Steve Alten

Hlubina

Jeho žravost je neukojitelná a zuby ostré jako dýky. Nic ho nezastaví, ani ocelová vrata akvária v Monterey. Jakmile dvacetitunový žralok druhu megalodon poprvé okusí lidskou krev, chce jí mít víc a víc. Nastává čas krmení, na druhém konci sv ěta v tichých hlubinách oceánu leží Mariánský příkop, kde se od prehistorických dob megalodon t ře. Už jednou se paleobiolog Jonas Taylor odvážil do této nebezpečné hlubiny. Jako osam ělý lovec se tam s megem st řetl a jizvy na Jonasov ě t ěle ještě i dnes dosv ědčují, jak smrteln ě nebezpe čné toto setkání bylo. Jonas však musí do hlubin znovu. Po čet megových ob ětí neustále vzrůstá a hr ůza z jeho útok ů zachvacuje celé kalifornské pob řeží. Jonas se znovu vydává na lov…

Steve Alten

Smrtící tlak

Marianská hlubina 12 stup ňů severní ší řky 144 stupn ě východní délky

22. b řezen roku 2001

Barry Leace, vysloužilý pilot hlubinných ponorek vá le čného námořnictva, zkontroloval údaj hloubky. Utřel si zpocené dlan ě. Hloubkom ěr Protea ukazoval hodnotu deset tisíc p ět set osmdesát tři metry. Nad nimi bylo tém ěř jedenáct kilometr ů vody, což znamenalo, že je obklopoval tlak více než sedmdesáti osmi tun na metr čtvere ční.

Proboha, p řesta ň na to po řád myslet…

Barry se rozhlédl po těsné kabin ě čty řmístné ponorky. Prostor, v n ěmž p řístroje udržovaly normální atmosférický tlak, vypl ňovaly police s po číta čovými monitory, elektronikou a zmatkem propojovacích kabel ů. Pro posádku už tém ěř nezbývalo místo.

Vedoucí týmu Ellis Richards a jeho asistentka Linda Heronová se skláněli pod naviga čním pultem a oba s nap ětím hled ěli kruhovým okénkem umíst ěným v podlaze na p řídi Protea.

„Vidíš ty chlupaté zelené potvory?“ ukázala Linda. „To jsou pompejští červi. Snesou zm ěnu teploty od dvaadvaceti do jednaosmdesáti stupňů Celsia. Hydrotermální jícny produkují sirné produkty, v nichž žijí baktérie, které jsou hlavní potravou těchto červ ů, a ty zase…“

6

„Lindo…“

„… slouží jako potrava pro spoustu dalších prapodiv ných živo čich ů.“

„Lindo, myslím, že t ěch tvých lekcí biologie už bylo dost,“ snažil se ji zarazit Ellis.

„Tak promi ň.“ Drobná geoložka se v rozpacích obrátila zpátky k okénku. Ud ělala si dlan ěmi kolem o čí clonu, aby jí sv ětlo kabiny nerušilo výhled.

Od řídicího pultu na ni s úsm ěvem pohlédl čtvrtý muž posádky Khali Habash. V ěděl, že dívka ráda mluví, zvláště když je nervózní, a nikdy neváhal této její vlastnosti využít.

Khali se ve skute čnosti jmenoval Arie Levy. Byl Žid, i když se narodil a vyrostl v Sýrii. P řed deseti lety se stal p říslušníkem izraelské výzv ědné služby MOSSAD. Od té doby vedl dvojí život. Polovinu času trávil se svou ženou a třemi d ětmi v Izraeli, zatímco ve zbývající dob ě se potuloval po arabském sv ětě a Rusku a d ělal ze sebe v ědce, konkrétn ě fyzika plazmy. Trvalo mu čty ři perné roky napln ěné od říkáním a obětmi, než se mu poda řilo proniknout do organizace Benedikta Singera. Te ď však byl zde víc než jedenáct kilometrů pod hladinou Pacifiku a chystal se studovat tajemství, které mohlo navždy zm ěnit budoucnost lidstva.

Arie zkontroloval ukazatel teploty vn ějšího prost ředí. „Haló, Lindo, v ěř ila byste, že voda kolem nás má sedmdesát osm stup ňů ?“

Dívka zvedla hlavu od okénka. „To je neuv ěř itelné, co? My tomu říkáme hydrotermální megaoblaka. Minerální voda, kterou ty černé komíny chrlí, je sedm set stup ňů horká. Tím, jak stoupá nahoru, oh řívá ledovou mořskou vodu, až se asi šest set metr ů nad dnem Hlubiny ochladí na takovou teplotu, že se zast aví. Říká se tomu oblast neutrálního vztlaku. Mořské proudy potom oblak rozptýlí do ší řky. Plovoucí vrstva z minerálií vytváří strop, který působí jako izolace a uzavírá horkou vrstvu vody u dna mo řské brázdy.“

„A tahle vrstva se nikdy neochladí?“

„Nikdy. Hydrotermální jícny jsou v činnosti už od k řídového

7

období.“

Allis Richards se znovu podíval na hodinky. Jako vedoucí týmu m ěl neustále obavy, že se jejich program zpozdí za plánovaným rozpisem. „Panebože, t ři hodiny, p řitom to vypadá, že jsme se ješt ě nikam nedostali. Co říkáš, Lindo, jen se mi to zdá, nebo náš pilot nemá ponětí, co d ělá?“

Barry Leace jeho útok ignoroval. Sledoval obrazovku sonaru a šeptem klel. Dostali se p říliš daleko p řed Benthos, mobilní laborato ř pro hlubinný výzkum a základnu hlubinných ponorek firmy Geo-Tech Industries. Benthos postavený za miliardu dolar ů připomínal svým tvarem sportovní halu, lo ď byla naho ře zaklenutá do kopule a m ěla ploché dno, pod nímž visely jako nohy tři obrovské tlumiče nárazů. Titanová konstrukce o ploše téměř čty ř tisíc t ří set čtvere čních metr ů, která se vznášela nad vířícím dnem v oblasti neutrálního vztlaku, Leacovi připomínala válečnou lo ď. Benthos jistil Protea během jeho plavby na sever nejnehostinn ějším prost ředím, s jakým se lze na této planet ě setkat.

Barry Leace sloužil b ěhem své kariéry u válečného námořnictva na t řech r ůzných ponorkách a už dávno přivykl životu v klaustrofobních prostorách pod mo řskou hladinou. Ne každý je schopen sloužit na ponorce. Člov ěk musí mít dokonalou psychickou i fyzickou kondici a navíc musí být scho pen pracovat s v ědomím, že p ři plavb ě v ocelovém pouzdru, stovky sáh ů pod hladinou, se nem ůže ani na minutu cítit v bezpe čí.

Barry v sob ě m ěl pot řebnou duševní odolnost a musel ji také v pr ůběhu dvaceti šesti let služby neustále prokazovat. Proto ho překvapilo, jak lehce se jeho psychika v Marianské hlubin ě rozkládala. Sebedůvěra živená mnoha tisíci hodinami strávenými pod hladinou ho ve chvíli, kdy Proteus odrazil od svého „p řístavního mola“ na palub ě Benthosu, náhle opustila.

Po pravd ě řečeno nebyla to hloubka, co ho zneklid ňovalo. P řed čty řmi lety vyrušili lidé v těchto místech obrovského živo čicha jménem carcharodon megalodon, který je prehistorickým druhem žraloka bílého. Obluda dlouhá osmnáct metrů se pak vyno řila na

8

povrch, aby rozpoutala spouš ť. I když byla nakonec zabita a její potomek chycen, našlo v jejích strašlivých čelistech širokých tém ěř dva metry smrt nejmén ě tucet lidí. Barry v ěděl, že tam, kde se objevil jeden megalodon, m ůže se objevit i druhý. P řes všechna bezpe čnostní opat ření a technická vylepšení, která firma Geo-Tech provedla, cítil podmo řský pilot svíravý pocit strachu.

Barry p řiv řel škrticí klapky a snížil výkon hlavního hnacího motoru. Necht ělo se mu vzdalovat se p říliš daleko od jejich mate řské základny.

„Co je, kapitáne?“ obrátil se na něho Ellis. „Pro č zpomalujeme?“

„Zase se už zvyšuje teplota. Z řejm ě se blížíme k další řad ě hydrotermálních jícnů. Nemám zájem dostat se do jejich dosahu.“

Vedoucí výzkumného týmu p řiv řel nespokojen ě o či. „Zatracená práce…“

Barry se vyhnul Ellisov ě tirád ě tím, že se obrátil a p řitiskl tvář k pozorovacímu okénku.

Sv ětla ponorky oza řovala les zkamen ělých sirných útvar ů a minerálních nánosů zvedajících se ze dna do výšky deseti i více metr ů. Z ústí bizarních komín ů prýštily temné mraky horké mineralizované vody.

Arie sledoval, jak se Ellis Richards blíží s hroziv ým výrazem k pilotovu naviga čnímu pultu. „Rád bych, kdybychom si ujasnili, že velitelem této mise jsem já, ne vy. Mám instrukce, že musíme urazit minimálně t řicet dva kilometry denn ě, tedy vzdálenost, ke které se tímhle hlemýždím tempem ani nep řiblížíme.“

„Lepší neriskovat, než pak dopadnout špatn ě, pane Richardsi. Nechci se dostat p říliš dop ředu p řed Benthos, alespo ň ne do doby, dokud si tuhle ponorku neosahám.“

„Panebože, vy si ji chcete teprve osahávat? Myslel jsem, že jste zkušený pilot?“

„To jsem,“ řekl Barry. „Proto také jsem snížil rychlost.“

Linda zvedla pohled od okénka v podlaze. „Můžete mi říct, kapitáne, jak jsme teď daleko od Benthosu?“

„N ěco p řes šest kilometr ů.“

9

„Jenom šest kilometr ů? Benedikt Singer vyletí z k ůže.“ Ellis Richards vypadal, jako kdyby se o n ěho pokoušel srde ční záchvat. „Poslyšte, kapitáne, Prometheus a Epimetheus by m ěly p řiplout po čátkem příštího týdne. Ani jedna z t ěchto ponorek však nezahájí práci dříve, než my dokon číme tu svoji.“

„Vím.“

„To jsem rád. GTI vám za pilotování Protea platí t ěžké peníze. Nem ůžeme po řád čekat, až nás Benthos dožene. Takhle si k našemu harmonogramu p řidáme dalších třicet dn ů nebo možná ješt ě víc. A to je naprosto nep řijatelné.“

„Dob ře. A te ď si zase poslechn ěte m ě, pane Richardsi. Mým úkolem je udržet nás v téhle pekelné díře naživu, ne riskovat, abych sebral prémii za spln ění úkolu p řed termínem.“

Vedoucí týmu na n ěho vyvalil o či. „Máte strach, kapitáne, co?“

„Ellisi…“

„Ne, Lindo. Mám pravdu.“

Arie sledoval rozvíjející se hádku. Za těch pár týdn ů, co pobýval pod hladinou, poznal, že Ellis Richards je tvrdohlavý, neústupný chlap, který si rad ěji vynutí poslušnost, než by připustil, že se m ůže mýlit. P řestože lidstvo toho ví víc o vzdálených galaxiích než o Marianské hlubin ě, prohlašoval se Richards za experta na tuto oblast, který zná všechno od její záhadné geologie až po neméně záhadné formy života.

Arie Levy si za čínal uv ědomovat, že p řehnan ě sebev ědomý postoj d ělá v těchto podmínkách z Ellise Richardse nebezpečného člov ěka.

Kapitán Leace vrátil Ellisovi jeho hněvivý pohled. „Ano, mám v sob ě zdravou porci strachu, jestli jste m ěl tohle na mysli. Pochybuju, že si n ěkdo z vás vůbec uv ědomuje nebezpe čí práce v hloubce více než deseti kilometr ů pod hladinou. Zkuste to pochopit. Pokud by se n ěco stalo, pokud bychom t řeba do n ěč eho narazili… nebo kdyby n ěco narazilo do nás… tady nemáme k dispozici žádné oddělené prostory chráněné vodotěsnými p říklopy ani žádné nouzové procedury, které by nám umožnily ějakou n dobu vydržet. Kdyby došlo k proražení plášt ě lodi, nem ěli byste

10

ani čas políbit si prdel na rozlou čenou.“

„Zdá se, že ztrácíte nervy,“ řekl Ellis.

„Co jste říkal?“

„Co myslíte, Habashi, ztrácí kapitán nervy?“

„Když uvážím, že tady n ěkde stále ještě žijí potomci carcharodon megalodon, musím se p řiklonit ke kapitánovu názoru,“ řekl Arie. „Na druhé stran ě máme p řehled o tém ěř šestnácti tisících čtvere čních kilometrech mo řského dna. Sonar naší doprovodné lodi na hladin ě má takový dosah, že je schopen varovat nás před jakýmkoliv blížícím se nebezpe čím v dostate čném časovém p ředstihu, abychom se mohli vrátit k Benthosu.“

„V dostate čném časovém p ředstihu?“ Barry zavrt ěl udiven ě hlavou. „Zatracen ě, odkud víte, jakou rychlostí se k nám to nebezpe čí bude p řibližovat? Mimochodem, Goliáš se právě te ď nachází uprostřed bou řkové zóny. Atmosférické rušení silně narušuje komunikaci.“

„V tom p řípad ě navrhuji odebrat první vzorky tady a po čkat, až nás Benthos dostihne. Jakmile se po časí uklidní, n ějak se dohodneme, jak upravit plán pro zbývající čas.“

Barry st řelil po Lind ě podrážd ěným pohledem a op ět se obrátil k řídicímu pultu. P řekontroloval akustické p řenaše če, vrhl další rychlý pohled do kulatého okénka a potom zapnul boční hnací jednotky. Proteus se protáhl mezi několika černými komíny a pomalu klesal. Po chvíli se zastavil t ěsn ě nad shlukem svítících červ ů. Až čty ři a p ůl metru dlouzí živo čichové se svíjeli jako hadi na hlav ě medúzy.

„Zapínám chromatografické detektory plynů,“ řekl Arie. „Pokud se nám podaří detekovat, že z t ěchto hydrotermálních jícn ů unikají izotopy hélia, m ůžeme naši misi ukon čit.“

„Dob ře, dob ře. Tak jdeme na to,“ řekl Ellis a za čal manipulovat elektronicky ovládanými mechanickými rameny ve spodní části ponorky. K dispozici m ěl navíc dv ě kamery, které mu zprost ředkovávaly obraz okolí, v němž pracoval. Ellis opatrn ě nastavil klešt ě levého ramena tak, aby vytáhl vzorkovací koš z

11

úložného prostoru.

Kapitán Leace sledoval, jak se ramena řízená na dálku natahují k mo řskému dnu a víří v n ěm oblak kalu. Zav řel o či a pokoušel se uvolnit. Vnímal pouze jemné vrn ění hydrauliky ovládání kleští.

„Víc na tvojí levou stranu,“ navád ěla Ellise Linda, která sledovala pohyb ramene ze svého okénka. „Přímo pod ten shluk červ ů.“

Náhle se ozvalo varovné pípnutí sonaru. Pilotovi se prudce zrychlil tep. Sáhl po výstupu akustického záznamu a vrhl nev ěř ícný pohled na obrazovku sonaru.

Bylo z řejmé, že se k nim blíží sev řený shluk neznámých objekt ů. Velkých objekt ů.

Kapitán cítil, jak se mu stahuje hrdlo. Ostatní pokra čovali ve své práci a ani se nenamáhali zvednou hlavy.

„Habashi, budeme mít spole čnost.“

Arie se oto čil. „Co je?“

„Sonar hlásí tři neidentifikované objekty, poloha nula-jedna- pět. Vzdálenost sedm celých čty ři kilometru. Rychlost přibližování dvacet osm kilometrů za hodinu. Mí ří p římo k nám.“

„Co spojení s Goliášem?“

„Práv ě to zkouším. Ne, žádná odpov ěď . Jsme v tom sami.“

„Co navrhujete?“ Arie si náhle uv ědomil, že se ho zmoc ňuje lehká klaustrofobní tíseň.

Barry zíral na obrazovku sonaru. „Do prdele, říkal jsem, abychom odtud vypadli. Richardsi, stáhněte mechanická ramena. Musíme se okamžit ě vrátit k Benthosu.“

„D ěláte si legraci.“

„Víte jist ě, kapitáne, že nám hrozí nebezpečí?“ zeptala se Linda. I ona pocítila sv ědění kolem žaludku, kterým se hlásil strach.

„Podívejte se sama. A ť je to, co je, mí ří to p římo na nás. Richardsi, řekl jsem, abyste stáhl mechanická ramena.“

„A já vám říkám, že na vás kašlu! Trvalo mi dvacet minut, než jsem ty vzorky nabral, a a ť m ě čert vezme, jestli se odtud hnu, dokud nebudou v bezpe čí na palub ě.“

12

Arie p řistoupil k obrazovce sonaru a hled ěl na t ři zobrazené objekty. V myšlenkách se vrátil k výcvikovému kursu. Loví megalodoni sami, nebo ve skupin ě?

„Možná je to jen hejno ryb,“ hlesla Linda. „Pokusme se zachovat klid…“

„Hejno ryb? Držte se geologie, Lindo. Podle sonaru jsou ty objekty víc než dvanáct metrů dlouhé. Nevyrušujte m ě…“

Barry zapnul bo ční hnací jednotky. Klid. Žádná divočina. Jen do ni čeho nevrazit, aby nedošlo k poškození plášt ě. Ponorka se pomalu oto čila proti sm ěru hodinových ru čiček. Náhle se však prudce ot řásla.

„Zatracen ě, Leaci!“ vyk řikl Ellis. „Málem jste utrhl mechanické rameno. Všechny moje vzorky jsou pry č.“

„ Říkal jsem vám, abyste ramena stáhl.“ Barry zvýšil rychlost na maximální tři celé tři desetiny kilometru za hodinu. V ěděl, že Benthos se kdesi ve tm ě pohybuje sm ěrem k nim.

Varovné pípání sonaru sílilo.

Odhadovaný čas návratu třicet dv ě minuty, uvažoval Arie. Jsme p říliš daleko…

„Kapitáne, poslouchejte m ě,“ ozvala se znovu Linda a chytila Barryho za rameno. „To nejsou žraloci.“

Barry zíral nehnut ě p řed sebe. „Už si zase hrajete na bioložku?“

„Myslím, že Linda má pravdu,“ řekl Arie ve snaze vymluvit se ze svého vlastního strachu.

„Poslyšte, Habashi, v každém p řípad ě je to zatracen ě v ětší a zatracen ě rychlejší než Proteus.“

Pípání sonaru se zrychlilo a tepová frekvence Arieho srdce s ním držela krok.

„To je absurdní,“ řekl Ellis.

Barry ho ignoroval. Sed ěl p ředklon ěný a zíral kulatým okénkem do hlubiny. Mlžný oblak z hydrotermálního jícnu zt ěžoval výhled. Barry si zaclonil o či a snažil se n ěco rozeznat.

V tichu ubíhaly dlouhé minuty.

Náhle se vpředu cosi mihlo. Te ď znovu na pravoboku. Hrozn ě

13

rychlé. Hrozn ě velké.

„Jsou tady,“ zašeptal kapitán sev řeným hrdlem. Jebáci…

Op ět nastalo dlouhé ticho. V kabin ě bylo slyšet pouze hu čení motor ů.

Náhle otřásla ponorkou silná rána. Proteus se naklonil na pravý bok. Barry nalet ěl hlavou do obrazovky.

„Co se stalo?“ vyk řikl Ellis. „Do čeho jste to vrazil?“

„Já jsem nevrazil do ničeho. N ěco vrazilo do nás!“ Barry zápasil s navigačním ovládáním. „Nereaguje… n ěco se porouchalo.“

„Pst. Poslouchejte,“ zašeptala Linda.

Nad jejich hlavami se ozval podivný zvuk, jakoby p raskání kovu.

„Panebože, cosi leží na p říklopu.“

Arie poslouchal sonar a sou časn ě hled ěl na obrazovku.

„Leaci, d ělejte n ěco,“ dožadoval se Ellis.

„Držte se.“ Pilot smýkl ponorkou doleva a hned zase doprava ve snaze obludu set řást.

„Stop, kapitáne!“ vyk řikla Linda. „Uvol ňuje se jeden plát!“

Naho ře se ozvalo sk říp ění drceného plechu. Pilot natáhl ruku a dotkl se jednoho z nýt ů držících plát titanu nad jeho hlavou. Ucítil vlhkost. Olízl prsty. „Mo řská voda,“ zaúpěl. Op ět se sklonil k okénku a modlil se, aby se v zorném poli objevil Benthos.

Proteus se naklonil na stranu. Všem se do uší za řízly d ěsivé zvuky borceného plechu.

