlostí vyšší, než je rychlost světla. S touhle špetkou informací se vědci ZLATÉHO ROUNA snaží u těchto motorů provést zpětné inženýrství, tedy snaží se přijít na to, jak k čertu fungují. Teď už víme, že tahle loď nepoužívá tradiční rakety…“

„Jak to víte?“ zeptá se Immanuel. „Vypadají jako normální motory.“

Mohr se usměje. „Rakety se hodí pro cestování na Měsíc nebo na Mars, ale nemůžeš je použít na mezihvězdné cestování. Problém představuje palivo. Na rozdíl od letadla, které tlačí na vzduch, nemá kosmická loď žádnou hmotu, o niž by se v kosmickém vakuu opírala. Proto kosmické lodě s raketami musí s sebou přepravovat veškerou hmotu, kterou budou ke svému pohybu potřebovat. Řekněme, že bys chtěl využít jednu z našich nejnovějších nákladních lodí k Marsu k tomu, aby ses dostal k Proximě Centauri, nejbližší hvězdě od našeho Slunce. Zapomeň na to, že by ti trvalo devět set let, než bys tam dorazil. Pokud jde o palivo, ve vesmíru není dostatek hmoty, aby ses tam dostal. A i kdybys použil raketu s jadernou fúzí, na které pracují některé kosmické agentury, pořád bys potřeboval tisíce supertankerů pohonných hmot. Samozřejmě, pokud by ses tam chtěl dostat dřív, musel bys mít ještě daleko nepředstavitelnější množství paliva.“

„Viděl jsem program o nových nákladních lodích k Marsu. Budou využívat lunární lasery, které budou tlačit do světelných plachet.“

„Správně, jenže tahle technika se nedá použít u větších vzdáleností. Řekněme, že budeš jeden světelný rok od Země a budeš chtít provést změnu kurzu. Dva roky by trvalo jen to, než by nové příkazy rádiem dorazily k pozemské kontrole a zpátky.“

„Takže jaké je řešení?“

„Řešení je dvojí: zaprvé najít zdroj energie, která už v kosmickém vakuu existuje; za druhé objevit způsob, jak ovládat vazbu mezi hmotou a časoprostorem.

V roce 1948 provedl holandský fyzik Hendrik Casimir pokus pomocí dvou kovových desek ve vakuu. Když je přiblížil dostatečně k sobě, desky se navzájem přitahovaly, což znamená, že ve vakuu existuje energie. Casimirův jev, jak ho později nazvali, byl definován jako energie nulového bodu – nahodilé elektromagnetické oscilace, které zůstanou ve vakuu poté, co se všechna ostatní energie odstraní.

Nevíme, kolik přesně energie ve vesmíru existuje, ale podle mnoha vědců byly podmínky ve vesmíru před Velkým třeskem velmi podobné těm, které panují v černé díře. Při minus 273 stupních Celsia, tedy absolutní nule, ustává pohyb molekul. Energie nulového bodu neustává; naopak mohla by být tak intenzivní, že to právě ona spustila Velký třesk, při němž vznikl vesmír, jak ho dnes známe. Přestože to nejsme schopni vidět, vesmír je vlastně mořem energie nulového bodu, která se tak označuje proto, že je všude a v rovnováze na zdánlivé nule. Pokud bychom do vakua postavili skleněnou vázu, tahle energie by ji rozkymácela, ale současně by zabránila, aby se váza převrhla, protože by k ní směřovala ze všech stran a její účinky by se neutralizovaly. Jestliže ve vesmíru skutečně existuje energie nulového bodu, a my jsme přesvědčeni, že tomu tak je, potom je jí v objemu jednoho šálku kávy takové množství, že by odpařila všechny pozemské oceány.“

„To už je ale pěkně silný šálek kávy.“

Doktor Mohr se usměje. „To ano. Náš úkol spočívá v uspořádání těchto multidimenzionálních spekter energií simultánně. Podle Einsteinovy teorie relativity je rychlost světla omezující rychlostí pro všechny běžné částice hmoty. Tardyony – částice s nenulovou klidovou hmotou – se dokážou přiblížit rychlosti světla, ale nikdy jí nedosáhnou, jinak by se jejich hmota stala nekonečnou. A současně s tím luxony – částice s nulovou klidovou hmotou, jako například fotony a neutrina – se musí ve vakuu vždy pohybovat rychlostí světla.“

Raketový inženýr ukáže na motory kosmické lodi. „Protikladem tardyonů jsou tachyony – teoretické subatomové částice, které se dokážou pohybovat pouze rychlostmi převyšujícími rychlost světla. A podle mě se teď tady díváme na nějaký typ hyperpohonu, který usměrňuje tachyonovou energii.“ Mohr se obrátí k Jacobovi. „Nuže, profesore Gabrieli? Mám pravdu?“

Jacob se ušklíbne. „Kdys mladá dáma jménem Jasná žila, ta rychlejší než světlo byla. Když v jeden den vyšla relativně ven, v předchozí noc se navrátila.“

„Co to má znamenat?“

„Tvůj bratr chce říct, že pokud se dokážeš pohybovat rychleji než světlo, mohl bys teoreticky putovat zpět v čase, případně vytvářet všechny možné paradoxy.“

Immanuel se obrátí ke svému dvojčeti. „Jako v… časové smyčce?“

„Pst, nevyrušuj,“ okřikne ho Jacob. „Tak jo, doktore, motáte se kolem celkem slušně, takže teď uvidíme, jestli mi dokážete vysvětlit, jak ta vaše koncepce hyperpohonu vlastně funguje.“

Doktor Mohr ukáže na vosí hnízdo očouzených krytů, které připomínají pomocné hořáky a jejichž ústí má nejméně devět metrů v průměru. „Jakmile se Balam ocitne na oběžné dráze, tyhle kryty se otevřou a umožní průchod proudu tachyonů. Počítač Balamu otevíráním nebo uzavíráním těchto otvorů v různých kombinacích reguluje kurz a rychlost. Čím nižší bude energie proudu tachyonů, tím rychleji se loď bude pohybovat.“ Vědec se usměje. „Nuže? Prošel jsem?“

Jacobův komunikátor zabliká a přeruší je.

Je to Dominique. „Jacobe, večeře je hotová. Okamžitě přijďte s bratrem domů, prosím. A doktoru Mohrovi řekni, že volala jeho žena, takže by měl radši hodit zadkem.“

Dave Mohr pohlédne na hodinky. „Ajaj, končíme, končíme. Uvidíme se zítra ráno, hoši.“

Immanuel sleduje, jak hubený vědec spěchá k východu. „Vypadá to, že o téhle lodi ví spoustu věcí.“

„Měl by,“ podotkne Jacob. „Koneckonců ji kdysi pilotoval.“

„Co?“

Jacob se k němu obrátí a pronikavě modré oči má najednou smrtelně vážné. „Ta časová smyčka, Manny. Až Zemi zasáhne to kataklyzma, Dave Mohr bude jedním z vědců vybraných pro kolonii na Marsu. Jenže se tam nikdy nedostane, jeho loď a několik dalších zachytí gravitační síly červí díry.“

„Doktor Mohr byl na Xibalbě?“

„Ano. Naštěstí se mu spolu s několika dalšími členy bratrstva podařilo uprchnout, než se tam ujala moci Ohavnost.“

„No teda, ale moment… říkáš, že doktor Mohr byl… byl Strážce?“

„Byl a znovu bude, pokud se nevrátíme na Xibalbu a nezvítězíme. Doktor Mohr si to sice nepamatuje, ale kdysi byl velkým mayským mudrcem, Kukulkanem.“

SOUTH BEACH, FLORIDA

V záři zapadajícího slunce získal Atlantský oceán temně fuchsinovou barvu.

Lauren zůstává skrytá ve stínech uličky dalších pět minut, než přejde A-1-A k řadě soukromých garáží u pláže. Rychle najde tu, která patří rodině Peacockových, a zadá přístupový kód.

Hliníkový panel se otevře a za ním spatří motorové vodní lyže, lehátka a kanárkově žluté tříkolové dunové vozidlo, jehož trup připomíná víc člun než auto.

Lauren nasedne do dvoumístného otevřeného kokpitu obojživelného vozidla. Nahodí motor a vyjede s vozidlem z garáže. Pak přes travnaté duny a písek zamíří přímo do moře.

Vlny zvednou plavidlo z písku. Kola se zatáhnou. Pod špičatou přídí se vysunou přední lyže a pod zádí se spustí do vody rotorem hnaná vrtule.

Lauren šlápne na plyn. Vítr jí vyje v uších, když se žene k severu směrem k mysu Canaveral a poskakuje po hladině rychlostí osmdesát kilometrů za hodinu.

HANGÁR 13 KENNEDYHO VESMÍRNÉ STŘEDISKO MYS CANAVERAL, FLORIDA

Pečený krocan. Nádivka. Batáty. Čerstvě pečené rohlíky.

Immanuel je přecpaný. Opře si hlavu o fialové polstrování a říhne si.

„To bylo pěkné.“

„Promiň, mami, ale už si ani nevzpomínám, kdy jsem jedl něco tak dobrého. Jak dlouho ti trvalo, než jsi to vysyntetizovala?“

Otráveně na něj pohlédne. „Já jsem to uvařila. Tohle byl skutečný krocan, žádná ta syntetická sójová sračka s příchutěmi a chemikáliemi. Když už chceš svůj chléb vezdejší, tak si ho připrav staromódním způsobem.“

Vstoupí velmistr Čchung. Stařík se tváří ustaraně. „Jacobe, pojď prosím. Tvůj bratr taky.“

Dominique zbledne. „Co se děje?“

Mnich potřese hlavou. „Máme hosty.“

ATLANTSKÝ OCEAN 20:56

Lauren upraví klapky obojživelného vozidla, zatočí k pobřeží a počká, až se dvoumístný člun na vlnách uklidní.

Stoupne si v otevřeném kokpitu a protáhne se. Zadek vůbec necítí. Celé tři hodiny sledovala pobřeží Floridy. Vyčerpaná, zmrzlá a dočista rozlámaná se většinu cesty ptala sama sebe, jestli to má v hlavě v pořádku.

Pohlédne na ovládací panel a rychle zkontroluje svoji polohu na počítačové LED obrazovce.

Starý maják na mysu Canaveral stojí asi o tři čtvrtě kilometru dál na sever. Přímo před sebou má tu obří budovu, kterou před pár dny zahlédla z hráze.

Před pár dny? Teď je to spíš jako před lety. Tak jo, pokud to chceš opravdu udělat…

Zrychlí přes vrcholek vlny, najede na pláž a současně přepne režim obojživelného vozidla.

Zatímco se lyže nasouvá na písek, tři pneumatiky pod podvozkem se natočí do jízdní polohy a okamžitě změní plavidlo zpátky v landrover.

Lauren zaparkuje trojkolé dunové vozidlo na suchém písku a obhlíží dvanáct metrů vysoký plot, který vede paralelně s pobřežím.

VAROVÁNÍ: ELEKTRICKÝ PLOT. ZÁKAZ VSTUPU

Z NAŘÍZENÍ VLÁDY SPOJENÝCH STÁTŮ.

Vhodí na plot kus lastury.

Bzz!

Tak, Einsteine, a co teď?

Když se jí nad hlavou rozsvítí reflektory auta, rychle se schoulí. Pozoruje, jak před hlavním vchodem zastavuje bílá limuzína.

Lauren se opře, tře si čelo a snaží se pochopit ten náhlý pocit déjà vu.

Velmistr Čchung, Dominique, Jacob a Immanuel stojí před oboustranným pozorovacím panelem a sledují osoby v sousední místnosti.

V čele simulovaného dubového jednacího stolu sedí prezident John Zwawa. Po jeho levici je Alyssa Popovová, po pravici hispánský člen ZLATÉHO ROUNA.

„Danny Diaz,“ zabručí Jacob. „Pravá ruka Davea Mohra. Vypadá to, že nás ten hajzl prodal.“

Do jednací místnosti vchází rozcuchaný doktor Mohr následovaný tou nejnádhernější ženou, jakou kdy Immanuel Gabriel spatřil. Je mladá, asi v jeho věku, ale nese se daleko světáčtěji. Pleť v barvě moka. Vysoké lícní kosti zdůrazněné vlnitými ebenovými vlasy, které jí splývají po štíhlých svalnatých zádech až k bezvadnému pasu. Rty má plné a smyslné, tmavé zaoblené sluneční brýle jí dodávají nádech tajemna. Loudá se po místnosti ve svém vlastním světě, její slonovinově zbarvené hedvábné šaty pyžamového střihu jako by z ní měly každou chvíli spadnout.

Manny ji pozoruje vytřeštěnýma očima, jak se pohybuje v kruhu. „Kdo to je?“

Jacob na tu ženu zírá, jako by spatřil ducha. „Problém.“

Hlas Davea Mohra vychází z reproduktorů v jejich zvukotěsné kanceláři. „Paní Mabusová, upřímně řečeno, opravdu netuším, o co vám jde. Koneckonců snažíme se už víc než deset let o zpětné inženýrství té kosmické lodi a…“

„Prosím, pane doktore, nezačínejme naši spolupráci lhaním.“ Hlas má konejšivý, ale nikdo by si s ní neměl zahrávat. „Danieli?“

Danny Diaz aktivuje skrytý prostorový displej. Ten vyjede ven a ukáže trojrozměrný obraz lodi Strážců. „Podařilo se nám dostat se do astrotopografického programu Balamu. Také jsme lokalizovali zdroj elektromagnetické pulzní zbraně, která v roce 2012 zabránila v sebezničení nás všech.“

Lilith klouže po místnosti, pak se najednou zastaví a zahledí se na svůj odraz v obousměrném zrcadle, jen pár centimetrů od Jacoba a Mannyho.

„Kdo je to, Jacobe?“ zašeptá Dominique.

Lilith se najednou usměje jako čarodějka, pak si pomalu zvedne hedvábný top a ukáže na obousměrné zrcadlo svá opálená ňadra velikosti grapefruitů.

Immanuel se ušklíbne.

Jacobovi se na okamžik zastaví srdce.

A pak si ta žena sundá sluneční brýle a odhalí psychopatickou sílu ve svých azurově modrých očích.

Jacob popadne svého bratra pod paží a vleče ho z místnosti.

„Jakeu, počkej…“

„Ne! Musíš okamžitě pryč, hned!“

„Jakeu, její oči… byla to…“

„Ano. Teď mě pozorně poslouchej…“

Spěchají chodbou ke dveřím označeným VYBAVENÍ. Jacob vyťuká na klávesnici kód, pak otevře dveře…

… za kterými klesá do tmy schodiště.

„Tudy se dostaneš na pláž. Dej mi dvě minuty a já vypnu proud do elektrického plotu. Venku je tvoje přítelkyně.“

„Lauren je tady? Jak to víš…“

„Nemluv, jen poslouchej. Jeďte na jih. Držte se stranou od lidí. Najděte Franka Stansburyho, je to rodinný přítel. Žije v Delray Beach, ve Western Estates.“

„A co ty?“

Jacob svého bratra obejme. „Neptej se – utíkej! Nezapomeň, Frank Stansbury. A nevstupuj do nexu, jinak tě Lilith vycítí. A teď běž!“

Immanuel spěchá dolů po schodech. Rozkopne rezavějící ocelové dveře a vyběhne na pláž. Vítr se do něj opírá, mořská tříšť mu vystřelí do obličeje.

Za ním a nalevo se rozsvítí světlomety. Vrhne se vpřed a překulí se k základně elektrického plotu.

Pohybové detektory světlometů ho zaznamenají. Hodí písek na plot a ten zaprská. No tak, Jakeu, vypni to!

Několikrát se nadechne, rozhlédne se, pak hodí další hrst písku.

Tentokrát k výboji nedojde.

Vyskočí, chytne se plotu a jako ještěrka přeleze přes tu dvanáctimetrovou překážku. Skočí do tmy a přistane na obou nohou…

… právě když se směrem od něj rozběhne známá postava a míří k oceánu.

Lauren prchá po pláži, pryč od sirén, pryč od těch reflektorů. Zatímco sprinterka světové třídy pádí k obojživelnému vozidlu, vítr jí hvízdá v uších.

„Lauren, počkej!“

Sam?

Lauren se zastaví, když se k ní dopotácí její snoubenec a vrazí do ní.

„Lauren?“ Sam na ni nevěřícně zírá. „Ach, bože, jsi to ty!“

Rozvzlyká se a vrhne se mu do náruče. „Same, jsem v tak hrozném průšvihu…“

„To jsme oba.“ Ohlédne se přes rameno a spatří ozbrojenou stráž. „Pojď, musíme odsud.“

Ruku v ruce spěchají po pláži.

„Ne, tudy!“ Lauren ho táhne k vodě.

Sam spatří obojživelné vozidlo, pak se ohlédne právě ve chvíli, kdy jeden ze strážných aktivuje taser.

Ne! Nedbá na bratrovo varování, vklouzne do nexu…

… a čas se začne nepředstavitelně vléct.

Za ním si čirými vlnami čtvrtého rozměru připomínajícími želatinu razí cestu syčící fialový kruh energie taseru. Ochromující smyčka světla se k nim žene a rychle se šíří po pláži…

… zatímco Manny popadne Lauren kolem pasu a vskočí do kokpitu obojživelníka.

Cítím tě, bratranče. Proč utíkáš? Čeho se bojíš?

Nahodí motor, přepne džíp na člun, pak aktivuje autopilota plavidla a stiskne nastavení na Miami…

… a to už do nich zezadu narazí vlna energie a vrhne je do bezvědomí.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

34

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

25. LISTOPADU 2033 USS PENNSYLVANIA ATLANTSKÝ OCEAN 297 NÁMOŘNÍCH MIL OD MIAMI PÁTEK RÁNO

Kapitán Robert Wilkins, operační velitel atlantických jednotek Weather Net, hledí na satelitní záběry superhurikánu Kenneth, které se v reálném čase zobrazují na velkém monitoru v řídicí místnosti. Bouře kategorie 6 se stala absolutním vrtochem přírody; její jasně ohraničené oko se nachází šedesát námořních mil severovýchodně od ostrova Eleuthera, otáčející se vír už zasáhl Bahamy a bičuje ty chvatně opuštěné ostrovy větry překračujícími rychlost 313 kilometrů za hodinu.

Wilkins cítí zklamání a obavy. Dodávka plynné směsi MPK do miamského přístavu přišla nejen pozdě, ale byla malá, tlakový kryogenní dusík stačil na naplnění sotva poloviny přebudovaných kolmých sil flotily. Superhurikány kategorie 6 vyžadují minimálně osm plně naložených ponorek. Wilkins jich má jen šest a Kenneth není žádná běžná superbouře.

Přichází výkonný důstojník David Sutera a podává mu počítačový výstup. „Veliteli, zrovna přišly nejnovější údaje.“

SUPERHURIKÁN KENNETH

11 OO GMT PÁTEK 25/11/33

POLOHA: 26,1S 75,8Z

MAX. VÍTR: 317 KM/H

PORYVY: 334 KM/H

POHYB: Z RYCHLOSTÍ 25,7 KM/H

TLAK: 941 MB

PŘEDPOKLÁDANÝ ZÁSAH USA:

SOBOTA 26/11 /33

9:20

CÍL: MIAMI

„Proboha, nabral rychlost.“

„Byl již vydán rozkaz k povinné evakuaci. Od severu Key West až po West Palm Beach.“

„Můstku, sonar, veliteli, jsme v oku.“

„Dobře. Palubní důstojníku, zahajte manévr, nastavte kurz na dvě-sedm-nula, stálá rychlost čtyři uzly.“

„Rozkaz, pane, provádím. Nastavuji kurz dvě-sedm-nula, stálá rychlost čtyři uzly.“

„Vynořit na hloubku periskopu.“

„Rozkaz, pane, vynořit na hloubku periskopu. Ustaluju na osmnáct metrů.“

Sutera přitiskne obličej k periskopu a rychle provede třistašedesátistupňovou obhlídku hladiny. „Potvrzuji, veliteli, jsme v oku.“

„Sonare, kapitán, je flotila připravená?“

„Můstku, sonar, stále čekáme na Wyoming a Kentucky. Odhadovaný čas připlutí čtyři minuty. Všechna ostatní plavidla jsou na místě a připravená.“

Wilkins si obrátí čepici a pohlédne do periskopu.

Na zlověstně olivově zelené moře dopadají sluneční paprsky, valící se vlny dosahují výšky devět metrů.

Oáza klidu v pekelném víru…

Kapitán otočí periskop na západ a zaměří ho na postupující stěnu oka. Je to, jako by se díval směrem ven ze srdce tornáda. Temně fialová stěna mračen – víří, kroutí se, každých několik sekund jimi prolétají blesky – bouře je jako živé zuřící zvíře.

„Můstku, sonar, všechna plavidla na místě.“

Wilkins se odtáhne od periskopu a upraví si čepici. „Dobře. Palubní důstojníku, vynořit na úroveň stropu. Zvýšit rychlost na šestnáct uzlů.“

„Rozkaz, pane, provádím vynoření. Zvyšuji rychlost na šestnáct uzlů.“

„Sonare, můstek, zazvoňte dvakrát kvůli orientaci flotily.“

„Ano, pane, dvě zazvonění.“

Po moři se rozlehnou dva dunivé gongy a upozorní ostatní ponorky Trident, které se rozmístily ve vějíři podél východní stěny oka.

„Důstojníku Weather Net, mluví kapitán. Začněte vypouštět plynný MPK.“

„Rozkaz, pane. Vypouštíme MPK.“

Uprostřed ponorky stojí v párech jako ocelové sekvoje čtyřiadvacet kolmých raketových sil, každé se tyčí do výšky více než tří pater. Tyto válce, které měly původně sloužit k vypouštění pětašedesátitunových jaderných balistických střel Trident D-5 II, byly přestavěny pro rozměrově kompatibilní zásobníky stlačené kryogenní směsi plynného dusíku.

Důstojník Weather Net Matt Winegar aktivuje digitální hodiny na svém ovládacím panelu, potom stiskne VYPUSTIT-1 a VYPUSTIT-2.

Na horní části ponorky odskočí vnější poklopy. O několik sekund později se už z Venturiho trubic valí čirý proud stlačeného plynu. Jakmile se plynný MPK smísí s atmosférou o nízkém tlaku a vysoké vlhkosti, expanduje a zkrystalizuje, takže vznikne hustá mlha, kterou rychle nasaje postupující stěna cyklony.

Ponorkou pohazují obrovské vlny a několik námořníků, kteří nejsou právě ve službě, neudrží rovnováhu a padá.

Důstojník Weather Net Winegar se snaží ze všech sil nevšímat si stále rostoucí nevolnosti a nespouští zrak z hodin. Vypuštění každé nádrže MPK musí být načasováno tak, aby bouře nasála plyn. Kdyby bylo plynu příliš mnoho najednou, bouře by se zahltila.

Za čtyři minuty se rozbliká zelená kontrolka na znamení, že má Winegar vypustit další dvě dávky směsi.

Bouře se pohybuje dál na východ, její západní oko nasává chemikálii do víru a rozhání ji do svých zuřících kumulů.

Vysoko na obloze jako oceloví jestřábi prolétají mračny superhurikánu bezpilotní vzdušné laboratoře ESMA. Tyto metrové okřídlené šipky, kterým se říká UNCLE, křižují stěny oka a shromažďují vzácná data.

Důstojníci a posádka Pennsylvanie čekají a sledují, jak se na obrazovce objevují data z UNCLE.

SUPERHURIKÁN KENNETH: TRVALÉ VĚTRY: 310 KM/H

Rychlost větrů hurikánu dál klesá: 293 km/h… 291,5 km/h… 288 km/h…

„Můstku, důstojník Weather Net. Všechna sila vypuštěna, veliteli.“

„Palubní důstojníku, vezměte nás dolů. Sestoupit do hloubky třicet metrů.“

Kapitán Wilkins hledí na hodnoty z UNCLE a tiše je popohání, aby klesaly rychleji. Ze zkušenosti ví, že plynný MPK musí snížit trvalé větry pod 225 km/h, aby se výrazně narušil zpětnovazební cyklus bouře.

270 km/h… 269 km/h… 267 km/h… 269 km/h…

Posádka zasténá.