„Bestie.“ Kapitán si set řel pot z tváře. „Snaží se utrhnout kýlovou plochu.“

Linda p řitiskla tvář k okénku. „Kde je Benthos ?“

Cosi obrovského udeřilo do boku a vrhlo polici s nahrávacím za řízením na prot ější st ěnu.

„Kapitáne, myslím, že vím, co d ělají,“ vyk řikl Arie. „Dva menší nás vrážejí proti většímu.“

„Copak ty bestie jsou inteligentní?“

„Podívejte!“ vyk řikla Linda a ukázala do okénka.

Barry rozeznal nez řetelný tvar pohybující se sm ěrem k nim.

14

„To je Benthos…“

„Není čas na normální spojení,“ varoval Arie. „Signalizujte, aby otev řeli vrata hangáru!“

„Zaplavení komory trvá p ět minut,“ vyk řikla Linda.

Pilot sáhl po rádiu. „Mayday… Mayday… Volám Benthos, tady Proteus. Žádám o okamžité otevření vrat hangáru…“

„Protee, pokra čujte k p řistávací zón ě…“

„Zatracen ě, okamžit ě otev řete vrata hangáru…“

Arie Levy stál s rukama nad hlavou pod uvolňujícím se plátem titanového plechu. Zpocenými dlan ěmi cítil, že deska vibruje pod těžkými údery. „Ty bestie tady cht ějí prorazit díru…“

V kabin ě se ozval sy čivý zvuk p řecházející v pískání.

„Co je to?“ zašeptal vedoucí týmu.

Barry Leace na n ěho pohlédl. „Myslím, že tohle pláš ť dlouho nevydrží.“

„Kapitáne,“ k řičel Arie, „už je tu t řetí bestie…“

Na p řední část trupu dopadl strašlivý úder. Linda s Ellisem upadli na podlahu. Barry Leace p řepadl p řes naviga ční pult a narazil hlavou do skla pozorovacího okénka. Z obo čí mu vytryskla krev. H řbetem ruky si ji set řel a s hr ůzou zíral ven.

Za sklem na n ěho civ ělo rudé svítící oko.

Arie se vzep řel dlan ěmi proti stropu v nesmyslném úsilí udržet titanový plát nad svou hlavou na místě. Náhle mu bleskla mozkem myšlenka, že všechny informace, které s takovým úsi lím a tak dlouho shromaž ďoval, nebude schopen p ředat. Pomyslel na ženu a děti, které kv ůli svým povinnostem zanedbával.

Hvízdavý zvuk náhle ustal. Z napruženého titanového plechu vylet ěly dva nýty.

Ješt ě než dopadly na podlahu, hlava agenta MOSSADu prask la a zalila se krví.

15

Probuzení z děsivého snu

Do šedozelené hlubiny pronikalo mihotavé sluneční sv ětlo. Jonas Taylor pono řil do tmy nejd říve kónický nos jednomístné ponorky. Snažil se nadechnout. Cítil, že mu tlak svírá hru ď a pálí ho hrdlo. Otev řel o či a op řel se rukama proti vnit řnímu modulu z tvrzeného syntetického skla.

Voda z černala. Spirálovitým pohybem sestupoval dolů. Neustále zkoumal pohledem temnotu pod sebou.

V kuželu sv ětla ztrácejícího se ve vrstvě rozptýlených sazí se objevil vír. Ze zkaleného proudu se cosi vyno řilo a rostlo to, další ponorný modul. Po chvíli Jonas uvid ěl, že uvnit ř leží žena. Její tvář byla zastín ěná, ale Jonas viděl její dlouhé černé vlasy rozevláté jako hedvábí. Na kratičkou chvíli zachytil lesk tmavých mandlových o čí, jejich pohled byl prázdný a upíral se nep řítomn ě kamsi za n ěho.

Terry…

Zamí řil k ní. Ponorka bojovala s proudem a posouvala se dop ředu hlemýždím tempem. Jonas znovu vyk řikl ženino jméno. Vzápětí ho ochromila hr ůza.

Ve ví řícím kalu za druhým ponorným modulem se objevila zář. Děsivé nep řirozené světlo zm ěnilo Terriny rysy v šedou siluetu.

Jonasovi se zastavil dech, z hlubiny se vyno řila monstrózní hlava megalodona. Ďábelský škleb se rozev řel, v tlam ě obrovské jako jeskyn ě zasvítily r ůžové dásně a dv ě řady pilovitých zub ů.

Jonas cht ěl vyk řiknout, ale nešlo to.

Oči ženy náhle zasvítily, jako by ho poznala. Pak se v nich objevil strach.

16

„Jonasi,“ zašeptala. Vzáp ětí zmizel ponorný modul v nestv ůrné tlam ě.

„Jonasi.“

„Ne!“ Prudce se posadil. T ěžce oddychoval a ruce se mu t řásly.

„Už je to dobré, Jonasi. Už je to dobré.“ Terry se posadila a hladila ho po vlasech. Srdce vyd ěšené manželovými výk řiky jí prudce bušilo.

Jonas se jen pomalu probíral z hr ůzného snu. Okenicemi pronikalo ranní sv ětlo a oza řovalo d ůvěrn ě známou ložnici. Oto čil se a políbil Terry ruku.

„Jsi v po řádku?“ zeptala se.

Přikývl. Snažil se uklidnit, aby byl schopen promluvi t.

„Zase ten stejný sen? Zase jsi byl v Hlubin ě?“

„Ano.“ Op ět si lehl a dovolil své žen ě, aby si položila hlavu na jeho hruď jako na polštá ř. P řejel dlaní po jejích dlouhých hedvábně lesklých černých vlasech a pokra čoval dál po hladké kůži na zádech.

„Jonasi, takhle to dál nejde,“ řekla. „Sám vidíš, že se to nelepší. M ěl bys navštívit doktora Wishnova, než mi p řivodíš srde ční infarkt.“

„Vím dop ředu, co mi řekne, posttraumatický stres. A doporu čí mi odejít z Institutu.“

„Možná bys to m ěl ud ělat. Zabývat se tou obludou čty ři roky, z toho by m ěl no ční m ůru každý, zvlášt ě po tom všem, co máš za sebou.“

Zazvonil telefon. Oba se prudce posadili, ale vzápětí se na sebe usmáli. „Myslím, že jsme z toho už oba p ředrážd ění,“ řekl Jonas.

Převalila se a nahá se k němu p řitiskla. „Nezvedej to.“

Přitáhl si ji blíž. Políbil ji na krk a pak ji n ěžn ě p řejel rukou po ňadrech.

Telefon zvonil, jako by nemínil nikdy p řestat.

„K čertu s ním.“ Jonas se natáhl pro sluchátko. „Prosím?“

„Doktore, tady je Manny. Promi ňte, že vás obtěžuju, ale myslím, že byste m ěl p řijet na lagunu.“

17

Tón, jakým to jeho asistent řekl, Jonase zvedl. „Co se d ěje,“ zeptal se te ď už vsed ě.

„Meg. N ěco se s ním d ěje. Myslím, že by bylo lepší, kdybyste byl tady.“

Jonas cítil, že mu srdce vysko čilo až do krku. „Dob ře. Za dvacet minut jsem tam.“ Zav ěsil. Vstal z postele, aby se oblékl.

„Co se d ěje?“

Oto čil se ke své žen ě. „Volal Manny, že se n ěco d ěje s naší samicí. Musím tam zajet…“

„Miláčku, nevzrušuj se. M ěl bys nejd říve n ěco sníst. Jsi bledý, vypadáš jako duch.“ K jejímu p řekvapení se p řestal oblékat, posadil se na kraj postele a objal ji.

„Miluju t ě, Terry,“ zašeptal.

„Já tebe také, Jonasi. Řekni mi, co se d ěje. T řesou se ti ruce.“

„Nevím. Zase vzpomínky na Hlubinu, jako by se m ěl uskute čnit nejd ěsiv ější sen, který se mi kdy zdál.“

Od doby, kdy se Jonas Taylor poprvé střetl s carcharodonem megalodonem, nejkrut ějším dravcem, jakého kdy p říroda zrodila, uplynulo už jedenáct let. Bylo to víc než jedenáct kilometr ů pod hladinou mo ře v Marianské hlubin ě, nejhlubším a nejmén ě prozkoumaném místě planety. Jonas se do t ěch míst dostal jako pilot t římístné ponorky Seacliff válečného námořnictva. P ři posledním p řísn ě tajném sestupu zíral unavený argonaut do vody černé jako inkoust, když se náhle objevilo nepřirozené bílé světlo. V první chvíli to považoval za n ějakou anomálii podmořského sv ěta a byl jevem fascinovaný, záhy však ke své hrůze zjistil, že nejde o žádný záhadný úkaz. Z hlubiny se vynořila sv ětélkující hlava obrovského bílého žraloka připomínající torpédo. Netvor dlouhý tém ěř dvacet metr ů rozev řel tlamu a odhalil obrovské pilovité zuby.

Jonase ovládla panika, která navždy změnila jeho život. Hodil za hlavu postupy p ředepsané pro nouzové situace, uvolnil veškerou zátěž plavidla a za čal stoupat k hladin ě. P říliš rychlý výstup však zp ůsobil poruchu systému udržujícího v kabin ě

18

ponorky normální atmosférický tlak. Oba vědci, kte ří s ním byli na palub ě, zem řeli a Jonasova kariéra argonauta skon čila. Alespo ň si to myslel.

Následujících sedm let se Jonas snažil sv ětu dokázat, že obrovský tvor opravdu existuje. Byl jím tém ěř posedlý. Vrátil se ke studiu a finan čně zajiš ťovaný svou první ženou si ud ělal doktorát z paleobiologie. Výzkum zabývající se náhlým vymizením živo čišného druhu megalodon brzy vyústil ve spornou teorii publikovanou n ěkolikrát v odborných časopisech. Jonas vyslovil domn ěnku, že mnohé exempláře prehistorického žraloka obrovského bílého se přest ěhovaly do teplejších vod Marianské hlubiny, aby unikly chladným povrchovým proud ům zp ůsobeným koncem doby ledové. P řestože Jonasova teorie byla postavená na vědeckém základě, jeho kolegové ji zavrhovali jako naprostou fantazii a mnohé instituce jeho články zcela odmítaly.

O čty ři roky pozd ěji dostal Jonas p říležitost, aby se do Marianské hlubiny vrátil. Nabídl mu ji jeho starý přítel a u čitel Masao Tanaka. Zakladatele Tanakova oceánografického institutu nezajímali megalodoni ani Jonasovy teorie o možné existenci těchto tvor ů. Tanaka stav ěl na pob řeží v okolí Monterey um ělou lagunu sloužící ke studiu života velryb. Aby získal pro tento projekt finan ční prost ředky, uzav řel dohodu s japonskou vládou o založení podniku se spole čnou majetkovou ú častí. Cílem projektu bylo rozmístit na dn ě Marianské hlubiny řadu robot ů detekujících seismickou činnost. Tyto roboty se ozna čovaly zkratkou UNIS, Unmanned Nautical Information Submersibles, což znamená podmo řské informační stanice bez lidské posádky. Po rozmístění těchto stanic došlo na n ěkterých z nich k poruchám a Tanaka pot řeboval Jonasovu pomoc, aby se pokusil obnovit jejich funkci. Bývalý hlubokomo řský pilot zprvu odmítal, protože nemohl překonat strach. Po rozpadu svého prvního manželství a v situaci, kdy se jeho profesní kariéra ocitla ve slepé uličce, se však čím dál vážn ěji za čal zabývat myšlenkou na návrat do Hlubiny.

Potom se v jeho život ě objevila Terry.

Jediná dcera Masao Tanaky byla stejně krásná jako vzpurná a

19

neposlušná. Jonas si záhy uvědomil, že pokud nebude jejího bratra provázet on, udělá to místo něho ona. A tak se tedy Jonas vrátil do Hlubiny, tentokrát v jednomístné ponorce. Zdálo se, že je mu dáno osudem, aby se s megalodony, t ěmito nejkrut ějšími zabijáky přírody znovu st řetl. Tanak ův syn p ři výprav ě do Hlubiny zem řel v zubech jednoho z nich, na povrch se však poda řilo vyno řit jinému, gravidní samici. P řestože se ji Jonas snažil zachránit, po jejím bestiálním řádění ji byl nakonec nucen zabít a o jeho hrdinství se za čaly ší řit legendy. Vše se náhle zm ěnilo. D říve vysmívaný a svými kolegy podce ňovaný paleontolog se stal doslova p řes noc mezinárodně uznávanou osobností: Mužem, který zabil Meg. Následovaly rozhovory s novináři, televizní po řady, zdálo se, že všichni z n ěho cht ějí urvat kousek, stejn ě jako okukování malé samičky megalodona, kterou se jim poda řilo chytit a držet v zajetí v Tanakov ě lagun ě.

Krátce nato se Jonas s Terry oženil a Masao Tanaka p řibral svého nového zetě za spole čníka v Institutu. O rok pozd ěji se za čal v montereyském akváriu ukazovat nejpopulárnější exponát na sv ětě. Op ět se však ukázalo, jak je sláva pomíjivá. Osm měsíc ů po otev ření laguny byla proti Jonasovu a Tanakovu Institutu vznesena obžaloba o dv ě st ě milion ů dolar ů podaná p říbuznými po těch, které pohltily megalodonovy čelisti. V dob ě, kdy soud za čal, byla Terry čty ři m ěsíce t ěhotná a média dělala všechno možné, aby z n ěho ud ělala stejné divadlo jako v p řípad ě procesu s O. J. Simpsonem.

„Profesore Taylore, m ůžete soudu vysv ětlit, pro č jste podnikl takové riziko, abyste ob řího žraloka chytil, když jste ho p ředtím vylí čil jako nejnebezpe čnějšího dravce, jaký kdy na sv ětě žil?“

„Máme prostředky, jak megalodonovi zabránit, aby kohokoliv napadl. Chytili jsme ho proto, abychom ho v ědecky zkoumali.“

„ Řekn ěte nám, profesore, uvažovali jste n ěkdy, že monstrum, které jste chytili, n ěkdy zabijete?“

„Ne. Máme megalodona pod kontrolou. Není d ůvod…“

„Není d ůvod? Nebylo by p řesn ější říct, že ho nehodláte zabít

20

proto, že jste si z n ěho vy a Tanak ův Institut ud ělali byznys? Peníze, profesore. P řiznejte, že vám jde p ředevším o n ě. Pro č zabíjet husu, která snáší zlatá vejce? Na to, že vaši chtivost po pen ězích mohou zaplatit životem nevinní lidé, jste samo z řejm ě nepomysleli. Pro vás je důležit ější, že potomek netvora, který zmasakroval p říbuzné mých klient ů, vynáší Tanakovu Institutu miliony dolar ů. Takhle si p ředstavujete spravedlnost, profesore?“

Soud nakonec odm ěnil poz ůstalé odškodn ěním p řesahujícím všechna jejich o čekávání, což mělo p ři zamítnutí odvolání za následek, že Tanak ův institut byl dohnán do konkursu. Potom se však z čistajasna ozval Japanese Marine Science Technology Center (JAMSTEC), japonský v ědecký ústav pro podmo řský výzkum –, který první zlákal Masaa Tanaku do Marian ské hlubiny a nabídl Institutu cestu, jak z obtížné finan ční situace vyb řednout. Japonci, kte ří se zabývali výzkumem seismických aktivit v oblast i filipínských a pacifických tektonických desek, dali znovu Tanakovu Institutu p říležitost rozmístit na dn ě Marianské hlubiny úplnou sestavu robotů UNIS. Kontrakt byl zna čně lukrativní, ale riziko spojené s novou anabází do hlubokomořského p říkopu přinutilo Masao Tanaku obrátit se o pomoc na energetického magnáta a miliardáře Benedikta Singera, který byl uprost řed prací na p říprav ě vlastní flotily hlubinných ponorek pro výzkum dna sv ětových oceán ů. Singer a Tanaka se nakonec dohodli, ovšem Tanaka, aby mohl uzav řít kontrakt s JAMSTECem, a udržet si tak jeho zájem, musel přenechat miliardáři rozhodující podíl akcií svého milovaného Institutu.

Jonas projel kolem obrovského reklamního billboardu lákajícího na senzační podívanou. Stálo na něm: P ŘIJ ĎTE SE PODÍVAT NA MEGA, NEJSTRAŠN ĚJŠÍHO ZABIJÁKA NA SV ĚTĚ. T ŘI P ŘEDSTAVENÍ DENN Ě. Odbo čil na p říjezdovou cestu pro zam ěstnance, letmo kývl na pozdrav strážnému a zajel na své parkovací místo.

Z reproduktor ů sem z nezast řešeného areálu doléhaly dunivé

21

zvuky bubn ů. Jonas se podíval na hodinky, bylo krátce p řed desátou, za chvíli tedy m ěla za čít pravidelná dopolední show.

Při pohledu shora se um ělá Tanakova laguna jevila jako oválné jezírko na pob řeží Pacifiku, kolem n ěhož bylo vybudované betonové hlediště. Obrovské akvárium bylo spojené s mořem kanálem hlubokým dvacet p ět metr ů a dlouhým t ři sta metr ů. Kanál vycházel z laguny zhruba uprostřed západní hráze a tvořily ho dv ě rovnob ěžné betonové hráze. Od moře ho d ělila obrovská zdvojená ocelová vrata zabraňující hlavní atrakci laguny uniknout.

Sotva Jonas vstoupil do hledišt ě pro deset tisíc sedících návštěvník ů, netrp ělivý dav ztichl. Všechny o či i objektivy kamer se soust ředily na jižní stranu akvária, kde z řízenci zav ěšovali na obrovskou ocelovou konstrukci ve tvaru písmene A dva a p ůl metrákový kus vyvrženého dobytčete zbaveného hlavy. N ěkde v hloubce laguny, jejíž rozloha byla tém ěř dva kilometry čtvere ční, zůstávala skryta samice megalodona, monstrum poutající tolik pozornosti, že lidé byli ochotní zaplatit stejnou cenu jako za lístek do divadla, jen aby je na pár vteřin zahlédli. Okamžik, na který všichni čekali, m ěl brzy p řijít. Snídan ě byla p řipravená.

Jonas se pustil po okružní cest ě kolem arény, až došel k betonové ramp ě, do níž byl zabudován velký naviják. Zvedl hlavu a pohlédl nahoru na svého asistenta Mannyho Vazqueze, který právě zvedal kus hov ězího do správné pozice nad namodralou klidnou hladinou.

Pod betonovou rampou byly ocelové dveře ozna čené nápisem NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Jonas si všiml, že ocelová deska chránící zajišťovací mechanismus je částečně poškozená, jako kdyby se někdo pokoušel dve ře vypáčit. Zatracení haranti… Pomyslel si, že to musí nechat opravit, pak odemkl, vstoupil na temné schodiště a s bouchnutím za sebou zav řel.

Vdechl známý chladný vzduch prosycený vlhkostí. Chv íli čekal, až si jeho o či p řivyknou na šero, a pak pomalu sestoupil o dv ě poschodí do nitra za řízení. Čím byl níž, tím tlumen ěji zn ělo dun ění bubn ů p řipomínající seance afrických šaman ů.

22

Schodišt ě ústilo do podzemní p ůlkruhové chodby, která se táhla podél jižního obvodu obrovské nádrže. V temnoě t se na st ěnách míhaly tajuplné reflexy modrozeleného světla. Jonas pomalu postupoval k jejich zdroji, ke čty ři a p ůl metru vysokým a patnáct centimetrů tlustým akvarijním okn ům z tvrzeného syntetického skla.

Byl te ď osmnáct metr ů pod hladinou a díval se do krystalicky čisté vody um ělé laguny. Náhle pohlédl nahoru a přečetl si nov ě instalovaný nápis visící nad jeho hlavou. Stálo na ěm: POZOR! n

NEPOHYBUJTE SE, JE-LI MEGALODON V BLÍZKOSTI.

Jonas p řitiskl dlan ě na sklo. Chladný povrch se chv ěl akustickým vln ěním, které pomocí speciálního zařízení vysílali do vody z řízenci, aby bestii p řilákali k žrádlu. Na hladině nad Jonasovou hlavou se rozpoušt ěly tmav ě rudé kapky krve stékající z mrtvoly dobyt čete.

Jonas sev řel rukama zábradlí.

Na dn ě spojovacího kanálu se kolébala ze strany na stranu bílá trojúhelníková hlava a třela sv ůj kónický nos o ocelovou bránu. Obrovská ryba do sebe natahovala vodu, která proudila dovnit ř otvory v bráně, a nasávala pach moře. O n ěkolik kilometr ů dál se podél kalifornského pobřeží p řesouvalo sm ěrem k severu hejno velryb. Víc než dvacet metr ů dlouhá prehistorická samice žraloka obrovského bílého je cítila.