Wilkins sevře zuby. Nestačilo to… ani zdaleka to nestačilo. Zklamaně vydechne. „Můstek, vysílačce. Spojte se s velitelstvím ESMA. Oznamte jim, že Weather Net nedokázal bouři oslabit.“

SOUTH BEACH, FLORIDA PÁTEK ODPOLEDNE

Do opuštěného pásu pláže zlehka šplouchá příboj. Slunce se opírá do kokosových palem, při poryvu tropického vzduchu jeden z plodů spadne. Vodouši se ponoří, potom se vznesou a zamíří do vnitrozemí.

Immanuel Gabriel otevře oči.

Je připoután k nízkému sedadlu oboživelného vozidla, které přistálo na břehu. Uvolní ramenní popruh a obrátí se k Lauren, která sedí připoutaná vedle něj. „Lauren? Lauren, probuď se.“

Dívka otevře oči a vyplivne z úst pramen vlasů. „Au, moje hlava… co se to stalo?“

„Střelili po nás z taseru. Než nás zasáhl, stihl jsem aktivovat autopilota. Vypadá to, že se nám podařilo dostat do Miami.“

Pomalu vyleze z kokpitu, pak jí pomůže ze sedadla.

Lauren ho obejme a unaveně mu opře hlavu o hruď. „Proč jsi byl v NASA.“

„Bože, neptej se. Bylo to, já nevím… říkejme tomu rodinné povinnosti. Vysvětlím ti to později. Cos tam dělala ty?“

Vyvine se z jeho objetí. „Mám vážné problémy. Někdo zabil profesora Gabehearta a teď jde po mně.“

„Cože, zpomal. Kdo po tobě jde?“

„Chlapi od vlády. V Yellowstonu se něco děje. Musíme to okamžitě oznámit veřejnosti…“

POZOR.

Překvapeně vzhlédnou.

Je to PAWS (vzdušný systém varování veřejnosti), létající stroj, který patří Řídicí agentuře pozemských systémů a slouží na pomoc při evakuaci obydlených území před bouřemi.

TATO OBLAST BYLA Z ROZKAZU ESMA UZAVŘENA. OKAMŽITĚ OPUSŤTE PROSTOR A HLASTE SE V PROTIBOUŘKOVÉM KRYTU, JINAK VÁM HROZÍ TRESTNÍ STÍHÁNÍ.

„Superhurikán Kenneth. Úplně jsem na něj zapomněla.“

„Pojď.“ Sam nastoupí zpátky do amphibianu a zkusí ho nastartovat.

Nic.

„Zatracený krám.“

POTŘEBUJETE POMOC?

„Ne, ne, čekáme, až se znovu nabije.“ Lauren aktivuje nabíječku baterie, pak vyvleče Immanuela z člunu. Oba spěchají pryč po pláži.

PAWS s nimi drží tempo, visí šest metrů nad nimi.

Zašeptá mu nervózně do ucha. „Sledují oba naše byty.“

„Kdo?“

„Oni! Ti chlapi, co zabili Gabehearta.“ Zaryje mu nehty do paže. „Jeden z nich po mně šel v laboratoři. Schovala jsem se pod mříž v podlaze. Slyšela jsem, jak někomu říká, že sledují moji kolej. Jestli mě najdou, jsem mrtvá.“

Opustí pláž, přejdou Collins Avenue. South Beach je opuštěné. Nikde žádná auta, nikde jediný pouliční prodavač.

„To působí strašidelně.“

„Same!“

„Jasně, jasně…“ Rozhlédne se, pak ji zatáhne pod visutou lávku. „Tak jo, vezmi to od začátku.“

Lauren mu poví všechno a ukáže zjizvenou ruku.

Když domluví, Immanuel se opře o sloup lampy a tře si čelo. „Ježíši, Lauren, jak ses dostala do takového průšvihu?“

„Nevím.“

„A opravdu si myslíš, že ti lidi mají vazby na naši vládu?“

„Ano! Copak jsi mě neposlouchal?“

„Dobře, jen klid.“

„Same, ten PAWS upozorní policii. Musíme odsud.“

Mannymu se vybaví Jacobova slova. „Myslím, že vím o místě, kam můžeme jít.“

HANGÁR 13 PÁTEK VEČER

Parkoviště u hangáru 13 praská ve švech.

Zaměstnanci HOPE přijíždějí auty i autobusy, členové vedení v soukromé tryskoptéře. Nájezdníci z řad techniků a vědců, inženýrů a společníků – ti všichni se nemohou dočkat, až spatří mimozemskou kosmickou loď kotvící v hlavní části hangáru.

Uvnitř komplexu, stranou od hlavního dění, vyjdou ze svého úkrytu pod japonskou stavbou ve tvaru A čtyři lidé.

Dva bodyguardi, Salt a Pepper, stojí na stráži u přední verandy. Každý má na sobě EMP oblek s hliníkovou fólií, který je navržen tak, aby odstínil nervový systém před účinky výstřelu z taseru. Dominique je uvnitř Jacobova domu a netrpělivě čeká, až její syn dokončí práci na počítači.

Mitchell Kurtz pozoruje atrium přes inteligentní brýle. „A tady je máme. Severní vstup. Vidím čtyři strážné, všichni mají paralyzéry.“

„Jsou tvoji,“ řekne Pep. „Já se postarám o Dom a kluka.“

Jacob dokončí nahrávání informací z počítačového terminálu. „Počítači, dokonči upload do hlavního počítače, potom smaž všechny záznamy… Heslo: Gabriel A-Z-D-4 Ahau, 8 Cumku.“

UPLOAD DOKONČEN. VŠECHNY ZÁZNAMY BYLY SMAZÁNY.

„Jacobe?“

„Matko, teď mě pozorně poslouchej. Běž se Saltem a Pepperem, dostanou vás odsud. Vyzvedněte Eve Mohrovou, pak se sejdeme na smluveném místě.“

„A co Manny?“

„Bude v pořádku.“ Pokusí se o úsměv, pak ji pevně obejme. „Nezapomeň, udělej přesně to, o čem jsme mluvili, a brzy se zase uvidíme.“

Pepper škubnutím otevře jeden z panelů šoji, mohutný bodyguard ho doslova vyrve z rámu. „Musíme jít – hned teď!“ Popadne Dominique pod paži a napůl ji pronese rozbitými dveřmi.

Dominique se ohlédne.

Jacob je pryč.

Mitchell Kurtz klidně vzhlédne, když přes most přejdou čtyři po zuby ozbrojení členové Mabusovy ochranky. „Brý večer, hoši.“

„Nehýbejte se. Ani nemrkněte.“

Kurtz se usměje. Během milisekundy se jeho myšlenková energie zpracuje v neuronovém přepínači připojeném k jeho bicepsu a spustí taser, který má připevněný k předloktí.

Čtyři strážní se zřítí k zemi jako domek z karet.

Jacob je v centrální zahradě domu, usazený v lotosové poloze. Všimne si změny teploty a otevře oči.

Otevřenými dveřmi šoji ho pozoruje Lilith. „Jacobe?“

Jacob ji sleduje, jako by se díval na blížící se kobru, její úsměv ho svrbí v podbřišku.

„Vždycky jsem tušila, že žiješ… pořád jsem cítila stín tvé přítomnosti.“ V očích se jí fialově zableskne. „Opustils mě!“

„Neměl jsem. Promiň.“

„Promiň? To mi víc neřekneš? Byl jsi můj jediný přítel, jediný člověk, který mě miloval. Všechny ty sliby… byly to jenom samé lži.“

„Opravdu jsem tě miloval, Lilith, a pořád miluju.“

„Syčáku.“ Obejde ho a zlehka mu přejede konečky prstů po hrudi a krku, rty má jen pár centimetrů od jeho, záře v jejich azurových očích se odráží od tváře toho druhého.

Přistoupí blíž a otře se svým bokem o jeho podbřišek.

„Naháním ti strach. Proč se mě tak bojíš, Jacobe?“

Lilithinu vůni má v nose, buší mu v krvi. „Já… bojím se svých citů.“

„Lžeš. Bojíš se toho, čím se stanu. Ale stejně jako ty i já jsem jen produkt svého prostředí. Což znamená, že jsi mě pomáhal stvořit, stejně jako já jsem stvořila tebe.“

Lilith se usměje. Nakloní se. Počká. Olízne mu rty.

Když svými rty narazí do jejích a jejich údy se propletou v objetí, zaplaví ho přílivová vlna šílenství – jsou dvě oběti společnosti, dva protipóly, dvě osamělé duše, které prožívají tento jediný přislíbený okamžik vášně.

Lilith mu přerývaně dýchá do ucha a prsty se snaží odepnout přezku jeho kalhot…

… zatímco jí Jacobova ruka vklouzne do hedvábných kalhot a sevře její vlhké přirození, to vše navzdory tomu, že jeho vědomí nepřestává křičet: Ne, Jacobe, dost, Jacobe, dost… dost… dost… DOST!

Vytrhne ruku a odstrčí dívku. „Nemůžu… tohle nemůžu!“

Lilithiny azurové oči jsou plné touhy, rty má v místě, kde je ten divoký polibek pohmoždil, rudé. „Byli jsme si souzeni.“

„Ne… je to příliš nebezpečné.“

„Chci tě, Jacobe.“ Shodí horní díl svých šatů a obnaží ňadra. „Chci tě v sobě a ne pro mě není dostatečná odpověď.“

A najednou je na něm, znásilňuje ho z nexu. Jacobova mysl vklouzne do prázdnoty za ní, Lilithino nahé tělo sebou vzrušeně hází nahoru a dolů na jeho nahé pánvi a intenzita okamžiku se v té nadpřirozené chodbě ještě stokrát umocňuje.

A v téhle své jediné slabé chvilce v ní vybuchne a vloží své hunahpuovské sémě hluboko do její ovulující dělohy.

Pak se jejich znavené a vyčerpané mysli vymaní z nexu a Lilith se mu zhroutí na hraď. „Jsi to nejdražší, co mám, a vždycky budeš.“ Jacob Gabriel ji sevře v náručí a pláče.

Salt a Pepper doprovázejí Dominique otevřenými dveřmi sklepa a po hlavní chodbě.

„Stát!“ Na konci chodby zvednou svoje zbraně dva členové ochranky MTI. „Bez svolení paní Mabusové nikdo neopustí zařízení. Zastavte se, nebo budeme střílet.“

Ti tři dál běží směrem k nim.

Strážný vpředu vypálí…

… a jejich obleky okamžitě elektrický výboj pohltí.

„Zatraceně…“

Ryan Beck je u nich jako první. Popadne každého strážného za krk a pak jim hlavami praští o ocelové dveře a omráčí je.

DELRAY BEACH, FLORIDA

Dům na konci slepé uličky se neliší od ostatních sídel v této velmi soukromé, ohrazené čtvrti West Delray. Podobně jako ostatní domy skýtá ze tří akrů půdy výhled na jezero. Na pozemku je tenisový kurt, basketbalové hřiště a bazén, ale používají se jen zřídka – jen když na návštěvu přijedou vnoučata. Jedinou vymožeností, kterou majitel v současnosti využívá, jsou satelitní talíře a samozřejmě soukromá ochranka, která žije přímo v areálu.

Než kanárkově žlutý obojživelník zastaví před automatickou vrátnicí u hlavního vjezdu do čtvrti, oblohu už zatáhnou zlověstná mračna.

Immanuel Gabriel vystoupí. Stiskne identifikační klávesnici.

ZŮSTAŇTE U VOZU, PANE. SDĚLTE ÚČEL SVÉ NÁVŠTĚVY.

„Samuel Agler. Jdu navštívit Franka Stansburyho.“

OKAMŽIK.

Těžké kapky pleskají na různobarevné dlaždice. No tak…

POČKEJTE, PROSÍM. VOZIDLO OCHRANKY PANA STANSBURYHO VÁS ZA OKAMŽIK DOPRAVÍ K DOMU. PŘEJI HEZKÝ DEN.

Než vozidlo ochranky zastaví před vnější bránou, kapky přejdou v liják. Ze zadního sedadla vystoupí ozbrojený strážný a pokyne Immanuelovi a Lauren, aby nasedli.

Když se dveře zavřou a oni vjedou do komplexu, přijede pro obojživelník odtahové vozidlo.

Uvnitř vozu nikdo nepromluví. Immanuel si všimne, že se Lauren třese ruka. Stiskne ji.

Vůz vjede na hlídanou příjezdovou cestu k rezidenci a zastaví pod mohutným průjezdem, jehož střecha skýtá ochranu před deštěm.

Řidič se k nim obrátí. „Vystupovat. Pan Stansbury na vás čeká uvnitř.“

Vysednou z vozu. Manny zaklepe na velké dvoukřídlové dubové dveře.

Otevřou se a zevnitř k nim zavane vůně šunky pečené v medu a nádivky.

Afroameričan je shrbený. Oči má vpadlé, víčka za staromódními brýlemi se mu chvějí. Zbytky vlasů mu dávno zešedly.

Jeho soví úsměv je ale nezaměnitelný a hlas má pořád stejně ostrý.

„Ahoj, Manny. Čekal jsem tě.“

Ennis Chaney, bývalý prezident Spojených států, vtáhne svého šokovaného kmotřence dovnitř, do bezpečí před tím božím dopuštěním venku.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

35

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

25. LISTOPADU 2033 DELRAY BEACH, FLORIDA PÁTEK V NOCI

Manny sedí na pohovce naproti mahagonovému stolu Ennise Chaneyho a připadá si jako ztracený v čase. „Jacob vám říkal, že přijdu?“

„Už před lety. Schopnost tvého bratra předvídat některé události mě už dávno přesvědčila, že jeho vizím musím věřit.“

„A co se stane teď?“

„Nevím. Jacob mi řekl, že vás mám čekat, nic víc. Takže si promluvme o tvé snoubence. Opravdu milé děvče. Proč jsi jí neřekl, kdo skutečně jsí?“

„Copak můžu? Jak chcete říct člověku, kterého milujete, že žijete ve lži, že nejste ten, za koho se vydáváte?“

„Zasluhuje si to vědět. Co když vy dva budete mít děti? Co když budou jako Jake?“

„Já vím.“

„Pověz jí to.“

„Dobře.“

„Kdy?“

„Brzy.“

„Udělej to dnes v noci.“

Immanuel pohlédne na svého kmotra. „Proč dnes v noci? Proč ten spěch?“

„Prostě to dnes v noci udělej.“ Opře se v klubovce. „A teď ji přiveď a uvidíme, jestli jí dokážu pomoct z té šlamastyky, do které se dostala.“

Immanuel najde Lauren v jedné z místností pro hosty, jak se převléká do suchých šatů.

„Lauren, mluvil jsem s Chaneyem. Chce nám pomoct.“

„Díkybohu.“ Lauren obejme svého snoubence a pak jde za ním zpátky do kanceláře.

Chaney se ve svém křesle napřímí a zamyslí se. „Tak dobře, mladá dámo, řekněme, že máte pravdu. Řekněme, že profesora Gabehearta zavraždili, protože měl podezření ohledně něčeho, co se druzí snažili ututlat. Jak to dokážeme? Kde je nějaký důkaz?“

„Důkaz je v Yellowstonu,“ řekne. „Je ukrytý pod horkými prameny a kalderou.“

„Předpokládejme, že věci jsou skutečně tak zlé, jak tvrdíte, že kaldera se připravuje vybuchnout. Kdo by to chtěl udržet v tajnosti? A jak by mohl?“

„Udělali by to tím, že uzavřou park. Chtěli by to ututlat, aby zabránili šíření paniky.“

„Pane, hm… prezidente, potřebujeme, abyste Gabeheartovu smrt a celou tuhle záležitost zveřejnil. Pak už nikdo nebude mít důvod Lauren umlčet.“

Chaney přikývne. „Dobře, považujte to za hotovou věc. V neděli ráno pošlu tuhle informaci do každé zpravodajské agentury na světě. Teprve pak zapojíme do věci FBI. Je takový plán vyhovující?“

„Ach bože, díky.“ Lauren si otře slzy vděčnosti. „Mockrát vám děkuju. A díkybohu, že jste takový miamský patriot.“ Pohlédne na Immanuela. „Same, nevěděla jsem, že tvůj otec má tak vlivné přátele.“

Manny pokrčí rameny.

Chaney se usměje. „Prozatím vy dva zůstanete tady u mě. Blíží se pořádně silná bouře, ale měli bychom to zvládnout.“ Vstane a belhá se jako starý vysloužilec ke dveřím. „Pojďte, moje žena připravila hostinu na Díkůvzdání. A snězte všechno, jinak budeme mít zbytky ještě o Vánocích.“

HANGÁR 13 KENNEDYHO VESMÍRNÉ STŘEDISKO MYS CANAVERAL, FLORIDA

Lilith a Jacob stojí ruku v ruce před uzavřeným vstupem do Balamu.

„Neuvěřitelné,“ zašeptá. „A tohle postavili naši hunahpuovští předkové?“

„Ne,“ opraví ji Jacob. „Původ téhle kosmické lodi zůstává záhadou.“

Na plošině jeřábu se k nim připojí Danny Diaz, doktor Mohr, Benjamin Merchant a dva mohutní členové ochranky.

Merchant se usměje. „No teda, Lilith, zlato, ty doslova záříš. Nemůžu ani dýchat žárlivostí.“

Jacob pohlédne dolů. Shromáždilo se tam více než šest set techniků, vědců a VIP z MTI, všichni čekají na prohlídku interiéru té štíhlé lodi obložené zlatými panely.

Lilith mu zavrká do ucha. „Otevři ji, lásko.“

„Samozřejmě.“ Jacob zavře oči.

Zavřené dveře Balamu se odsunou.

Lilith vejde dovnitř…

… a najednou přelétne přes zábradlí a spadne do davu čekajícího dole.

Pohybující se šmouha, ve kterou se změní Jacob Gabriel, popadne za zápěstí Davea Mohra a vtáhne vědce do kosmické lodi.

Lilith přistane nemotorně v davu. „Jacobe!“ Vydrápe se na nohy. „Zatraceně, Jacobe…“ Vklouzne do nexu.

Jacob pomůže Daveu Mohrovi vstát. „Jste v pořádku?“

Vědec přikývne. „Co se stalo?“

„Na vysvětlování není čas, jenom se držte.“

Hangárem se s ozvěnou rozlehne tiché rachocení připomínající zvuk generátoru a pak rychle přejde do temného dunění.

Jeřáb se třese a dav diváků se vrhne k nejbližším východům.

Když se spustí dlouho nečinné motory Balamu, Lilith to vyrazí z nexu. Zpod trupu vytryskne neviditelná vlna elektromagnetické energie a vymrští všemi směry těla, zařízení a desetiletý prach.

Na tomto polštáři energie začíná mimozemská kosmická loď stoupat. Panely na jejím hřbetu prorazí střechu. Ocelové trámy a kovové pláty se hroutí jako dříví na podpal.

Lilith se vysouká zpod rozpadlého jeřábu a vzhlédne. Vztekle zaječí, když spatří, jak kosmická loď Balam mizí v blížících se šedých bouřkových mračnech superhurikánu Kenneth.

DELRAY BEACH, FLORIDA 23:37

Poryvy větru o síle 217 kilometrů za hodinu bičují opuštěné ulice obvodů Dade, Broward a Palm Beach a ohlašují příchod vnějších větrných pásů superhurikánu Kenneth. Donedávna ještě klidný oceán se vzdouvá do výšky deseti metrů, bouřková vlna zaplavila pláž a pak se přelila přes vlnolamy na vyhlídkovou dálnici A-l-A. Vlny bijí do průčelí obchodů. Prudký déšť bičuje palmové listy a smetí a mění odpadky v miniaturní střely. A oko superhurikánu je ještě pořád vzdálené devět hodin.

Immanuel tiskne nahé tělo pod pokrývkou k Lauren, líbá jí šíji, zatímco venku prudké větry buší do ocelových protibouřkových okenic.

„Cítím se u tebe v bezpečí,“ zašeptá Lauren.

„Stýskalo se mi po tobě.“

„Proč jsi byl na mysu?“

„Byl jsem tam… za rodinou.“

Překulí se k němu. „Za kým?“

„Za svou matkou. Za svou biologickou matkou.“

„Tomu nerozumím.“

„Lauren, adoptovali mě. Nikdy jsem ti to neřekl, protože, víš, už jsem je ze svého života dávno vyškrtl.“

Lauren se posadí. „Je?“

„Mám bratra. Tenhle týden jsem se s ním viděl poprvé po šesti letech. Má problémy, duševní. Matka ho možná bude muset dát do ústavu. Proto jsem musel tenhle týden jet na mys. Chtěla, abych se s ním viděl, než ho tam zavřou.“

„Nevím, co mám říct. Jak se cítíš?“

„Nejspíš jsem trochu naštvaný.“

„Můžu se s nimi setkat?“

„Někdy snad.“

Položí mu hlavu na hruď. „Celou dobu mám strašlivou předtuchu, že mě chceš opustit.“

Immanuel cítí, že má v krku knedlík. „Neopustím tě.“

„Slibuješ?“

Venku zavyje vítr a on si ji přivine blíž. „Neopustím tě, Lauren. Slibuju.“

ŘÍDICÍ MÍSTNOST HOPE OPERAČNÍ ÚSTŘEDÍ MTI COCOA BEACH, FLORIDA SOBOTA 2:35

Lilith Mabusová je v soukromé kanceláři svého zesnulého manžela. Sedí před stěnou počítačových monitorů. Horní dvě řady tvoří v reálném čase přenášené snímky z NATS – nanosatelitních koulí Trailblazer – skupinových satelitů, které jsou velké asi jako basketbalový míč. Tisíce těchto koulí krouží kolem Země a snímkují každý čtvereční centimetr planety.

Navzdory rozsáhlému snímkování z NATS není mimozemská kosmická loď k nalezení.

„Počítači, přehraj záznamy ochranky.“

Aktivuje se další skupina obrazovek, na kterých se přenášejí různé záběry na oplocení kolem Hangáru 13.

Na jedné obrazovce se objeví postava tmavovlasého muže. Přejde areál a zamíří k plotu. Čeká, pak ladně přeskočí ocelovou bariéru a zmizí do noci.

Lilith vytřeští azurové oči. „Počítači, vrať a přehraj sekvenci ještě jednou poloviční rychlostí.“

Záznam se znovu spustí.

„Stop. Zaostři na tvář subjektu. Zvětši desetkrát.“

Modrý čtverec ohraničí mužův obličej, zvětší ho a zaostří.

Na obrazovce se objeví detail Samuela Aglera.

Jacobovo dvojče… ten tmavovlasý pořád žije! „Počítači, identifikuj subjekt.“

SAMUEL AGLER, IDENTIFIKACE 13-9-Z3-FL-742-45-M. SUBJEKT JE ATLET PCAA, V SOUČASNOSTI STUDUJE NA MIAMSKÉ UNIVERZITĚ.

Lilith nadšeně zatleská. „Tak Samuel ‚Mule‘ Agler je Immanuel Gabriel? Počítači, napoj se na všechny vládní zdroje a komunikační kanály. Zkontroluj identifikaci ve všech protibouřkových krytech a všechny dopravní prostředky. Chci do svítání Samuela Aglera lokalizovat.“

DELRAY BEACH, FLORIDA 7:50

Zuřící superhurikán Kenneth rozrývá jihofloridskou souš jako býk, vyvrací stromy, strhává staré taškové střechy a zaplavuje obyvatele přívaly větru a vody.

Černá limuzína naváděná autořidičem si najde cestu bouří a konečně dorazí k rezidenci registrované na Franka Stansburyho. Vozidlo samo zaparkuje pod velkým portálem. Ke vstupním dveřím z něj vyběhne žena.

Dominique si vytřepe vodu z vlasů a pak obejme Ennise Chaneyho. „Kde je?“

„Ve sprše. Jeho snoubenka je tady taky.“

„Lauren je tady? Řekl jí to?“

„Slíbil, že to udělá.“

Lauren vejde do haly oblečená v teplácích. „Co mi měl říct? Kdo jste?“

Dominique se usměje. „Jsem Immanuelova matka. A jsem moc ráda, že se konečně setkáváme.“

Lauren se zatváří nechápavě. „Immanuel? Kdo je Immanuel?“

„To jsem já.“ Manny vyjde z koupelny.

„Nechápu.“

„Lauren, tohle je moje pravá matka. Dominique Gabrielová.“

„Gabrielová? Immanuel Gabriel…“ Pochopí. „Ale ne… proboha…“

„Lauren…“

Odstrčí ho, pak si zakryje ústa a lapá po dechu. „Ale ty jsi mrtvý. A Sam… kdo je Sam…?“

„Uklidni se a poslouchej…“

„Tys mi lhal… všechny ty roky.“

„Musel jsem. Copak nechápeš, že jsem musel lhát? Kdyby se vyzradilo…“

„Musíme jet,“ oznámí Chaney.

„Kam?“ vyjeknou Dominique a Lauren současně.

„Jacob mi dal velmi jasné pokyny. Vezmeme si tvoji limuzínu. Dominique, Manny, jdeme. Lauren, vy máte zůstat tady.“

„Ani náhodou.“ Lauren sevře Immanuelovu paži. „Kam jde on, jdu já taky.“

„V žádném případě,“ prohlásí rozhodně Chaney.

„Buď jede taky, nebo zůstanu tady,“ řekne Immanuel.

Chaney se vztekle zahledí na svého kmotřence a ten mu jeho pohled oplatí. „Sakra, už jsem na tyhle hlouposti starý.“ Pohlédne na Lauren a vidí její zoufalství. „Tak jo, krucinál, všichni do auta!“

METEOROLOGICKÁ LABORATOŘ MIAMSKÁ UNIVERZITA 7:50

V meteorologickém centru to hučí jako v úle, když desítky techniků z Řídicí agentury pozemských systémů sledují pohyb superhurikánu Kenneth, jehož obludné oko se teď nachází necelých třicet kilometrů od pobřeží.

Bruce Doyle hledí na záběr cyklony na obrazovce. Dobrotivý bože, míří přímo k Biscayne Bay…

O dvě patra níž usrkává zvláštní agent Collin Shelby kávu, zatímco čeká na nejnovější kódovanou depeši z ústředí UMBRA ve Virginii. Před dvaceti hodinami zatelefonoval snoubenec Lauren Beckmeyerové na nezabezpečené lince z Miami Beach. Satelitní odposlech okamžitě zaměřil oba subjekty, které jely na sever a uchýlily se do domu v Delray Beach registrovaného na vysloužilého pilota civilního letectva jménem Frank Stansbury. Tahle poslední informace byla znepokojivá. Co když jde o další biologický útok…

Shelbyho komunikátor zavibruje. Shelby si nasadí sluneční brýle a přečte si zakódovanou zprávu, která se objeví na vnitřní straně kouřových skel.

POZOR: VOZIDLO SE SUBJEKTEM SE POHYBUJE NA JIH PO SH-95.

SMĚR MIAMI.

ZÁPLAVOVÁ OBLAST.

Shelby si protře unavené oči. „Záplavová oblast“ je heslo UMBRA pro zabití subjektu a všech svědků. Ať už tahle Lauren Beckmeyerová a její komplicové plánují cokoli, musí jít o něco velkého.

Vládní zabiják zkontroluje své zbraně, pak popadne pláštěnku a zamíří ke dveřím.

UVNITŘ LIMUZÍNY MIAMI BEACH, FLORIDA 9:36

Immanuel stiskne Lauren chvějící se ruku.

Sedí na zadním sedadle kymácející se limuzíny, společně s matkou, Ennisem Chaneyem a manželkou doktora Mohra Evou. Oba bodyguardi jsou vpředu a modlí se, aby je autořidič dovezl na ono neznámé místo dřív, než je superhurikán Kenneth rozdrtí.

Vítr vyje tak hlasitě a déšť buší na karoserii tak silně, že nemá smysl mluvit. Pouze bývalý prezident zná cíl cesty, ale odmítá ho prozradit.

Po devadesáti minutách nepřetržité jízdy sjedou z mezistátní inteligentní dálnice a plouží se ulicemi zaplavenými oceánem a deštěm.

O dvacet minut později se auto najednou zastaví.

Déšť ustal, vítr přešel ve vysoké hvízdání, jako kdyby zaparkovali v tunelu.

Immanuel přitiskne obličej k neprůstřelnému sklu. Zamlženým oknem vidí cihlovou zeď. „Moment… tady to znám.“

Chaney se podívá na hodinky. „Měl bys. Je to jeden z nouzových vjezdů do MTI Bowl.“ Poklepe Kurtzovi na rameno. „Oko bouře by se už každým okamžikem mělo přesunout nad nás. Hned potom otevřete bránu a vjeďte rovnou na hřiště.“

„Ano, pane prezidente.“

Immanuelovi divoce buší srdce. Jacob něco chystá… ale co?

Lauren ho pozoruje, jako kdyby se viděli poprvé. „Měl jsi mi to říct… Manny.“

„Nemohl jsem. Zkus to pochopit, je to už strašně dávno. A pro mě je tenhle člověk uzavřená kapitola.“

„Nevím, kdo vlastně jsi. Miluješ mě vůbec?“

„Lauren…“

Vytí větru ustane.

Ryan Beck vystoupí z vozidla, namíří laserovou pušku a odpálí zámek brány. Kurtz najede s limuzínou po betonové rampě a zpevněným předním nárazníkem vozu železnou bránu vysazenou z pantů rozrazí.

Limuzína přejede přes proudy vody, pak vjede na zatopený fotbalový stadion.

Kurtz s ní zamíří na padesátimetrovou čáru a zastaví. O několik okamžiků později přestane pršet a vítr se utiší. Nad promáčeným hřištěm se objeví modrá obloha a slunce.

Jsou přímo v oku bouře.

Všichni vystoupí z vozu a brodí se po lýtka ve vodě.

Lauren pohlédne k obloze. „Jak je to možné? Jak jste věděl, že oko cyklony bude přecházet přímo nad tímto místem?“

Immanuel Gabriel se třese, jeho mysl křičí, aby utekl, vypadnul ze stadionu, dokud ještě pořád může.

„Podívejte se!“ Kurtz ukáže k blížící se západní stěně oka.

Ze zlověstného ocelově šedého víru se vynořil jakýsi předmět, naleštěné zlaté panely přídě ve tvaru dýky se v slunečních paprscích třpytí.

Balam…

Immanuel padne na kolena a přerývaně dýchá, když si vybaví Jacobova slova. „… že nejbližší ústí červí díry projde za sedm dní v blízkosti Marsu.

Abychom byli včas na místě setkání, musíme odletět ze Země za devadesát osm hodin.“

Kosmická loď Strážců se vznáší vysoko nad zaplaveným hřištěm, potom klesá. Její podvozek se zaduněním dosedne na zatopenou plochu a slábnoucí silové pole vyšle vlny do všech směrů.

Ryan Beck podpírá Dominique, o kterou se pokoušejí mdloby.

Lauren hledí s otevřenými ústy na stroj, potom se obrátí ke svému snoubenci. „Popol Vuh… ta legenda o hrdinských dvojčatech! Tys to celou dobu věděl… tys věděl, že mě opustíš!“

„Je to jeho osud.“ Jacob sestoupí z rampy nacházející se pod lodí, doktor Mohr za ním. Když spatří svou ženu, brodí se k ní se slzami v očích a obejme ji.

Jacob tvrdě pohlédne na Chaneyho, z azurově modrých očí mu srší vzteklé fialové blesky. „Příkazy snad byly jasné. To děvče tady nemělo být.“

„Já za to nemůžu,“ zavrčí bývalý prezident. „Tvůj bratr si nedal říct.“

Bělovlasý mladík se obrátí ke svému dvojčeti. „Rozluč se, Manny. Musíme nastoupit na Balam, než přejde oko.“

„Nikam neletím,“ pronese rozhodně Immanuel.

„Nemáš jinou možnost.“

„Říkal, že neletí,“ opakuje Lauren a stoupne si mezi ně.

Jacob si jí nevšímá. „Manny, musíš mi věřit, tady už tě nic dobrého nečeká. I kdybys zůstal, Lilith Mabusová tě bude pronásledovat a všechno bude ztraceno.“

„Ne.“

„Nedáváš mi jinou možnost.“ Jacob vklouzne do nexu a popadne svého bratra zezadu a v dvojitém nelsonu ho vleče ke kosmické lodi.

Immanuel přejde do zóny a začne bojovat proti svému soupeři. „Hned… mě… pusť…“

„Aspoň jednou v životě mi věř!“

„Ne!“

„Budoucnost lidstva závisí na tom, jestli naplníš svůj osud…“

„Mýlíš se! Já nemám předurčeno, abych odletěl! Lauren mě miluje!“

„Lauren už je mrtvá.“

„Cože?“ Immanuela zaplaví tsunami vzteku a svaly se mu naplní adrenalinem. Otočí se, popadne Jacoba za hlavu, poklekne na jedno koleno a přehodí bratra přes rameno, až tvrdě dopadne na zaplavený trávník.

Oba Hunahpuové se vymaní z nexu.

Dominique sáhne do změti těl a odtrhne bojující syny. „Jacobe, dost! Nech ho být. Manny… proboha, Manny, tvoje oči!“

Jacob hledí na své dvojče. Immanuelovi září duhovky nadpozemsky azurovou modří. „Tak už je to tady. Mění se… stává se z něho úplný Hunahpu. Manny, všechno ti začne být brzo jasné, ale musíme si pospíšit, dokud pořád existuje šance na Mickovu záchranu.“

„Mick žije?“ Dominique sevře Jacobovi ramena. „Jak to víš? Jak si můžeš být jistý?“

Immanuel vezme Lauren za ruku. „Jake tvrdí, že s ním mluví.“

„Tys mluvil s vaším otcem? Jak? Proč jsi mi to neřekl?!“

Jacob se ohlédne přes rameno na blížící se stěnu oka. „Na vysvětlování není čas, musíme si pospíšit. Silové pole Balamu už v bouři dlouho nevydrží.“

„Ty si pospěš. Já nikam nejdu.“

„Manny, náš osud je na Xibalbě!“

„Tvůj, ne můj. Mým osudem je zůstat tady. Copak jsi to ještě nepochopil? Balam se měl přede mnou otevřít, ale neotevřel se.“

„Tehdy jsi ještě nebyl úplný Hunahpu.“

„Ani Mick jím nebyl, ale jemu se otevřel.“

„Na tyhle nesmysly nemáme čas.“ Jacob se obrátí na Kurtze. „Salte, paralyzuj ho.“

Kurtz zavrtí hlavou. „Manny říkal, že chce zůstat. Je to jeho volba.“

„Pepe…“

„Zpátky, Jakeu. Nech toho kluka, ať se rozhodne sám.“

Jacob, zjevně zoufalý, přistoupí ke svému bratrovi. „Manny, poslouchej… prosím, na vzkříšení otce a záchranu Nefilim jsou potřeba dva lidé. Sám to nezvládnu.“

„Tak si místo něho vezmi mě,“ promluví Dominique.

„Matko…“

„Řekla jsem, vezmi si mě!“

„To nejde.“

„Že to nejde? Tak tohle nechci slyšet! Celých dvacet let jsem tančila podle toho, jak jsi pískal. Celý život jsem obětovala tobě a téhle… téhle mayské mytologii, a to všechno pro naději, že znovu spatřím Micka. A ty mě teď za ním odvezeš!“

Collin Shelby spěchá řekou dešťové vody proudící ve svažujícím se tunelu. Zastaví se těsně u cihlové zdi. Drží se ve stínu a dalekohledem na své odstřelovačské pušce XE-29 obhlíží skupinu lidí.

Sami ve středu hřiště… jako při střelbě na kachny na rybníku. Ale, ale, copak to tu máme? Zaostří na tři EMP obleky, které na sobě mají dva bodyguardi a jedna z žen. Budu muset použít wolframové střely.

Shelby nabije do komory pušky wolframovou šipku, pak přepne spoušť z taseru na výbušné střely. Na rozdíl od staromódních kulek obsahují tyto smrtící projektily nejnovější biocid, nanoroj EPI-46, rychle se šířící látku, která rozkládá lidskou tkáň. Každý kontakt zajišťuje smrtící zásah.

Nájemný vrah z UMBRA se zklidní a přes záměrný kříž dalekohledu hledá oběti.

„Uvaž to, Jakeu,“ prosí Immanuel. „Šest let vymýšlíš strategie, jak porazit xibalbskou hlídku, a nikdy jsi nevyhrál. Copak tě nenapadlo, že taky oni vědí, že přicházíme?“

Jacob hledí na bratra a uvažuje.

„Říkáš, že komunikuješ s otcem. Jak víš, že tě Lilith nešpehovala? Možná jsme právě proto prohráli tu první bitvu, protože Lilith Micka odposlouchávala.“

„Ano… to je možné.“

Manny vezme Lauren za ruku. „Kdysi jsi mi říkal, že Lilith je to nejdražší, co máš. No, a pro mě je tím nejdražším Lauren a já ji neopustím.“

Dominique přikývne. „Letím s tebou já, Jacobe. Věc je jasná.“

Jacob se k ní obrátí. „Dobře, matko. Rychle se rozluč.“

Dominique spěchá k Immanuelovi a sevře ho v náruči.

„Mami… děkuju. Mám tě moc rád.“

„Já tebe taky, Manny, i tebe.“ Obejme Lauren. „Dávej na něho pozor.“

„Budu.“

Jacob podá doktoru Mohrovi mikrodisk. „Tímhle se dostanete ke všemu, co budete potřebovat. Nevím, co se od téhle chvíle stane, ale všichni jste uprchlíci. A teď běžte, než vás Lilith objeví.“ Pohlédne na velkého afroamerického bodyguarda. „Dávej mi na bratra pozor, Pepe. Lilith se nezastaví, dokud ho nenajde.“

Ryan Beck přikývne. „Udělej to, pro co ses narodil. My se o ně postaráme.“

Jacob obejme Mannyho a zašeptá mu do ucha. „Nezapomeň – kdys mladá dáma jménem Jasná žila, ta rychlejší než světlo byla. Když v jeden den vyšla relativně ven, v předchozí noc se navrátila.“

„Proč mi to říkáš?“

„Protože svým dnešním jednáním vytváříš na časoprostorové silnici nové rozcestí. Kam tahle cesta povede, závisí na tobě. Doufám, že jsi připraven čelit následkům.“

„To jsem si přece zvolil.“

Okraj bouře dospěje ke stadionu, pod jeho větry o rychlosti 315 kilometrů za hodinu se sklápěcí sedadla v hledišti s rachotem otevírají a zavírají a ten zvuk se po prázdné aréně rozléhá jako kejhání hejna hus.

Immanuel kývne k Balamu. „Běž najít našeho otce.“

Jacob vezme Dominique pod paží a vede ji do kosmické lodi. Portál se za nimi uzavře.

Voda na zaplaveném hřišti se zavlní. Immanuelovi zavyje do uší vítr, když motory lodi naskočí. Salt popadne Mohra, Beck Chaneyho. „Rychle! Všichni do limuzíny!“

Immanuel se obrátí k Lauren, která se na něj usměje se slzami v očích. „Miluju tě, Immanueli Gabrieli.“

„Já miluju tebe.“ Natáhne se po ní…

… a obličej mu zalije rudá sprška. Svalí se na záda a bezvládná Lauren mu přistane na hrudi.

Kurtz se obrátí na podpatku a jeho inteligentní brýle okamžitě zachytí dráhu střely. Zamíří na cíl a vypálí. Laserový paprsek z pušky zazáří v tunelu a Collin Shelby se změní v hromádku organického popela.

Manny drží v náručí Lauren, z níž stále se zvětšující rudou ránou v boku vyprchává život. „Lauren! Lauren!“

Pohlédne na něho, neschopná slov, tvář má bledou a strhanou.

„Můj bože, Lauren, neopouštěj mě!“

Oříškově hnědé oči se zakalí. Pulz na jejím krku ustane.

„Ach Bože! Bože, pomoc!“

Kurtz obhlédne přes inteligentní brýle stadion. „Jsme tady jako na střelnici. Pepe, popadni Mannyho.“

Ostatky Lauren Beckmeyerové se dál rozpadají na krvavé cáry. Immanuel pustí z náruče rozkládající se trup a vzpouzí se sevření Ryana Becka a bičujícímu větru. Pěsti má zaťaté, z azurově modrých očí mu tečou slzy, když vzhlédne k nebi a zařve: „Ja-co-be!“

Zlatá kosmická loď zatím dál majestátně stoupá k vířícímu nebi, až zmizí ve zmenšujícím se modrém oku bouře…

… a Manny zůstane sám.

Obláček myšlenky ve vědomí existence

Při pohledu na kosmickou loď obloženou zlatými panely na tom vzdáleném měsíci se ve mně něco zlomilo.

Snad to ke mně křičela sužovaná duše Michaela Gabriela kvůli tvé matce, nebo to možná bylo mučené srdce Billa Rabyho, který se zdráhal odejít bez své Jude.

Ať to už bylo cokoli, nakonec mě to přemohlo. Namířil jsem si na hlavu vysokoenergetickým taserem, stiskl jsem spoušť…

… a probudil jsem se!

Bill Raby byl pryč. Znovu jsem byl Michaelem Gabrielem, stále na palubě kapsle Strážců, až na to, že moje plavidlo se už nepohybovalo vesmírem, vznášel jsem se nad cizím měsícem.

O okamžik později kapsle přistála v podzemním zařízení krytém kopulí.

Přede mnou stáli uprchlí Strážcové, za nimi Balam.

Červí díra…

Časová smyčka…

Jsem při vědomí, nebo je to všechno jen sen?

Jsem Michael Gabriel, nebo Bill Raby?

Kde to jsem? Na měsíci někde v Orionově pásu, nebo ležím v bezvědomí v samovazbě zpátky v Massachusetts?

Michael Gabriel? Jeden Hunahpu?

Bill Raby? Usir?

Jacobe, jsi tam? Jsi skutečný, nebo jsi jen součástí mých klamů?

Michaeli?

Dominique?

Bože, proč mě musíš tak mučit? Proč musíš…

Bílá mlha! Dvě špendlíkové hlavičky… vzteklé fialové oči, hledí na mě z oparu nexu.

„Jeden Hunahpu…“

Objeví se její stín, následně i její tělo… kakaová pleť… tak svůdná. Ohavnost! Jak jsem mohl polevit v ostražitosti?

„Pojď blíž, Jeden Hunahpu, ať můžu ochutnat tvoji duši.“

Ne, prosím… Bože! Bože, pomoc!

„Bůh? Bůh je jako věčnost, jeho existence je studená a osamělá. Koupej se v mém teple, Michaeli, a dovol, ať ti rozpustím mysl. Zalez si do mé dělohy, zatímco se s tebou propletu. Vdechuj můj dech a já budu mezitím hýčkat tvoji osamělou duši.“

Ne! Jsem Michael Gabriel. Jsem Jeden Hunahpu. To já mám vše pod kontrolou. To já, ne Ohavnost, ovládám svoji mysl. Moje mysl je mým útočištěm.

„Strážce tě podvedl, Michaeli. Nejsem tvůj nepřítel, jsem tvoje záchrana.“

… Soustředím se na ozvěny své mysli, ne na sladké řeči Ohavnosti. Ovládnu svoji mysl a Ohavnost mi nemůže ublížit. Budu znovu vyprávět svůj příběh svým synům a tak zabavím svoje myšlenky…

„Už žádné příběhy. Zatímco očekáváme příjezd tvých synů, náš společný osud znovu začíná.“

Chlapci, slyšíte mě? Jacobe? Zůstaňte, kde jste! Ohavnost ví, že přicházíte!

„Vesmír je najednou hluchý, Michaeli. Teď jsme jen my dva.“

Ne! Tam venku je Bůh, Bůh mi pomůže!

„Bůh? Bůh je mrtvý, Michaeli…

… pouhý obláček myšlenky ve vědomí existence…“

ČÁST 7

POSMRTNÝ ŽIVOT

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Bůh nás zkouší, aby zjistil, jestli dokážeme zabít Satana v sobě…

– Noc, ELIE WIESEL

Temnota nemůže zahnat temnotu, to dokáže pouze světlo.

– MARTIN LUTHER KING JR.

Každý z nás si vytváří vlastní vězení a každý z nás má schopnost se z něj vysvobodit.

– JULIUS GABRIEL

Láska je všechno, co potřebuješ…

– THE BEATLES

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

36

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

NA PALUBĚ BALAMU

Dvě stě dvacet metrů dlouhý kosmický křižník Balam je rozdělen na dvě hlavní paluby. Na dolní palubě umístěné od středu lodi směrem k zádi je pohonná komora a dvě její hnací jádra se složitými napájecími celky a obvody, které vyrůstají z přepážek a paluby. V této části se nachází mohutná sluneční elektrárna Balamu s napojením na přívod recyklované vody s destilačními přístroji, gravitačními rohožemi a bezpočtem strojů, které mají na starost silové pole a zbraňový systém lodi.

V srdci Balamu je hlavní zpracující centrum a jeho obrovský biochemický mozek. Tento úl nanoobvodů uzavřený v obří komoře naplněné rosolovitou kapalinou praská energií. Neurosvazky srší v té izolované temnotě jako miliony svatojánků. Z biochemického orgánu se oddělují kapalinou naplněné senzorické vakuoly a propojují každé neuroprocesní centrum v lodi.

Zbytek dolní paluby zabírá systém hyperpohonu a „lopatka“; ta usměrňuje tachyonové částice z vesmíru do šachtovitých žáber umístěných podél křídel lodi, které doslova „vlečou“ Balam vesmírem.

Uvnitř každé přepážky, stropu a paluby jsou uzlové vysílače umělé gravitace, nastavené na normální pozemskou hodnotu. Tlumiče setrvačnosti chrání posádku před možnými úrazy způsobenými náhlým zrychlením, zpomalením nebo prudkými změnami kurzu. Hlasovým ovládáním v každé místnosti se dá upravovat lokální světlo, vlhkost a teplota.

Horní paluba je postavena tak, aby zajistila pohodlí a přežití cestujících. V hangáru na zádi jsou umístěny hydroponické nádrže, konvertory biologického odpadu a zásobníky chemikálií potřebné pro pěstování plodin společně se skladovacími poli a „autolékařskými“ kapslemi, které vypadají jako sarkofágy a které Dominique, ač normálně klaustrofobií netrpí, odmítá použít. Hlavní chodbou se jde do centrálního obytného prostoru, 70 metrů dlouhé komory s kuchyní, koupacími kapslemi, toaletami, pracovními stanicemi, zařízeními s virtuální realitou, cvičebními a spacími kapslemi.

Dál v přední části horní paluby je ovládací centrum ve tvaru cibule. Po celém plavidle jsou rozmístěny únikové skluzavky vedoucí do menších přistávacích/únikových kapslí.

Dominique Gabrielová otevře oči. Polstrované „závěsy“, které zakrývají vstupy do její spací kajuty, se rozevřely a její oddíl teď ozařuje filtrované sluneční světlo. Natáhne ruku a odepne si suché zipy spacího obleku, které jí umožňují přilnout ke stěně.

V okamžiku, kdy se volně vznáší, se vrací ta tupá bolest hlavy.

Dominique cestuje kosmem už dva dny, dvacet dvě hodiny a osmnáct minut. Opakovaně trpí návaly kosmické nemoci a bolestmi dolní části zad, úzkostí, nedostatkem spánku, neschopností soustředit se a téměř neustálou tupou bolestí hlavy.

K její podrážděnosti přispívá také strava tvořená sublimačně sušenými potravinami.

„Počítači, aktivuj gravitační rohože.“

Okamžik nevolnosti, jak se obnoví její pozemská hmotnost, a pak přistane nemotorně na obou nohou. Zasténá, když se vrátí menstruační bolest.

„Počítači, najdi mého syna.“

JACOB GABRIEL SPÍ VE SVÉ KAPSLI.

Dominique vstoupí do prostoru, kde spí její syn. Během první „noci“ ve vesmíru se pokusila spát ve stejné kapsli, ale ten prostor připomínající rakev působil příliš stísněně.

Když zaslechne zdušený výkřik, spěchá k jedné z kapslí, kde jejího syna právě svírá v pařátech strašlivá noční můra.

„Jakeu?“ Zabuší na zabarvený plastový kryt, pak se ho snaží odklopit.

Uvnitř sebou její syn divoce hází, jako by ho napadl roj včel.

Dominique škubnutím otevře příkrov a popadne Jakea za zápěstí. „Jakeu – probuď se! Jacobe!“

Azurově modré oči se prudce otevřou – zračí se mu v nich naprostá hrůza. Sevře matčiny bicepsy, zarývá do nich svoje pevné prsty.