Vln ění živené nízkým akustickým kmito čtem sílilo a dráždilo vysoce citlivé bu ňky rozložené kolem postranní čáry ryby. Vzruchy p řinášely zprávu, že žrádlo je připravené. Samice se obrátila od brány. Zůstávala v hloubce, aby se vyhnula elektrickému poli rozloženému kolem trubek, které se táhly podél vnit řní strany hráze. Ú čelem tohoto opat ření bylo zabránit obludě těžké více než dvacet osm tun, aby se vymrštila a vys ko čila z kanálu ven.

Ve chvíli, kdy se kanálem k laguně za čala valit ohromná brázda zčeřené vody, zazn ěl v hledišti šum postupn ě sílící v řev. Po chvíli se vyno řila dva metry vysoká hřbetní ploutev a pro ťala

23

azurovou hladinu jako n ůž. Pohyb obludy vzedmul dvoumetrové vlny, které se tříštily o východní hráz nádrže.

Ploutev zmizela a obluda opsala pod hladinou oblouk.

Obecenstvo vydechlo v jediném společném povzdechu.

„Dámy a pánové, přivítejte Meg, našeho bílého and ěla smrti!“

Náhle se voda prudce zvířila a obluda vyst řelila nad hladinu. Vražedné čelisti široké nejméně dva a p ůl metru a řada d ěsivých zub ů čnějících z tlamy vyprovokovaly dav k jednohlasnému výk řiku. Na krati čký okamžik z ůstala horní část žralokova trupu viset nad vodou, jako by se t ělo vzpíralo zemské p řitažlivosti. Pak čelisti zachytily v jednom strašlivém stisku celý kus visícího dobyt čete a sklaply.

Ocelová konstrukce zaskřípala a ohnula se pod žralokovou váhou. Obluda sebou škubala ze strany na stranu ve snaze urvat ko řist z ocelového závěsu. Do štítu z plexiskla chránícího obecenstvo narážely zp ěněné vlny zbarvené dorůžova. Pak se celý kus dobyt čete utrhl a ocelový záv ěs vyst řelil zp ět.

V okamžiku, kdy bílé monstrum sklouzlo zp ět do vody a zmizelo pod hladinou, zahu čel dav, jako by si oddychl. Závěs, na němž ješt ě p řed chvílí viselo poražené dobyt če, poskakoval prázdný na konci tlustého řet ězu a ocelové nosníky zav ěšovací konstrukce vibrovaly jako gigantická ladička.

Jonas hled ěl oknem do vody a p řes mlhu rozptýlených bublinek a kousk ů masa pozoroval alabastrov ě bílé b řicho zpracovávající právě uchvácenou ko řist.

Rám okna drnčel pod nárazy vln. Jonas m ěř il pohledem obrovské proporce monstra p řekonávající i rozm ěry jeho mrtvé žralo čí matky. To, že žralok strávil tém ěř celou dobu své existence ve vysoce okysli čené povrchové vodě, m ělo z řejm ě podstatný vliv na jeho vývoj, samoz řejm ě spolu s jeho neukojitelnou žravostí. Stejn ě jako její matka m ěla samice k ůži schopnou vyza řovat zvláštní bílý jas, byl to výsledek genetické adapt ace p ředk ů na věč nou temnotu Marianské hlubiny. Obluda tak získala od p řírody prost ředek, kterým k sob ě vábila ko řist.

Jonas se nehýbal a pozoroval tvora, který ho d ěsil ve snech.

24

Svaly kolem žáber zpracovaly poslední ob ří sousto a bezduché šedé oko znehybn ělo.

Náhle se ozval červený telefon zav ěšený na st ěně. Jonas se natáhl a zvedl sluchátko.

Megalodon zaznamenal pohyb a prohnul h řbet. Obrovská hlava se sto čila proti oknu, jako by se do n ěj cht ěla podívat.

Jonas strnul. Ješt ě nikdy nevid ěl samici tak neklidnou.

„Haló? Doktore, jste tam?“

Jonas bez hnutí sledoval, jak obluda tiskne sv ůj nos na sklo a zírá na něho svým studeným okem. Sklo se za čalo prohýbat.

Jonas si s bušícím srdce p řipomenul slova konstruktérů. To je úpln ě normální v ěc. Když se tyhle pružné tabule prohnou, jsou ve skute čnosti ješt ě pevn ější. Kdyby okno p řesto prasklo, dve ře venkovní chodby se hermeticky uzav řou.

Obluda stále tiskla hlavu na sklo. Studené šedé oko se neúprosn ě upíralo p římo na n ěho.

Jonas pocítil prudký nával d ěsu. Od smrti ho d ělilo pouze patnáct centimetrů tlousté sklo. Co když se konstrukté ři mýlili? Koneckonc ů, vždy ť nádrž byla p ůvodn ě navržená pro velryby.

Meg se oto čila a zmizela v lagun ě sm ěrem ke kanálu.

Jonas s úlevou vydechl, ale nohy i ruce se mu stále t řásly. Op řel se o st ěnu a snažil se pochopit, co se p řed chvílí odehrálo.

„Doktore, jste tam?“

„Jsem, Manny. Panebože te ď už vím, co jste myslel, když jste říkal, že naše dáma je trochu nervózní.“

„Bude lepší, když za námi p řijdete do velínu, šéfe. Asi to budete chtít vid ět.“

Jonas opustil pozorovací prostor a zamí řil p řes amfiteátr do administrativního k řídla. Ani se nepokusil p řivolat výtah a vyrazil pěšky po dvou schodech až do t řetího poschodí. Naho ře prošel lítacími dve řmi a vrazil do hlavního velínu.

Manny Vazquez stál nad dvěma techniky sedícími p řed řídicím pultem ovládaným po číta čem. Odsud m ěli operátoři p řehled o všech elektronických za řízeních areálu, stejně jako o bezpe čnostních a zvukových systémech. Nad pultem svítilo šest

25

monitor ů uzav řeného televizního okruhu.

Manny ukázal na monitor, na kterém se promítal obraz snímaný kamerou pod hladinou vody. Jonas vid ěl konturu obrovských dvouk řídlových vrat odd ělujících kanál od Pacifiku.

„Na co se mám dívat?“

„Dávejte pozor.“

Jonas hled ěl up řen ě na monitor. Ub ěhla asi minuta. Náhle se před kamerou mihla bílá šmouha pohybující se proti vrat ům rychleji než vle čný člun. Hlava obludy narazila do vrat a obraz na monitoru se divoce zat řásl.

„Panebože, vždy ť ona proti nim úto čí!“

Manny p řikývl. „O tom není pochyb, doktore. Ta vaše ryba chce ven.“

26

Přípravy

Tanak ův oceánografický institut

Sadia Kleffnerová přistoupila k arký řovému oknu Jonasovy kanceláře a vytáhla žaluzie. T ři poschodí pod ní se leskla hladina akvária. Sadia se otočila zp ět do místnosti a dlouho hled ěla na svého zam ěstnavatele.

„Pane profesore, cítíte se dob ře?“

Jonas zvedl hlavu od práce. „Jistě. Pro č?“

„Máte hrozné kruhy pod očima.“

„Jsem jen unavený. Bu ďte tak laskavá a vytočte mi Maca. Pot řebuji s ním hned te ď mluvit.“

„Samoz řejm ě, šéfe.“ Sekretářka vyšla ven a zav řela za sebou.

O deset minut pozd ěji vrazil James Mackreides, krátce Mac, neohlášen ě dovnit ř. Byl vysoký sto devadesát tři centimetr ů, m ěl hranatou bradu, na hlav ě p ředpisového vojenského ježka a svalnatý vršek, což všechno dohromady vyvolávalo do jem, že jednapadesátiletý bývalý p říslušník vojenského námořnictva je stále ještě v aktivní služb ě. Bylo ironií, že pro pravidelné cvi čení a krátký sestřih se vzpurný pilot helikoptéry rozhodl teprve potom, co ho ze služby vykopli. Mac se rozvalil na Jonasově gau či. „Volal jsi m ě?“

„Máme problém, Macu. Meg se znovu pokouší uprchnout z kanálu. Celé dopoledne naráží hlavou do vrat.“

„A co chceš, abych ud ělal?“

„Práv ě dokon čuju návrh. Chci, aby Geo-Tech provedla zesílení

27

vrat, jak jsme o tom mluvili už p řed n ěkolika lety.“

„Na kolik by to p řišlo?“

„Asi na t ři miliony. Navíc bychom museli asi na deset dní zav řít a uspat naši holku.“

„To Celesta nepodpo ří. Na bezpe čnost nebo v ůbec na Institut nedá ani floka. Už to je, sakra, rok, co ji Benedikt jmenoval výkonnou ředitelkou, a jak často se v ůbec obt ěžovala na návštěvu?“

„Potom musíme vzít v ěc do svých rukou.“

„Myslíš tak, jak jsme o tom mluvili p řed rokem?“ Mac se usmál. „Zase to není o ničem jiném než o tom posraném čase.“

„Jak dlouho by trvalo, než bychom p řipravili nezbytné vybavení?“

„Jak odsud vyjdu, spojím se s tím svým kamarádem. S vysíla čkou nebude problém. Se zbraní to m ůže trvat týden nebo dva.“

Náhle je přerušil hlas z interkomu. „Profesore, Masao chce, abyste za ním hned te ď p řišel do jeho kanceláře.“

Jonas vstal. „Promluvím s Masaem o megalodonovi, al e všechno ostatní z ůstane jen mezi námi.“

Když Jonas vstoupil do kanceláře, Masao Tanaka četl už pot řetí fax, který mu p řed chvílí p řišel.

„Dobrý den, Jonasi. Posa ďte se, prosím.“

Jonas zaznamenal v tchánově hlase neobvykle vážný tón. „Co se stalo?“

„Práv ě jsem dostal zprávu od Benedikta Singera, že Proteus implodoval v Hlubin ě. P ři nešt ěstí zahynuli všichni čty ři členové posádky.“

Jonas cítil, že mu tuhne krev v t ěle.

„Singer naléhá, abyste se s ním okamžitě setkal na palub ě Goliáše. Poslal své soukromé letadlo, aby vás vzalo do Guamu. Tam bude čekat jeho vrtulník…“

„Masao, já nemohu… nemohu tam. Nemáme vy řešenou bezpe čnostní otázku tady u nás. Meg se pokouší prorazit vrata a

28

utéct.“

Tanaka se zhluboka nadechl. „Víte to jist ě? Myslel jsem, že jsme to vloni vy řešili. Jakmile velryby dokon čí p řesun na sever, Meg se zklidní.“

„Jenže te ď je už zase mnohem v ětší než p řed rokem. Je čas zajistit bránu natrvalo.“

„Plánujete prohlídku brány?“

„Ano. Zítra dopoledne.“

Tanaka zav řel o či a pono řil se do svých myšlenek. „Jonasi, právě jsem dostal ješt ě jednu zprávu, od doktora Tsukamota. JAMSTEC trvá na tom, abychom vedli své vlastní vyšeřování t nešt ěstí Protea. Zvláště požadují, abyste byl na palub ě Goliáše a analyzoval všechny záznamy sonaru, které jsou o té události k dispozici. Pokud se nám nepodaří dokon čit zprávu o neštěstí v čas, mohlo by to vést k ukon čení kontraktu ohledn ě našich UNIS ů.“

„Panebože.“

Tanaka otev řel o či. „Te ď vidíte, jak je vaše cesta d ůležitá. Mohu tedy s vámi počítat?“

„Chápu, že m ě u toho chce mít JAMSTEC, protože jsem podmo řský pilot, ale pro č na tom trvá i Benedikt Singer?“

„To nevím. Po pravd ě řečeno Singer je trochu výst řední typ. Myslím, že je lépe se ho na to neptat.“

Jonas zavrt ěl hlavou. „Nemohu tam jet, Masao. Alespo ň ne te ď.“

„Jonasi, nikdo po vás nechce, abyste sestupoval do Hlubiny. Máte se pouze setkat na Goliášovi se Singerem a analyzovat informace o nešt ěstí.“

„Chápu, ale já tam prostě nemohu jet.“

„A uv ědomujete si, do jaké situace m ě stavíte?“

Jonas se mu podíval do o čí. „Ano.“

Tanaka vstal, obešel st ůl a položil mu ruku na rameno. „Dovedu si p ředstavit, pro č váháte p řijmout Singerovo pozvání.

Terry mi řekla o t ěch vašich d ěsivých snech. N ěco však musíte ud ělat, abyste p řestal žít ve strachu.“

Jonas cítil, že v n ěm za číná narůstat hn ěv. Opanoval se však,

29

přistoupil k oknu a vytáhl žaluzie. „Chcete, abych p řestal žít ve strachu? Tak vypus ťte nádrž a zabijte tu zatracenou bestii d řív, než ute če. Ud ělejte to a budu spát jako nemluvně.“

Tanaka zavrt ěl hlavou. „Zabít žraloka není řešení. To, co vás pronásleduje ve snech, pochází z minulosti. Čím d říve si to uv ědomíte, tím rychleji se se svým životem vyrovnáte.“ Tanaka se op ět posadil do svého k řesla. „Když ale odmítnete jet, nemám jinou možnost, než to vzít za vás.“

Jonas p řikývl. „Je mi to moc líto, Masao.“

Tanaka ml čky hled ěl, jak odchází.

Ješt ě hodinu potom cestou na jih po Pacific Coast Highwa y Jonas stále přemýšlel o Tanakov ě žádosti. Za poslední čty ři roky musel čelit nejmén ě tuctu nabídek na návrat do Marianské hlubiny. N ěkteré p římo požadovaly, aby řídil ponorku, jiné mu pouze nabízely ú čast ve funkci dokumentaristy na palub ě mate řské lodi. Všechny však odmítal.

Koneckonc ů, vždy ť už byl n ěkde jinde, nikdo p řece nem ůže vy čítat paleobiologovi, že se bojí podmo řských hlubin. Jeho strach však zasahoval hloub ěji. Dosud žádný psychiatr mu nedokázal pomoci od jeho úzkostných stav ů. Neú činkovala medikamentózní ani hypnotická léčba. Dokonce i pouhá Masaova žádost, aby se setkal s Benediktem Singerem na palub ě mate řské lodi, stačila jeho fobii rozjit řit. Pravda byla prostá: Jonas Taylor byl přesv ědčen, že jeho osudem je zahynout v Marianské hlubin ě. Jakkoliv však byl jeho život bídný, nem ěl sebemenší chu ť pomáhat, aby se jeho utkvělá představa uskute čnila.

Odbo čil na p říjezdovou cestu ke svému domu a s p řekvapením zjistil, že p řed ním stojí taxík. Z domu vyšel řidi č s dv ěma příru čními zavazadly.

Za ním se ve dve řích objevila Terry.

„Co se d ěje, Terry? Kam odjíždíš?“

„Neroz čiluj se, prosím t ě…“

„Pro č bych se m ěl roz čilovat?“

„Odjíždím s otcem na setkání s Benediktem Singerem.“

30

Už podruhé ten den p řemohl Jonase pocit úzkosti. „Poslyš, Terry, nechci, abys tam jela. Prosím t ě… m ůžeme si o tom alespo ň promluvit?“

„O čem bychom mluvili? Ty už jsi otci řekl, že nepojedeš, přestože Benedikt Singer výslovn ě žádal, abys za ním p řijel ty.“

Jonas cítil, že její hlas se chv ěje hn ěvem. „Nezmínil se tv ůj otec náhodou, pro č nemohu jet?“

„Jist ě. Vím všechno. Oba si však myslíme, že tvoje reakce je přehnaná. Tutéž situaci jsme už zažili vloni. Meg vrážela do vrat asi týden a potom se uklidnila.“ Terry zavrt ěla hlavou. „Musím ti říct, Jonasi, že jsi m ě opravdu zklamal. Víš, že otec je p říliš starý, aby takovou cestu podnikl sám. Kde zůstal tv ůj smysl pro zodpov ědnost? Otec t ě bere jako svého vlastního syna.“

„Smysl pro zodpov ědnost?“ Jonas op ět cítil, jak v n ěm nar ůstá hn ěv. „Dovol mi, abych ti n ěco řekl: Je to právě jen m ůj smysl pro zodpov ědnost, co m ě v Institutu drží tak dlouho.“

„Co tím chceš říct?“

„Že jsem tu cht ěl už dávno skon čit, ale z ůstávám, protože vím, že z Meg se stává příliš veliká obluda, aby se s ní dalo zvládnout. Kombinace povrchové vody bohaté na kyslík a neomezený p řísun žrádla má za následek, že vyrostla do mnohem větších rozm ěrů, než jakých by dosáhla, kdyby žila na dn ě Marianské hlubiny. Laguna prost ě není dostate čně zajišt ěná. N ěco se musí ud ělat, aby si ryba neprorazila cestu ven.“

„Pak odle ť do západního Pacifiku a prodiskutuj tu záležitost s Benediktem Singerem. Te ď je to jeho žralok.“

„A co když nebude souhlasit, aby se s tím n ěco d ělalo?“

„Jonasi, to už není tvoje v ěc. Meg pat ří Singerovi, ne tob ě.“

„Potom ji usmrtím, než sta čí utéct. A ť si m ě klidn ě žaluje…“

„Ty ji chceš zabít?“ Terry na n ěho udiven ě hled ěla.

„Lepší ji zabít… než jí dovolit utéct.“

„Jonasi, uv ědom si, co říkáš. Ta tvoje posedlost hraničí…“

„S čím? S bláznovstvím? Jen to řekni.“

„Jonasi, je normální mít strach. Uv ědom si, co máš za sebou.“

„Nemám strach z vlastní smrti, d ěsí m ě pomyšlení, že ztratím

31

tebe. V mých snech jsi v Hlubin ě ty. Objeví se Meg…“

„Dost!“ Terry ho chytila za rameno. „Te ď jsi to vystihl, Jonasi. Takhle m ě ale opravdu ztratíš.“

Její slova jím projela jako n ůž. „Co tím míníš?“

Odvrátila pohled a uvažovala, kolik má prozradit. „Nejsem šťastná, Jonasi. Mám pocit, jako bychom se odcizovali.“

„Terry, víš, že t ě miluju…“

„Ano, ale trávíš víc času s tou prokletou obludou než se mnou. Co se to s námi stalo? Těch posledních pár let prožíváme peklo, a nejen proto, že jsme p řišli o dít ě. I když jsme spolu, ty jsi v myšlenkách jinde. Řekni, co bych m ěla ud ělat, abych se v tvém život ě dostala na první místo a nemusela se o n ě d ělit se žralo čí samicí?“

Dlouho ml čel a nechal její slova odeznít. „Máš pravdu. Kdo by cht ěl žít s člov ěkem, který myslí neustále na smrt?“

„Jonasi, není to tím, že bych t ě nemilovala…“ P řerušilo ji netrp ělivé zatroubení taxíku. Terry se ohlédla. „Opravdu musím jít…“

Jonas ji chytil za ruku. „Terry, po čkej, prosím t ě! Podívej, je mi to líto. Nechci t ě ztratit. Zm ěním se. Řekni mi, co mám dělat, a já to udělám.“

Ut řela si slzy. „Pro za čátek se objednej u psychiatra.“

„Dob ře. To ud ělám hned. Co dál?“

„Myslím, že nastal čas, abys zm ěnil profesi. Jedenáct let studia těch oblud sta čí.“

„Souhlasím. Odejdu z Institutu. Jen m ě musíš nechat, abych se ujistil, že megalodon nikdy neute če.“

Odvrátila se. „Panebože, Jonasi, ty jsi beznad ějný p řípad. Uv ědomuješ si to?“ Prošla kolem n ěho a zamí řila k taxíku.

„Terry po čkej…“

„Už není čas na řeči. Musím stihnout letadlo.“

Rozb ěhl se za ní. „Alespo ň mi slib, že z ůstaneš na palub ě Goliáše.“

„Nestarej se o m ě. B ěž se zabývat Meg…“

Chytil ji a oto čil ji k sob ě. „Terry, prosím t ě…“

32

Pohlédla na n ěho a v o čích ji zaplál hněv. „Dob ře. Slibuju ti, že nesestoupím se Singerem do té zatracené Marianské hlubiny. Ale jestli máš o m ě takový strach, m ůžeš jet se mnou.“

„To nemohu. Te ď ne…“

Taxikář znovu netrp ěliv ě zatroubil a potom se vyklonil z okénka. „Madam, co je s vámi?“

„Už jdu.“ Vytrhla se mu a usedla na zadní sedadlo. Ani se za ním neohlédla.

33

Benedikt Singer

Západní Pacifik 13 stup ňů severní ší řky 143 stupn ě východní délky

Terry Taylorová se protáhla do zadní části kabiny helikoptéry Sikorsky AS-61, kde ležel její otec natažený p řes dv ě sedadla.