„Jakeu, to je v pořádku… Jacobe, to bolí… Jacobe!“

„Co?“ Vzhlédne k ní a přestane sebou házet.

Dominique mu pomůže ven z kapsle. „Jsi v pořádku?“

Unaveně přikývne, pak se zhroutí do „vyživovacího“ křesla. „Počítači, 20 kubických centimetrů doplňku 4-F.“ Vloží si do úst přívodní hadičku, zavře oči a saje asi z půl metru dlouhého tlakového potrubí čirou tekutinu.

„Další noční můra?“

„Byla to vize. Poslední varování od otce.“

Klekne si před něho. „Povídej.“

Zavrtí hlavou.

„Jacobe… prosím…“

Bělovlasý mladík upře na matku zmučený zrak. „Byl jsem hluboko v nexu, obklopený hustou bílou mlhou. Moje fyzické tělo jako by mě opustilo, zůstalo jen mé vnitřní oko. Objevily se dvě fialové tečky… dvě oči, které na mě z té husté mlhy zíraly. Byla to Lilith. Šeptala mi do mysli: ‚Jacobe, čekáme.‘ A pak jsem ji spatřil.

Byla omamná, matko, jako nějaký dokonalý jed. ‚Pojď ke mně, Jacobe,‘ řekla. Má mysl se ze všech sil bránila, ale potom jsem ucítil její dotek a ten pocit překonával jakoukoli rozkoš, kterou jsem kdy poznal. Cítil jsem v uchu její teplý dech. Nervová zakončení se mi chvěla, když mi laskala centra rozkoše v mozku, a její nektar se po mně šířil jako tišivý balzám.

Dokázal bych tam zůstat navěky. Nechal bych se od ní vysát a zemřel jako šťastný muž. Jenže pak se objevily ty modré tečky – oči Hunahpua, které mě pozorovaly zpoza mlhy.

Byl to otec. ‚Vpustil jsi do své zahrady hada,‘ řekl, ‚a znovu ses dal oklamat.‘ Pak se ta mlha zvedla a já spatřil Ohavnost v její skutečné podobě.

Byla to zčásti lidská a zčásti démonická bytost. Pleť měla přízračně bílou, dlouhé vlasy černé a zcuchané. Rohovky jejích očí byly fialově rudé, panenky připomínaly hada. Jenže to nebylo nic ve srovnání s ústy, při jejichž spatření se mé duši chtělo zvracet – tvořila je svislá štěrbina, jako masitá past – jako vagina, matko, a uvnitř měla stovky pahýlovitých zčernalých zubů.

Ta příšerná skulina byla celá umazaná krví… mou krví! Stála přede mnou jako obscénní karikatura lidství. Ty ohavné rty se roztáhly, pak tím otvorem vdechla mé vědomí a já věděl, že jsem v pekle.

A přestože jsem neměl žádné tělo, cítil jsem, jak mi svým horkem odtavuje maso od kostí, a přestože jsem neměl nos, cítil jsem ten odporný puch démonových zvratků, a přestože jsem neměl ústa, moje mučená mysl křičela stále víc a víc, když mi Ohavnost zapletla své nahé údy hloub do mysli a zaryla svůj páchnoucí podbřišek do mé existence.“

„Bože…“

Jacob si otře slzy ze zamlženého zraku. „Tonul jsem v jejím sírovém víru, křičel jsem, zuřil a řval, jako kdybych se zachytil ve vířícím lávovém jezeře, a pak najednou jsem byl v oáze klidu. Mickovi se nějak podařilo mě vylovit a zachránit, vytáhl mě do bezpečí. Stále jsem cítil, jak mi Ohavnost drásá záda, svádí mě, abych na ni pohlédl. A přestože jsem právě uprchl z pekla, musel jsem se ze všech sil přemáhat, abych se znovu neobrátil.

Otec mě vzal do náruče a držel mě v ní, šeptal, že jsem opravdový Hunahpu, mesiáš Nefilim, a že mi bude nablízku, když to budu potřebovat.“

Dominique si otře slzy. „Jak vypadal?“

„Unavený. A pak se rozplynul v tom bílém světle.“

Rozezní se výstražný signál a Jacob okamžitě zpozorní. „Počítači, hlášení.“

OBJEVEN ZAKŘIVENÝ PROSTOR, KURZ DVA-NULA-TŘI ČÁRKA ŠEST. ČAS DO SETKÁNÍ: ČTYŘI MINUTY, DVACET SEKUND.

„Původ toho zakřiveného prostoru?“

GRAVITAČNÍ ZVLNĚNÍ.

„Červí díra?“ zeptá se Dominique.

Jacob přikývne. „Počítači, vypočítej a nastav kurz k místu setkání.“

Dominique jde za Jacobem do řídicí místnosti.

„Počítači, aktivuj čelní obrazovku.“

Na stěně před nimi se objeví trojrozměrný obraz vesmíru. V pravém horním rohu obrazovky se od východu k západu pohybuje stále se zvětšující, děsivě šarlatově orámovaný otvor červí díry.

Jacob hledí na ten objekt. „Myslím, že by ses měla radši připoutat.“

Dominique si vleze do jednoho z pilotních křesel, které se okamžitě přizpůsobí její postavě.

Před nimi se objeví ústí víru, září jako svíjející se oranžovorudý měsíc.

AKTIVUJI PAPRSEK ZVLÁŠTNÍ HMOTY.

Obraz šarlatového ústí se rozmaže, když si loď svým silovým energetickým polem negativní hmoty razí neviditelnou cestu vpřed.

Jacob se vtiskne do velitelského křesla, zatímco ústí červí díry stále roste, až zabírá celou čelní obrazovku. „Drž se!“

Štíhlá kosmická loď překročí práh červí díry. Intenzivní gravitace kosmického tunelu okamžitě vtáhne plavidlo do svého hrdla a žene je kanálem.

Dominique cítí, jak se jí paže vklíní do křesla, intenzivní gravitační turbulence otřásá plavidlem tak, že by jí dokázala vyrazit stoličky. Pevně zatne zuby a téměř nedokáže zaostřit pohled na čelní obrazovku.

Řítí se zářivě modrým trychtýřem s podivným krvavě rudým lemem. V samotném středu obrazu je černá tečka… a ta se zvětšuje… a zvětšuje…

A najednou jsou venku, ženou se vesmírem do neznámé části galaxie.

Před nimi je – cizí, stříbřitě rudá planeta.

Dominique zašeptá. „Xibalba…“

Jacob přikývne. „Počítači, reaktivuj hlavní motory. Nastav kurz k většímu z těch dvou měsíců.“

Z MĚSÍČNÍHO POVRCHU BYLY VYPUŠTĚNY SONDY, BLÍŽÍ SE KE GRAVITAČNÍMU ZVLNĚNÍ.

„Aktivuj obrazovku na zádi.“

Obraz vesmíru se změní. Na obrazovce se objeví konec červí díry, zalitý smaragdově zeleným světlem. Do postavení kolem obvodu ústí se pohybují stovky sond o velikosti autobusů, každá vysílá zářivě modrý paprsek.

Dominique hledí na záběr na obrazovce. „Co se to děje?“

„Někdo stabilizuje červí díru, aby se její gravitační pole neuzavřelo.“

„Strážcové?“

„Doufejme. Počítači, urči oběžnou dráhu kolem většího měsíce planety. Připrav únikovou kapsli pro cestu na měsíční povrch.“

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

37

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

NA PALUBĚ ÚNIKOVÉ KAPSLE BALAMU

Osmimetrová úniková kapsle obkrouží měsíční základnu, potom sestupuje k jakémusi kotvišti.

Jacob se popadne za hlavu a pevně sevře víčka.

„Jakeu, co se děje?“

„Hlasy… spousta hlasů… telepaticky zkoumají moji mysl…“

Na hlavní obrazovce sondy se objeví text.

VÍTEJTE DOMA.

Kapsle se se zasyčením dotkne povrchu. Mimozemská hydraulika ji natočí do správné polohy.

Najednou se bez výstrahy celá přistávací plocha a úniková kapsle propadnou stovky metrů pod povrch.

Dominique sevře sedadlo, žaludek se jí tím náhlým sestupem zhoupne, ale pak už zpomalují, brzdí na vzduchovém polštáři.

Vnější veřeje kapsle se odklopí a objeví se rozlehlé podzemní zařízení.

Přímo před nimi stojí v naprostém tichu stovky dvoumetrových humanoidů, všichni s hedvábnými bílými vlasy, zářícíma azurově modrýma očima a protáhlými hlavami.

Jacoba a jeho matku doprovodí dlouhou chodbou do odděleného prostoru. Uvnitř už na ně čekají tři starší Strážců. Dva jsou muži, bělovlasí, s jemnými bílými plnovousy. Žena má také sněhobílé vlasy, v zářivých očích se jí zračí mateřská něha. Všichni tři jsou v upnutých biopneumatických elastických oděvech, protkaných biochemickým vlásečnicovým pletivem, které pulzuje energií.

Starší z obou mužů, oblečený v černé kombinéze, promluví kvůli Dominique nahlas.

„Zastupuju první klan.“

Žena v šedém prohlásí: „Já druhý klan.“

Předstoupí mladší muž v bílé kombinéze. „Já zastupuju třetí klan. Je pro mě čest se s vámi setkat, První matko, přestože jsme vaši přítomnost nečekali.“

„Kdo jste?“

Mladší muž zvedne dva prsty. Na jejich konečcích má zařízení o tloušťce papíru a velikosti mince. „Toto jsou bionetické implantáty. Všechno, co chcete vědět, se vám nahraje do mozku.“

Než může Dominique cokoli říct, mladší muž jí přitiskne zařízení k levému spánku…

… a její vědomí zahalí temnota.

Kde je Immanuel?

Odmítl se ke mně připojit.

To je nelogické. Byl naprogramovaný, aby přišel sem.

Hunahpuovský gen v něm zůstal příliš dlouho latentní. Má svobodnou vůli.

Bez něj ale nemůžeš uspět.

Otec mi pomůže.

Tvůj otec je ztracený.

Dominique se přinutí otevřít těžká víčka.

Leží na volně se vznášející pohovce, místnost se s ní točí. Ti tři podivní humanoidi stojí před Jacobem a s očima zavřenýma spolu komunikují telepaticky.

„Mluvte nahlas!“

Pomalu se k ní obrátí, zářící oči mají otevřené.

„Co jste…“ Zatímco rty se chystají dokončit první otázku, mysl jí náhle zaplaví vlna informací.

Strážcové… přežili jsme pozemský holocaust… cestovali do kolonie na Marsu… dvanáct kosmických lodí se odchýlilo do červí díry… dorazili jsme na Xibalbu jako homo sapiens… vyvinuli jsme se v translidi díky retrotranspozonové manipulaci…

Dominique si sevře spánky, kam má vložené neurální implantáty.

„Dost,“ vykřikne Jake, „přetěžujete ji.“

Transhumánní žena zamrká a nervový přenos se přeruší.

Jacob si klekne vedle matky. „Jsi v pořádku?“

Dominique přikývne.

„Budeme hovořit nahlas,“ poručí žena.

„Chci vidět Micka. Vezměte mě za ním.“

„Jeden Hunahpu zmizel už dávno,“ konstatuje chladně starší muž. „Nám jde teď o Nefilim.“

Dominique vstane. „Nevěřím vám.“

„Michael Gabriel selhal,“ řekne mladší muž.

„Vždyť vy ani nevíte, kde je, že?“

„Víme to,“ odsekne starší muž.

„Ne… lžete, vždyť tohle celé vaše bratrstvo je jedna velká lež! Tahle měsíční základna, Balam… nic z toho není vaše, jen jste zdědili technologii, ani jí nerozumíte. Jste jako hrstka dětí, která ovládá televizi. Dokážete navolit programy a upravit hlasitost, ale nevíte zhola nic o tom, jak funguje, že?“

Jacob pohlédne na Strážce a usměje se. „Matka sice není Hunahpu, ale nepodceňujte ani ji, ani její pouto k mému otci. Povězte jí všechno.“

„To, co říkáte, je pravda,“ připustí žena. „Balam zde byl, už když jsme dorazili. Stále neznáme jeho původ.“

Mladší muž přistoupí k Dominique. „Stejně jako vy jsme také my žili na Zemi jako homo sapiens. Jenže náš druh ohrozilo velké kataklyzma – supervulkán, jehož hrozící výbuch by uvrhl Zemi do doby ledové a došlo by k zániku lidského druhu. Někteří z nás byli vybráni, aby začali nový život na Marsu. My jsme patřili k poslední skupině, které se podařilo uprchnout, než kaldera na Zemi vybuchla. Cestou na Rudou planetu zachytila našich dvanáct lodí červí díra a přenesla je v čase a prostoru.“

Dominique si zakryje ústa. „Počkejte… říkáte, že všichni za Zemi zemřou? Kdy k tomu dojde? Za jak dlouho?“

„Necelých deset let po dvacetinách hrdinských dvojčat.“

„Proboha.“

„Planetu, kolem které nyní kroužíme, obývala kdysi vyspělá lidská rasa. Než jsme dorazili, jejich transhumánní kultura dosáhla průlomu v lidském vývoji. Propojením svých myslí do kolektivního vědomí dokázali vytvořit společně naladěnou ‚supermysl‘, která jim umožnila přesáhnout z fyzického světa do duchovního. Tímto objevem se však tato kultura rozdělila na dvě. Ti, kdo toužili opustit svá fyzická těla, aby kráčeli v božím stínu, se nakonec vyvinuli do posthumanoidního druhu. Ti, kteří měli námitky proti tomuto evolučnímu rouhání, planetu opustili.“

Slova se ujme žena. „Fyzickou a duchovní sféru propojuje nexus – transprostorová existence, která překlenuje mezeru mezi naším fyzickým rozměrem a duchovními světy. Vytvořením kolektivní mysli dokázali translidé obejít fyzickou smrt a vstoupit do duchovní sféry pomocí vysokofrekvenčních psychotronických harmonických kmitů. Tím získali přístup k nexu, ale pořád nedokázali proniknout do vyšších duchovních sfér, kam se toužili dostat. Aby jich dosáhli, potřebovali nějakou formu života – hostitelský druh –, který dokázal reprodukovat tyto psychotronické harmonické kmity přímo v samotném nexu. Z genetických katalogů si translidé zvolili druh, který byl kdysi na této planetě původní. Využili postupy genového štěpení a kybernetiky a začali klonovat a geneticky upravovat tyto biologické tvory, aby posloužily jejich vlastním sobeckým potřebám.“

Před nimi se objeví prostorový obraz. Ukazuje moře ve tvaru kráteru se stříbrnou, téměř metalickou kapalinou. Těsně pod hladinou se pohybují obřím hadům podobní tvorové a širokými hřbety čeří tu vzdouvající se hmotu, která připomíná polévku.

Dominique vytřeští oči. „To je ten tvor – ten, co se vynořil z Mexického zálivu, co ho Mick zničil v Chichén Itzá.“

„Tezcatlipoca,“ zašeptá Jacob. „Mayské označení pro ‚kouřící zrcadlo‘.“

„Zrcadlo do duše,“ dodá žena. „Tato poslušná inteligentní zvířata byla geneticky upravena a vylepšena tak, aby existovala na obou stranách ‚zrcadla existence‘. Právě jejich harmonické kmity přivolaly červí díru. Jejich posthumánní vládcové využívali Tezcatlipoky k tomu, aby procházeli nexem do duchovního světa. Naši spolutrosečníci – naši vlastní padlí bratři a sestry – se za nimi vydali po stejné temné cestě. A teď k nám poražení volají a prosí o záchranu. Musí být zachráněni.“

Jacob obejde ženu. „Nefilim, Ti padlí. To jsou vaši spolutrosečníci?“

„Ano. Všichni se během let, kdy na ně působila voda na planetě, vyvinuli v translidi.“

Dominique se ze všech sil snaží ovládnout. „Co má tohle všechno společného s Mickem nebo s mými syny.“

„Michael a vaši synové nesou hunahpuovský gen.“

„To vím! Ale pořád nevím, co sakra jsou ti Hunahpuové zač.“

Žena se ji snaží uchlácholit mateřským tónem. „Zakladatelé našeho bratrstva Strážců před svým útěkem z Xibalby odebrali vzorky posthumánní DNA. Tyto vzorky vzali s sebou na palubu Balamu, když cestovali červí dírou při pronásledování xibalbské dopravní lodi s tím tvorem na palubě.

Hunahpu je vývojová linie homo sapiens, která je geneticky vylepšená pomocí posthumánní DNA.“

Pokračuje starší muž. „Ohavnost měla v plánu vyslat jednoho Tezcatlipoku na nákladní lodi červí dírou zpátky na Zem, kde by přítomnost tohoto tvora vytvořila kosmický most mezi oběma světy a časovými obdobími. Strážcové z obavy, že se Ohavnost pokusí zavést své lidi na starou Zemi, kosmické plavidlo sestřelili, ale nepodařilo se jim toho tvora zabít.“

„Naštěstí,“ promluví Jacob, „můj otec, který má hunahpuovskou krev, dokázal jejich plán obejít.“

„Tomu nerozumím,“ řekne Dominique a pohlédne na staršího Strážce. „Jak může být Lilith Hunahpu? Já jsem si myslela, že Mick byl vyvolený.“

„Michael Gabriel byl pouze jednou z několika set možných genetických odchylek, které, jak doufali Strážcové, se včas vyvinou, aby aktivovaly zbraňový systém Balamu. Lilithin prastrýc přišel na způsob, jak manipulovat hunahpuovskou pokrevní linií. V důsledku této mutace vznikla hluboce zakořeněná schizofrenie, která přešla na Lilith.“

„A kde je Mick? Co se s ním stalo?“

„Michael a naši druzi kolonisté jsou uvězněni v podsvětí, existenční bublině vytvořené Devlinem Mabusem.“

„Devlinem?“

„Lilithiným synem, čistým postčlověkem, velmi mocným, který byl počat dvěma hunahpuovskými rodiči.“

Jacob se posadí, najednou se mu zatočí hlava.

„Kdo je otcem?“ zeptá se Dominique. „Jakeu?“

„Nevím, matko. Ano, je to možné. Ale taky by to klidně mohl být Manny nebo jiný Hunahpu v našem čase.“

Ti tři Strážci ztichnou a rychlostí světla si vyměňují myšlenky.

Dominique ztratí trpělivost. „Co je mi po Devlinovi nebo Lilith, já jsem přišla zachránit Micka. Povězte mi, co se s ním stalo a jak se k němu můžu dostat.“

Mladší muž promluví jako první. „Michael Gabriel putoval do Devlinova panství, aby zachránil Nefilim, jenže Lilith a jejímu synovi se dostalo předem varování. Zůstává uvězněn v tomto podsvětí. Lilith využívá jeho světlo k ovládání svých stoupenců a udržení jejich poslušnosti. Michaelovo světlo je vábí, stejně jako plamen přitahuje můry. Dává jim naději, ale Michael nemůže uniknout. A právě jen spojená síla hrdinských dvojčat může osvobodit Jednoho Hunahpua a Padlé.“

Starší Strážce pohlédne tvrdě na Jacoba. „Což znamená, že naše poslání selhalo. Cestu měl podniknout tvůj bratr, ne První matka.“

Dominique jeho poznámku přejde mlčením. „Kolik let uplynulo od Mickova příchodu?“

„Něco málo přes jedno xibalbské století,“ odpoví žena. „Přibližně 114 pozemských let.“

„Ale… proboha, jak je to možné?“

Žena ji vezme za ruku. „Dominique, Mick po fyzické stránce nezestárnul. Jeho tělo zůstává ve stavu bezvědomí. To jeho mysl je mučena.“

„Mučena?“

„Ohavnost ji mučí. Je jako pijavice jeho duše.“

Jacob vstane. „Přišel jsem zachránit otce a Nefilim. Povězte mi, co musím udělat.“

„Možná už je příliš pozdě.“ Starší muž ukáže prstem.

Aktivuje se prostorový displej. Astrotopografická projekce se žene vesmírem, blíží se k obří zářící ohnivě rudé hvězdě. Jak se ten gigantický superobr blíží, jeho povrch chladne co do barvy, až připomíná slabou žárovku – a tehdy se přímo za jeho masou objeví druhá hvězda. Na menší hvězdě, bílém trpaslíku, dochází k obrovskému vření, její povrch se nadouvá.

„Z toho rudého superobra se za třicet osm hodin a sedmnáct minut stane supernova. Až k tomu dojde, zaplaví mohutnými dávkami záření a energie celou tuhle část galaxie. Nic na tomto měsíci ani na planetě nepřežije.“

„Co chcete dělat?“ zeptá se Dominique.

Obraz se změní a zaostří se mimo Xibalbu, na menší měsíc planety – obrovskou kosmickou loď ve tvaru brambory. „Tuto poškozenou nákladní loď tady zanechala transhumánní kultura, když opustila planetu. Našim vědcům se ji podařilo opravit. Díky tomu zajištěnému vstupu do červí díry dokážeme s lodí uniknout, než hvězda vybuchne.“

„Vracíme se zpátky na Zemi,“ podotkne žena. „Zpátky v čase, abychom zachránili druh homo sapiens před kalderou.“

Dominique vyskočí. „To opravdu můžete? Změnit dějiny?“

„Je to možné,“ odpoví mladší muž. „Jenže Jacob, bohužel, nemůže počítat s tím, že se mu podaří samotnému porazit Lilith i Devlina. Devlin a jeho stoupenci by ho rozmačkali jako hmyz.“

Žena zvedne ruku. „Nespěchejte s úsudkem. Přítomnost První matky v podsvětí může naopak zmást Ohavnost a jejího syna, kteří pořád čekají obě hrdinská dvojčata. Jakmile se Dominique dostane na Temnou cestu, její mysl zůstane zahalená před veškerou telepatií translidí. V tom může být její výhoda.“

„Výhoda?“ Starší Strážce upírá na své druhy nevěřícný zamračený pohled. „Bez Immanuela se nikdy přes Temnou cestu nedostanou. Copak jste zapomněli na tlachtli?“

Dominique se zatváří zmateně.

Mladší muž vysvětluje. „Vstup, který vede do podsvětí, střeží banda psychopatů. Lilith tyto translidi přesvědčila, že jsou převtělením kanibalů, kteří žili před tisíci lety v dávné Mezoamerice. Tihle uctívači ďábla existují jen k tomu, aby sloužili Ohavnosti a jejímu synovi. Abyste pronikli do Devlinova podsvětí, musíte válečníky porazit v utkání v tlachtli, a tenhle boj je bojem na život a na smrt.“

Jacob se obrátí k matce. „To je ten boj, který jsi mě viděla trénovat posledních sedm let.“

„A co zbraně?“ zeptá se Dominique. „Nemůžeme je prostě postřílet dělem nebo něčím podobným?“

„Moderní zbraně v duchovní sféře nefungují,“ vysvětluje žena. „V Zemi prokletých fyzikální zákony, jak je znáte, neplatí.“

„Jedna z našich nákladních lodí vás dopraví do zařízení na povrchu, kde držíme posledního Tezcatlipoku,“ řekne mladší muž. „Jacobe, použij svoje hunahpuovské schopnosti k přivolání toho tvora. S jeho pomocí se dostanete přes nexus do podsvětí Ohavnosti. Bratrstvo Strážců toho plaza naprogramovalo, aby chránil zbraň, kterou podle nás můžeš zničit Ohavnost a jejího syna.“

„Můj meč,“ obrátí se Jacob k matce. „Všechny tyhle věci jsem viděl ve svých vizích.“

„Nezapomeňte,“ varuje žena, „máte pouze třicet osm hodin, pak musíme odletět červí dírou. Pokud se do té doby nestihnete vrátit, už se o to ani nepokoušejte. Záření ze supernovy vás zabije.“

Dominique si nechá od Strážkyně pomoci s oblékáním černého elastického exoskeletu s regulací teploty.

„Tenhle oblek navrhli translidé k vstupu do nexu. Měl by vám umožnit přežít také v Devlinově panství. Jak se budete pohybovat, bude tohle bitevní brnění a jeho neurální spoje shromaždovat a recyklovat vaše tělesné výměšky a dodávat vám vodu. Pijte touhle hadičkou. Na zádech máte tenkou pružnou vzduchovou nádrž a výrobník kyslíku, které vás budou přes tuto nosní hadičku zásobovat vzduchem. V očistci není kyslík; tato jednotka vytváří vzduch jímáním kyslíku z CO2.“

Dominique se doobléká a pak se přidá k Jacobovi, který už má na sobě svoje bílé brnění.

Strážcové je vedou do odpalovací komory.

Po obvodu komory stojí v řadách desítky dvoumístných modulů, jejichž přídě jsou zasunuty do odpalovacích šachet směřujících pod úhlem čtyřicet pět stupňů.

„Jeden z našich modulů vás dopraví do genetického zařízení Tezcatlipoků,“ vysvětluje mladší muž. „Ať nejvyšší bůh září na vás oba.“

„Nenechávejme otce už déle čekat.“ Jacob vleze do dvoumístné kapsle, plochého trojúhelníkového plavidla, dlouhého šest metrů od vrcholu kulovité přídě až po konec hnacího zařízení.

Dominique se připoutá k sedadlu vedle něho.

Vstup do plavidla se uzavře, a tím se aktivuje ovládání lodi. Rozsvítí se čelní obrazovka a oni spatří, co se děje venku.

Za tunelem odpalovací šachty jsou hvězdy a temnota vesmíru.

Ukotvovací svorky se uvolní. Motor se aktivuje a z jeho hlubokého vrčení začne Dominique svědit kůže.

Modul vypustí ráz energie, zrychlí v odpalovací šachtě a vystřelí do kosmického prostoru. Prolétají vysoko nad měsíční základnou a pustou měsíční krajinou, až celou čelní obrazovku vyplní stříbřitě rudý svět Xibalby.

Po Balamu není nikde památky.

Dominique hledí se strachem na povrch toho cizího světa. Mick je tam někde dole, trpí už celou věčnost duševní úzkostí. Pozná mě? Je jeho mysl ještě vůbec schopna zdravého uvažování?

VAROVÁNÍ: VSTUPUJETE DO ATMOSFÉRY PLANETY.

Modul prolétne tmavě fuchsinovými bouřkovými mračny. Pod zataženou oblohou se objeví mechem pokryté vulkanické skály. V dálce se několik stovek metrů nad zemí vznáší masa o velikosti kontinentu.

„Nový Eden,“ vysvětluje Jacob. „Sídlo, které tady zanechala původní transhumánní kultura.“

„Neuvěřitelné…,“ zašeptá Dominique. „Ale co byli zač tihle translidé? Co se s nimi stalo?“

„Nevím.“

Na zataženém obzoru se objeví stříbřitá chovná nádrž velikosti floridského jezera Okeechobee. Modul několik minut sleduje umělé pobřeží, pak přistane vedle jakéhosi komplexu o velikosti arény.

Klenutá střecha zařízení je rozbitá, už dávno ji rozdrtila nějaká obrovská síla.

Jacob se obrátí k matce. „To zvládnu. Zůstaň tady, budeš aspoň v bezpečí.“

Odepne si postroj. „Jdu s tebou.“

„Fajn. Ale nezapomeň si do nosu zasunout vzduchovou hadičku a nastavit regulátor. Pamatuj, na Xibalbě není žádný kyslík, jen oxid uhličitý.“

Se zapojenými dýchacími přístroji vystoupí z plavidla a zamíří k okraji jezera. Jacob ukáže na kopulovité zařízení vpravo. „Posthumánní genetická laboratoř.“

„Ano, ale co se to s ní stalo?“

„Nevím, ale mám pocit, že nám Strážcové spoustu věcí zatajili.“ Jacob se zastaví na stříbrném břehu a zavře oči.

Uplyne několik minut a pak se asi kilometr a půl od nich začne doposud klidná hladina čeřit.

Dominique sleduje, jak se tvoří obrovská vlna, stoupá stále výš a pohybuje se směrem k nim.

„Dobře, tak si to zvládni.“ Spěchá zpátky ke kapsli, zatímco z vody se začne vynořovat obrovský mimozemský tvor; z jeho plazí hlavy kape stříbřité bahno, když se tyčí deset metrů nad Jacobem.

Ten geneticky vylepšený tvor připomíná obřího mimozemského hada s břichem širokým jako vlak, hlavou velkou jako automíchačka. Tvor si prohlíží Jacoba svýma dvěma kybernetickýma očima se svislými zlatými štěrbinami obklopenými zářivými karmínovými rohovkami.

Při dunivém odfrknutí Jacob uskočí, když had ze svých syntetických nozder vypustí páchnoucí dech. Děsivé čelisti se rozestoupí a objeví se řady ebenových zubů ostrých jako skalpel.

Jacob oplácí tvorovi jeho pohled a odmítá odvrátit zrak. Uplyne neskutečný okamžik, v němž člověk a zvíře pozorují jeden druhého…

… a Jacob má v tu chvíli pocit neuvěřitelně silného déjà vu.

Najednou ten tvor skloní poslušně hlavu a pravé oko nespouští z mladíka.

Jacob přistoupí ke zvířeti, položí dlaně na mastná smaragdově zelená pera připomínající šupiny, splyne s jeho hlubokým silným a rezonujícím dechem…

… a mysl mu zahalí bílá mlha…

Jacobovo vědomí letí napříč časem a prostorem.

Vzdáleně pozoruje řeku Nil.

Přejde do skrytých komor ve Velké pyramidě v Gíze.

Vstoupí do Královniny komory.

Pohlédne vzhůru šachtou, která pod úhlem třicet devět stupňů směřuje přímo k nejjasnější hvězdě noční oblohy… k Síriovi.

„Jakeu!“

To náhlé vyrušení ho překvapí. Otevře oči a v uších mu bzučí.

Ke svému překvapení leží na zádech. Vedle něho stojí jeho matka, na mimozemské obloze se teď třpytí hvězdy a rudého superobra mají přímo nad sebou.

Velká hlava mimozemského hada zůstává na břehu, zbytek jeho téměř pětatřicetimetrového těla je pořád ponořený v té zvláštní stříbrné kapalině.

„Jakeu, co se ti stalo? Ležels celé hodiny v bezvědomí. Jsi v pořádku?“

Posadí se, stále ještě si připadá omámený. Dominique si všimne, že se celý třese.

„Proboha…“ Jake se zahledí na toho tvora a do azurově modrých očí mu vhrknou slzy.

„Jakeu? Co je?“

„Ti syčáci… ti manipulující zasraní hajzlové… oni nám lhali.“

„Kdo lhal? Strážcové?“

„Ano. Všechno, co vyprávěli otci o Xibalbě, všechno, co naprogramovali do hvězdných map Balamu… všechno to byla jedna velká vykalkulovaná lež. Tahle planeta neleží v Orionově pásu a ten červený obr tamhle není Betelgeuse… je to Sirius. A ten bílý trpaslík, to je Sírius-B.“

„A v čem je rozdíl?“

„Copak to nechápeš, matko, nejsme stovky světelných let od Země, jsme přímo na Zemi!“

„Cože?“

„Xibalba je Země… jen Země za stovky tisíc… možná miliony let!“

„Ne… Jakeu, jak je to možné? Podívej se na tu rudou oblohu…“

„Atmosféra se změnila, prachové částice lomí odlišně světlo.“

„Ale nejsou tady žádné oceány.“

„Musely se vypařit. Možná to bylo ztrátou ozónové vrstvy, možná i vlivem rozsáhlého skleníkového efektu. Moře by mohla být pořád zmrzlá pod povrchem planety… totéž se stalo na Marsu.“ Vstane a natáhne ruku, aby se dotkl hada. „A tihle ubozí tvorové… víš, čím kdysi byli?“

Dominique zavrtí hlavou, pořád ještě v šoku.

„Byly to velryby, matko, velryby, které jejich posthumánní páni naklonovali a geneticky upravili, aby jim sloužily.“

„Tomu… tomu nerozumím.“

„U podřádu ozubených se vyvinula schopnost echolokace. Postlidé využili tuto schopnost k napojení na nexus. Zotročili si velryby… změnili jejich genetický vzorec, pak ty chudáky ovládli pomocí kybernetických implantátů. Schopnost těchto savců komunikovat v harmonických tónech umožnila postlidem projít nexem do duchovní sféry.“

Dominique si tře spánky. „Jakeu, když tohle je Země, tak co jsou zač ti translidé a postlidé?“

„Jsme to my. Jsou tím, co se stane z homo sapiens za milion let. To oni vybudovali to létající město a tuhle genetickou laboratoř a moře.“ Rozhodí paže. „Dobře se rozhlédni, matko, tohle je budoucnost kdysi skvostné planety Země.“

„Jedna budoucnost,“ připomene mu. „Pokud tohle spustila kaldera, možná by nám Strážcové mohli pomoci.“

Přikývne. „Otec kdysi říkal, že druhému kataklyzmatu by mohl zabránit Hunahpu.“

Dominique se zahledí na tvora, jako by ho v tu chvíli spatřila poprvé. „Vypadá to, jako by tě znal.“

„Nahlédl mi do mysli… do mých vzpomínek na Zemi. Ví, že mu nechci ublížit. Je tady, aby nás odvedl za Mickem.“ Jacob jí pomůže vstát. „Neboj se.“

„Ale já se stejně bojím; udělej, co je třeba.“

Jake přikývne, pak zavře oči a donutí mysl vstoupit do nexu, takže může komunikovat s tvorem.

Dominique se na okamžik zastaví srdce, když plaz potřese hlavou, rozevřené čelisti se před nimi otevřou a objeví se ohavné ebenové tesáky obklopené stovkami zubů ostrých jako jehly.

A pak vyjede ven druhá plazí hlava, stejná, ale menší… vysouvá se teleskopicky z úst první.

Jacob a jeho matka ustoupí, když se z úst druhé hlavy tlačí třetí a všechny tři čelisti se do sebe zaklesnou.

Uvnitř ústního otvoru se otáčí válec energie, kosmický časoprostorový kanál, který vede z vysunutých čelistí hada, jeho tělem až do stříbřitých vod umělé laguny.

Jacob a Dominique ruku v ruce překročí dolní řady zubů a vstoupí do hadí tlamy.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

38

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Čelisti toho tvora se za nimi zavřou, třetí hlava se zatáhne do tlamy druhé a oni se ocitnou v naprosté tmě.

A pak se objeví bílá mlha a Jacob slyší spojené myšlenky bratrstva Strážců.

JACOBE, NAPLŇ SVŮJ OSUD.

Mlha jako by ožila, třpytí se, protahuje se…

… a zhmotní se v meč.

Jacob popadne tu metr dlouhou dvousečnou zbraň za jílec. „Stejný jako v mých snech.“

Dominique si uvědomí nepříjemný pocit, jako by ji něco tahalo za vnitřní orgány, jako kdyby jí někdo rozmotával střeva. Pevně sevře víčka v okamžiku, kdy je nějaká energetická nálevka zdánlivě táhne dopředu, ačkoli se vůbec nehýbou.

Pak si uvědomí světlo kolem a otevře oči.

Ten divný pocit je pryč. Už také nejsou v hadí tlamě.

Jacob a Dominique stojí v aréně, která je replikou velkého hřiště na tlachtli. Prostor ve tvaru písmene I pokrývá zrzavě šedá silikonová půda, dlouhé paralelní zdi na východní a západní straně tvoří kovové desky, takže celý komplex působí ponurým futuristickým industriálním dojmem.

Přízračnou oblohu v barvě roztavené rumělky halí jako dým z ropného pekla dusivá uhlově šedá mračna. Když se jejich slzící oči přizpůsobí strašnému padesátistupňovému vedru, uvědomí si, že to není obloha, ale žhnoucí podzemní strop víc než půldruhého kilometru nad nimi.

Napravo, na dvanáct metrů vysoké východní zdi, čtyři metry nad obřím ocelovým svisle umístěným kruhem, je malý chrám. A tam, na trůnu s výhledem na hřiště, sedí vysoký člověk s protáhlou hlavou, vůdce skupiny Lilithiných sadistických zabijáků.

Pleť toho transčlověka pokrývá šedý silikonový prach, obličej má skrytý za maskou hadí hlavy s rozevřenou tlamou. Po širokých nahých zádech se mu vine pás zelených per.

Vůdce začne deklamovat v dávném jazyce, jeho slova se v té ocelové, silikonem zaprášené aréně dunivě rozléhají.

Jacob se obrátí, když na vzdáleném konci uzavřeného hřiště zaznamená pohyb. V základně mayské stavby známé jako Chrám vousatého muže se rozevřela druhá hadí tlama.

Z tlamy do arény míří houf transhumánních válečníků s šedou pletí.

Jacob ví, že na rozdíl od holografických soupeřů jsou tihle zcela reální, velmi nepředvídatelní a mnohem nebezpečnější. Jsou vysocí, každý měří přes dva metry, mají protáhlé hlavy, vypracované svaly a váží určitě kolem 120 kilogramů.

Zpoza ceremoniálních masek smrti jim žhnou nenávistné žluté oči. Z loktů a kolenou jim trčí patnácticentimetrové bodce. Válečníci si nesou řadu různých zbraní: ocelová kopí a dýky, koule s hřeby na řetězech a tělesná brnění s ostrými drápy připevněnými na kloubech prstů.

S frkáním se seřadí pod východním košem proti Jacobovi a jízlivě se na mladíka šklebí.

Dominique zhluboka dýchá přes hadičky v nose a regulátor. Usilovně se snaží pročistit si hlavu a doufá, že se z téhle noční můry probere.

Jacob se rozhlíží po aréně; ví moc dobře, že matka je v tuhle chvíli jeho největší slabinou. Musím najít nějaký kout, kam ji uklidím…

Na svém vyvýšeném místě zatím zvedne maskovaný vůdce nad hlavu jakýsi kulatý předmět.

Válečník zavyje a vydá zvířecí skřek.

Pak ten předmět vhodí do arény.

Míč…

Odříznutá hlava dopadne jako kokosový ořech na udusanou hlínu, dvakrát poskočí, pak se nejistě kutálí, až skončí Dominique u nohou.

Dominique pohlédne dolů a zaječí.

Jacob ji zachytí ve chvíli, kdy omdlí.

Hlava patří Mickovi.

Válečníci hulákají a řičí, jejich dunivý smích se nese kovovým hřištěm.

Jacob hledí na otcovu hlavu. „Ježíši… ne…“

Mick otevře oči, zračí se mu v nich šílenství. Rozevře ústa a promluví: „Kdo je to? Kdo je tam?“

Jacob slyší svůj hlas. „To jsem já, tvůj syn Jacob.“

„Jacob?“ Z Mickových úst vyjde hluboké zakvílení.

Než může mladík zareagovat, vpřed vykročí dva válečníci se silikonovou pletí. Zpoza jejich masek vyjde děsivé zařvání.

„Ne… ne… ne…“

Jacob si odpojí z ramenního popruhu regulátor, vloží si ho do úst a zhluboka dýchá. Soustřeď se! Nezapomeň na příběh o hrdinských dvojčatech. Bůh smrti a jeho pomocníci se budou snažit tě oklamat. Tohle není tvůj otec, je to klam… lest!

Jacob špičkou boty vykopne míč do výšky několik desítek centimetrů, pak si nakročí jako fotbalový brankář a odkopne hlavu co nejdál do hřiště.

Jeden z válečníků se vydá za míčem. Další se rozběhne k mladíkovi a jeho matce.

Jacob si přehodí Dominique přes rameno a vyrazí k opačnému konci východní zdi se skrytým schodištěm, o němž ví, že vede k chrámu vůdce. Bere ty úzké schody po třech a meč třímá v pravé ruce.

Na vrcholu už na něj čeká vůdce s hadí maskou, ozbrojený koulí s hřeby a řetězem.

Jacob položí matku na zem a pak vyběhne zbývající schody.

Koule s hřeby mu letí v ústrety.

Jacob před ní uhne, pak švihne mečem směrem vzhůru a utne transčlověku paži těsně pod loktem.

Válečník vykřikne, hledí v šoku na rudě žhnoucí pahýl a vůbec si nevšimne obloukem svištícího ostří, které mu usekne hlavu.

Jacob poklekne vedle matky. Zatřese s ní, až se probere, pak vyplivne náustek, aby mohl mluvit. „Matko, zůstaň tady!“ Popadne meč, spěchá zpátky dolů po úzkém schodišti a cestou si vrátí regulátor do úst.

Když je znovu na hřišti, žene se mu v ústrety šest maskovaných zabijáků.

Jacob sevře oběma rukama meč. Předstírá výpad na hlavu nejbližšího muže, pak poklekne na jedno koleno a mohutným pohybem jako při baseballu máchne po spleti těch šedých, silikonem pokrytých kolenou. Ocelové ostří se zahřeje, když se jako zářící srp prokousává masem a vazy a odsekne tím souvislým pohybem nohy několika mužům.

Vzduch naplní výkřiky a proudy namodralé krve a jeden válečník za druhým se kácí k zemi.

Proti Jacobovu obličeji se řítí ocelová koule. Sehne se a vzápětí ten předmět na řetězu prosekne démonickou masku dalšího válečníka a patnácticentimetrová ostruha se zaboří do mužovy týlní kosti.

Jacob se obrátí a nadskočí, kopem zasáhne krk blížícího se útočníka a sám jen taktak uhne před ocelovými pařáty, kterými muž mávne v tom vzduchu plném kouře a oxidu uhličitého. Přistane na zemi, vykryje mečem ránu vedenou na jeho srdce, pak vykopne do strany do obnaženého ohryzku transčlověka a rozdrtí mu dýchací trubici.

Šest zneškodněných, zbývá dalších šest…

Kolem hlavy mu prosviští míč.

Jacob se obrátí na místě a vykopne dozadu. Patou boty nabere blížícího se nepřítele do hlavy a zlomí mu tím zásahem páteř.

Míč… nezapomeň na hru!

Jacob spěchá za míčem a sebere ho dalším dvěma válečníkům, kteří si ho mezi sebou odpalují a blíží se s ním k východnímu kruhu.

Jeden z válečníků se obrátí, aby odrazil Jacobův útok, zatímco jeho spoluhráč se chystá vystřelit.

Jacob vyskočí, využije svou pohybovou energii ke dvojitému kopu a špičkami bot zasáhne překvapeného válečníka na solar plexus. Přistane a rozhlédne se právě včas, aby viděl, jak se míč odráží od východní zdi…

… a málem proletí košem ve tvaru koblihy.

Střelec se jediným pohybem obrátí a mrští po Jacobovi tenkou dýkou. Bělovlasý mladík, kterého tím vyvede z míry, se zapotácí, když ostří napuštěné jedem zasáhne jeho skafandr těsně nad srdcem.

Žádná krev. Máš štěstí, ostří neprošlo. Nebuď tak neopatrný!

Jacob, rozzlobený sám na sebe, vyškubne dýku a mrští jí po útočníkovi jako při baseballovém nadhozu. Zbraň jeho soupeře prudce zasáhne a zaboří se mu až po rukojeť do břicha.

Transčlověk zasténá, klesne na kolena a břicho mu zalije modrá krev.

„Ja-co-be!“

Jacob vzhlédne. A sakra…

Dominique visí přes okraj východní zdi a tři zbylí válečníci na ni seshora z chrámu dotírají kopími. Pak spadne o čtyři metry níž, kde se zachytí za koš.

Jacob běží k patě východní zdi a odhodí meč. „Matko, skoč.“

Dominique pohlédne dolů, pustí se a syn ji zachytí do náruče.

„Jsi v pořádku?“

Přikývne a snaží se popadnout dech.

Jacob si všimne, že tři válečníci se ženou po schodišti. „Běž pro tu hlavu.“

Zavrtí hlavou. „Nemůžu.“

„To není Mickova hlava, matko. Běž pro ni – rychle.“

Spěchá pryč a nevšímá si sténání synových umírajících obětí, když šlape po odsekaných částech jejich těl.

Jacob se obrátí ke zbývajícím nepřátelům a několika rychlými švihy žhnoucího meče je zneškodní.

Dominique se vrátí s hlavou. Je protáhlá, obličej má pohmožděný a zakrvácený, ale nepatří Micku Gabrielovi.

Je to hlava dítěte.

Jacob ji znechuceně odkopne na západní koš. Hlava prolétne svislým kruhem a úspěšný zásah spustí skrytý mechanismus uvnitř koše.

Nápor nevolnosti je zpátky; otevřené čelisti druhé hadí tlamy vdechnou Jacoba a jeho matku do svého víru a přenesou je do další reality.

Když otevřou oči, zjistí, že stojí na začátku úzké strže, která se jako klikatý průchod zařezává do úbočí obrovské rozeklané hory.

Jacob vezme matku pod paží a společně vykročí po Temné cestě do Xibalby.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

39

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

„Jakeu, kde to jsme?“

„Mayové tomu říkali Xibalba Be – černá cesta do podsvětí. Nejspíš jsme pořád na Zemi, někde v podzemí.“

Vsune si ostří meče mezi opasek a exoskelet, vezme Dominique za ruku a vede ji do rokle. Dva a půl metru široká průrva se vine mezi vysokými svislými útesy; skalní stěny jsou tak rovné a vysoké, že téměř zastiňují lávově rudý strop, který mají nad hlavami.

V obláčcích hustého kouře se zdá, že jejich stíny tančí. Ze šedého vápence stékají kapky. Šedá půda připomíná mokrý písek; s každým krokem se jim do ní stále víc boří nohy. V soutěsce kvílí vítr a nanáší jim na tváře a skafandry jemnou mlhu.

Jacob se zarazí. Pohlédne vzhůru.

Roklí se rozlehne pleskání křídel.

Dominique mu sevře pevněji dlaň. Ukáže vpřed.

Tam na zemi, opřený zády o stěnu kaňonu, sedí humanoid.

Je to transčlověk – mladá žena. Na oholené protáhlé hlavě má místo vlasů tetování v podobě jaguáří kůže. Je nahá, až na tenkou roztrhanou látku, která jen stěží kryje její krásné tělo. Na pravé straně vystavené větru má olejovitý šedý nános.

Žena se pohupuje vpřed a vzad, tmavé vyděšené oči má zarudlé od pláče.

Kráčejí blíž, Jacob s rukou na jílci meče.

Dominique přemůže mateřský instinkt a poklekne vedle ženy.

„Matko, ne!“ Popadne ji za paži a vleče ji zpátky.

„Jakeu, měj přece soucit. Copak nevidíš, že je vyděšená?“

„Nevíme, kdo ani co je.“

Pleskání křídel sílí a rozléhá se úzkou roklí jako palba z nějakého stařičkého kulometu.

Také žena je slyší. V hrůze vyskočí a prchá soutěskou pryč.

Dominique pohlédne na syna, pak vyrazí za ženou.

„Matko, počkej…“

Jacob se rozběhne za ní, ale musí se zastavit, protože mu v běhu překáží ten dlouhý meč u pasu. Vytáhne ho zpoza opasku, sevře ho v ruce a vyrazí klikatým kaňonem.

Průsmyk končí, otisky Dominique pokračují dál. Jacob slyší zvuky příboje. Zůstane u úpatí hory, otře si z očí šedé kapky a pátrá zrakem po matce.

Horský průchod je vyvedl na bažinatou pláž. Stříbrné vlny se tříští o nepozemský břeh, který posévají zbytky mořských řas a vysoké, mrtvé, zaprášené palmy.

Jeho matka je o kus dál, skrývá se v rozsedlině velké skalní formace. Ukáže vpřed.

Kolem okraje pláže stojí vysoké dřevěné pilíře tlusté jako telefonní sloupy. Ke každému z tuctů sloupů je těžkým ocelovým řetězem omotaným kolem krku připoutaná transhumánní žena. Jejich nahá zmlácená těla posévají krvavé fialové stopy po pařátech.

Pleskání křídel sílí, blíží se odněkud seshora. Zajatkyně se jako vyděšené děti schovávají za sloupy.

A pak ho Jacob spatří.

Temná postava reinkarnovaného Serafa krouží jako jestřáb stovky metrů nad pláží. Na těle toho tvora se rýsují pevné svaly, jeho bizarní šestimetrová křídla vycházejí z geneticky pozměněné páteře a širokého svalu zádového.

Devlin…

Jacob a Dominique zůstanou bez hnutí v úkrytu.

Okřídlený Seraf zachytí pohyb vycházející zpod hromady řas. Je to ta uprchlá žena.

Devlin přitáhne křídla k tělu a spustí se střemhlav dolů jako pelikán na lovu ryb.

Žena odhodí maskování a spěchá zpátky k úkrytu mezi útesy.