„Vypij to,“ řekla a podala mu pohár se zázvorovým pivem. Posadila se vedle n ěho. „Už je ti lépe?“

„Trochu. Nenávidím létání v těchhle vynálezech. Jak dlouho to bude trvat, než p řistaneme?“

„Druhý pilot říká, že ještě dalších patnáct minut.“

„Asi jsem nebyl dobrý spole čník, co?“ zeptal se Masao.

„To je v po řádku. Potřeboval sis odpo činout a já jsem zase pot řebovala čas na p řemýšlení.“

„Nebu ď na Jonase tak tvrdá. Má toho hodn ě za sebou.“

„To my všichni. Myslím, že je t ěsn ě p řed zhroucením.“

„Pot řebuje tvoji lásku a podporu.“

„Mou lásku má, jen si nejsem jistá, kolik toho ještě vydržím. Abych řekla pravdu, jsem ráda, že mohu jet s tebou. Myslím, že si s Jonasem od sebe pot řebujeme odpo činout.“

Masao chmurn ě zavrt ěl hlavou. „Mimochodem, na Goliášovi bude také Celesta,“ dodal.

Terry zaúp ěla. „A já jsem si myslela, že tuhle cestu vezmu jako kratší dovolenou.“

„Ty ji nemáš ráda, že?“

„Nemohu ji ani vystát. Když vidím, jak se nese, jak se

34

předvádí… jako by ji n ěkdo čty řiadvacet hodin denn ě filmoval. Na své lidi je jako pes a pak flirtuje s každým chlapem, který jí zk říží cestu.“

„P ředpokládám, že tohle se týká i Jonase?“

„Toho víc než kohokoliv jiného. Co proboha Benedikta vedlo, aby tu ruskou konkubínu angažoval jako CEO Institut u?“

Masao se usmál. „Benedikt se o ní vyjad řuje jako o své chráněnkyni.“

„Nevím, v čem to je, ale bu ď nemohu vystát ji, nebo ty její vlasy odbarvené kysličníkem.“

„Víš, Terry, myslím si, že by bylo pro všechny zú častn ěné lepší, kdyby sis dala námahu s ní vyjít.“

„To je ponižující…“

„Pokus se o to. Kv ůli mn ě.“

„Dob ře. Pokusím.“ Pohlédla z okna na klidnou hladinu Pacifiku. „Víš, že se na setkání s Benediktem docela t ěším. Jaký vlastn ě je?“

„Benedikt? Skv ělý muž s evropským vychováním. Je obrovsky bohatý a mocný a dokonale ovládá um ění manipulace. Mluví plynn ě n ěkolika jazyky, ale nejrad ěji pronáší citáty v latině a francouzštin ě. Podle mého úsudku je trochu výstřední a velice rád poslouchá sám sebe. Dovedu si představit, že by ho n ěkdo mohl ozna čit i za blázna. Musíme být, Terry, taktní a velice diplomati čtí. Nem ůžeme si dovolit ho podráždit, stejn ě jako nem ůžeme ignorovat požadavky Japonc ů.“

„Jak myslíš, že bude reagovat, až mu řekneš o pohr ůžce JAMSTECu ukon čit náš kontrakt, pokud se nevyšetří havárie Protea?“

„To záleží na nás. Výsledek je často dán už tím, jak se celá věc prezentuje.“

Helikoptéra se prudce naklonila. Terry pohlédla z okna. Pod nimi se objevila obrovská válečná loď.

Goliáš byl raketový k řižník typu Kirov vy řazený ze sov ětské výzbroje a darovaný ruskou vládou spole čnosti Geo-Tech Industries jako sou část dvacetiletého kontraktu na vývoj a

35

dodávky alternativních zdrojů energie. Lo ď m ěla výstižné jméno: byla dv ě st ě čty řicet osm metr ů dlouhá, dvacet sedm a p ůl metru široká a platila za největší výzkumné plavidlo na sv ětě.

Byla vybavená kombinovaným jaderným i parním pohonem s dv ěma turbínami a dv ěma hnacími šrouby; bitevní výzbroj ruská strana samoz řejm ě odstranila. Plavidlo dokázalo plout rychlostí třiat řicet uzl ů, to je víc než šedesát kilometr ů za hodinu. Důležit ější však bylo, že velikost a síla plavidla umož ňovala dopravit a vypustit na ur čené místo obrovskou hlubokomo řskou laborato ř nesoucí jméno Benthos.

Helikoptéra dvakrát poskočila a teprve pak se pevn ě usadila na přistávací ploše umístěné na zádi lodi. Terry vystoupila za svým otcem a druhým pilotem ven na palubu, kde už netrp ěliv ě čekala oslnivá, asi sedmadvacetiletá kráska. Byla hodně opálená a m ěla na sob ě t ěsn ě upnutou bílou kombinézu, která dávala vyniknout její dokonalé postav ě. Dlouhé platinov ě blond vlasy jí voln ě vlály ve v ětru a odhalovaly široké lícní kosti její slovanské tváře.

„Máte zpožd ění,“ řekla Celesta druhému pilotovi. Musela tém ěř k řičet, aby ji bylo ve v ětru slyšet.

„Let ěli jsme po časím, které…“

„Ušet řete si ty kecy. M ěli jste zpožd ění už p ři startu z Guamu. Dejte jejich zavazadla do kajut pro hosty a pak b ěžte dol ů do lodní kuchyn ě. Máte půl hodiny na to, abyste se najedli. Hned potom poletíte zpátky.“

„Ješt ě dnes?“

Celesta se však už obrátila k Tanakovi.

„Dóbryj d ěn, Mr. Tanaka. Ne čekali jsme vás. Kde máte Jonase Taylora?“

„Poslal místo sebe svou lepší polovinu,“ řekla Terry, která právě slézala ze sch ůdk ů.

V Celestiných o čích zableskl hn ěv. „Benedikt tu cht ěl mít Jonase. To není dobré.“

„Megalodon se pokouší prorazit vrata nádrže,“ vysv ětloval Tanaka. „Jonas se domníval, že musí z ůstat v Institutu. Posílá po nás nabídku, kterou vám chtěl p ředložit.“

36

„Dob ře, dob ře. Benedikt vás přijme ve své kajutě.“

Aniž čekala na odpov ěď , vykro čila sm ěrem k ocelov ě šedé palubní nástavbě sestávající z n ěkolika plošin a v ěží ježících se anténami a různými čidly.

Tanaka si všiml dvou holých ramp, které byly umíst ěné každá na jedné stran ě paluby. „K čemu ty konstrukce slouží, Celesto?“

Odpov ěděla, aniž se obt ěžovala oto čit. „Kdysi to byly základny pro dvojú čelové sto milimetrové lodní kanóny. Rusové všechny zbrojní systémy odmontovali, ale když byla lo ď vyzbrojená, byla to p ěkná potvora.“

Úpln ě jako ty, pomyslela si Terry.

Celesta je vedla po krátkém schodišti na druhou palubu a potom vstoupila dovnit ř lodi. Následovali ji úzkou chodbou z kovových panel ů ke spirálovitým sch ůdk ům, vystoupili o další dv ě úrovn ě, až se zastavili na palub ě C.

„Všechno, co uvidíte odsud nahoru, bylo vyrabované a muselo se p řed ělat,“ řekla Celesta. Na rozdíl od vodot ěsných chodeb, z nichž práv ě vyšli, byla paluba C p řem ěněná na velkou vstupní halu obloženou d řevem s tmav ěmodrým kobercem, který zde zřejm ě z ůstával za každého počasí. Interiér p řipomínal spíš administrativní budovu než výzkumnou lo ď. Celesta došla na konec haly, zaklepala na dve ře z t řeš ňového d řeva a pokynula jim, aby vstoupili dovnit ř.

Benedikt Singer byl oto čený zády a nad k řeslem z jemné hlazené k ůže vy čnívalo pouze temeno jeho čist ě vyholené hlavy. Terry a Masao se posadili do kožené pohovky potažené stejnou kůží jako Benediktovo k řeslo a čekali, až miliardář skon čí obchodní hovor vedený v ruštin ě.

Benedikt kone čně zav ěsil a vstal, aby je p řivítal.

„Ach, pan Tanaka. Ogenki desuka?“

Masao se usmál. „Dob ře, a vy?“

„Po řád v činnosti, ale to už jinak nebude. Kde je profesor Taylor?“ Na okamžik se jeho tvá ří mihl výraz nevole.

„Bohužel nemohl p řilet ět, ale velice se omlouvá. Tohle je moje dcera…“

37

„Oh, krásná Terry Taylorová. Bonjour, madame, jak skv ělé, že se s vámi konečně setkávám.“ Rychle svou nelibost potla čil. P řijal její ruku a s úklonou ji políbil. „Benedikt Singer, k vašim službám.“ Blýskl oslnivým úsm ěvem. Jeho b ělošedivá kozí bradka, jediný porost, který na hlav ě m ěl, se p ři řeči v koutcích poškubávala nahoru.

Terry hled ěla do nep řirozen ě zelených o čí smaragdového odstínu, které jako by se jí chytily a odmítaly ji pustit.

„Zřejm ě vás mate barva mých o čí,“ reagoval po chvíli Benedikt. „Je to výsledek pracovního úrazu, který j sem utrp ěl p řed několika lety. Mám stálé kontaktní čočky, jejichž tónování bylo kdysi duhov ě modré. Po čase jsem zjistil, že mám rád smaragdovou zele ň. Jak ale vidíte, nehoda m ě také poznamenala tím, že jsem natrvalo p řišel o obo čí a řasy.“

Obrátil se k Masaovi. „Večeře bude za hodinu, ale myslel jsem, že bychom si m ěli p ředtím pohovo řit. Celesto, m ůžeš našim host ům nabídnout n ěco k pití? T řeba červené víno? Chateau Neuf du Pape ro čník 1936.“

„D ěkuji, nebudu pít,“ řekl Masao.

„Chateau Neuf du Pape, to zní skv ěle.“ Terry sledovala Celestu, která se ležérním krokem pohnula k baru. Dráždilo ji, jak každým svým pohybem staví na odiv svou postavu.

„Tak si tedy, vážený p říteli, pohovo řme. Jak si jist ě dovedete představit, všichni jsme stále ještě šokovaní tragédií, která se přihodila Proteu. Ztratili jsme čty ři dobré p řátele a členy posádky. Jeden z nich byl vedoucí projektu. Bude nám velice chyb ět.“

„Máte n ějakou p ředstavu, jak k tomu došlo?“ zeptal se Masao.

„Poslední zpráva, kterou jsme od nich slyšeli, byla od pilota. Hlásil proražení pláště. Celesta si myslí, že k havárii došlo spíš v důsledku chyby pilota než vinou selhání techniky.“

„Ten člov ěk ztratil nervy,“ ozvala se Celesta znechuceným tónem. „Z řejm ě tam dole zpanika řil a zp ůsobil kolizi s černým komínem.“

Benedikt zavrt ěl hlavou. „De mortius nil nisi bonum, moje drahá. O mrtvých jen v dobrém.“

38

„Pak nebudu říkat nic. Ztráta Protea protáhne harmonogram celého projektu na déle než dvojnásobnou dobu.“

„Bohužel, Celesta má pravdu. Bez Protea budou muset Prometheus a Epimetheus dokon čit sv ůj vlastní geologický pr ůzkum mo řského dna a teprve pak mohou být uvnit ř Marianské hlubiny rozmíst ěny seismické detektory UNIS. S ohledem na zkušenosti vašeho zet ě jsem o tom cht ěl mluvit p římo s ním, protože se domnívám, že jeho zasv ěcený názor by nám mohl ušet řit čas. Doufám, že vaši p řátelé v Japan Marine Science and Technology Centru budou mít pro naše zpožd ění pochopení.“

Masao si odkašlal. „Nepochybuji, že budou, pokud o všem dostanou úplnou zprávu o příčinách nehody.“

Terry si všimla, že Celestiny modré o či zasvítily hn ěvem. „GTI vyplnila hlášení o nehod ě dva dny potom, co k ní došlo,“ řekla. „Co víc od nás chtějí?“

Masao zdvihl omluvn ě ruku. „Prosím, nest řílejte posla. Tohle je citlivá záležitost, která se dotýká nás všech. Jak víte, oblast kolem Marianské hlubiny je sou částí exkluzivní ekonomické zóny podléhající americké jurisdikci. Dá se konstatovat, že Tanakovu Institutu bylo povoleno vrátit se tam pouze zásluhou stávajícího kontraktu se spole čností JAMSTEC.“

Benedikt vstal. „Chcete říct, že jste let ěl p řes Pacifik, abyste mě urážel, Masao? Moje organizace investovala víc než miliardu dolar ů do stavby Benthosu a jeho flotily ponorek, aby lidstvo mohlo vstoupit do poslední neprozkoumané oblasti této planety, a JAMSTEC požaduje, abych jim vzdával hold? Možná bychom měli naši dohodu o joint venture jednoduše roztrhat. Jestli k tomu budou p řistupovat takhle, potom GTI použije Benthos k výzkumu jiných hlubokomo řských p říkop ů, zatímco ti vaši Japonci mohou čekat, až je bez jakéhokoliv varování postihne další zem ětřesení.“

Masao uhnul pohledem. „To není ani naším p řáním, ani zám ěrem, Benedikte. Japonci velice oce ňují vaši št ědrost a vynalézavost v hledání přístupu do Marianské hlubiny. Potřebují, aby naše moduly UNIS byly rozmíst ěny, cht ějí pouze detailn ější zprávu o našem podílu na tomto incidentu. V žádném řípad p ě

39

nemá nikdo z nás zájem urážet vás nebo vaši společnost. Pokud ale žádosti společnosti JAMSTEC nechcete vyhov ět, musím s politováním předat vaši odpov ěď japonské stran ě, která s největší pravd ěpodobností naši dohodu ukon čí.“

Benedikt p řistoupil k baru a nalil si další sklenku vína. „Co přesn ě JAMSTEC požaduje?“

„Ohledání vraku Protea…“

„Z Protea nezbylo nic, co by se dalo ohledávat,“ prohlásila Celesta. „Implodoval. Trosky roznesly mo řské proudy.“

Lže, pomyslela si Terry. Pomalé proudy, které tam dole jsou, nemohou roznést kusy titanových plátů.

„Pak si p řeji prozkoumat všechny dokumenty zaznamenané na Benthosu a Goliášovi, včetn ě sonogram ů,“ řekl Masao.

Benedikt pohlédl na Celestu, ta však jen pokrčila rameny. „Nivážna, na tom nezáleží.“

„Dob ře, Masao. Dejte nám tak asi den, abychom shromáždili záznamy zaregistrované na Goliášovi. Ale na Benthos se nedostaneme d říve, než se vrátí Prometheus a Epimetheus.“

„A to bude kdy?“ zeptala se Terry.

„Ne d říve než koncem týdne,“ řekl Benedikt. „Samoz řejm ě že vy dva tu m ůžete z ůstat, jak dlouho budete chtít.“

„To je od vás velmi laskavé,“ řekl Masao.

„A te ď, když jsme tohle vy řídili, si promluvme o Meg. Z toho, co mi řekla Celesta, je z řejmé, že zájem o show v akváriu roste a je tím v ětší, čím je naše dáma mohutn ější.“

„Ano, je to opravdu ohromující tvor.“

„Soud ě podle toho, co jste mi p ředali, se váš zeť domnívá, že je Meg p říliš nebezpe čná, dokonce i v zajetí v lagun ě,“ ozvala se Celesta a zdvihla Jonas ův dokument. „Žádá GTI o další tři miliony dolar ů na zpevn ění brány.“

„Jonas možná trochu p řehání,“ řekla Terry. „Má toho hodn ě za sebou a n ěkdy vidí v ěci p říliš čern ě.“

„Doufám, že je u vás doma všechno v pořádku.“ Celesta na ni blýskla úsm ěvem.

„ Řekla bych, že to nem ůže být lepší,“ kontrovala Terry. „Díky

40

za zeptání.“

Benedikt se rozesmál. „Ach… Amor vincit omnia, že, Masao?“

„Prosím?“

„P říteli, m ěl byste si oprášit svou latinu,“ řekl Benedikt a nalil si další sklenku. „ Řekl jsem, že láska p řem ůže všechno.“

41

Tragické hry

Bruceport Park, stát Washington

Pete Soderblom, inspektor spole čnosti Sea World pe čující o mo řské živo čichy, poplácal Tootie láskyplně po jejím vystouplém čumáku, potom v osmnáctikolovém otevřeném nákladním přepravníku vstal, aby si protáhl nohy.

„Hej, Andy, vypadá to, že vjíždíme do Bruceport Parku.“ Zoolog Andrew Furman se dál věnoval své práci, upevňoval právě první ze dvou sledovacích vysíla ček na t ělo velrybího mláděte t ěžkého osm a p ůl tuny a dlouhého dev ět a p ůl metru. „Je na čase,“ poznamenal pouze Andrew. „Poslední dv ě hodiny už je mi z té jízdy zle.“

„Jestli ti je blb ě, musíš to ješt ě vydržet, protože na nás v doku čekají tak dva tucty novinářských aut,“ řekl Pete. „A p řipome ň mi, abych p ředtím, než za čnou filmovat, rozvinul transparent ZÁCHRANA SV ĚTOVÝCH MO ŘÍ.“

„Vid ěl jsi, jaká trička p řipravila pro dnešní událost firma Anheuser-Bush? Na p řední stran ě je obrázek Tootie a nad ním nápis POMOZTE NÁM ZACHRÁNIT VELRYBY. Na zadní stran ě je logo Sea Worldu. Cht ějí, abychom je dali prvním dv ěma st ům návštěvník ů.“

„Ješt ě že tam nedali Tootii, jak do sebe obrací karton pi v.“ Těžký nákla ďák projel pod jeřábem umístěným na kraji doku. Kutr pob řežní stráže, který m ěl eskortovat Tootii na volné mo ře, byl už na míst ě a asi sto metr ů od b řehu na n ě čekala flotila výletních člun ů.

42

Pete zpozoroval, že k jejich autu se blíží podsadit ý chlápek v bund ě s nápisem NBC, Today Show.

„Ahoj, já jsem Brian Dodds. Který z vás je Pete Soderblom?“

„P římo já.“

„T ěší m ě, Pete. Poslyšte, cht ěl bych nato čit pár záběrů velryby uvnit ř p řepravníku, aby ji diváci viděli zblízka. Mimochodem, jak se jmenuje?“

„Tootie.“

„Tootie.“ Dodds si jméno poznamenal. „Dob ře. V každém případ ě budeme to čit až do okamžiku, kdy ji pustíte. Jak daleko na mo ře ji chcete odvézt?“

„Asi t ři kilometry.“

„Fajn. Slyšel jsem, že odtud poletíte p římo do našeho studia v New Yorku.“

„Jo. Zítra dopoledne tam mám d ělat živý rozhovor s Mattem Lauerem. Řeknu vám, že jsem z toho už te ď nervózní…“

„To nic není. Matt je perfektní chlap. Poslyšte, ne ž za čneme, co tak ud ělat jedno kratší interview, abych o té vaší záchranné akci získal základní informace.“ Brian kývl na svého kameramana. „Nedívejte se do kamery, mluvte ke mn ě. Jste připravený?“

„Eh, myslím, že jo…“

„Tady je Brian Dodds, Today Show. Hovo řím s Peterem Soderblomem, inspektorem organizace Sea World. Pete, jak k celé této záchranné operaci došlo?“

Pete se p řinutil nebrat vzdálenou kameru na vědomí. „Asi p řed čtrnácti m ěsíci jsme Tootii, tak se to mlád ě jmenuje, objevili vyvržené na m ělčin ě zhruba p ětadvacet kilometr ů jižn ě od Ocean Parku. Tootie byla opravdu ve špatném stavu, protože jí ješt ě nebyl ani m ěsíc. Pomohli nám plavčíci i normální lidi, co se tam koupali. Naložili jsme ji na p řepravník a zavezli do našeho za řízení v Seattlu.“

„Jak byla Tootie velká, když jste ji poprvé uviděl?“

„Vážila jen kolem šesti set osmdesáti kilogram ů. V dob ě, kdy jsme ji dovezli k nám do Sea Worldu, byla vlastně už v komatu.