Jacob signalizuje matce, aby zůstala schovaná, a pak sevře oběma rukama meč.

Seraf srovná let vodorovně s močálovitou pláží, vrhne se zezadu na zděšenou ženu, přistane jí na zádech a srazí ji do silikonového písku.

Žena uvězněná pod těžším útočníkem se zoufale snaží odplazit po všech čtyřech.

Devlin je ale příliš velký a těžký. Jako rozzuřený lev dorážející na zebru, zatne do dívčiných zad ostré pařátovité nehty, rve jí šaty a kůži, až se dívka přestane bránit. Pak ji přirazí levou rukou k zemi, pravou jí laská ňadra a do obnažených hýždí jí zaboří tesákovité řezáky.

Žena zaječí a zasyčí na Serafa, který se ji připravuje znásilnit zezadu…

… a nevšimne si Jacoba, jenž tne ocelovým mečem po stále se třepetajících křídlech.

Meč šikmo prořízne ten pohybující se přívěsek a ostražitý Devlin se obrátí k nepříteli. Na andělské tváři má šílený škleb, z úst mu kape dívčina namodralá krev. Oči psychopata září fialově, panenky má šarlatově rudé.

Vítej, otče. Očekávali jsme tě.

Hlas – telepatický. Velmi hluboký, téměř hypnotický.

Otče?

Když ten tvor skočí po Jacobovi, mladík vklouzne do nexu.

Karmínový strop se najednou rozzáří, tlukot Serafových křídel se zpomalí.

Bělovlasý mladík se prodírá vlnami energie vstříc útočícímu humanoidovi s pozvednutým mečem a tentokrát míří na mutantovu obnaženou hlavu…

… a jeho pozornosti unikne ta transhumánní žena, která se k němu najednou řítí nadpozemskou rychlostí.

Lilith!

Succubus mu zaboří nehty do masa na zádech, zatímco její syn drásá Jacobovo předloktí, rve mu šlachy a svaly a donutí mladíka pustit zbraň.

Jacob se zakymácí, jak se toxin z Lilithiných nehtů rychle šíří jeho krevním řečištěm.

Paralyzovaný mladík se skácí do vrstvy bahna.

Lilith obhlíží močálovitý břeh, svými dravými smysly pročesává okolí. „Kde je ten druhý z dvojčat? Vidíš ho?“

„Ne. A necítil jsem ani, že by vstoupil do nexu.“

„Hm. Možná je mazanější než jeho bratr.“ Zahledí se na Jacoba, pak mu zašeptá do ucha: „Stýskalo se mi po tobě, miláčku.“

Devlin se zahledí přes pláž ke stěnám kaňonu. „Tady jsme zranitelní. Pojď, vrátíme se s tímhle k portálu. Ten druhý nás bude určitě sledovat.“

Narovná si zraněné křídlo, vyzkouší je. Počká, až mu matka ovine paže kolem šíje, sehne se a zvedne Jacoba, jako by mladík byl malé dítě.

Seraf máchne mocnými křídly, vznese se a zamíří k severu.

Dominique počká dalších pět minut, než se odváží vyjít z úkrytu. Je zděšená, má vztek a najednou je dočista sama.

Hlavně neztrácej hlavu a mysli. Popadne Jacobův meč a drží těžkou zbraň v obou rukou.

Spoutané ženy na ni zaskřehotají jako raněná zvířata a ukazují na svoje řetězy.

Jedna z žen s hnědou pletí a jizvami po pařátech na ňadrech a zádech otevře ústa a Dominique vidí, že nemá jazyk.

Dominique ukáže k severu. „Víš, kam odnesli mého syna?“

Žena přikývne, ukáže směrem do vnitrozemí. Tam v dálce se tyčí zlověstně vypadající hora, její rozeklaný vrcholek ozařuje zezadu plamenný šarlatový strop toho podzemního světa.

„Když tě osvobodím, dovedeš mě tam?“

Zmučená žena přikývne.

Dominique se zadívá na její ocelová pouta.

Mírný zásah supermoderní čepelí a řetěz se rozpadne.

Dominique trvá dalších deset minut, než osvobodí zbývající zajatkyně.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

40

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

V tom podzemním světě jsou dvě barvy, každá v různých odstínech. Šedá je barvou smrti. Je to opuštěná pláň, po které Dominique se svou transhumánní společnicí kráčí už celé hodiny, její šedý vyprahlý povrch posetý zčernalými balvany je rozrytý hlubokými trhlinami. Jsou to hnědošedá mračna, která stoupají ze vzdálených pohřebních hranic, čadí jako toxický kouř z ropného inferna. Je to blátivá šeď horského svahu, který se před nimi vypíná, holé stěny v barvě jílu jsou hladké a pokroucené, jako zchladlé magma. Jsou to ocelově šedé hřbety třiceticentimetrových brouků, kteří jim neustále pobíhají pod botami jako nějaká neklidná havěť.

Červená je barvou žáru. Je to kousek narůžovělého obzoru, který vykukuje mezi vrcholem hory a stropem toho podzemního světa. Je to oranžově rudá zář uhlíků třpytících se jako hvězdy mezi letícími mračny.

Rudá není barvou krve. Krev v tomhle Bohem opuštěném světě naplněném oxidem uhličitým je modrá a ve věčném narůžovělém šeru má fialový odstín.

Fialová je odstín rudé, který Dominique vidí pokaždé, když zavře víčka. Fialová je tupá, pulzující, oslepující bolest, která jí tlačí zevnitř hlavy na oční bulvy. Jsou to její nohy, které už v botách ani necítí. Je to dolní část jejích zad, která ji stále bolí z prodlouženého menstruačního cyklu. Jsou to její přetažené nervy; stahují se jí při tom neustávajícím čvachtavém zvuku, který vydává recyklovaná voda čerpaná jejími svaly v nohou, když se pohybuje v tom těsném environmentálním skafandru.

Jenže horší než bolest, horší než barvy podsvětí je hrůza, která jí drásá mozek, úzkost z toho, že její životní láska je nablízku, ale její syn se ocitl v obrovském nebezpečí.

Dojdou až na úpatí hory. Dominique se zahledí na zbrázděný čtyřicetistupňový svah a vidí jen fialovou.

Němá transhumánní žena ukáže rukou.

„Nebude to tak hrozné,“ lže Dominique a snaží se dohlédnout k vrcholu. „Skoro to vypadá jako vyhaslá sopka.“

Po botách jí leze desítka brouků. „Běžte pryč!“ Kopne do nich a skoro ztratí rovnováhu.

Její společnice vyrazí do svahu.

Dominique ji následuje a za chůze se opírá o meč. Jake je silný, bude v pořádku. Kdyby ho chtěli zabít, udělali by to už na pláži.

Její myšlenky se obrátí k druhému synovi.

Aspoň Manny je v bezpečí…

A pak se zarazí a do očí jí vhrknou slzy, jak jí konečně dojde bezvýchodnost celé situace. Manny není v bezpečí, Manny je mrtvý! Zemřel v tomhle hnijícím pekle před miliony let spolu se zbytkem našeho Bohem zapomenutého druhu.

Opře se o kámen a neovladatelně se rozvzlyká a kašle do regulátoru.

Její transhumánní společnice se zastaví. Sleze k ní, uchopí ji za ruku a stiskne ji.

Měj… víru.

Tahle telepaticky předaná zpráva zní v mysli Dominique jako pouhý šepot, ale jí v tu chvíli připadá jako mocný výkřik.

Ano, je v pustině a zoufalá, ale není sama. Má přece druhého syna a možná i Micka.

A teď dokonce přítelkyni.

Když musíš zemřít, tak ať je to v boji. A vezmi s sebou tu mrchu Lilith!

Dominique vstane.

Obě ženy se obejmou, pak pokračují ve výstupu.

Uplynou hodiny.

Transhumánní žena se dostane na plošinu a zastaví se. Dominique se k ní připojí, pak se obě zahledí na hrůzu, která leží před nimi.

Mezi plošinou a vrcholem hory je velká rozsedlina, její strmý tisícimetrový sráz mizí ve tmě. Dokonce i v tom nejužším místě má tahle zející brázda dobrých šest metrů na šířku.

Stěna hory na jejich straně trhliny se stáčí doleva, ale všude je jen strmý sráz, který se bez vybavení nedá překonat.

„Nemůžeme nahoru, nemůžeme ji překročit, co k čertu podnikneme?“

Žena ukáže k úzké skalní římse široké dvacet centimetrů, která se táhne po horské stěně ve směru jejich cíle.

„Ta stěna? Ta je moc úzká, aby se po ní dalo jít.“

Žena jí posunkem naznačí, že nepůjdou, ale že se spustí přes okraj a přes skalní stěnu přeručkují.

Dominique zalije pot, až termostat v jejím skafandru sepne a sníží vnitřní teplotu o devět stupňů. „To je sebevražda. To nikdy… já vím, já vím… měj víru.“

Žena ji vede k římse. Ukáže si na oči, aby varovala Dominique, že se nemá dívat dolů.

Pak se položí na břicho, překulí se přes římsu a opatrně se spustí tak, že váha jejího těla spočívá jen na dlaních a vnitřních stranách zápěstí.

Dominique se nervózně zakousne do pryžového náustku. Vymočí se do lapače ve skafandru, počká, až její společnice bude dostatečně daleko na římse, a pak si klekne.

Tak do toho. Jsou horší způsoby, jak se dá umřít.

Mlč! Ty přece neumřeš, zvládneš to a najdeš svoji rodinu! A teď hejbni zadkem přes tu římsu!

Opatrně se spustí dolů, svaly v pažích se jí třesou, boty hledají neviditelné opěrné body. Pak začne pomaličku ručkovat kolem úzkého skalního výběžku.

Zjistí, že se na napnutých zápěstích a sem tam s nějakou tou oporou pro nohu skutečně posunuje vpřed. Pravá ruka, levá ruka… pravá ruka, levá ruka…

Nevšímá si toho, jak se jí v zápěstích napínají šlachy, a pokračuje ve své mantře.

Pravá ruka, levá ruka… pravá ruka, levá ruka… už jen dalších pět metrů. Pravá ruka, levá… není to taková hrůza. To potápění v cenotu s Mickem – to bylo opravdová hrůza.

Zarazí se, protože si všimne, že její společnice se zastavila.

Žena hledí k umělé obloze a ve vytřeštěných očích má děs – jako kdyby jí někdo telepaticky spílal.

Jak jsi utekla, Tereso? Osvobodilo tě to druhé dvojče?

Nech mě na pokoji, čarodějnice!

Odpověz, nebo si pochutnám na tvých rodičích.

Žena se usměje. Zdechni v pekle. Pak se odrazí nohama od okraje a padá… padá…

„Proboha!“ Dominique zaječí, když ženino tělo zmizí ve stínech propasti.

V rokli se objeví nadpozemský záblesk bílého světla a pak zmizí.

Dominique na to místo zírá a ze všech sil se nadechuje z regulátoru. Co to bylo? Co se to stalo?

Dlouhý okamžik tam jen tak visí a bojuje s hrůzou, která ji zachvátila.

Pak si vzpomene na Jacoba.

Tak jo, vzpamatuj se… seber síly a dokonči to. Hni zadkem!

Prsty pravé ruky zaryje do skály, zatíná svaly zad a hýždí, jak se snaží přesunout těžiště.

Pravá ruka, levá ruka, pravá ruka, levá ruka… dva a půl metru… soustřeď se na tu římsu… pravá ruka, levá ruka, pravá ruka, levá ruka… metr… půl metru…

Dominique z posledních sil vyhoupne pravou botu na římsu nad hlavou, zatímco udržuje křehkou rovnováhu… vytlačí nahoru koleno, pak stehno… pak horní část těla.

Překulí se na širokou rovnou skálu, a chvíli tam jen tak leží, sténá, pláče, usmívá se a dýchá vzduch z náustku.

Jen dýchej…

Po chvíli se posadí. Vstane a pokračuje po plošině ke strmému stoupání – šedesátimetrovému hřbetu, který ovíjí celý rozlehlý vrchol a brání jí ve výhledu.

Dominique už je zcela vyčerpaná. Bolí ji klouby, necítí ruce a zápěstí a v nohou a svalech beder ji při každém kroku pálí.

Nad hlavou jí bublá jako láva ten pyroklastický strop.

No tak, přestaň na to myslet a šplhej.

Nasává do sebe po velkých doušcích vzduch a vleče se nahoru po svahu, posledních patnáct metrů už se plazí po břiše, až se dostane na okraj.

Dominique pohlédne dolů.

Je na samém vrcholu sopky, její kráterovité údolí leží o několik set metrů níž.

V horském údolí spatří řadu budov.

Vesnice Nefilim.

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

41

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Je to urbanistický mor, architektura chaosu namátkově tvořená křivými řadami přízemních, špatně postavených a prachem pokrytých chatrčí. Je to šedé bludiště, prostředí horší než ty nejhorší části chudinských čtvrtí z lepenky a hliníku v Olongapu a Subicu po sopečném výbuchu na Filipínách.

Ulice s příbytky, vše pod nánosem popela, se sbíhají ke vzdálenému konci vesnice a břehu rozlehlého jezera, jehož hladinu halí hustá mlha.

Dominique zatají dech, když se hustá mračna kolem stropu podzemí rozestoupí a odhalí obrovský objekt, stojící na břehu jezera. Je vytesaný z kamene, bezpočet let starý a tyčí se do výšky devítipatrové budovy; horní část vypadá jako uhlazená, podrobnosti se ztrácejí ve vracejícím se oparu.

Někde v dálce zazní zvon, údolím se rozléhá jeho barytonové dunění.

Jako na povel se z příbytků vyhrnou zástupy přízračných šedých postav a míří ke břehu jezera.

Dominique třesoucí se rukou vytáhne z pouzdra na opasku inteligentní dalekohled. Přepne hledí z denního na noční vidění, potom zaostří na vesničany, kteří jsou všichni pokryti stejným šedým prachem.

Něco se děje. Musím se dostat tam dolů…

Okraj vesnice tvoří bažinatá stoka se stojatým stříbřitě hnědým bahnem, plná výkalů, odpadků, kostí a doutnajících zbytků popelavého masa. Hodují tam desetitisíce půlmetrových skarabů a jejich ostrá kusadla vydávají při krmení nervy drásající křupavý zvuk.

Dominique ztěžka nasává vzduch z regulátoru a spěchá tím bahnem, které jí sahá po kolena, k pevnější půdě. Prašná hlína pod nohama teď připomíná houbovitý povrch nasycený toutéž nahnědlou šedou kapalinou, která tvoří bažinu a která při každém našlápnutí prýští ze země.

Přijde k prvnímu čtyřúhelníku hliněných chatrčí bez oken. Řady budov podivných tvarů se na tom nejistém povrchu naklánějí, jejich základy se topí ve stojatých splašcích.

Dominique se udělá špatně a upraví si nosní část masky; puch kolem je i přes dýchací přístroj skoro nesnesitelný.

Když se vzpamatuje, vydá se ke konci řady, potom vykoukne kolem rozbité zdi.

Ulice s nánosy prachu vypadají pusté.

Vzhlédne, když zaslechne jakési pleskání. Na střechách na druhé straně ulice sedí čtyři tvorové podobní sovám, každý o velikosti dvanáctiletého dítěte. Nafouklé hlavy bez peří pokrývá šedý prach, kulaté oči bez panenek jsou oslepené bílým zákalem. Složená křídla neschopná letu mají šupinatá a zakončená ostrými pařáty.

Mutanti na ni hledí a namáhavě dýchají deformovanými zobákovitými ústy.

Jaké zlo tvoří takové genetické mutace?

Dominique ucouvne do stínů a přemýšlí. Její původně černý skafandr pokrývá šedý prach. Zaboří ruce do hlíny a co nejdůkladněji si pomaže obličej a vlasy.

Když je spokojená se svým maskováním, vykročí špinavou uličkou, jež se napojuje na širší třídu, a doufá, že ji dovede k Jacobovi.

Dominique narazí na dalšího obyvatele vesnice, který se vybelhá z jednopokojové chatrče bez dveří. Ten ubožák byl nejspíš kdysi mužem. Tvor se zamračeným výrazem kráčí po rukou, protože dolní polovinu těla má pod pasem amputovanou. Mohutné uhrovité modré pahýly mu mokvají pod šedým nánosem prachu, který mu pokrývá kůži.

Vrcholem bolestivých deformací je fialová zářící koule, která velikostí připomíná kouli na bowling a kterou té bytosti implantovali do dolní části zad.

Ten zohavený tvor sténá, když kráčí po silně mozolnatých kloubech na rukou a konce své tuniky vleče v prachu. Z velkých nosních dírek mu s každým namáhavým výdechem vychází jemná ebenová mlha.

Mysl Dominique naplní strach a soucit, když přihlíží, jak se ten hybrid potýká se svým umělým závažím. Čeká další okamžik, pak spěchá kolem něj k hlavní vesnické tepně.

Je to jako třída nemrtvých, procesí chroptících, sténajících zmrzačených translidí, kteří všichni jsou oběťmi amputace. Někteří z tvorů nemají nohy, jiní ruce. Kůži jim rozežírají fágové bakterie a pomalu jim stravují maso a kosti.

Nefilim…

Jako kdyby jejich existence nebyla už dost mučivá, mají všichni ti translidé protézy ve tvaru koule, které září různými barvami spektra. Jsou tam všelijaké odstíny červené, žluté, zelené, modré a fialové. Barvy možná mají nějaký skrytý smysl, ale Dominique uniká.

Projde kolem zubožených bytostí k přední řadě a zvuky gongu zní hlasitěji.

Třída ústí na zaplněné shromáždiště na břehu jezera. Tisíce vyšších, většinou štíhlých dvounožců se tlačí, aby se přidaly k davu. Jsou oblečeni v těžkých, popelem pokrytých šatech, protáhlé hlavy skrývají pod kápěmi. Obnažené maso už dávno zmizelo pod vrstvami hnědého silikonu a jejich tváře působí scvrkle. Hluboko zasazené oči chrání husté obočí. Nosy a okolní chrupavky scházejí a zůstaly jen obnažené dýchací cesty. Ústa bez rtů zůstávají pootevřená a jsou v nich patrné zuby s nánosem atmosférického prachu a popela.

Nefilim se tlačí a postrkují jako dobytek. Blíží se stále víc k jezeru a míří po jeho břehu k neznámému cíli.

Dominique se vyhne davu a skryje se za rozpadlými zbytky obdélníkového domu. Nervózně se rozhlíží po okolí, zatímco barytonový gong dál svolává obyvatele svým dunivým hlasem.

Stříbřitá hladina jezera se karmínové třpytí, jak se v ní odráží žhnoucí strop jeskyně. Ale pozornost Dominique upoutá ten vysoký objekt na protější straně jezera.

Je to socha… socha obludného humanoida. Obličej je démonicky děsivý, zvýrazněný širokou tlamou s tesáky a orlím nosem. Z protáhlé špičaté lebky mu vybíhají mohutné ebenově černé naleštěné kozlí rohy. Netopýří křídla, obrovská a s drápy na koncích, jsou složená za nahým trupem jako šál. Dolní část těla sochy má podobu kozlího zadku, dlouhý ocas končí bodcem.

Dominique nedokáže od sochy odtrhnout pohled. To je přece Lucifer. Oni uctívají ďábla.

Socha vrhá na jezero zlověstný stín, v jejím satanském pohledu se odrážejí šarlatové plameny ze stropu podsvětí, žhnoucí uhlíky křiví ústa do zlého šklebu.

Zvon přestane dunět.

Dominique spěchá k jiné budově ve snaze získat lepší výhled.

A pak spatří, kde se shromáždilo procesí Nefilim.

Na druhém břehu je obrovský kalabašový strom, starý jako čas sám, velký jako africký baobab. Jeho uzlovitý zkroucený kmen a holé větve jsou alabastrově bílé, z houbovité kůry vyvěrá jako míza slonovinové bahno.

U základny kmene tlustého jako sekvoje stojí postava.

Lilith.

Královna Hunahpuů má na sobě rumělkovou mnišskou sutanu, protáhlou hlavu bez vlasů a bizarní jaguáří tetování skrývá pod těžkou kápí.

Když promluví, přírodní akustika jezera její hlas zesiluje.

„A stalo se, že náš tyranský Bůh Jahve dostal takový strach ze svých vlastních výtvorů a tolik na ně žárlil, že svrhl svého nejkrásnějšího syna, archanděla Lucifera, do hlubin pekla. Tak sobecký byl náš Stvořitel, že vyhnal svůj největší výtvor, člověka, z rajské zahrady. Tak egoistický byl náš Pomstychtivý Bůh, že u svých nejvěrnějších stoupenců posvětil krvavé oběti. Tak neoblomný byl, že rozpoutal velkou potopu a utopil svoje děti. Tak vystrašené z lidské inteligence bylo naše paranoidní božstvo, že zničilo Babylonskou věž, rozptýlilo ty, co přežili, do čtyř světových stran a zmátlo jejich jazyky jen proto, aby potlačilo vzestup lidského druhu a zajistilo naše konečné sebezničení.

‚Nezabiješ,‘ poručil ten Velký pokrytec a sesílal na nás rány a učil nás nenávidět.

Ale ani sám Velký pokrytec nedokázal potlačit lásku našeho skutečného otce, naší krásné Jitřenky, který k nám vyšel z pekla, aby nás učil. To od Lucifera jsme se naučili, jak chutná plod vinné révy. To on nahradil abstinenci požitky, neznalost zvědavostí. Byl to Lucifer, kdo osvobodil našeho ducha, napomohl našemu biologickému, duchovnímu a intelektuálnímu vzestupu a nasměroval nás ke skrytým silám Přírody. Je naší spásou a my zase jeho, protože nastal čas odčinit zlo minulosti a vysvobodit našeho otce z jeho nepřirozených pout.“

Dav dupe, sténá a křičí, až se porézní půda zalije vodou. Čtyři sovy na opačné straně ulice dál civí a ztěžka lapají po dechu.

Dominique nahmatá prsty meč a ruce se jí chvějí.

Lilith počká, až se její legie utiší. „A teď nám Jahve seslal dalšího posla bolesti. Ale nemějte strach, protože příchod tohoto Hunahpua vám nepřinese další zoufalství. Devlin, náš skutečný spasitel, využije Hunahpuovu moc k otevření bran pekla a vysvobození našeho otce, archanděla Lucifera!“

Divoké dupání a chroptění, lidé se tlačí jeden přes druhého, jak se snaží dostat blíž.

Lilith je posunkem utiší. „Trpělivost. Už brzy se dočkáte požehnaného vzkříšení. A do té doby můžete obkroužit jednou Luciferovo světlo, než se vrátíte do svých příbytků.“

Dominique nechápavě sleduje, jak procesí zohavených pomalu obejdou zářící alabastrový strom, jejich barevné koule se naplní jeho energií a ještě víc se rozjasní, jako by nasály jeho teplo, živily se světlem stromu.

A pak se ti tvorové se sténáním a postrkováním rozejdou, dvounozí při návratu do vesnice vrážejí do pomalejších mrzáků.

Dominique zůstane v úkrytu a pomocí inteligentního dalekohledu zaostří na další předmět, který stojí v těsné blízkosti jedné z visících dolních větví stromu.

Je to dřevěný kříž a na něm visí postava.

Na hlavě má posazenou trnovou korunu, krev má modrou barvu.

Jacob…

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

42

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Dominique čeká, až se ulice vyprázdní, pak vydrží ještě dalších deset minut.

Vyjde z úkrytu a spěchá ulicí k jezeru. Šedé bláto jí pod nohama podkluzuje a ujíždí.

Rychle pohlédne vlevo. Hladká rtuťovitá hladina jezera se karmínově třpytí, jak se v ní odráží uhlíky ve stropě.

Musím spěchat… než se objeví démon z Jacobova holografického programu.

Přidá do kroku, adrenalin a strach jí v mozku blokují pocit fyzické bolesti, v rukou pevně svírá dvousečný meč.

Dvacet let existence, dvacet let nočních můr. Posledních šest let byla svědkem toho, jak se její syn připravuje na boj právě v tomto pekelném prostředí. Jenže tohle není holografický program a ona není Jacob.

Bože, prosím, ať je pořád naživu.

Proběhne kolem alabastrového stromu, spěchá ke kříži, na němž v bezvědomí visí ukřižovaná oběť.

„Jakeu? Jacobe, zlato, to jsem já!“ Dorazí k základně dřevěného kříže, vzhlédne k ukřižovanému muži…

… a ten pomalu otevře zářící oči a na jeho andělské tváři se objeví úsměv.

Dominique poklesne čelist. „Devlin…“

Seraf roztáhne křídla, pak seskočí z kříže, nohama vrazí Dominique do hrudi, pařátovitými nehty jí prorazí skafandr.

A pak se křídla přestanou pohybovat a on se nakloní blíž. Zahledí se na ni s tázavým výrazem ve tváři. „Ty nejsi Immanuel?“ Posadí se Dominique na hruď, očichá jí krk a vdechne její pach. „První matka! Kde je tvůj druhý syn? Pověz, jinak zabiju Jacoba.“

„Povím ti to… ale nejdříve… ho chci vidět!“

Devlinova křídla zavíří a on se vznese do vzduchu. Postaví se, popadne Dominique za vlasy a vleče ji ke kalabašovému stromu.

Jacob tam leží na zádech, krk a údy mu svírají tlusté uzlovité alabastrové kořeny stromu.

„A teď mluv, nebo zemře.“

„Manny se vůbec na cestu nevydal. Místo něho jsem letěla já.“

Devlinovi fialově blýskne v očích. „To není možné.“

„Je… je to pravda.“

„Ááááá!“ Devlin ji praští do zátylku a Dominique se v bezvědomí svalí na olejovitou půdu.

Seraf zavře oči a nechá svou mysl vklouznout do nexu. Lilith čeká na jeho vědomí v husté bílé mlze.

Immanuel tady není, matko. Dvojčata změnila minulost!

To nevadí, pokud otevřeme bránu do pekla a osvobodíme Lucifera.

Jenže k otevření brány potřebujeme obě hunahpuovská dvojčata.

Nezapomeň, pořád máme Jednoho Hunahpua. Jeho přítomnost ve spojení s Jacobovou nám poskytne veškerou energii nutnou k otevření brány.

Ano, ale na jeho energetické pole se nemůžeme napojit, dokud zůstane uvnitř svého chráněného území.

Tentokrát vyjde ven. Vylákáme ho s pomocí jeho milovaných.

Dominique se probere bolestí, když ji Devlin vleče za vlasy k zářícímu bílému stromu.

Seraf si stoupne před obří kmen a zamává křídly. „Otevři oči, Jeden Hunahpu, chci, abys pohlédl do tváře své milované družky, jak si ji beru před tvým Bohem!“

Potom ten tvor praští Dominique přes lopatky, až po té drtivé ráně klesne k zemi.

Cítí, jak jí Seraf rve pařáty ze zad zbytky skafandru, pak zaječí do regulátoru, když jí stáhne kalhotky a obnaží půlky.

Udělá se jí špatně, když si Seraf mohutnýma rukama přitáhne její boky k nahému rozkroku.

„Otevři portál, Jeden Hunahpu, nebo přísahám Luciferovi, že ji budu znásilňovat a mučit každou minutu až navěky!“

V té lepkavé bílé míze zazáří dva jasně modré body a těsně pod povrchem kalabašové kůry se objeví rysy obličeje.

Po jezeře se rozběhnou vlnky a hladina se začne čeřit, jako kdyby něco velkého rušilo jeho hlubiny.

Devlin zírá na tu zvláštní kapalinu. Děje se to. Portál se otevírá!

Jacob otevře oči.

Na stropě jeskyně tančí plameny, které jako sluneční erupce odskakují od žhnoucích uhlíků. Snaží se posadit, ale na krku cítí cosi těžkého, a stejná tíha mu tiskne k zemi také trup a paže.

Slyší matčiny výkřiky. Cítí otcovu blízkost. Zavře oči a vklouzne do nexu.

Mysl Jacoba Gabriela vstoupí do té pusté bílé mlhy a on pocítí strach.

Je to už celá věčnost, má lásko. Stýskalo se ti?

Ten strašidelný šepot ho zašimrá na uchu. Nejdřív ucítí vůni jasmínu, potom spatří její oči, které září hunahpuovskou modří.

Z mlhy vyjde štíhlá postava, bujná ňadra se tisknou k jemné látce rumělkového negližé.

Pohled jí sklouzne k pravé paži, která mu po posledním útoku krvácí. Pojď blíž, bratranče. Olížu ti rány.

Jacob ucouvne.

Pořád se bojíš?

Devlin… je ta zrůda můj syn?

Je to Luciferův syn.

Takhle to nemělo být, Lilith.

Á, už se stalo. Duhovky se jí v tom nadpřirozeném světle fialově třpytí. Narodila jsem se do pekla a taky tady zemřu, ne jako oběť, ale jako jeho dobyvatel. Opuštěná Bohem jsem se obrátila k těm, kdo mi zbyli, kdo mě mohli obejmout, k těm menším světlům.

Nebyla skutečná, Lilith. Byly to hlasy v tvé hlavě.

Tys byl taky hlasem v mé hlavě, ale přesto jsem tě milovala! A cos udělal ty? Opustils mě v hodině nejtěžší, nejprve, když jsme vyrůstali, pak když jsi odletěl v Balamu. Pomohls mi rozsévat sémě mé zkaženosti, teď můžeš sklízet žeň své sobeckosti!

Lilithina tmavá pleť zesvětlá v přízračně bílou, zorničky azurových očí jí rumělkově zaplanou. Kdysi smyslná ústa se deformují, kroutí… křiví se v ohavnou svislou štěrbinu. Rudé rty připomínající stydké pysky se rozevřou a při tom strašlivém šklebu Jacobovi ztuhne krev v žilách.

Ženský démon k němu přistoupí, uvolní si pásky košilky, pak vyjde z oděvu a obnaží své odporné pohlaví.

Jacob se zapotácí; nedokáže se soustředit, nexus mu víří v hlavě.

Lilith po něm skočí, strhne ho na záda, jako by ho zasáhl buchar. Posadí se mu rozkročmo na hruď, pak, zatímco on se snaží popadnout dech, zatne pařáty do zbytků jeho zbroje, štěrbinu svých ohavných úst mu přitiskne blíž k tváři a vycení řady drobných, ostrých černých zubů.

Jacob se zalyká jejím sirnatým dechem. Pravou rukou jí sevře krk ve snaze zadržet ten odporný obličej dál od svého, a druhou rukou bojuje s pařátem ve svém rozkroku a ze všech sil se snaží zabránit znásilnění.

Ze svého osamělého ostrova ticha cítí vědomí Michaela Gabriela náhlé narušení nexu. Zachvátí ho hrůza, když si uvědomí stopy energie a vycítí boj tak blízko u svého chráněného území.

Devlin opustí Dominique a přejde jako v transu na břeh jezera, z jehož vod nyní vychází smaragdová zář. „Slyšíš mě, otče. Pošli svého strážného démona. Vyprázdni jámy Babylonu a odhal brány pekla, abych tě mohl osvobodit!“

Dominique se přeplazí k Jacobovi, aby byla co nejdál od Serafa. „Jakeu? Jakeu, probuď se!“

Jacob je uvězněn mezi tlustými kořeny kalabašového stromu. Divoce sebou hází, jako by byl ve spárech strašlivé noční můry.

V dálce se rozezní těžký gong.

Vesnice Padlých se vyprázdní, její obyvatelé se pomalu pohybují ke břehu měnícího se jezera.

Jacobova mysl křičí, zatímco se marně snaží zadržet succuba.

Lilithina tvář je stále ohavnější, nabývá vzhledu Gorgony. Z pórů v kůži jí vylézají měňavkovití červi a vydávají páchnoucí výměšky a nelidské feromony.

Jacob hází hlavou ze strany na stranu a dusí se tím puchem. Fyzicky přemožen, duševně vyčerpán, přitisknut, k zemi si uvědomuje, že podléhá neviditelné bytosti, jež mu svojí silou může každým okamžikem rozervat jeho vlastní vědomí.

Z hrdla se mu vydere hrůzostrašný výkřik, zatímco z nahých beder Ohavnosti kape rozžhavený sliz.

Nech mě umřít, prosím, Bože, raději umřu…

Jacob se nedokáže odvrátit. Succubus zesiluje své dusivé sevření a Jacobovi se do podstaty jeho existence zabodávají tisíce ledových špendlíků, když se zmítá v démonově sirnaté pěně, a každá buňka v jeho těle volá o smilování.

A pak zahlédne, jak se z té vše halící mlhy vynoří nejasná postava a blíží se k nim.

Otče…

Michael Gabriel popadne Ohavnost za krk a vymrští překvapeného succuba mlhou ven z nexu.

Jacob se plazí po čtyřech do otcova teplého objetí.

Oba vyčerpaní Gabrielové se tisknou k sobě, předávají si navzájem energii, zatímco zrakem pátrají v oparu a čekají, až se ženský démon vrátí.

Otče… musíme opustit nexus.

Nemůžu, synu. Nejde to, dokud nebudou Nefilim vysvobozeni.

Barytonové zavrčení.

Dva šarlatové body označují její oči a pak se démon vynoří… a usmívá se svou ohavnou svislou štěrbinou. Jeden Hunahpu… konečně vylákán ze své klece. Tvoje aura spolu s aurou tvého syna umožní Devlinovi rozbít brány pekla!

Zmizí v oparu.

Jacobovi se udělá špatně, jako kdyby právě spadl do propasti. Otče, co to znamená? Opravdu přichází Lucifer?

Mick zašeptá do synova vědomí: Žádný Lucifer není, Jacobe, ani žádné peklo.

Ale zlo…

Ďábla stvořil člověk, ne Bůh. Zlo je odpadem lidské svobodné vůle. Peklo je vězením, které jsme si sami vytvořili v duchovní sféře. Tento očistec… nic z toho není skutečné, všechno to vzniklo v šíleném podvědomí Devlina Mabuse a mučených myslích Nefilim. Moje vlastní zlost, mé vlastní sebepohrdání uvěznily moji pošpiněnou duši v těchto zdech… dokud jsem nepocítil tvoji lásku. Ale rozhodl jsem se zůstat… abych pomohl Nefilim. Aby se mohli koupat v mém teple.

Takže musím zabít Devlina a Lilith.

To nejde, Jacobe. Ti už jsou mrtví.

Cože?

Zabil jsem je už dávno, tehdy v roce 2012, když se pokusili použít Tezcatlipoku k návratu na Zemi. Vyšel jsem jim v ústrety v nexu toho hada. Pokusili se mě oklamat, ale já jsem prokoukl jejich lest a oba je zabil.

Ale…

Bůh nedovolí, aby zlo vstoupilo do Jeho duchovní sféry. Lilith byla na Boha tak rozhněvaná, že odmítla přijmout jeho podmínky. S Devlinem si vytvořili vlastní podsvětí a uvěznili v něm zmatené, pocitem viny pronásledované duše Nefilim. Tady je mohou utlačovat, mučit a bránit jim k cestě do božího všeobjímajícího světla, zatímco Devlin pomocí svého čistého hunahpuovského původu se živí jejich energií, aby stvořil svoji vlastní verzi pekla.

Proč jsou Nefilim tak naplněni pocitem viny?

Protože přežili pozemský holocaust, když spousta jiných zemřela. Moje aura jim konejší duše, stejně jako jsi ty ukonejšil moji. Tys byl pro mě paprskem lásky… a láska je boží světlo. Lilith tohle světlo tlumí, podává ho Nefilim po malých doušcích a tuhle energii připisuje Luciferovi, aby je mohla dál ovládat.

Takže Nefilim… jsou taky mrtví?

Ano. Zemřeli už dávno, když se snažili přejít do duchovní sféry.

Vědí vůbec, že jsou mrtví?

Ne. Ani Devlin a jeho matka to nevědí. Jsou skálopevně přesvědčeni, že jejich posláním je vzkřísit Lucifera. Ale pouze pravda je může osvobodit.

Ale proč… proč jsou Devlin a Lilith tak přesvědčeni, že dokážou otevřít brány pekla?

Devlin vnímá blížící se poryv energie, ale není to naše spojená přítomnost v očistci, co cítí.

Ta supernova?

Ano. Devlinovi umožňují jeho hunahpuovské schopnosti napojit se na tyto síly. Dokonce i teď svou myslí usměrňuje energii, jeho podvědomí oživuje strážného démona.

Otče, co se stane, až se Sirius změní v supernovu?

Energetické hladiny vyvrcholí a Devlinovo vědomí dá zrod Luciferovi – tedy jeho koncepci Lucifera – vytvořenému z podstaty jeho zraněné mysli.

Takže celá tahle věc… by se mohla stát proroctvím, které se samo naplňuje.

Ne mohla, Jacobe. Nezapomeň, lidstvo uvízlo v časové smyčce. Tohle všechno už se odehrálo dřív.

Takže ty tvrdíš, že lidská představa ďábla přišla z budoucnosti?

A smyčkou se přenesla do minulosti… děsivý paradox. S každou cestou červí dírou je tahle rovnice víc zamlžená a lidstvo se stále víc vzdaluje od Boha.

Takže minulost… se bude opakovat?

V okamžiku, kdy Strážcové znovu vstoupí do červí díry, jak se dokonce teď chystají učinit. Z budoucnosti lidstva opět dopraví ďábla do lidské rajské zahrady.

Tati… tohle všechno je moje chyba… svým sobectvím jsem zapudil Lilith, ve své slabé chvilce jsem zplodil Devlina.

Není to tvoje vina. Stejně jako já ses prostě stal obětí okolností.

Ale to Lilith také. I Manny a Evelyn a miliardy lidí, kteří na staré Zemi zahynuli. Tati, musím tohle šílenství zastavit… musím to jednou provždy ukončit!

Jak?

Tím, že porazím Devlina. Tím, že zachráním Nefilim.

Sám Devlina porazit nedokážeš a já nemůžu opustit nexus, abych ti pomohl.

Ještě existuje další způsob, jak můžu uspět, ale budu potřebovat tvoji pomoc. Můžeš odlákat Lilith… držet ji ode mě?

Pokusím se. Ale ten hlídač, ten by nás oba vzal do…

Já se postarám o hlídače, ty zase o Lilith.

Devlin stojí na okraji jezera, poškubává složenými netopýřími křídly.

Stříbrné vody vřou, pak se roztočí proti směru hodinových ručiček. Během několika sekund se ještě nedávno klidná kapalina změní v mohutný zuřící vír, jeho oko vysychá, vdechuje do sebe okolní hmotu, až se objeví…

… obří jícen… třetí tlama hada.

„To je portál, portál do pekla!“

Devlinovo podvědomí se natáhne přes rozměry času a prostoru, napojí se na chaotickou energii červeného superobra, uvolní obrovskou kouli karmínového plamene, který se vyvalí vzhůru z rozevřených čelistí hada. Tím výronem energie se pobřeží pod Devlinovýma nohama zatřese a vyděšení Nefilim v hrůze ucuknou.

Z nitra hadího krku vychází smaragdově zelená záře a pomalu se mění v rotující trychtýř energie.

Otec a syn spojí mysli a přivolají Lilith, jejíž ohavná postava se vynoří z mlhy.

Miluju tě, otče.

Já tebe taky, synu. A teď běž.

Jacobova mysl vyklouzne z nexu.

Michael Gabriel se obrátí ke svému věčnému nepříteli. Teď je to jen mezi námi dvěma, sestřenko. Můj syn mi dal tuhle sílu… a já ti slibuju, že nikdo z těch, kdo se zrodili ve světle, byli zplozeni ve světle, nebude váš!

Jacob otevře oči.

Leží na zádech, pouta kořenů kalabašového stromu na jeho krku a údech povolila. Vyprostí se zpod tlustých pahýlů, posadí se a žasne nad nadpozemským smaragdovým světlem, které vychází z té jámy do pátého rozměru.

Z porézní půdy vyvěrá kapalina, jak Devlinovi stoupenci tančí a skáčou na břehu.

Z jícnu stoupá Devlinův stříbřitými kapičkami pokrytý dvounohý démon, ten, s nímž Jake nesčetněkrát bojoval v holografické místnosti, ten, který ho mučil v jeho dětských snech. Na mohutných údech, silně členitých a hladkých, vleče své svalnaté tělo přes ustupující vody jezera.

Devlin přivítá hlídače, jehož stvořilo jeho vlastní podvědomí, a nasměruje ho ke kalabašovému stromu. „Zabij je. Zabij je všechny!“

Silikonový démon se sune ke břehu, švihá mocnými členitými pažemi, prsty ostrými jako skalpel přetíná končetiny a těla prchajících Nefilim.

Bytosti pokryté popelem křičí, z ran jim stříká namodralá plazma. Dav se v panice tlačí na stranu ve snaze uniknout do bezpečí.

„Jakeu!“ Dominique spěchá k synovi a podá mu meč. „Jsi v pořádku? Kde je Mick?“

„Hlídá nexus.“ Poprvé za čtrnáct let ji pevně obejme. „Mám tě moc rád, mami. Je mi to moc líto. Všechny ty roky… nikdy jsem neopětoval lásku, kterou jsi mi dávala.“

„Psst… mám tě ráda.“

„Já tebe taky.“ Z očí mu tečou proudem slzy. „Drž se vzadu… zůstaň u toho stromu.“

„Jakeu, co chceš udělat?“

„Naplnit svůj osud.“

Dominique chce něco říct, pak se jí obrátí žaludek a jedovaté páry vycházející z Devlinova hlídače jí začnou rozežírat sliznice. Uteče za alabastrový strom a utěsní si kanyly v nose.

Démon stane proti Jacobovi, oči bez panenek mu žlutě žhnou a hledí přímo na něj. Krutá štěrbina se zkřiví ve vítězoslavném úsměvu a z antropomorfní tlamy vytéká černý kal.

Vzduch proříznou srpovité drápy s otrávenými špičkami a Jacob si uvědomí, že se musí držet dál od kalabašového stromu. Sevře pevněji svůj meč.

Najednou se objeví šedá šmouha a pohybuje se nepředstavitelnou rychlostí, jak ten tvor přejde do útoku.

Jacob se skloní – démonovy ostré pařáty mu hvízdnou kolem hlavy. Hunahpuovský bojovník se překulí, švihne mečem kolem a dolů a prořízne tomu tvorovi jednu svalnatou nohu.

Démon vykřikne a zasype ho nadávkami v nesrozumitelném jazyce.

Jacob znovu sevře meč oběma rukama. Více než deset let bojoval s holografickou simulací tohoto tvora v nexu. Ale teď mu všechny instinkty velí, aby se vyššímu rozměru vyhnul.

Démon pomalu krouží a hraje o čas. Zatímco plánuje další prudký útok, z poraněné nohy mu vytéká bahno barvy hořčice.

Další šedá šmouha – ostré nehty tvora protnou vzduch plný oxidu uhličitého.

Jacob vykryje ránu ostřím meče, pak provede bezchybnou piruetu a utne tvorovi levou paži těsně nad loktem.

Zraněný démon zavyje ve svém rodném jazyce a ustoupí. Hunahpu vyrazí do útoku a mečem v neoblomných osmičkách prosekává vzduch. Žhnoucí ostří se zakusuje do silikonové kůže a ten hořčičně žlutý hnis potřísňuje oba soupeře, když Jacob nemilosrdně zasazuje rány démonovi do kůže a končetin.

Zapleskání křídel a po něm varovný výkřik Dominique.

Jacob se obrátí, poklekne a současně bodne směrem vzhůru. Zasáhne Devlina do břicha ve chvíli, kdy se ho Seraf chystal napadnout seshora.

Devlin odletí pryč, přistane několik metrů od okraje žhnoucí jámy a drží se za poraněný bok.

„Jakeu!“ Dominique ukazuje rukou.

Jakeovi zpod brnění na levé straně hrudního koše v místě, kde mu hlídač drápy protrhl maso a svaly, vytéká modrá krev.

„Nechoď sem!“ Jacob zhluboka dýchá z náustku a marně se snaží bojovat proti účinku jedu. Je pokrytý krví, potem a žlutým hnisem a svaly se mu třesou.

Jacob se podívá na Devlina a pak se obrátí ke zmrzačenému hlídači, který se mu plazí u nohou. Hunahpu vydá válečnický pokřik, zvedne meč a mocným dvouručním sekem utne démonovi obludnou hlavu.

Devlin na okraji jámy zavrčí, ale nezaútočí.

Vyděšení Nefilim se po tisících dál blíží ke kalabašovému stromu.

Jacob klesne na kolena a Dominique ho v pádu zachytí. „Jakeu, ne… ach, Bože, prosím…“ Přivine si umírajícího syna k ňadrům. „Jakeu, neopouštěj mě.“

Jacob už není schopen promluvit, a tak jen ukáže ochablou rukou ke kmeni alabastrového stromu.

Mysl Michaela Gabriela se topí v propasti zla, Ohavnost ho šarlatovýma očima vtahuje stále hlouběji do své ledové duše. Její šepot se mu rozléhá ve vědomí. Bitva skončila, bratranče. Vysaju ti životní sílu, pak odvleču mrtvolu První matky na práh pekla.

Věčnost nahromaděných emocí vybuchne z Mickovy hroutící se bytosti a pronikne stěnami jeho ochranné sféry… „Dominique!“

Její šeptem pronesené jméno jí v mysli rezonuje jako ladička.

Jacob zachrčí, jak se dusí vlastní krví. „Osvoboď ho.“

Něžně položí synovi hlavu na zem a vstane. Oběma rukama sevře meč. Odpotácí se ke kalabašovému stromu, jehož záře rychle hasne…

… a vší silou vrazí čepel do kmene.

V Mickově mysli rezonuje ten Sirénin jekot a najednou se mlha zvedne.

Succubus si svírá bok, z něhož mu jako olej vytéká černý kal. Obrátí se a démonické oči nenávistně probodávají Micka.

Ne! To není možné!

Michael Gabriel se vítězoslavně usměje. Nikdy nepodceňuj sílu lásky.

Otevře se další rána, tentokrát v jejím krku. Lilith se svalí na záda a dusí se vlastními výměšky…

… zatímco z Micka spadnou pouta, která ho celou věčnost svazovala.

Nebeská záře kalabašového stromu zesílí, když se bílá kůra roztaví do slizovitého bahna.

A v té rychle se rozpouštějící hromadě sebou hází dvě postavy. Jedna patří Lilith, které z bílé pokožky vytéká olejovitý výměšek; druhá je Michael Gabriel, jehož tělo succubus přidržuje zezadu a boří mu nehty do zad.

„Táhni od mého muže, ty děvko!“ Dominique máchne mečem a utne Lilith paže v loktech.

Devlin krouží kolem, ale odmítá sestoupit blíž k bolestivě se rozjasňujícímu světlu.

Dominique vleče Mickovo bezvládné tělo z toho dehtového bahna. „Jakeu, on nedýchá!“ Vyndá si náustek a násilím ho vsune své lásce modrými rty do úst.

„No tak, Micku – dýchej!“ Zatřese s ním, pak zahájí dýchání z úst do úst, ale nedokáže ho oživit.

„Ach, Bože, to ne… ne po tomhle všem.“ Vytáhne si z exoskeletu zásobník se vzduchem, připevní ho k Mickově tváři a pak mu začne masírovat srdce…

… a současně se za jejími zády objeví další bílé světlo a jeho nadpozemská zář ji hřeje na kůži.

Dominique se obrátí. Otevře nevěřícně ústa, až jí vypadne regulátor. „Jacobe?“

Z mrtvého hmotného těla Jacoba Gabriela vychází jasné světlo a vrhá do duchovní dimenze nebeskou zář.

Nefilim jako jeden vyrazí ke zdroji.

„Jako můry k plameni…,“ zašeptá Dominique.

Energie z Jacobovy duše jim omývá povrch těla, jako zázrakem odplavuje šedý popel a obnovuje kůži. Končetiny dorůstají, ze znovustvořených těl jim odpadávají mučivé koule.

Dominique je jako omráčená. A pak se jí najednou vybaví slova Evelyn Stronginové, která slyšela před mnoha lety.

Peklo existuje, Dominique, ale není to žádné skutečné místo. Ti, co vstoupí do posmrtného života s negativní energií, se sami uvrhnou do vlastního pekla. Odsouzení, obviňování a pocit viny mohou zkreslit nebo zničit náš vlastní dojem ze sebe samých. Pokud nedovolíme, aby láska očistila temnotu našich duší, může být peklo velmi odpudivým místem.