43

Našt ěstí ji naši specialisté p řivedli k životu. Za pár dní už zase přijímala potravu. Od té doby p řibírala tak jede kilogram denn ě. Pozd ěji samoz řejm ě víc.“

„A kolik váží dnes?“

„P řes osm a p ůl tuny. Až z ní bude dosp ělá velryba, m ěla by mít p řes sedmadvacet tun.“

„Pro č ji pouštíte práv ě te ď?“

„Myslíme si, že je už dostate čně silná, a navíc je k tomu vhodná doba. V průběhu n ěkolika následujících m ěsíc ů se tisíce šedých velryb st ěhuje nahoru na pacifické pob řeží, aby strávily léto v Beringov ě mo ři. Když Tootii pustíme te ď, dáme jí šanci připojit se k táhnoucím velrybím hejnům.“

„Je možné, že by se mohla dostat do n ějakého nebezpečí?“

„Pokud se p řipojí k n ějakému hejnu, bude okay. Doufám, že se od ostatních rychle nau čí hledat potravu a unikne lovc ům velryb. Můj asistent ji p řipojuje na t ělo dv ě vysíla čky, pomocí kterých ji budeme n ěkolik následujících m ěsíc ů sledovat.“

„Výborn ě, to by m ělo sta čit. Chcete ješt ě n ěco dodat?“

„Jo,“ řekl Pete a mali čko zrozpa čit ěl. „Mohl byste se přesv ědčit, jestli jste na za čátku zabral náš transparent? Náš sponzor se snaží o návrat do kampan ě za ochranu p řírody. Myslím, že cht ějí, aby se Tootie stala dalším Spudsem MacKenziem.“

Tanakova laguna Podve čer

Šestnáctiletý Jake Howell sedící na pob řežní stran ě arény si dlouze potáhl z marihuanové cigarety a pak ji podal svému kamarádovi Davidu Cainemu. Oba mladíci seděli na soukromé pláži p římo za hledišt ěm Tanakovy arény. O padesát metrů sm ěrem na sever se jako výjezd z dálnice táhla do Pacifiku betonová mořská hráz přístupového kanálu. „Bacha polda…“

David str čil cigaretu do písku a strážný areálu přešel za jejich

44

zády.

„Ty vole, to nebyl polda. Podívej, co jsem kv ůli tob ě musel ud ělat…“ Jake se roz řehtal a p řevalil se na záda. Strážný se otočil. „Kluci, seberte se a mažte odsud.“ Jake se zasmál. „My tady čekáme na rodiče, pane strážníku.“

„ Říkám, mažte odsud, nebo vám pom ůžu.“ Jake vstal a drbal si prost ředním prstem oholenou hlavu. Oba mladíci se loudali podél pláže sm ěrem k jihu, až se dostali do místa, kde už na n ě strážný nevid ěl. „Hej, vy pitomci…“

Oto čili se a uvid ěli, že k nim b ěží David ův bratranec Doug. V ruce držel železnou ty č. „Jdeme. Našel jsem cestu, jak se tam dostat.“

Jonas pozoroval tmavnoucí rudou zář na západ ě p římo za jasně osv ětlenou arénou. Z otev řeného arký řového okna zaslechl vlnu hluku, kterým obecenstvo reagovalo na zapnutí refle ktor ů umíst ěných pod hladinou.

Jonas se obrátil k technikům. „Po řád je v kanálu?“

„Jo. Ale asi p řed hodinou p řestala dorážet na bránu. Asi ji už z toho bolí hlava.“

Jonas vzal dalekohled a p řiložil si ho k o čím. V kanálu nebyla umíst ěna žádná světla, takže Meg nebyla pod vodou vid ět. Jonas pohlédl víc doleva a sledoval Mannyho a další asistenty, kte ří se snažili zav ěsit na řet ěz obrovskou p ůlku hov ězího.

O chvíli pozd ěji pohasla vn ější sv ětla a z reproduktor ů spustilo temné dun ění bubn ů.

Mac si p řitáhl židli k Jonasovi. „Mluvil jsem se svým kamarádem. Vysílač budu mít zítra ráno. Tamhle je tvá ryba.“

Do laguny vplula obrovská fosforeskující masa.

Tři teenage ři vypáčili dve ře nouzového požárního východu a opatrn ě vlezli dovnit ř. Z kotle arény k nim dolehl sílící hluk.

Poklusem p řeb ěhli kolem stánků se suvenýry a byli v hledišti. Teprve pak první ze strážných zaslechl poplachový z vonek.

Na jižním konci laguny se zvedly vlny a za čaly narážet do

45

bariér z plexiskla.

Jake ukázal na betonový blok, do kterého byla zabudovaná ocelová konstrukce na zavěšení potravy. „Vidíš ty dve ře? Vedou dol ů do chodby, odkud se dá ta obluda pozorovat pod vod ou.“

„Jak to víš?“

„Vid ěl jsem to v televizi. Dougu, dej mi to páčidlo.“

Jake vedl Davida a jeho bratrance k železným dve řím. Oba stáli za ním a d ělali mu clonu. Celé hlediště však s nap ětím hled ělo na lagunu, kde vzedmuté vlny ohlašovaly Meg. Mladíci vypáčili zámek.

Jonas zaost řil dalekohled na zsinalou obludu, která divoce strhávala zbytky syrového masa z řet ězu. Ve chvíli, kdy zorné pole p řesunul na Mannyho, zachytily jeho o či cosi podez řelého. Zpozorn ěl a zaost řil dalekohled na vstupní dve ře do pozorovací chodby.

„Co je?“ zeptal se Mac.

„Nevím. Možná nic. Jen jsem m ěl dojem, že se na chvíli otev řely dve ře do podzemí.“ Jonas mu podal dalekohled.

„Odsud je t ěžké říct… Chceš se tam mrknout?“

„Možná by to bylo lepší.“

Mladíci seb ěhli po schodech a vtrhli do chodby.

„Po čkej, Jaku. Podívej na to.“

Všichni t ři se zastavili p řed pozorovacím oknem a zírali do hlubiny nádrže.

David p řitiskl nos na sklo. „Kde je ten posranej žralok?“

„V prdeli, ty vole. Už je po p ředstavení.“

„Kecáš,“ odpov ěděl Jake. „To teprve za čne.“ Bouchl dlaní do speciálního skla a ostatní ho okamžitě napodobili. „Haló Meg, haló holka, ukaž se!“

*

Jonas následoval Maca po schodech dolů. Vid ěli, jak megalodon pomalu vplul zpátky do kanálu. Ve chvíli, kdy krá čeli

46

k jižnímu konci arény, se však ryba náhle obrátila.

„Tamhle je!“ vyk řikl Doug.

„Hej, Caine, mrkni na tohle.“ Jake si rychle stáhl plandavé šortky a p řitiskl na sklo holý zadek.

Když David s Dougem vid ěli, že se mu poda řilo obludu upoutat, za čali se ohýbat smíchy. Obrovská ryba mířila p římo k nim. Jake se sklonil pod okenní rám a smál se tak, až si sedl na betonovou podlahu.

Žralok zpomalil a vzáp ětí prudce plácl ocasní ploutví do skla. Speciální zpevněné sklo se v rámu divoce rozdrnčelo.

„Hej, Jaku, p řečti si tenhle nápis. Když je Meg v nádrži, nesmí se tu nic hýbat.“

Jake vstal a p řitiskl tvář na sklo. Ryba kroužila kolem arény. „Myslím, že má chu ť si hrát.“

Jake s Dougem znovu zabouchali na sklo, zatímco David vytáhl sprej s černou barvou a hystericky se rozesmál.

Mac a Jonas si razili cestu davem shromážd ěným kolem jižního okraje laguny. Lidé, místo aby odcházeli, hrnuli se naopak blíž k nádrži.

„Jonasi, co se d ěje?“

„Nevím. N ěco muselo p řilákat Meg zpátky do hlavní nádrže. Sakra, podívej se na dve ře. N ěkdo se vloupal dovnit ř. Bude lépe, když tam dol ů pošleme stráž.“

David odstoupil a chvíli obdivoval své dílo. „Už jede…“

Všichni t ři mladíci stáli vedle okna. O či m ěli široce rozev řené, dech vzrušením zatajený. Megalodon zvyšoval rychlos t a řítil se k nim jako Boeing 747.

„Te ď!“

Kluci jako na povel zalehli na podlahu.

Obrovský žralok, který ztratil svou ko řist, zpomalil, p řejel nosem po sklen ěné bariéře a odhalil horní dáseň z řadou d ěsivých zub ů.

47

„Panebože, to je bestie!“ ozval se Jake.

David vstal. Smích mu zmrzl na rtech.

Těsn ě nad čerstv ě nast říkaným nápisem SEŽER M Ě svítilo šedozelené oko a upíralo se p římo na n ěho.

Ryba se oto čila a kousek odplula.

Jake a Doug vstali p řipraveni znovu rozehrát hru.

„Po čkejte,“ ozval se David. „Možná by bylo lepší, kdyby sme odsud vypadli.“

„Tak b ěž. Já si to ještě zopáknu. Z ůstaneš tu se mnou Dougu?“

„Jo. Co je s tebou, Dave? Nebu ď srab.“ Znovu za čali bubnovat na sklo.

David vid ěl, že se obluda p řibližuje. Chv ěly se mu ruce. Cítil, že to, co za čalo jako legrace a hra, za číná být zatracen ě nebezpe čné. Po řád ale nem ěl odvahu zmizet a p řiznat tak, že má strach. „Tak naposledy, okay?“

„Fajn,“ řekl Jake. „Po čkáme až do poslední vte řiny, až uvidíme ty její ohyzdný o či.“

Všichni t ři se znovu p řipravili. Srdce jim prudce bušila. Dvacet osm tun t ěžké monstrum se řítilo proti nim.

„Te ď!“ skr čili se k zemi.

Megalodon nalet ěl do bariéry jako rozjetá lokomotiva. Do chodby vytryskl gejzír skla a ledov ě studené vody. Netvor narazil čumákem do zadní zdi a vyrazil si několik zub ů.

David a jeho bratranec zaregistrovali bílé torpédo zlomek vte řiny p ředtím, než je drtivá masa vrhla proti betonové zdi.

Ledový p říval smetl Jaka a vrhl ho do chodby. Mladík sta čil pouze zav řít o či a sto čit se do klubí čka.

Jonas právě sbíhal ze schod ů, když se celá konstrukce zatřásla a ozval se ohlušující rachot. V chodb ě proti n ěmu vyrazil zp ěněný příval vody. Jonas se sta čil oto čit a reflexivn ě p řikr čit. Obrovská vlna ho strhla zp ět ke schodišti. Než si sta čil uv ědomit, co se stalo, příval opadl. Otev řel o či. Ležel na b řiše a snažil se popadnout dech. Všude kolem byla voda.

V chodb ě blikala žlutá sv ětla.

48

Jonas vstal. Teprve te ď mu došlo, že se uzav řela bezpe čnostní bariéra a odd ělila zbytek chodby od té části, kde bylo pozorovací okno. Jonas se dovlekl k ocelové stěně a pohlédl dovnit ř malým okénkem.

Meg, co jsi to ud ělala?

To, co uvid ěl, v n ěm vyvolalo prudký nával nevolnosti.

Jaka pálily plíce a údy měl jako z olova. Cítil, že plave vysoko nad podlahou. Otev řel o či.

Projela jím nep ředstavitelná hrůza. Cht ěl vyk řiknout, ale nic ze sebe nevypravil. V těsné blízkosti uvid ěl obrovskou tlamu s růžovými dásn ěmi a pilovitými zuby. Za čal sebou zb ěsile zmítat. Polykal vodu, kopal kolem sebe a zoufale se snažil uniknout p řed strašlivými čelistmi na hladinu.

Náhle narazil hlavou do stropu. D ěsivé poznání, že tu žádná hladina není, ho tém ěř ochromilo. P řed o čima se mu mihl rozmazaný obraz zaplavené chodby.

Megalodon se pohnul dop ředu. Jake cítil, že mu chybí prostor. Instinktivn ě ucukl p řed čelistmi ch ňapajícími po jeho hlav ě.

Náhle se kolem něho sev řela tma. Zalykal se vodou. P řesto, když mu do t ěla zajely netvorovy tesáky, vyrazil ze všech svých sil poslední výk řik.

Jonas vid ěl, že megalodon škube obrovskou hlavou, jako by rval ko řist. Kolem ví řila r ůžová zp ěněná voda. Náhle se obluda obrátila a protáhla se vyraženým oknem zpět do hlavní nádrže.

„Prokletá bestie!“ Jonas vyrazil po schodech nahoru. Jakmile pohlédl na lagunu, ztuhla mu krev v žilách. Nad hladinu se vyno řila obrovská bílá hlava. Z jejích čelistí tr čela do výšky spodní část lidského těla.

Z davu zazněly výk řiky hr ůzy. První se vzpamatovaly televizní štáby. Kameramani ve snaze zachytit neopakovatelnou senzaci se málem vzájemně shodili do vody. Meg se vyno řila ješt ě jednou. Jak rvala svou ko řist, škubala hlavou ze strany na stranu a vrchní část jejího těla vysílala na všechny strany obrovské vlny. V jejích

49

čelistech se stále zmítalo torzo lidského těla.

Kone čně netvor zmizel a na hladin ě z ůstalo jen kolo krve a plovoucí rozdrcené údy. Pak se ještě jednou majestátn ě vyno řily obrovské čelisti a v jediném strašlivém chňapnutí pohltily vše, co zbylo.

50

Změna plánů

Západní Pacifik

Dv ě sesterské ponorky Prometheus a Epimetheus spo čívaly rovnob ěžn ě vedle sebe na dvou obrovských hydraulických rampách umístěných na Goliášově zádi. Obě bíle nat řená plavidla identického podlouhlého tvaru byla dvacet a půl metru dlouhá, pět metr ů široká a m ěla jeden a p ůl metru vysokou velitelskou v ěž. Na rozdíl od hladkého holého povrchu horní části byla břicha obou plavidel pokrytá nejrůzn ějšími výstupky obsahujícími složitá technická zařízení a ve st řední části se nacházel sférický pozorovací modul. Odtud operátor ovládal dvojici mechanických ramen, kamery, sv ětla a vakuové sací hadice pro sb ěr vzork ů z mo řského dna.

Terry a Masao sledovali, jak hydraulická rampa nesoucí Epimethea najíždí pod masivní naviják umístěný na zá ďovém palubním nosníku Goliáše.

Po chvíli se vedle nich objevil Benedikt Singer.

„To, že se ob ě ponorky vrátily pozd ěji, m ění naše plány,“ řekl. „Na Benthosu se musí vym ěnit filtry a pra čky vzduchu, jinak by se v kabin ě p říliš zvýšila úrove ň kysli čníku uhli čitého. Epimetheus se hned te ď pono ří s materiálem a s technikem, který vým ěnu provede, a za dva dny se vrátí na hladinu s naším A týmem. Zbytek B týmu v četn ě m ě sestoupí hned po jejich návratu na Prometheovi dol ů. Plánujeme asi týdenní misi, b ěhem které bychom rozmístili nejmén ě t ři naše moduly UNIS.“

„Budu o tom informovat JAMSTEC,“ řekl Masao, ale

51

pohledem stále obdivoval Epimethea. „Řekn ěte mi, co znamená ten nápis pod jménem ponorky…“

„Resuregam. Něco jako znovu se vyno řím.“

„A vlastní jméno?“ zeptala se Terry.

Benedikt se usmál a chystal se vychutnat příležitost k předvedení svých v ědomostí. „Podle řecké mytologie byl Epimetheus pov ěř en úkolem rozd ělit mezi všechny tvory na sv ětě dary, které by jim umožnily p řežít. Nanešt ěstí Epimetheovi dary došly práv ě v okamžiku, kdy se chystal pod ělit lidi. Proto jeho bratr Prometheus ukradl na Olympu ohe ň a dal ho lidem. Zeus pak za to Promethea p řikoval ke skále, kde k němu denn ě p řilétal orel a kloval mu játra, která Prometheovi přes noc op ět nar ůstala. Prometheus symbolizuje zralou úvahu, Epimetheus dodate čný nápad.“

„Vrátí se Epimetheus s informacemi, které požaduje JAMSTEC?“

„Dal jsem k tomu p říkaz, Masao, ale čekám, že budete zklamán. Pochybuji, že záznamy z Benthosu odhalí n ěco víc než ty z Goliáše.“

„Benedikt Singer se má okamžit ě spojit s velínem,“ zazn ěl z reproduktoru Celestin hlas.

„Omluvte m ě.“ Benedikt vytáhl p říru ční krátkovlnnou vysíla čku a v ch ůzi za čal s kýmsi hovo řit.

Masao si všiml výrazu jeho tvá ře. „N ěco se stalo,“ řekl.

Terry se naklonila p řes zábradlí a sledovala tým potápěčů řídících spoušt ění Epimethea do vody. „Jak moc Singerovi v ěř íš?“ zeptala se otce.

„Máš n ějaké podezření?“

„P řipadá mi, jako by před námi něco skrýval. Pro č má miliardář a energetický magnát takový zájem tahat z nesnází nějaký Tanak ův institut, ne řkuli brát na sebe ještě zodpov ědnost za kontrakt s moduly UNIS?“

„Stejnou otázku jsem Benediktovi položil, když jsme se setkali poprvé. Tvrdil mi, že ho p řitahuje megalodonova absolutní síla a grácie. Říkal, že ho zaujala myšlenka postavit flotilu plavi del

52

schopných prozkoumat místa, kde ten tvor žije.“

„A ty mu v ěř íš?“

„GTI už do pr ůzkumu mo ře investovala víc než miliardu dolar ů…“

Po chvíli se Benedikt vrátil s chmurným výrazem ve tváři. „Špatná zpráva. V laguně v Monterey došlo k hroznému nešt ěstí. Megalodon zaúto čil na t ři mladé chlapce, kteří se vloupali do pozorovací chodby, a zabil je.“

Terry vid ěla, že její otec zbledl.

„Nastal tam chaos, Masao. Rojí se tam noviná ři. Jako prezidentovi Institutu vám navrhuji, abyste se spolu s Celestou okamžit ě vrátil do Monterey. Terry m ůže z ůstat tady, aby dala dohromady informace pro JAMSTEC.“

Pod Masaem se podlomila kolena.

„Tati…“ Terry vzala otce za ruku. Cítila, že se chv ěje.

Benedikt ho zachytil t ěsn ě p ředtím, než se zhroutil na palubu.

O čty ři hodiny pozd ěji vyhledala Celesta Benedikta na nejvyšší palub ě Goliáše.

„Léka ř říká, že starý pán by m ěl být v po řádku. Jakmile se rozední, odletíme do Monterey.“

„Jak nádherná noc.“ Benedikt hleděl na oblohu plnou hv ězd.

„Zvláštní, jak se n ěkdy v ěci vy řeší, že?“

„Plujeme tam, kam nás vede osud. Po řád mám ale obavy o náš harmonogram. JAMSTEC i Ameri čané už mají podez ření. Když zůstaneme v Hlubin ě déle než m ěsíc, mohou za čít vyšet řovat sami. Nem ůžeme riskovat, aby se kolem Goliáše za čaly rojit jejich lod ě.“

„Jak dlouho m ůžeme držet Terry na palub ě, aniž za čne mít podez ření?“

„Opustí nás teprve tehdy, až dostaneme z Jonase Taylora to, co pot řebujeme.“

„Takže pár dní, nanejvýš týden.“

Benedikt se usmál. „Festina lente, Celesto. Sp ěchej pomalu.“

Celesta si op řela hlavu o hru ď svého ochránce a p řejela mu

53

prsty po b řiše. „Taylor je p řitažlivý muž. Nežárlíš?“

Benedikt ji chytil za vlasy, prudce jí strhl hlavu dozadu a přinutil ji, aby pohlédla do jeho pronikavých smaragdov ě zelených očí. „Nikdy nezapome ň, kde je tvé místo!“ zasy čel.

„Prastí…“

Benedikt ji pustil. „Získej si Taylorovu d ůvěru a dosta ň to z něho. Ale pokud by za čal mít podez ření, zabij ho.“

54

Rozdílnosti názorů

Tanak ův oceánografický institut

Nazelenalou hladinu Tanakovy laguny z čeřila podve černí přeháňka. Jonas pozoroval déš ť ze své kancelá ře ve t řetím poschodí. Aréna byla opuštěná a až do skon čení policejního vyšet řování zavřená.

Každých pár minut zazn ělo areálem kovové zadunění.

To je t řetí. Jestliže se bude držet po řád stejného schématu, vrátí se do hlavní nádrže, počká deset minut a rozjede se k dalšímu útoku.

Jako podle nápovědy se kanálem přehnala vzedmutá vlna a bílá šmouha vklouzla do laguny.

Zabzu čel interkom. „Paní Singerová a pan Tanaka jsou připraveni vás přijmout.“

Jonas vyšel z kanceláře a rychlým krokem zamí řil chodbou ke kanceláři Celesty Singerové. Sekretářka se na n ěho chladn ě usmála. „Běžte dál. Čekají na vás.“

Jakmile vstoupil, Masao se s ním hned pozdravil. Jonas se se svým tchánem ješt ě nevid ěl, protože Masao se vrátil v časných ranních hodinách. Vypadal, jako by zestárl o deset let.

„Jak se cítíte, Masao?“

„Vydržím to. Poj ďte, Jonasi, a posa ďte se. Musíme prodiskutovat hodn ě v ěcí.“

Celesta se vyno řila ze své soukromé toalety. M ěla na sob ě černou sukni a bílou bl ůzu. Platinov ě blond vlasy m ěla svázané do utaženého drdolu.

55

„Drahý Jonasi, jsem tak š ťastná, že vás opět vidím.“ Políbila ho na tvář a zaujala místo v čele oválného konferenčního stolu, u kterého už sed ěl dob ře stav ěný muž ve v ěku mezi p ětat řiceti až čty řiceti lety. Jeho chladný nezú častn ěný pohled prozrazoval člov ěka, který nezná nic jiného než povinnosti. Na stole p řed ním ležel blok a kazetový záznamník.

„Jonasi, tento džentlmen je Lee Udelsman, spole čník právní firmy Krawitz, Udelsman, Kieras a Pasquale. Protože m ůžeme po čítat s tím, že nás budou rodiče mrtvých chlapc ů žalovat, nebude na škodu, když se na to p řipravíme.“

„Profesore, jsem dob ře informován o soudním procesu, kterému jste musel vy a Institut v posledním roce a p ůl čelit. Cht ěl bych vás proto hned na začátku uklidnit. Ti tři mrtví byli sice mladiství, zato m ěli trestní rejst řík delší než vaše ruka. Víme, že se do arény nedostali jako b ěžní diváci, to znamená, že by si zaplatili vstupné. Navíc máme tucet svědk ů, kte ří vid ěli, jak se pomocí páčidla vloupali do zamknutého objektu, v n ěmž nakonec došlo k útoku. Stojíme p řed jasným p řípadem spoluzavin ění nedbalostí postiženého a p řijetí rizika…“

„To je podstata naší obhajoby,“ p řerušila ho Celesta. „Ti malí parchanti nejenže vstoupili bez povolení na cizí po zemek, ale jejich zavin ěním utrp ěla naše spole čnost ztrátu víc než milion dolar ů ve form ě materiální škody a ztráty p říjmu. Řekla jsem Leeovi, že chci proti jejich rodi čů m podat protiobžalobu.“

„To je samoz řejm ě vaše rozhodnutí,“ řekl Lee. „Z právního hlediska je to zanedbání dohledu, proti čemuž lze vznést žalobu o náhradu škody.“

Jonas zavrt ěl hlavou. „Ti chlapci za sv ůj p řečin zaplatili životem. Copak to nesta čí?“

„Ne,“ řekla Celesta. „P ředtím, než vás GTI p řevzala, jste svou nep řipraveností p řišel o dv ě st ě milion ů dolar ů. Kolem krouží jako žraloci tucty advokátů čekajících, aby mohli z Institutu urvat co možná nejv ětší sousto. Já říkám, že podáme protižalobu.“

Jonas pohlédl na svého tchána. „Masao, co myslíte vy?“

„Masao souhlasí,“ odpov ěděla za n ěho Celesta. „Lee, nyní si

56

promluvme o dalším scénáři. Mám v úmyslu vystoupit za hodinu před média a oznámit, že zítra ráno opět arénu otev řeme. Chci, abyste šel se mnou. P řipravte si n ěkolik pe čliv ě formulovaných poznámek o tom, jak se ti mladiství vloupali do našeho objektu. Zmi ňte se o jejich trestním rejst říku a řekn ěte, jak naši malou Meg vydráždili a tím vyprovokovali její útok.“

Lee si zu řiv ě psal do bloku. „Mohu to ud ělat, Celesto, ale myslím, že bychom m ěli být opatrní…“

„Zapome ňte na opatrnost. Nesoust řeďujte se na obhajobu, musíte úto čit.“

„Opravdu je tohle všechno nutné?“ zeptal se Masao. „Zájem ve řejnosti se po tom incidentu prudce zvýšil. Jsme vyp rodaní na celý srpen.“

„Celesto, podle mého názoru je tu mnohem důležit ější a urgentn ější záležitost, kterou bychom m ěli projednat,“ řekl Jonas.

Lee vstal. „Dovolte mi, abych se vzdálil. Musím si ud ělat nějaké poznámky.“

Jonas si s právníkem potřásl rukou a čekal, až se za ním zav řou dve ře. „Celesto, stojí p řed námi velký problém, a teď nemluvím o soudním procesu. Jist ě jste četla moji zprávu a návrh řešení. Meg se pokouší prorazit bránu. Pokud n ěco rychle nepodnikneme, ute če…“

„Padaždít ě, po čkejte. Říkal jste utéct? Drahý Jonasi, provedl jste už v ůbec vizuální inspekci vnějších záv ěsů vrat?“

„Ne, ješt ě ne. M ěl jsem v úmyslu ud ělat to v čera, ale policie byla jiného názoru. Dáme se do toho zítra ráno.“

„A co by se podle vás m ělo zpevnit?“

„Všechno jsem popsal ve svém návrhu řešení. Stavební práce by se prováděly na vn ější straně brány. Do mo řského dna by se zarazily piloty, které by vrata zajiš ťovaly, aby se nedala otev řít. Pak by se v prostoru mezi vn ější částí vrat a piloty vybudovala betonová zeď silná nejmén ě jeden metr.“

„A nejnižší rozpo čet na tyto práce jsou tři miliony?“

„T ři miliony dv ě st ě tisíc. Meg by se musela alespo ň na deset dní uspat, abychom mohli práce dokončit. Na tu dobu budeme

57

zřejm ě muset arénu zav řít.“

Celesta se zadívala do jeho návrhu. „Myslím, že než tu v ěc schválím, budu se o ni muset dovědět víc. Masao, mohu vám vašeho zet ě uloupit na pracovní ve čeři?“

„Je mi líto, ale nemám čas,“ řekl Jonas. „Mám p říliš mnoho práce.“

„To je v po řádku,“ řekl Masao. „Já se tady o to postarám.“

„Výborn ě.“ Celesta stiskla tla čítko na svém telefonu. „Margaret, p řipravte moje auto.“

Jonas vrhl na svého tchána dlouhý tvrdý pohled.

Číšník jim vybral místo s výhledem na mo ře. Celesta objednala pití, pak se omluvila a odešla na toaletu.

Jonas se rozhlédl po jídeln ě za řízené ve viktoriánském stylu, krom ě nich sed ělo v restauraci jen n ěkolik párů, které se na sebe usmívaly. P řejel špi čkami prst ů nad plameny sví ček a up řen ě hled ěl na sv ůj snubní prstýnek. Pomyslel na Terry a srdce se mu sev řelo. Pouhý den poté, co se mu p řiznala, že je s ním neš ťastná, se nechal takhle zasko čit. Copak je to mezi nimi opravdu tak špatné? Jak to, že si ni čeho nevšiml?

Nevšiml sis ni čeho, protože jsi egoista…

Snažil se vzpomenout si, kdy se spolu s Terry zasmáli nebo kdy se milovali jinak než vícemén ě z povinnosti. Uvažoval také, kdy spolu naposledy n ěkde byli, n ěkde mimo své zam ěstnání.

Jonas cítil, že se mu stahuje hrdlo. Posedlost mega lodonem z něho ud ělala slepce.

Okamžik p ředtím, než se Celesta kolem n ěho protáhla na své místo, ucítil její jasmínovou v ůni. Usmála se na něho a v o čích se jí zachv ěl odlesk plamene sví čky.

Je to jed v obalu za milion dolar ů.

„Jsem unavená,“ zavrkala a vyklouzla z opánků. „Pot řebovala bych promasírovat nohy.“ P řejela špi čkou po nohavici Jonasových kalhot. „Tak po čem la čníte? Vsadím se, že tady mají velkého humra.“

„P řesta ňte.“

58

Na jeho p říkré odmítnutí odpov ěděla úsm ěvem.

„Celesto, m ěla to být pracovní ve čeře.“

„To také je. Pracuji na morálce svých zam ěstnanc ů.“

Op ět svou nohu odtáhl. „Vy že byste se starala o své zam ěstnance? To je k smíchu. Když jste naposledy prolet ěla městem, neprojevila jste v ůč i celému našemu personálu nic než pohrdání.“

„To však neplatí o vás.“ Usrkla ze sklenky martini. „T řeba mi pom ůžete, abych byla p říjemn ější?“

„O tom pochybuji. Myslím, že jste p řijela, abyste svým řídicím pracovník ům ukázala, že jste tu pánem.“

Zdálo se, že na ni jeho slova ud ělala dojem. Pohlédla z okna a zamyslela se. „Máte pravdu, Jonasi, dovedu být tvrdá. Oderint dum metuant…“

„Co to znamená?“

„Je to jeden z Benediktových oblíbených citát ů. ‚A ť si m ě nenávidí, jen když ze mě mají strach.‘ Znám jen jediný zp ůsob, jak n ěč eho dosáhnout, a to ten, který m ě nau čil m ůj poru čník. Déle než polovinu mého života m ě Benedikt p řipravuje, abych, až odejde na odpo činek, po n ěm p řevzala jeho podniky. Dává mi zatracen ě tvrdou školu. Jsem jeho obchodní spole čník a d ůvěrná přítelkyn ě; syn, kterého nikdy nem ěl, a manželka, kterou si nikdy nevzal.“

„Jak k tomu došlo, že jste se s Benediktem setkali? “

„M ůj otec byl ruský jaderný inženýr. Setkal se s Bened iktem na semináři v Oxfordu v roce 1970 a stali se z nich p řátelé. Moje matka byla ruská krasavice. Vlastně ji mému otci p ředstavil Benedikt. Narodila jsem se v Anglii, ale když mi bylo osm, otec nás přest ěhoval do B ěloruska, aby mohl pracovat v Černobylu.“

Pohlédla na n ěho a do o čí ji vstoupily slzy. „Pak p řišel dvacátý šestý duben roku 1986, den, kdy jsem vid ěla otce naposledy živého. Po nešt ěstí m ě s matkou odvezli, ale doopravdy nás zachránil Benedikt, když nás přest ěhoval do malého bytu v Moskv ě. Pokaždé, když do Moskvy p řijel, a tenkrát tam jezdil dost často, nás navštívil.“

59

„Krátce potom Benedikt p ředstavil matku jinému muži, vlivnému členu politbyra, kterého mnozí považovali za p říštího ministra vnitra. Matka se s ním za čala scházet, tajn ě, protože ten člov ěk byl ženatý a m ěl rodinu. Dva dny p řed mými jedenáctými narozeninami jsem p řišla ze školy a našla jsem matku i jejího milence z politbyra mrtvé. N ěkdo je zast řelil p ři milování v posteli.“

„Vyšet řilo se n ěkdy, kdo to ud ělal?“

„Mám podez ření, kdo to mohl být. Pamatuji se, že z toho byl tenkrát velký politický skandál. Já jsem se ale starala p ředevším o to, abych nezem řela hlady. Pokusila jsem se p řežít na moskevských ulicích. Bylo mi jedenáct a nem ěla jsem rodinu ani peníze. Benedikt m ě našel až o osm m ěsíc ů pozd ěji. Živila jsem se jako prostitutka. Poslal m ě do Ameriky do internátní školy. Na prázdniny jsem jezdila do jedné z jeho vil v Kalifornii, i když on sám byl obvykle pryč. Létal z jedné zem ě do druhé za svými obchody.

Potom, když mi už bylo čtrnáct let, se všechno zm ěnilo. Byla jsem tenkrát doma na podzimních prázdninách. Seděla jsem venku u bazénku, když jsem si všimla, že m ě pozoruje z domu pro hosty. V tu chvíli jsem nem ěla tušení, co d ělá, ale pamatuji se, jak mi dělalo dob ře, že jsem ho kone čně zaujala. Dokonce jsem se ho i pokusila dráždit. Sundala jsem si horní díl bikin a natírala jsem si prsa olejem na opalování.

Nikdy jsme o tom pak nemluvili, ale od té chvíle m ě vzal ze školy a doprovázela jsem ho na jeho cestách po světě. Najal pro mě soukromou u čitelku. Jmenovala se Anne Barryová. Vzpomínám si, že mluvila jedním z těch d ěsn ě huh ňavých tennesseeských ná řečí. Anne s námi cestovala všude, kam jsme se hnuli. Nejd říve jsem si myslela, že je Benediktova milenka.

Jednou v noci, bylo to krátce po mých patnáctých narozeninách, přišla Anne do mého pokoje a vklouzla ke mn ě do postele.“

„Co jste ud ělala?“

„P řísahám, že nejsem na ženy, ale zmátlo m ě to. Anne byla

60

první člov ěk, který ke mn ě od smrti mých rodi čů projevil n ějakou náklonnost. Toužila po mn ě a byla ke mn ě milá. Pot řebovala jsem cítit teplo druhého člov ěka, tak jsem ji všechno dovolila. Její milenecké návštěvy pak pokra čovaly do okamžiku, kdy nás spolu přistihl nahé v posteli Benedikt.“

„A co se stalo?“

„Benedikt je oportunista, nikdy nep řipustil, aby jeho city ovlivnily jeho úsudek. Hrozn ě se na Anne rozzu řil a rozhodl se využít ji k tomu, aby mn ě dal jednu z nejzávažn ějších lekcí v život ě, lekci, jak jednat se svými nep řáteli. Druhý den ráno jsme nastoupili do jeho soukromého letadla, abychom podnikli let do Anglie. Let ěl s námi také jeden člov ěk, který pat řil do Benediktova osobního vlastnictví. Bylo to d řív ější agent KGB. Ten člov ěk zatáhl Anne během letu do kajuty a tam si s ní pohrál…“

„P řed vámi?“

„Ne, Sergej m ěl rád soukromí. Zřejm ě poskytl Anne první heterosexuální zkušenost, jakou kdy poznala. V p ůli letu nad Atlantikem ji Sergej vyvlekl ven s rukama spoutaným a za zády a mod řinami po celém těle. Benedikt ji vytáhl z úst roubík a řekl jí, aby se mi omluvila. Do smrti na výraz v jejích o čích nezapomenu, hled ěla na m ě jako k smrti vyd ěšené zvíře zahnané do kouta. Další, co si pamatuju, bylo, že letoun sestoupil do devíti set metr ů a Sergej otev řel vn ější dve ře. Benedikt chytil Anne za vlasy a řekl mi: ‚Celesto, moje drahá, vždycky si své nepřátele drž po ruce, aby, až p řijde pravý čas, ses s nimi mohla náležitě vypo řádat.‘ Potom o krok ustoupil a vykopl Anne z letadla ven.“

„Panebože… on ji zavraždil? Jen tak?“ Že by si se mnou zase jen hrála? Tentokrát se zdá, že ne.

„Ano, Jonasi, jen tak. Chladn ě, promyšlen ě a ú činn ě. Takový je můj poru čník. Musím se p řiznat, že mn ě to polichotilo. Bylo to už pot řetí, kdy mi Benedikt p řišel na pomoc. Pokud šlo o m ě, v ěděla jsem, že Anne p řekro čila hranici a zasloužila si zem řít. Dokonce si pamatuju, že jsem b ěžela k oknu a doufala, že zahlédnu, jak se její tělo rozt říštilo o hladinu. Pak jsem Benedikta objala. A te ď mi

61

řekn ěte, co si o tom myslíte?“

Jonas vydechl. „Nevím, co si myslet. Zdá se, že jste m ěla pěkn ě pok řivené d ětství.“

„Možná, ale není to lepší než mít pok řivenou dosp ělost? Nivážna.“ Dopila sklenku. „Pozd ěji jsem pochopila, že skute čným důvodem, pro č se Benedikt na Anne tak rozzu řil, bylo, že m ě cht ěl mít pro sebe. Za dva dny za mnou v noci p řišel a od té doby se náš vztah naprosto zm ěnil. Stala jsem se jeho d ůvěrnou p řítelkyní. Benedikt si také uv ědomil, že jsem nezd ědila pouze mat čin fyzický zjev, ale i otcovu inteligenci. P řevzal roli mého soukromého u čitele ve škole skute čného života. Ve dne m ě u čil, jak být tvrdá a bezohledná ve společenském sv ětě ovládaném muži, a v noci mi dával lekce lásky. Jsem produkt Benedikta Singera, jeho výtvor.“

„Dovolil vám stýkat se s jinými muži?“

„Spím s jinými muži, jestli máte tohle na mysli, al e jen jako sou část byznysu. Vím, že se Benedikt nezblázní, když si n ěkdo pohraje s jeho hra čkou, pokud za to ovšem dostane n ěco zpátky.“ Pohlédla na n ěho a smutn ě se usmála. „Pro p řípad, že by vás to zajímalo, p řiznávám, že jsem se nikdy nezamilovala. Nikdy jsem k tomu nem ěla p říležitost.“

„Pro č jste zm ěnila své p říjmení na Singerová?“

„To byl Benedikt ův nápad. V ěděl, že m ě muži budou respektovat víc jako Celestu Singerovou než Alexeje vovou.“ Kývla na číšníka, aby jí p řinesl další sklenku. „A te ď zase mluvte vy. Slyšela jsem, že jste byl až do nešt ěstí v Marianské hlubin ě špi čkovým hlubokomo řským pilotem.“

Jonas po ní st řelil chladným pohledem.

„Drahý Jonasi, v ěnujte mi alespo ň trochu d ůvěry. Musí vám být jasné, že d říve, než jsme souhlasili s dohodou o p řevzetí Institutu, jsme si d ůkladn ě prov ěř ili všechno podstatné, co s ním souvisí. Byl byste p řekvapen, co všechno víme.“

„To byl úpln ě jiný život. Doba, kdy jsem řídil ponorky, je dávno pryč.“

„P řed chvílí jsem vám řekla své nejhlubší a nejtajn ější

62

tajemství. Te ď chci znát vaše. Co se stalo s tím mladým nafoukaným pilotem, kterého jsem vid ěla v televizním vysílání na PBS, když mi bylo sedmnáct?“

„Bože, te ď už se opravdu cítím jako sta řec.“

„Ale, ale.“

Naklonil se dop ředu. „Asi p řed jedenácti lety jsem řídil třímístnou ponorku válečného námořnictva. Jednalo se o vysoce tajnou misi do Marianské hlubiny, víc než jedenáct kilometr ů pod hladinu oceánu. Byl jsem unavený, protože to byla moje t řetí cesta dol ů b ěhem jednoho týdne. V ěděl jsem, že bych to nem ěl vzít, ale nikoho jiného v tu chvíli nem ěli. Je to dlouhý p ětihodinový sestup do naprosté tmy, takže člov ěk p řitom p řemýšlí o všeli čem. Vzpomínám si, že jsem zíral do tmy, bylo to n ěkolik set metr ů ode dna –, když se p řede mnou objevila bílá zář. Vzápětí však před mýma o čima zmizela. Oba v ědci, kte ří byli se mnou na palub ě, nevid ěli nic. Pokra čoval jsem v pozorování. Náhle se z hlubiny vyno řilo bílé monstrum…“

„Megalodon?“

„Tenkrát jsem ještě o žádném megalodonovi nem ěl ani tušení. Věděl jsem jedin ě to, že jsme ve smrtelném nebezpe čí. Odhodil jsem veškerou zátěž a co nejrychleji se obrátil k návratu na povrch. Cestou nahoru pak došlo k poruše na systému udržování tlaku. Jednomu z v ědc ů praskla mozková cévka. Zem řel, než jsme dorazili na hladinu. Druhý zem řel v nemocni čním odd ělení na lodi. M ě dávali dohromady t ři m ěsíce a potom m ě poslali na psychiatrii, aby na m ě ud ělali posudek. Tam jsem se setkal s Macem.“

„Takže jste pak zm ěnil svou kariéru?“

„Ano. Následujících sedm let jsem strávil snahou dokázat sobě i všem ostatním, že bílý netvor existuje, že to neb yla jen n ějaká duševní poruchu vzniklá z pobytu v hloubce, jak prohlásili vojenští psychologové. Nechal jsem tedy pilotování podmo řských plavidel, jediné v ěci, kterou jsem opravdu miloval, a stal jsem se paleobiologem.“

„Ale tam dol ů jste se vrátil. Dokázal jste všem, že se mýlili.“

63

„Byl jsem nerozumný a zbyte čně jsem riskoval. P řipustil jsem, aby m ůj úsudek ovlivnily ješitnost a emoce. Spustit se do Marianské hlubiny v jednomístné ponorce je absolutní šílenství bez ohledu na to, jestli tam n ějaký megalodon je, nebo není. Přesv ědčil m ě k tomu Masao Tanaka. Cht ěl, abych provázel jeho syna do Hlubiny, kde m ěl oživit poškozený modul UNIS. Nechal jsem se od Masaa p řemluvit, i když… k čertu, abych řekl pravdu, sám jsem se tam dolů cht ěl vrátit.“

„A op ět jste narazil na bílého netvora.“

„Dokonce na dva. Ten, co se objevil první, na nás zaúto čil a zabil Tanakova syna. P řitom se zapletl do kabelu ponorky, když ji mate řská loď za čala nev ědomky táhnout nahoru. Pak se objevila druhá obluda, mnohem větší samice. Ta se na svého bezmocného druha vrhla a za čala ho rvát a hltavě požírat. Dokonce s jeho mrtvým zkrvaveným t ělem stoupala nahoru do teplejších vod.“

„To byla Megina matka?“

Jonas p řikývl. „Nejv ětší chybou, jakou jsem ud ělal, bylo, že místo, abych ji zabil, pokusil jsem se ji chytit.“

„To je nesmysl. Nebýt vás, nem ěli bychom naši nejv ětší atrakci. Díky vám m ůžeme provozovat nejv ětší show na sv ětě.“

„Spíš bych řekl, že díky mn ě p řišlo o život mnoho nevinných lidí, jako nap říklad ti t ři chlapci.“ Jonas cítil, že jeho trp ělivost se za číná vyčerpávat. „Celesto, potřebuji to v ědět. Budete souhlasit se zesílením vrat, nebo ne?“

„Zítra mi řeknete, jestli a do jaké míry jsou poškozená. Dnes ve čer vás chci lépe poznat.“ Vysunula nohu z opánků a znovu přejela špi čkou po jeho kalhotech.

Jonas vstal. „Řekla jste, že už jste si m ě d ůkladn ě prov ěř ili. Pokud jde o m ě, já bych se radši dobře vyspal. Da svidania.“

Zamí řil k východu. Celesta sledovala, jak odchází, a v duchu klela.

64

Tokamak

Západní Pacifik

Terry odkopla p řikrývku a posadila se. P řestože se k spánku uložila p řed více než t řemi hodinami, do této chvíle se jí nepoda řilo usnout. Trápila ji starost o otce.

Pohlédla na digitální hodiny a uviděla, že jsou dv ě hodiny třicet osm minut po p ůlnoci.

K čertu s tím…

Slezla z visutého lůžka a otev řela kruhové okénko, aby se nadýchala ostrého no čního vzduchu.

Co tak jít se projít? Vy čistit si hlavu a trochu se ochladit?

Vklouzla do své sportovní soupravy a s teniskami v rukou otev řela dve ře kabiny. Bosá prošla prázdnou chodbou. Po chvíli vystoupila na palubu na pravém boku Goliáše.

Obula si tenisky a za čala se rychlým krokem procházet. Na sametov ě černé obloze zářilo neskute čné množství hv ězd, pohled na n ě vnášel do její duše klid. Palubou ne čekan ě zavanul chladný mo řský vánek. Zachv ěla se. Vytrhla se z omámení, přitáhla si límec soupravy až k uším a dál hled ěla na pyramidální nástavbu zvedající se nad její hlavou. Zm ětí železných trubek a nosník ů sku čel vítr.

Minula ocelovou v ěž, poz ůstatek po t řicetimilimetrových kulometech typu Gatling. Pokra čovala dál a přešla široký otev řený prostor paluby vedoucí ke Goliášově masivní p řídi. Tam byla k vid ění pouze řada ocelových poklop ů, které d říve skrývaly n ěkolik desítek odpalovacích raketových šachet.

65

Terry se nahnula nad zábradlím a hleděla do ocelov ě šedé vody. P řed čty řmi lety sestoupil její bratr D. J. s Jonasem do Marianské hlubiny, kde ho pozřel žralok, jehož potomek te ď v podstat ě její rodinu živí. Mezí ní a bratrem byl velmi siln ý sourozenecký vztah. Jak je možné, že se všechno tak rychle zm ěnilo?

Vítr jí rozfoukal slzy po tváři. P řemýšlela o otci, jak za posledních n ěkolik let zestárl. Akvárium, v němž by mohlo bez omezení plout hejno velryb, bylo jeho životním snem . Kontrolu nad svým Institutem byl nucen p ředat Benediktu Singerovi ne ani tak proto, že se v lagun ě nikdy žádný kytovec neprohán ěl, ale kv ůli finan čním potížím spojeným s megalodonem. To byl poslední moment, který zlomil jeho elán.

Přemýšlela také o Jonasovi a uv ědomila si, že na n ěho byla zřejm ě p říliš tvrdá. Její manžel trp ěl jako málokdo, přesto z nějakého d ůvodu její láska k němu v posledních letech za čala chladnout. V ěděla, že n ěkde hluboko ve svém nitru stále uchovává pocit, kterým ho viní ze ztráty svého nenarozeného dít ěte, stejn ě jako z otcova podlomeného zdraví. Uvažovala, jestli se jejich vztah dá ještě zachránit.

Za čaly jí drkotat zimou zuby. Už se cht ěla vrátit do kajuty, když zpod jednoho ocelového poklopu zaslechla zvuk hydraulického pohonu. P řikr čila se za hradbu záchranných člun ů naskládaných na sebe a po chvíli uvid ěla, že z jedné z bývalých odpalovacích šachet se vyno řili t ři muži v bílých laboratorních pláštích. V šachtě z řejm ě muselo být zabudované schodišt ě.

Muži se protahovali a se z řejmou rozkoší vdechovali no ční vzduch, jako by dlouho pobývali v uzav řeném prostoru. Terry zaslechla, že spolu mluví řečí, která jí zněla jako ruština. Jeden z muž ů vytáhl z kapsy láhev vodky, po řádně si lokl a nabídl ostatním. Odmítli a bez n ěho zamí řili na záď.

Muž se rozhlédl, bylo z řejmé, že ho zaujaly záchranné čluny. Přestože se sotva držel na nohou, vytáhl z náprsní kapsy pláště malý p řístroj, namí řil ho na otev řený poklop a hlasit ě klel tak dlouho, dokud se poklop nezav řel. Pak dorazil láhev a potácivým

66

krokem se vydal k člun ům.

Terry se opatrn ě p řesunula dál do stínu. Rus klesl na palubu a op řel se.

Ub ěhlo n ěkolik minut. Muž za čal chrápat. Terry opatrně vylezla z úkrytu a sklonila se nad ním. Z jeho dechu se jí málem obrátil žaludek. Chvíli zírala na ohyzdnou jizvu táhnoucí se nap říč přes mužovo hrdlo. Pak si všimla dálkového ovládače, který muž svíral v ruce.

Jemn ě mu rozev řela prsty. Strnula, muž se pohnul, pootev řel oči a na jeho tváři se objevil opilecký úsm ěv. „ U mi ň tasnit…,“ zamumlal a op ět usnul.

Terry mu vzala ovládač a rozhlédla se. Paluba byla prázdná. Stiskla zelené tlačítko. Poklop šachty, z níž muži vylezli, se zvedl. Přistoupila blíž a uvid ěla železné sch ůdky mizející pod palubou. Rozbušilo se jí srdce. Vzpomn ěla si na otázku, kterou před pár dny položila otci: Jak moc Singerovi v ěř íš?

Sestoupila o n ěkolik stup ňů , pak se oto čila a stiskla červené tla čítko. Poklop nad její hlavou se zav řel.

Uv ědomila si, že slyší hukot silného generátoru. Hluk k ní doléhal odn ěkud zespodu. Sestoupila o dv ě poschodí níž a ocitla se p řed zav řenými vodot ěsnými dve řmi. Pomocí kol odsunula závory a dveře otev řela. Za nimi se objevila jasn ě osv ětlená, úzkostliv ě čistá bílá chodba.

Zajistila za sebou dve ře a rychle jí prošla. Na jejím konci byly těžké ocelové bezpečnostní dve ře. Terry se zmocnilo zklamání, protože poznala, že k jejich otev ření je t řeba mít identifika ční čipovou kartu.

V duchu zaklela. Obrátila se, aby se vrátila, když vtom ji vyd ěsilo hlasité zabzu čení. Hydraulicky ovládané dveře se za čaly otevírat.

Proboha, do čeho ses to zase namo čila?

Rozhlédla se kolem sebe jako chycené zvíře. Nebyl čas utéct, nebylo kam se schovat. V posledním okamžiku ji napa dlo přitisknout se za otevírající se dve ře. Dve ře ji p řimáčkly ke zdi.

Uslyšela mužské hlasy hovo řící n ějakým arabským jazykem.

67

Hlasy postupn ě slábly, muži se vzdalovali.

Terry m ěla pocit, že jí dve ře rozdrtí žebra, náhle však jejich tlak povolil a za čaly se zavírat. Neváhala ani zlomek vteřiny a vklouzla dovnit ř. Vzápětí za ní dve ře zapadly.

Ocitla se v rozlehlé hale. Vlevo p řed velkoformátovou televizní obrazovkou s videop řehrávačem stálo několik k řesel a pohovek, vpravo byla malá kuchyňka s mikrovlnnou troubou a ledni čkou. Přímo naproti byly další zav řené dveře.

Přistoupila k nim a opatrn ě je otev řela. Na tváři ucítila závan vlhkosti. Ke svému p řekvapení zjistila, že stojí na prahu velké šatny s uzamykatelnými sk říňkami. Nalevo od ní byla umývadla a toalety, napravo šatní sk říňky. Chodba uprost řed vedla ke sprchám.

Ze sprch se ozvaly hlasy.

Couvla ze šatny zp ět, ale v tom okamžiku zaslechla známé zabzu čení a bezpe čnostní dve ře se op ět za čaly otevírat. Znovu vklouzla do šatny, sko čila do jedné záchodové kabinky a zavřela za sebou dve ře. Srdce cítila až v krku. Posadila se na sedátko a modlila se, aby ji nikdo neobjevil.

Ub ěhlo n ěkolik minut. Potom zaslechla pleskání bosých nohou o dlaždice. Vykoukla št ěrbinou mezi dve řmi a jejich rámem a uvid ěla nahého muže. Stál přímo p řed její kabinkou čelem k umývadlu. M ěl tmavou ple ť a záda porostlá houštinou tmavých chlup ů. Pustil vodu a za čal se holit. Z šatny na n ěho kdosi zavolal arabsky.

Muž dokon čil holení a zmizel jí ze zorného pole. Terry slyšela, že oba muži spolu mluví a ob čas se sm ějí. Po chvíli vyšli z šatny do haly.

Čekala dalších n ěkolik minut a pak zalitá potem otevřela dve ře kabinky a po špi čkách vyšla z koupelny. Šatna byla prázdná, ale Terry slyšela, že vedle v hale hraje televize.

Zatracen ě…

Byla v pasti. Prošla kolem sprchových kabinek a vst oupila do malého výklenku s vodot ěsnými dve řmi zasazenými do rámu s pryžovým t ěsn ěním. Nad dve řmi visela bílá destička s nápisem

68

červenými písmeny. Anglicky, rusky, n ěmecky a arabsky tam stálo:

POZOR! VŠICHNI ZAM ĚSTNANCI SE MUSÍ P ŘED VSTUPEM DO LABORATO ŘE OSPRCHOVAT.

Terry zatla čila do dve ří. Otevíraly se ven a musela vyvinout zna čnou sílu, aby s nimi pohnula. Sotva je pootev řela, ozvalo se silné zasyčení a do zad jí zavanul vzduch. Jaká to m ůže být laborato ř, když je v ní udržován podtlak, aby vzduch neunikal ven? Copak se Benedikt zabývá výzkumem vir ů?

Vstoupila do p ředsín ě, která zřejm ě sloužila za p řevlékárnu. Podlaha, st ěny i strop byly vyložené bílými kachli čkami. V policích nad dv ěma velkými prádelními koši a řadou lavic byly naskládané čisté ru čníky. Na v ěšácích viselo v ětší množství kombinéz.

Na konci místnosti byly další vzduchot ěsné dveře a nad nimi varovný nápis:

VSTUP DO TOKAMAK LABORATO ŘE BEZ PŘETLAKOVÉHO OBLEKU ZAKÁZÁN!

Po tváři jí stékal pot a nervy se jí chv ěly nap ětím. V duchu si spílala, že nez ůstala ve své kajutě. Také si uv ědomila, že když sed ěla na toalet ě, m ěla se vymo čit.

Když už jsi došla až sem, musíš to dokon čit.

Našla si jeden menší p řetlakový oblek a položila ho na podlahu. Sundala si tenisky, vstoupila do nohavic, potom vsunula nohy do p řipojených gumových bot a p řes ramena si navlékla zbytek neforemné kombinézy. Tenisky strčila do kapes své sportovní soupravy. Pak navlékla ruce do rukávů a prsty do připojených gumových rukavic.

Ješt ě však bylo pot řeba nasadit si na hlavu p řilbu opat řenou kapuci, která byla spojená se zády kombinézy. Když to ud ělala, stáhla si vpředu zip ke krku. Náhle se jí v uších ozvalo praskání a pr ůzor p řed o čima se zamlžil. Rozepnula kombinézu a nadechla se. Teprve potom si všimla oranžové hadice p řipojené na jakýsi přístroj na st ěně. Op ět stáhla zip a připojila konec hadice k ventilu na kombinéze.

69

Ozvalo se sy čení. Kombinéza se začala nafukovat a sou časn ě se vy čistil pr ůzor p řed o čima. Po chvíli Terry hadici odpojila, otev řela vzduchot ěsné dveře a vstoupila dovnit ř.

Chvíli jen zírala a snažila se zorientovat. Ocitla se na úzké lávce ve výšce asi p ěti poschodí nad rozlehlou halou. Lávka se táhla nad celým p ředním prostorem trupu Goliáše. Terry si uv ědomila, že tady z řejm ě d říve byly svislé raketové šachty. Po jejich demontáži se zde vytvo řil prostor o rozloze asi devíti set čtvere čních metr ů, který byl nyní vypln ěný nejr ůzn ějším technickým za řízením a p řístroji. Uprost řed tr ůnil obrovský objekt podobající se tvarem gigantickému prstenu.

Terry se chytila zábradlí a nevěděla, co d ělat dál.

Z podivného objektu uprostřed sálu vyšli dva technici. Oba měli p řetlakové obleky a zásobníky se stlačeným vzduchem. Jeden z nich pohlédl sm ěrem, kde stála. Terry na něho kývla a oba muži se pohnuli dop ředu. Ješt ě chvíli váhala a pak se pustila dol ů po spirálovitě zato čených schodech. Stále si nemohla srovnat v hlav ě, jak se mohla do takové situace dostat.

Přiblížila se k v ěnčité vakuové komoře tvo řené obrovskou sto čenou trubkou o pr ůměru asi šesti metr ů. Její vn ější pláš ť obepínaly závity m ěděných trubek. Z vnit řku za řízení vycházely nes četné kabely p řipojené k po číta čovým terminálům a k dalším technickým za řízením umíst ěným po obvodu. V prostorách vzdálenějších od st ředu laborato ře byly mohutné generátory, jejichž hluboký hukot rozechvíval kovovou podlahu v ibracemi.

Terry se rozhlédla. Techniky, které spatřila shora, nebylo nikde vid ět. Vtom si všimla jednoho po číta čového terminálu, jehož monitor byl zapnutý, a posadila se k n ěmu. Pohnula myší. Na obrazovce se objevila nabídka program ů:

GTI TOKAMAK

Alfa částice Elektromagnetická síla H-mód Ioniza ční komora Magnetická šachta Neutrální injektory

70

Pohlcova č neutronové energie PIC program Pasivní bezpe čnostní systémy Poloidální plasmový tok Primární m ěni č Reaktorové palivo: deuterium

Supravodivé magnety tritium

Elektronová komora Toroidní cívky Turbulence Vakuová komora

Terry zvedla hlavu od monitoru. Technici se už vrátili a p řes sál na ni hleděli. Po chvíli se jeden z nich obrátil k druhému a oba se za čali blížit k ní.

Terry vstala. Uv ědomila si, že vzduch z jejího tlakového obleku uchází. Ledabyle se vydala k točitému schodišti. Držela hlavu sklon ěnou, aby jí nebylo vid ět do tváře. Oba muži šli za ní. Ve chvíli, kdy se blížila ke schod ům, p řestala hrát divadlo a rozb ěhla se. Nahoru vybíhala po dvou schodech najednou.

Ve sluchátkách uvnitř p řilby zaslechla, že na ni oba muži k řičí, jeden rusky, druhý anglicky: „St ůjte! Identifikujte se!“

Terry dob ěhla bez dechu na visutou lávku a vrazila do dveří. Její pronásledovatelé ji doháněli. Prob ěhla p řevlékárnou a celou silou zatáhla za tlakové dveře na druhém konci místnosti. Ve chvíli, kdy b ěžela kolem sprch, se jí na mokrých dlaždicích smekly gumové boty. T ěžce upadla na zem.

V uších jí zn ěly ruské výk řiky.

Zvedej se holka, pohni zadkem!

Vstala, prob ěhla šatnou a vrazila do haly. Od televizní obrazovky se p řekvapen ě oto čili čty ři muži oble čení jako chirurgové.

Terry si zakryla tvář rukou a prob ěhla k bezpe čnostním dve řím. V b ěhu zoufale uvažovala, jak je otev řít. Náhle si všimla, že vedle nich na st ěně je zelené tla čítko. Stiskla ho. V tu chvíli vyrazili z šatny ruští technici.

Sotva se dve ře pootev řely, protáhla se úzkou mezerou a spojovací chodbou pádila dál. Na konci rozrazila vodot ěsné dveře a prolétla jimi tak rychle, že na chodb ě bolestiv ě ude řila čelem do

71

kovového obložení. Te ď však nem ěla čas zkoumat, jestli si ud ělala bouli. Rychle za sebou dve ře zabouchla a zajistila je. Za nimi se už ozývaly ruské hlasy.

Cestou po schodech nahoru ze sebe za čala stahovat p řetlakový oblek. Plíce jí pálily od nezvyklé námahy a v uších jí prudce tepala krev. Na vrcholu schodišt ě za čala hledat v kapsách sportovní soupravy dálkový ovládač. Zoufale zaúp ěla, ovláda č jí sklouzl do pravé boty.

V sluchátkách stále slyšela rozčilené ruské hlasy. Rychle si rozepnula kombinézu, vytáhla nohy a sáhla do pravé boty. Rozt řesenou rukou stiskla zelené tlačítko. Poklop nad hlavou se zvedl.

Právě v tu chvíli vyrazili z vodot ěsných dve ří Rusové a začali po sch ůdkách vybíhat nahoru. Terry trvalo vteřinu, než se provlékla otvorem na palubu. Vzápětí se oto čila a napolo svle čená z kombinézy vyslala povel k uzav ření poklopu.

Opilec!

Rozb ěhla se k záchranným člun ům. Ulevilo se jí, když zjistila, že muž leží na palub ě zcela zpitý. Bleskov ě mu stáhla jeho boty, vsunula mu nohy do gumových bot a kombinézu mu p řetáhla přes záda.

Vtom zaslechla, že se zvedá poklop. Ještě sta čila str čit opilci ruce do rukávů, ale rychlý pohled k poklopu jí řekl, že se na palubu hrnou muži jeden za druhým.

Skr čila se za naskládané čluny a zoufale se rozhlédla. Paluba kolem byla otev řená a nebylo za čím se ukrýt. Nem ěla na vybranou. Rychle p řeb ěhla k zábradlí, přelezla ho a chytila se za nejnižší p říčku. Teprve te ď si uv ědomila, v jak nebezpe čné je situaci, houpala se na boku lodi víc než deset met r ů nad temnou hladinou Pacifiku.

Z paluby se ozýval k řik, z řejm ě našli opilce.

Terry p řitiskla bosé nohy k chladným ocelovým plátům. Za čala ru čkovat podél zádi, jejím cílem byla obrovská otočná věž, která na lodi zbyla po odmontovaných lodních d ělech.

Cítila, že jí za čínají umdlévat ruce i nohy a p řestává v nich mít

72

cit. Zábradlí bylo silné a její prsty je nestačily celé obemknout a po řádně sev řít. Asi po šesti metrech musela ru čkování nechat. Vytáhla se nahoru a skrčila se mezi p říčky zábradlí. Slyšela, že muži pobíhají po palub ě a k řičí.

Po chvíli se rozhodla vylézt a doplížit se k oto čné v ěži. Od lodní nadstavby ji d ělilo pouze deset nebo dvanáct metrů otev řené paluby.

Plížila se po rukou a kolenou. Kone čně se dostala ke zm ěti ocelových výstupk ů a za čala šplhat na palubu o poschodí výš. Sotva na ni vystoupila, pokra čovala na další úrove ň a asi po p ěti minutách úsilí se ocitla u vchodu do paluby C. Opatrn ě nakoukla do chodby, protože tam zaslechla hlasy. Uvid ěla Benedikta Singera. Byl v koupacím županu a hovo řil se dv ěma ruskými techniky z laborato ře. Všichni t ři se dívali na její dve ře.

Terry rychle couvla ven a za čala se plazit po úzké plošině, která se táhla pod její kajutou. Pohlédla nahoru a řesv p ědčila se, že kulaté okénko je stále otevřené.

Okay, dokážeš to.

Vysko čila a zachytila se prsty za vn ější okraj okna. Sykla bolestí, jak se do jejích zk řehlých, znecitliv ělých prst ů za řízla kovová hrana. Po několika vte řinách našla oporu pro nohy, vytáhla se a strčila hlavu do otvoru.

Dál to však nešlo. Zjistila, že se rameny neprotáhne.

Zaslechla klepání na dveře.

Vytáhla hlavu ven, vstrčila do okénka nap řed ruku a pak do otvoru op ět vsunula hlavu. Po obrovském úsilí, kdy se všelijak kroutila a odírala o okraje okénka, se jí kone čně poda řilo vsoukat se dovnit ř. Dopadla na ruce hlavou dol ů.

Klepání se ozvalo znovu, tentokrát už netrpěliv ěji.

„Minutku…“

Terry zav řela okno a bleskov ě si svlékla sportovní soupravu. Potom si omotala pokrývku kolem nahého t ěla. Snažila se skrýt krvácející prsty a špinavé nohy.

Otev řela dve ře a za čala hrát ospalou. „Už mám vstávat?“

Benedikt a oba technici na ni chvíli zaražen ě hled ěli.

73

„Ne, má drahá, ještě ne,“ řekl Benedikt. „M ěli jsme tu menší nep říjemnost a cht ěli jsme se p řesv ědčit, že jste v po řádku.“

„Jakou nep říjemnost?“

Krátce si ji zm ěř il pronikavýma smaragdovýma o čima a pak se jeho pohled sto čil ke zdi pod okénkem. „To není d ůležité. Vra ťte se zpátky do postele.“

Terry se na n ěho ospale usmála a zavřela dve ře. Z ůstala stát a poslouchala. Slyšela, jak Benedikt dává rusky příkazy svým lidem, a pak se teprve zavírá ve své kajutě. Uklidn ěná se dovlekla k posteli. Byla prochladlá, rozbolavělá a zcela vyčerpaná.

Co mohl Benedikt skrývat?

Te ď však byla p říliš unavená, aby nad tím p řemýšlela. Lehla si a chvíli se usmívala nad svou troufalostí. Ješt ě než však usnula, našla na no čním stolku pero a poznámkový blok a poznamenala si jediné slovo: TOKAMAK. Potom papír z bloku vytrhla, zma čkala ho do kuli čky a vstr čila do boty.

Za minutu už spala, aniž m ěla tušení, že na zdi kolem okénka jsou krvavé otisky jejích poran ěných prst ů.

74

Únik

Tanak ův oceánografický institut Monterey, Kalifornie

„ Řekl jsem ti už, že ses zbláznil?“

„Jist ě, Macu. A n ěkolikrát. Vypni motor. Nechci vyděsit Meg.“

„Meg? Ale že d ěsíš k smrti m ě, to t ě, kamaráde, nezajímá, že?“

Mac vypnul p řív ěsný lodní motor a nechal ponton dlouhý asi dev ět metr ů setrva čností doplout k vn ějšímu okraji hráze kanálu. Jakmile plavidlo narazilo na vy čnívající betonový okraj, Mac vystoupil a p řivázal ho.

Profil p řístupového kanálu tvořilo vybagrované koryto hluboké dvacet p ět metr ů zpevn ěné po stranách betonovými břehy. Ší řka na úrovni hladiny byla osmnáct metrů. P ři pohledu od západní zdi laguny se kanál jevil jako výjezd z dálnice táhnoucí se krátce nad pob řežím a pokra čující dalších t ři sta metr ů do Pacifiku. Asi ve třech čtvrtinách této délky, tedy zhruba dvě st ě t řicet metr ů v mo ři, byla umíst ěna ocelová vrata vysoká dvacet pět metr ů. Ta kanál uzavírala.

Během odlivu hráz vystupovala asi půl až jeden metr nad hladinu a p řipomínala úzký chodník vybíhající do mo ře. Za p řílivu se však zcela ztratila pod vodou a její polohu vyzn a čovala řada oranžových bójí a tabulí varujících p řed vstupem na soukromý pozemek.

Jonas ukázal na dvojitě vinuté závity ostnatého drátu táhnoucího se od jednoho břehu hráze ke druhému. „Brána je tam pod tím ostnatým drátem.“

75

„Panebože, ta potvora jde po nás,“ řekl Mac. Kanálem se hnala víc než dva metry vysoká vlna. Mířila k ostnatému drátu. Po chvíli se ozvala temná rána a betonové břehy hráze se zachvěly.

Mac si nervózním pohybem prohrábl svého ježka. „Zatracen ě, Jonasi… jsme tady v ůbec v bezpe čí?“

„To se práv ě snažím zjistit.“

„Doufám, že si tím budeš jistý d říve, než ta potvora ute če. Pak mi dej v ědět. Jen tak ze zv ědavosti, na kterou stranu se ta vrata otevírají?“

„Našt ěstí dovnit ř. Masao je nechal p ůvodn ě navrhnout jako návnadu pro gravidní samice kytovců, kte ří tudy táhnou na sever. Cht ěl je tím zp ůsobem odchytávat a pak v laguně chovat. Vrata mají otvory a jsou vodopropustná, takže v nádrži se po řád obm ěň uje mo řská voda.“

V dálce se ozval dunivý zvuk bubn ů a nesl se kanálem.

„Za číná odpolední show,“ řekl Jonas. „M ěl bych se obléknout.“

Mac pozoroval, jak se jeho p řítel souká do potápěč ské kombinézy.

„To chceš lézt do vody? Ty ses zbláznil! Vždy ť je to zatracen ě nebezpe čné.“

„Jestli víš o n ějakém jiném způsobu, jak posoudit poškození vrat, tak mi o n ěm řekni. Jsem jedno velké ucho.“

Přerušilo je pípnutí krátkovlnné vysílačky.

„Co se d ěje, Manny?“

„Zvyšujeme intenzitu akustické stimulace. Dám vám vědět, až se Meg rozjede do kanálu.“

„Díky.“

Dun ění bubn ů sílilo a zrychlovalo se. Jonas si uv ědomil, že tlukot jeho srdce se p řizp ůsobil jejich rytmu.

„Poslyš, Jonasi, pokud se nemýlím, kamarádi jsme už n ějakých jedenáct let. Víš, že jsi m ůj nejlepší p řítel.“

„Myslel jsem, že žádného jiného nemáš,“ usmál se Jonas. „Tak se vymáčkni. Co je? Co ti sedlo na mozek?“

„Mám obavy z toho, že právě tob ě n ěco sedlo na mozek. Terry je okay. S tebou to je horší. Jsi tou zatracenou obludou úpln ě

76

posedlý. Copak už toho nebylo dost?“

Jonas se podíval sm ěrem k lagun ě a zaost řil pohled na zapln ěnou arénu. „Bylo. A víc než dost.“

„Tak s tím sekni. Vsadím se, že jakmile opustíš Ins titut, ty tvoje no ční m ůry do týdne zmizí.“

„Plánuju to. A velice brzy. P ředtím ale musím tu jednat řicetitunovou obludu spoutat. Máš vysílač?“

„Jo. Tady je.“ Mac vytáhl z krabice na nářadí p ředm ět dlouhý asi patnáct centimetrů. Podobal se šipce a jeho pouzdro nebylo v pr ůměru širší než kulka. Na jednom jeho konci tr čela asi deset centimetr ů dlouhá harpuna s há čkem.

„Zdá se mi to trochu malé. Jaký to má dosah?“

„To záleží na hloubce a topografii. Po čítám tak od pěti do osmi set kilometr ů. Vysílá infraakustický signál, který je neustále monitorovaný systémem SOSUS, takže to svoje monstrum m ůžeš sledovat kdekoli na zem ěkouli.“

Jonas si se zájmem přístroj prohlédl. Bylo vid ět, že na n ěho Macova informace ud ělala dojem. SOSUS byl systém válečného námořnictva, který se už n ěkolik desetiletí používal ke sledování nep řátelských lodí a ponorek. Jeho stavba stála patnáct miliard dolar ů. Systém sestával z více než padesáti tisíc kilometů r podmo řských kabel ů a spousty mikrofon ů a v sou časné dob ě ho využívali v ědci k zachycování zvuků, kterými se dorozumívají velryby, k monitorování podmořských seismických ot řes ů nebo k detekci pukáni ledovců vzdálených tisíce kilometr ů.

Jonas podal šipku zp ět Macovi. „Jak dlouho tomu vydrží baterie?“

„Hlavní baterie je lithiová a je dopln ěná přídavnou niklkadmiovou. Ob ě by m ěly vysta čit asi na šestim ěsí ční provoz.“

„A kde máš pušku nebo čím se to vyst řeluje?“

Mac vytáhl z kapsy malou jednoruční st řelnou zbra ň připomínající startovací pistoli. P řišrouboval nakonec hlavn ě adaptor z um ělé hmoty, vložil do n ěho šipku a podal ji Jonasovi.

„Na jednoru ční zbra ň to pom ěrn ě dost kope. Dej si záležet p ři mí ření a drž ji p ři výst řelu ob ěma rukama. Bohužel, ú činný dost řel

77

je pouze asi sto metr ů. Pokud bys vyst řelil z v ětší dálky, nem ěli bychom jistotu, že harpuna pronikla žralokovou tlus tou k ůží. Kdybys mn ě dal tak o dva týdny víc, pokusil bych se to p řed ělat na pušku.“

„Tolik času nemáme. Chci to udělat dnes.“

„Doktore, slyšíte m ě?“

Jonas sáhl po krátkovlnné vysílačce. „Slyším, Manny. Mluvte.“

„Meg práv ě vplula do laguny. Jestli jste se rozhodl do toho j ít, pak je vhodná doba.“

Jonas se sehnul pro ploutve. „Drž ponton tady. Nech ci, aby ho Meg uvid ěla, až se vrátí. Až obhlédnu závěsy brány, poplujeme podél vn ější strany kanálu a pokusíme se rybu označit.“

„Jak myslíš. A poslyš, Jonasi, víš jak zní definice blbce?“

Jonas nasadil strnulý výraz a zahled ěl se do modré vody. „Ne, jak?“

„Blbec je chlap, který vidí na cest ě hovno, ví, že je to hovno, ale stejn ě do n ěho šlápne. P řesn ě takový blbec jsi ty. A te ď b ěž a bav se s tím svým zatraceným žralokem.“

Jonas krátce pohlédl na přítele a sesko čil nohama nap řed do vody. Když klesal dol ů, oslepila ho na chvíli clona drobných bublinek.

V hloubce devíti metr ů se zastavil. Držel se u vnit řní strany hráze po pravé ruce. Betonová stěna se tém ěř ztrácela pod kluzkou vrstvou řas a vodních rostlin. Silný proud ho hnal dop ředu, takže se za chvíli ocitl u brány.

V mlhav ě modré vod ě mo řské hlubiny se rýsovala uzavírací vrata. Zlov ěstn ě temná hradba se táhla dál, než mohl dohlédnout, až do hloubky p ětadvaceti metr ů.

Konstrukci pokrývala tenká vrstva rzi a p řísavných mo řských živo čich ů. Jonas natáhl ruku a strčil t ři prsty do jednoho z otvor ů zajiš ťujících vodopropustnost brány. Deska byla silná třináct centimetr ů. Nemohl odolat, aby se nepodíval na druhou stranu. Otvor mohl mít sedm až osm centimetr ů v pr ůměru, takže vid ěl víc než dob ře.

Po zádech mu proběhlo zamrazení. Přesta ň ztrácet čas, blb če…

78

Přiblížil se k hrázi na pravé straně a zapnul silnou potáp ěč skou svítilnu. Zamí řil kužel sv ětla na závěs zabetonovaný do hráze, na kterém viselo jedno k řídlo vrat. Ocelový záv ěs o pr ůměru jeden metr se již za čínal ohýbat sm ěrem na vn ější stranu, bylo to samoz řejm ě zp ůsobené neustálým bušením žraloka do brány. I když záv ěsy zatím odolávaly, Jonas věděl, že je jen otázkou času, kdy povolí. A jakmile se utrhne n ěkolik prvních, budou o to rychleji následovat další.

Obrátil se a vyrazil na obhlídku druhého křídla. Náhle zachytil záblesk pohybu.

Asi p ět metr ů pod ním proklouzlo podél brány sv ětlešedé tělo. Jakmile dosp ělo k betonové hrázi, prohnulo se do oblouku a zmizelo v temnot ě.

Jonas oto čil hlavu. Z mlžného závoje přímo p řed ním se vyno řil žralok. Jonas cítil, jak ho zaplavuje vlna adren alinu. Další bestie, a obrovská, snad pět a p ůl metru dlouhá a přes tunu t ěžká.

Silou v ůle se p řinutil ke klidu. Pohnul nohama a couvl, až ucítil, že narazil láhví se stla čeným vzduchem do brány. Zabiják pokra čoval v pomalém pohybu sm ěrem k n ěmu. Jeho horizontální hrudní ploutve p řipomínaly svým pohybem houpání k řídel tryskové stíhačky. Žralok se p řiblížil na vzdálenost asi p ěti nebo šesti metr ů. Podle pachu mí řil najisto.

Jonas na n ěho namí řil svítilnu. Kužel sv ětla ozářil tmavé otvory na spodní stran ě žralokova nosu.

Lorenziniovy ampule. Dravec se orientoval podle nepatrného elektrického pole, které se šířilo od Jonasova tlukoucího srdce.

Jonas divoce zamával rukama a vykřikl do nádechového ventilu. Žralok se k n ěmu p řiblížil tém ěř na jeden metr… pak se prudce obrátil a byl pryč.

Jonas pohlédl dolů.

Pod ním kroužily další dv ě bestie. Všechny velké a bílé.

Jonas z ůstal p řitisknutý k brán ě. V zorném poli jeho brýlí se mihli další dva dravci, všichni samci.

Proboha tolik… a jenom samci? Pro č se tady shlukují?

Žraloci za čali kroužit rychleji. Bylo evidentní, že jejich nek lid

79

vzr ůstá. Jeden z větších exemplářů sekl ocasem po svém sokovi. Jonasovi se na chvíli zastavilo srdce, dv ě bílé bestie za čaly rvát jedna druhou; bezmála dvě tuny sval ů a k ůže v jednom klubku. Vzápětí se však od sebe odd ělily. Jonas si uv ědomil, že n ěco takového u druhu carcharodon carcharias ješt ě nevid ěl. Cítil se bezbranný jako osam ělá ovce mezi smečkou hladových vlk ů. Podíval se na hloubkom ěr, osmnáct metrů.

Přitiskl se k bráně v zoufalé snaze s ní splynout. Nepomáhalo to. Žraloci se chystali k útoku.

Mac do amfiteátru neviděl, ale podle reakce obecenstva tušil, co se tam d ěje. Minuty ubíhaly. Zatracen ě, co tam ten Jonas tak dlouho d ělá?

Kolem pontonu prolet ěl metr nad hladinou ocelov ě šedý trojúhelník a v závěsu za ním bi čovala hladinu p ůlm ěsí čitá ocasní ploutev. Mac ješt ě chvíli sledoval pohyb pod vodou a teprve pak si uv ědomil, co vlastn ě vid ěl.

„Zatracen ě, Jonas…!“

Spustil motor a vyrazil p řes kanál sm ěrem k bariéře z ostnatého drátu. Nalevo se objevila druhá hřbetní ploutev a o kus dál další. Mac zoufale hledal, jestli neuvidí, kde z hloubky stoupají bubliny. V poslední vte řin ě se podíval p řed sebe. Pozd ě.

„Do prdele!“

Prudce za řadil zpáteční chod, ale vlastní vlna ho strhla ješt ě o kus dop ředu. Plochý ponton projel pod bariérou a zachytil se v kolech ostnatého drátu.

„Ty blb če, ty zatracenej, pitomej osle!“ Mac chytil veslo a šťouchal do drátu v zoufalé snaze loď uvolnit.

Náhle koutkem oka zachytil jiný pohyb. Sm ěrem od laguny se kanálem valila vlna vysoká nejméně dva a p ůl metru. Mí řila p římo k n ěmu.

Jonas spat řil Macovu lo ď. Za čal stoupat. Zoufale se rozhlížel na všechny strany a bezmocn ě sledoval, jak se žraloci st řídají v prudkých nájezdech proti n ěmu.

80

V hloubce deseti a p ůl metru se znovu zastavil. Proti n ěmu se řítila sedm metrických cent ů t ěžká raketa naváděná na pach masa a krve. Vzápětí, když se p řiblížila k ocelové hradb ě vrat, zpomalila. Jonas v ěděl, že žralokovy citlivé bu ňky reagují na elektrické pole šířící se od hydraulického ovládání vrat. Když se však dravec p řiblížil na t ři metry, jeho pozoruhodný sensorový systém se uvedl do zmatku. Než by se však stáhl, otev řel strašlivou tlamu, obnažil dásn ě a zuby ostré jako dýky a sto čil černé o či navrch hlavy.

Zmatený žralok narazil do bariéry napravo od Jonase a naslepo ch ňapal svými d ěsivými čelistmi podél vrat.

Jonas rychle upustil z potápěč ské vesty vzduch a klesl níž, aby unikl smrtícím zub ům. Hlava nestv ůry projela p římo nad ním. Její tlama se stále otevírala a zavírala.

Kone čně čty ři a p ůl metru dlouhý samec usoudil, že tam ko řist nenajde, a zmizel v šeru. Jonas st řihl nohama a vystoupil do devíti metr ů. Pohlédl dolů.

Přímo pod ním se vyno řil další samec, tentokrát dobrých šest metr ů dlouhý.

Jonas znovu prudce kopl nohama. Tlama se otev řela. Černé o či se proto čily zp ět, slonovinov ě bílé tesáky se roztáhly, Jonas věděl, že bestie jde po n ěm.

Žralok do n ěho narazil silou menšího nákladního auta. Jonasova levá noha zmizela v dravcově tlam ě.

Jonas prokousl náustek i vlastní jazyk a jeho tělo se zkroutilo, jako kdyby se ho dotkl obnažený drát vysokého nap ětí. Reflexivním pohybem máchl levou rukou dolů a ude řil žraloka do nosu tupým koncem svítilny. Čelisti se pootev řely. Jonas sebou zoufale škubl, aby nohu z žralokovy strašlivé tlamy vyprostil.

Bestie se zarazila, zat řásla hlavou a znovu se na něho chystala…

Náhle se však oto čila a vyst řelila pry č.

Jonas zaregistroval bílou zář, kterou vzápětí následovala ohlušující rána. Megalodon narazil do vrat jako osmnáctikolový kamión do policejní bariéry. Vrata tvrd ě bouchla do Jonasovy

81

láhve se stlačeným vzduchem a prorazila ji.

V celém prostoru kolem rezonovalo strašlivé skříp ění kovu. Jonas si s hr ůzou uv ědomil, že vrata povolila a hrnou ho ke zdi hráze.

V rozši řující se meze ře uprost řed se objevilo obrovské megalodonovo t ělo.

Proražená láhev táhla Jonase dolů jako kotva. Oslepený, s maskou beznad ějn ě zaplavenou vodou klesal bezmocn ě dol ů. Rozdrásanou levou nohou nebyl schopen pohnout.

Malá láhev!

Jonas vytrhl od pasu malý vále ček, vydechl vodu a pak do sebe natáhl dlouhý doušek životadárného vzduchu.

Zoufale se snažil nahmatat zátěžový opasek. Oslepený svou vlastní krví hmatal kolem pasu. Cítil, že mu spodní část těla trne a za číná v ní ztrácet cit. Konečně se mu poda řilo nahmatat plastový zámek a uvolnit ho. Zátěžový opasek sklouzl dol ů, ale na cest ě ke dnu ješt ě sta čil ude řit do Jonasovy t ěžce pochroumané nohy.

Jonas za čal stoupat mlhou rozptýlené krve, která se vznášela jako r ůžový oblak podél čelní plochy poškozených vrat.

Vyfoukl vodu z masky. Cítil, že se ho zmoc ňuje mdloba ze ztráty krve a z vyčerpání. Pomyšlení, že by mohl omdlít a vykrvácet pod vodou k smrti, v něm však zmobilizovalo poslední zbytek sil. Soust ředil se jen na to, aby se dostal na hladinu. Náhle strnul, p řed ním se vznášela jeho no ční m ůra.

Meginy šedé o či hled ěly p římo na n ěho, její obrovská lumineskující hlava se houpala ani ne p ět metr ů p řed ním.

Démonický škleb se pootev řel a op