„Láska…“

Dominique pláče radostí, když se ztracené duše kolonistů Nového Edenu, tak dlouho zadržované ve vlastním očistci viny a hanby, jedna za druhou usmějí… a pak zmizí v záblesku nebesky bílého světla.

Devlin visí nad tou tlačenicí, mává křídly a ječí, co mu hlas stačí: „Ne! Běžte od něj pryč! Nechte ho být!“

Zbývající Nefilim se začnou ještě víc tlačit v zoufalé touze dostat se ke svému nově nalezenému spasiteli.

A pak jsou pryč, všichni kromě Jacoba, který přistoupí k ní a zaplaví ji svým milujícím světlem.

Alabastrové bahno z kalabašového stromu se rozpustí jako sníh, když je políbí Jacobova andělská záře; Lilithina pozemská krása se obnoví, rány se jí zacelí.

Jacob poklekne vedle Lilith. Pohladí ji po tváři.

Lilith otevře oči, nyní naplněné dětskou nevinností. Pohlédne na Jacoba a usměje se.

Jacob vezme Lilith za ruku, pak se obrátí k matce. Ukáže na Micka, který teď už dýchá sám. „Buďte šťastní.“

Dominique má stažené hrdlo. „Miluju tě.“

Jacob se usměje. A pak jsou s Lilith pryč.

Mick zasténá.

Dominique spěchá k němu. Pohladí mu hustou kadeř stříbrošedých vlasů, zahledí se do zářících azurově modrých očí a okamžitě pozná, že jeho schizofrenie propukla naplno. „Můj chudáčku, co ti to udělali?“

Podsvětím se ozývá mohutný rachot. Z otevřené hadí tlamy šlehají karmínové plameny, z kanálu do páté dimenze se stále valí smaragdová energetická erupce. Strop podzemí se rozpadá a dovnitř se derou opony jasného bílého světla.

Devlin na ni zavrčí z okraje jámy. Roztáhne křídla a vrhne se do víru.

A pak je všechno pryč.

Dominique zjistí, že klečí na břehu umělého jezera, zpátky na povrchu planety. V uších jí vyje vítr síly hurikánu a hrozí, že ji strhne do svého víru. Rozhlédne se, oslepená sopečným prachem.

Mick leží na boku, šest metrů za nimi se naklání ve větru dopravní modul Strážců.

Dominique se s námahou sehne, dá si Mickovu paži kolem ramen a napůl ho nese, napůl vleče ke kosmickému člunu. Vtáhne ho dovnitř. Zavře poklop.

„Počítači, doprav nás co nejrychleji na palubu lodi Strážců.“

Kapsle pomalu stoupá v mohutných poryvech větru a suti.

Dominique čeká, nedokáže myslet dál než na šílenství okamžiku, když je vdechne vír hurikánu. Pevně stiskne víčka, v mysli se jí vynořují záblesky vzpomínek, zatímco kosmický člun poletuje ve stěně oka bouře, jako kdyby se zachytil v pračce.

Záblesk: Je znovu v ústavu pro choromyslné v Miami, sedí před nedávno jmenovaným ředitelem Antoniem Folettou a probírá s ním svého nového pacienta.

„Proč pana Gabriela zavřeli?“

„Mick zkolaboval během otcovy přednášky. Soud ho uznal za paranoidního schizofrenika a poslal do Massachusettského státního ústavu pro choromyslné, kde jsem byl jeho klinickým psychiatrem.“

„Stejný typ představ jako u otce?“

„A u matky. Archeologové Julius a Maria Gabrielovi byli přesvědčeni, že lidstvo z povrchu zemského vyhladí nějaká obrovská katastrofa. Mick také trpí obvyklými paranoidními představami o pronásledování. Většinu z nich vyvolala smrt otce a jeho vlastní internace. Tvrdí, že celé ty roky zůstal zavřený kvůli nějakému vládnímu spiknutí. V mysli Michaela Gabriela je on sám tou hlavní obětí, nevinný muž, který se snažil zachránit svět.“

Záblesk: Její první návštěva u Micka. Ten hezký paranoidní schizofrenik s ebenovýma očima přistoupí blíž a vdechuje její vůni. „Přísahám na duši své matky, že vám neublížím.“

Záblesk: Je v Mexickém zálivu, na člunu s Mickem poté, co mu pomohla k útěku. „Micku… tehdy v ústavu, kdy ses mě ptal, jestli věřím ve zlo. Cos tím myslel?“

„Taky jsem se tě ptal, jestli věříš v Boha, jestli věříš v nějakou vyšší moc.“

„Věřím, že nás někdo vidí, dotýká se našich duší na nějaké vyšší rovině existence. Část mě tomu určitě věří, protože tomu potřebuju věřit, protože mě to uklidňuje. Co myslíš ty?“

„Já věřím, že máme duchovní energii, která existuje v jiném rozměru. Věřím, že na té úrovni existuje vyšší moc, ke které se můžeme dostat až po smrti.“

„Takový popis jsem snad ještě nikdy neslyšela. A co to zlo?“

„Každý jin má svůj jang.“

„Takže ty tedy věříš v ďábla?“

„Ďábel, Satan, Belzebub, Lucifer, co záleží na jméně?“

Záblesk: V Chichén Itzá o zimním slunovratu 2012, předpovídaném soudném dni. Ennis Chaney jí svírá zápěstí, odmítá jí pustit, zatímco Mick kráčí dobrovolně k otevřené tlamě mrtvého mimozemského hada – vstupu do nexu.

„Pusťte mě! Micku, co to děláš…?“

„Odpusť, Dominique. Miluju tě…“

Překročí dolní řady zubů a vstoupí do hadí tlamy… a navždy ji opustí…

Navždy…

„Miluju tě, Dominique…“

Navždy…

„Mami… děkuju. Mám tě moc rád.“

„Já tebe taky, Manny.“

Navždy…

„Buďte šťastní…“

Navždy…

Prudce otevře oči a vykřikne: „Jacobe!“

Dopravní loď vylétne z olivově zeleného víru, vyskočí z atmosféry a žene se do vesmíru.

Mick prudce otevře oči, když se mu vrátí vědomí. „Ne… ne!“

Dominique ho vezme do náruče, zatímco kapsle se řítí výš. „Psst… to je v pořádku!“

„Ne! Jsem Jeden Hunahpu! Jsem Jeden Hunahpu!“

„Micku, to jsem já, Dominique…“

„Ohavnost… snaží se mě zabít… proniká mi do mysli… jsem Jeden Hunahpu… mám vše pod kontrolou… to já, ne Ohavnost, ovládám svoji mysl.“ Rve si vlasy. „Bože, bože! Bože! Bože! Bože…“

Dominique se mu snaží ze všech sil bránit, zatímco neviditelné ruce navádějí loď k měsíci ve tvaru brambory.

Mick sebou mlátí, jeho šílenství připomíná zuřící tsunami. „Moje mysl… bezpečné útočiště. Moje mysl… chrání mě… jeskyně. Ach bože, nech mě zemřít! Chci zemřít! Nech mě zemřít, nech mě zemřít…“

V průzoru se objeví plavidlo ve tvaru měsíce, obrovská třicet kilometrů dlouhá a dvacet kilometrů široká iridiová dopravní loď, jejíž trup posévá bezpočet drobných a jedna velmi rozsáhlá proláklina tvarem připomínající kráter.

„Ohavnost! Ohavnost! Soustředím se na stěny jeskyně, ne na východ a Ohavnost mi nemůže ublížit!“

„Micku, přestaň, to jsem já! To jsem já, Dominique!“

Vlečný paprsek zachytí kapsli a navádí ji do přistávacího prostoru.

Člun poskočí a zastaví se. Poklop kapsle se otevře a objeví se ti tři Strážcové.

Mick ječí a škube za popruhy.

Strážkyně se k němu nakloní do kapsle a dotkne se dlaní jeho čela. „Spi.“

Mick obrátí oči v sloup a usne.

Mladší muž ho popadne za zápěstí, zlehka ho vyzvedne z člunu a pak si jeho bezvládné tělo přehodí přes rameno, jako by nesl malé dítě.

Žena natáhne ruku do kapsle, aby pomohla Dominique vystoupit.

Dominique ženinu ruku odstrčí. „Lhali jste nám. Proč jste nám neřekli, že tohle je Země? Proč jste nám neřekli, že Nefilim jsou mrtví?“

Žena na ni pohlédne s mateřskou něhou v očích… a pohladí ji po čele.

Dominique omdlí.

Azurová laguna obklopená bujnou tropickou džunglí. Chladný vánek čechrá palmové listy.

Dominique vyleze na pěnový polštář, položí se a vznáší se na vlnách.

„Dominique? Dominique, zlato, je čas vstávat.“

Otevře oči a zahledí se do tváře té ženy. „Kde…?“

„V bezpečí. Na lodi.“

Dominique se posadí a cítí, jak se jí točí hlava. Strážkyně jí pomůže slézt ze vznášejícího se lékařského stolu, pak ukáže k pevné zdi.

Na kovové ploše se promítne průzor. Při pohledu z něj je zřejmé, že letí v kosmickém prostoru, stříbrorudý svět se v dálce zmenšuje.

Jake…

Dominique se obrátí k ženě. „Jacob je mrtvý. Proč musel zemřít? Aby zachránil hrstku zlých lidí?“

„Nefilim nebyli zlí, má milá, byly to ztracené ovečky, které byly svedeny z cesty. Byla to boží vůle, abyste je zachránili. Jacob svou obětí zachránil svoji duši i ty jejich.“

„A Devlin?“

„To nevím.“

Dominique si protře oči a o všem přemýšlí. „A co teď?“

„Země, jak ji známe, už dávno zanikla. Návratem přes červí díru do minulosti možná dokážeme zabránit holocaustu, který zničí lidskou civilizaci.“

Žena obrátí pozornost do svého nitra, když naslouchá telepatickému hlasu. „Pojďte. Michael vás potřebuje.“

Dominique za ní kráčí dlouhou chodbou do hlavní části transhumánní kosmické lodi. Rozhlédne se a nevěří svým očím.

Je jich tam určitě milion – dva a půl metru dlouhých kryogenních kapslí naskládaných v bezpočtu řad na mnoha úrovních po celém tom třicet kilometrů dlouhém plavidle.

Dominique nakoukne přes zamrzlé sklo na štíhlou bytost uvnitř. „Postlidé?“

Žena přikývne. „Jejich duše konečně našly klid.“

Vede Dominique k obřím klenutým dveřím v samotném srdci lodi. Na ženin telepatický příkaz se dveře otevřou a za nimi se objeví místnost ve tvaru koule.

Obě ženy vstoupí dovnitř. „Tahle komora je zabezpečený modul, jeho pohon a systémy na podporu života fungují nezávisle na zbytku lodi. Stěny vytvářejí bílý hluk, který stíní ty uvnitř před telepatickou komunikací, jinými slovy, vytváří z ní tichou zónu.“

Uprostřed komory jsou dvě vypuštěné kryogenní kapsle. Od každého stroje vedou do podlahy stovky hadic a kabelů a propojují kapsli s řadou záhadně vypadajících zařízení, která lemují jednu stěnu místnosti.

V jedné z těchto skleněných nádrží leží připoutaný Michael Gabriel. Je v bezvědomí a nahý. Sklání se nad ním starší Strážce a připevňuje mu do oblasti hlavy, temene, čela, solárního plexu, srdce, křížové kosti a chodidel řadu hvězdicovitých elektrod.

Dominique přistoupí blíž. „Co to s ním provádíte?“

„Zážitkem toho dlouhého boje proti Ohavnosti se mysl Jednoho Hunahpua poškodila. Jediným způsobem, jak mu můžeme vrátit zdravý rozum, je znovu mu vytvořit vzpomínky.“

Žena vezme Dominique za ruku. „Díky posthumánní technologii dokážeme manipulovat Michaelovou myslí, umístit ho do uklidňujících, bezpečných virtuálních prostředí, která nám umožní znovu mu vrátit rozum. Ale ta terapie vyžaduje zkušeného průvodce, někoho, kdo Jednoho Hunahpua důvěrně zná… někoho, komu věří.“

Dominique se zadívá na prázdnou kryogenní kapsli. „Co mám udělat?“

Promluví Strážce: „Oběma vám podáme lehké anestetikum, potom pomocí zařízení pro vytváření virtuální reality propojíme vaši mysl s myslí Jednoho Hunahpua. Vaše vědomí si zachová úplnou kontrolu nad přístroji a získáte přístup k myšlenkám Jednoho Hunahpua, takže budete moci řídit jeho rehabilitaci.“

„Proč to anestetikum?“

Muž se na ni zadívá pronikavě modrýma očima. „Virtuální zařízení se neaktivuje, dokud nepřejdete do REM fáze spánku. Anestetikum vám k tomu pomůže. A protože k tomu, aby Jeden Hunahpu začal vykazovat vůbec nějaké známky pokroku, bude potřeba mnoho terapií, doporučuju, abychom s první začali okamžitě.“

„Terapie.“ Dominique se nervózně zasměje. „Tak jsme se my dva seznámili.“

Žena se usměje. „On vás miluje, zlatíčko. Tahle terapie nebude sloužit jen k vyléčení jeho poškozené mysli, ale vy dva díky ní budete zase spolu. Jakmile se ocitnete v kapsli, přestanete rozlišovat, co je sdílená virtuální existence a co skutečný svět.“

Dominique je neuvěřitelně vyčerpaná, celé tělo ji bolí. „Myslím, že si docela ráda od skutečného světa na chvíli odpočinu.“

„Sundejte si šaty.“

Svlékne se, pak se nechá mužem uložit do kapsle. Připevní jí na tělo sedm neurálních čakrových spojů, potom jí k zátylku přitiskne anestetickou náplast o velikosti mince. „To vám pomůže usnout.“

Dominique ucítí v krku nahořklou kovovou pachuť. Pohlédne na Strážce a ztěžka polkne. „Je mi zima.“

„Za pár okamžiků už se budete cítit příjemně.“

Žena se k ní nakloní a usměje se. „Příjemné sny, má milá…“

Má milá…

Má milá…

Má milá…

Muž zkontroluje životní funkce Dominique. Je stabilní. Musíme si pospíšit, než hvězda vybuchne.

Strážce rychle zavede Mickovi a Dominique tracheální hadici, nitrožilní hadičky a odpadní hadičky, zatímco žena utěsní Dominique nos a uši. Je ta kryogenní suspenze skutečně nutná?

Už jsme to všechno probrali. V mysli Jednoho Hunahpua vládne chaos, ale pořád je dost silná a má přístup k nexu. Pokud ji nezkrotíme, mohla by ovlivnit trajektorii lodi při průchodu červí dírou. Jedině tím, že ho uložíme do kryogenní suspenze, můžeme jeho mysl odstínit od vyšších dimenzí.

Já ale mluvím o První matce. Mrzí mě, že jsem jí lhala.

Kdybychom jí prozradili všechno, bránila by se. Oddalovala by terapii a to by mohlo ohrozit život Jednoho Hunahpua.

Nesouhlasím.

A máš na to právo. Počítači, uzavři obě kapsle. Zahaj konzervační proces.

Ze dna každé kapsle začne vytékat čirá rosolovitá kapalina a nadnášet obě nehybná těla, když plní nádrž. Na plexiskle se vytvoří námraza, pak krystaly.

Strážce vstoupí do řídicí místnosti lodi, jeho mysl soustavně telepaticky přijímá množství stavových hlášení od čtyř Strážců uvnitř.

Balam?

Je dávno pryč. Zmizel v červí díře už před několika hodinami.

To je velmi znepokojivé.

Je možné, že ho ovládá Jeden Hunahpu?

Těžko říct. Původ Balamu dodnes neznáme.

Připravujeme se na vstup do červí díry.

Na přední stěně se objeví zářící smaragdově zelené ústí červí díry a blíží se.

Mamutí podlouhlá dopravní loď zrychlí a vstoupí do časoprostorového kanálu.

O okamžik později se Sírius-B změní v supernovu, mohutná exploze otřese časem a prostorem energií 100 milionů sluncí.

Mužský hlas… jeho jekot se rozléhá tím vlhkým sklepem připomínajícím hradní žalář.

Vědomí Dominique se pohybuje starou chodbou z betonových bloků v ústavu v Massachusetts; kráčí za těmi hrdelními zvuky k řadě dveří od cel. Zastaví se u cely označené SAMOVAZBA. Stiskne kliku.

Zamčeno.

Nezapomeň, máš nad tím kontrolu.

„Otevřít, prosím.“

Západka cvakne a dveře se otevřou.

Za nimi je cela o velikosti dva a půl krát tři metry, holé stěny a podlahu pokrývá plíseň. Rozbitý záchod a umývadlo. Žárovka bez stínítka, žádná okna.

Do protější stěny je nehty vyškrábaná mapa světa s půl tuctem křížků vyznačených zaschlou krví.

Mick se choulí na tenoučké matraci na podlaze. Obrátí se a upře na ni pohled, ty ebenové oči jsou tak tmavé, že se nedá rozeznat, kde začínají panenky.

„Kdo… kdo jste?“

Usměje se. „Přítel.“

Mick se posadí. „Doktor Foletta mi žádné návštěvy nedovolí.“

„Doktora Folettu přeložili. Teď to tady vedu já.“ Podá mu ruku. „Jmenuju se Dominique a jsem tady, abych vám pomohla.“

Dopravní loď se řítí červí dírou jako kamínek zahradní hadicí; vlivem výbuchu supernovy se proudy energie stáčejí a obracejí, až vyplivnou to obří kosmické plavidlo na druhé straně.

Znovu zavládne tma vesmíru.

Řítí se ke žlutému slunci a známým souhvězdím. Přímo před sebou mají jasně modrý svět.

Domov.

Loď o velikosti asteroidu zpomalí, sestoupí na oběžnou dráhu kolem té planety plné vody.

Starší Strážce přechází po můstku a transhumánní krev v něm vře.

Co se stalo? Při výpočtech jsme přece zohlednili všechny možnosti!

Všechny evidentně ne. Telepatická námitka mladšího Strážce se zavrtává v hlavě jeho nadřízeného. Balam vstoupil do červí díry před námi. Svou přítomností podle všeho pozměnil trajektorii červí díry.

Žena u komunikátoru otevře oči. Kartografie potvrzuje, že jsme minuli souřadnice ve třetím i čtvrtém rozměru. Aktivuje obrazovku a pod nimi se objeví obraz modrého světa, kolem kterého krouží. Planeta, na jejíž oběžné dráze se nacházíme, není Země, ale Mars. Mars z daleké minulosti. Počítač identifikoval ten měsíc jako Deimos.

Mars má přece dva měsíce, ne jeden. Kde je Phobos?

Phobos jsme podle všeho my.

Starší muž se na ni tvrdě zadívá. Jak daleko do naší minulosti jsme se dostali?

Vzhlédne k němu. Časové období odpovídá 127 milionům let před časem Usira.

A červí díra?

Je pryč. Uvízli jsme v téhle době.

V plavidle se rozblikají výstražná světla a rozezní se telepatická siréna.

POZOR: PŘEHŘÁTÍ TACHYONOVÉHO POHONU. PRIMÁRNÍ A ZÁLOŽNÍ CHLADICÍ SYSTÉMY NEFUNGUJÍ. EXPLOZE JE NEVYHNUTELNÁ.

Žena usilovně pracuje na ovládání. Motory lodi se zadřely a štíty také!

Trupem lodi otřese mohutná vnitřní exploze a zažehne bleskový požár, který prolétne plavidlem a zničí všechno v cestě. Části infrastruktury se taví a bortí, Strážcové křičí bolestí, když se jim tím silným žárem vznítí bezvlasé protáhlé hlavy, roztaví oční bulvy a ohořelé maso se odloupne od kostí.

Chodby naplní pára, jak se začnou tavit kryogenní nádoby. Střepy, řeka gelu valící se z roztříštěných kapslí probublává mřížemi v podlaze.

Vše skončí skoro stejně rychle, jako to začalo. Během několika sekund vysaje kosmické vakuum zásoby vzduchu z lodi, udusí plameny a zanechá za sebou jen smrt a zkázu.

Poškozený satelit z iridia a železa dál krouží kolem Marsu, jeho vnitřní trup je teď bez života…

… až na dvě opuštěné duše.

Azurová laguna obklopená bujnou tropickou vegetací. Chladný vánek čechrá palmové listy.

Dominique leží nahá na chladivém růžovém písku a s požitkem sleduje, jak Mick šplhá na sedmimetrový vodopád.

„Dom, dívej se!“

„Dívám se, ale ty by sis měl radši chránit, však víš co.“

Mick s chlapeckým šarmem skočí ze skály a provede nemotornou půldruhou obrátku.

Dominique počká, až se vynoří, pak zatleská. „To bylo opravdu… příšerné.“

„Děkuju.“ Připlave blíž, bronzové tělo má stejně jako ona nahé. „Pojď za mnou.“

Vejde do laguny, brodí se mělkou vodou do jeho náruče.

„Víš, jak moc se mi po tobě stýskalo?“ zašeptá jí.

„Ano.“

Obejmou se – Adam a Eva v ráji – jediné dvě duše na světě, nevědomí a bezstarostní ve své vlastní nepřerušované šťastné věčnosti…

… až do toho osudného dne, kdy se do jejich zahrady znovu vplazí had.

EPILOG

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

27. PROSINCE 2033 KATEDRA ARCHEOLOGIE, CAMBRIDGE

Američan odhodlaně kráčí prázdnou chodbou. Zvuk jeho kroků zachytí akustické monitory a aktivují holografický obraz strážného na kontrolním stanovišti. „Dobrý večer, pane. Vaši autorizaci, prosím.“

Američan zvedne zfalšovaný pas a dlaň. Infračervený paprsek sejme jeho identifikaci.

O dvě patra výš se informace okamžitě odešle na katedru archeologie Cambridgeské univerzity. O okamžik později vystřídá obličej strážného tvář staršího džentlmena. „Přišel jste rychle, profesore Rosene.“

„Náhodou jsem byl v zemi. Kdy jste našli ty dokumenty?“

„Před dvěma dny. Ten trezor objevili stavební dělníci, když začali strhávat starou knihovnu. Nikdo z vedení katedry si na něj nevzpomíná. Museli ho tam zabudovat někdy na počátku čtyřicátých let minulého století.“

„Ty dokumenty… můžete mi je dát, prosím? Nemám moc času.“

„A kdo ho dnes má? Počkejte okamžik.“

Američan pohlédne na digitální hodiny. Setře si z čela pot.

Minuty se nekonečně vlečou.

Nakonec se ten starý britský profesor objeví osobně a v rukou nese zrezivělou kovovou schránku. „Všechno je uvnitř, pane kolego, přesně tak, jak jsme to našli. Ale nevím, k čemu vám to vlastně bude. Při čtení jsme se docela dobře pobavili.“

Američan převezme schránku a jen stěží tají vzrušení. Otevře ji a vyjme zaprášený text:

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

POSLEDNÍ DOKUMENTY JULIA GABRIELA

▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪ ▪

Uložené do trezoru Cambridgeské univerzity

21. SRPNA 2001

Za hnědými kontaktními čočkami se zatřpytí azurově modré oči a tmavovlasý Američan vykouzlí na tváři úsměv. „Ano, my se tomu ve Státech určitě taky zasmějeme.“

„Z které části Států jste?“

„Cože? Z Floridy.“

„Vážně? S manželkou se tam chystáme příští měsíc. Zrovna jsme si zarezervovali výlet kosmickým autobusem – naše první cesta. Dvacáté výročí a tak. Už jste tam nahoře byl?“

„Ještě ne.“

„Nám trvalo čtyři roky, jenom než jsme sehnali lístky. Měl byste si je zarezervovat co nejdřív. A mimochodem ty dokumenty si můžete klidně nechat. Tady o ně nikdo nestojí.“

Američan poděkuje, pak se obrátí a odchází. Vyjde z budovy a nastoupí na zadní sedadlo čekajícího taxíku.

Mohutný Afroameričan na předním sedadle pohlédne do zpětného zrcátka. „Tak co?“

Immanuel Gabriel zvedne schránku, ve které jsou dokumenty jeho dědečka z otcovy strany.

Bodyguard se obrátí k svému bílému partnerovi. „Rychle nás odsud odvez, Salte, než ta prokletá čarodějnice zjistí, že jsme jí zrovna ukradli koště.“

Taxík odbočí na hlavní silnici a zmizí v noci.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai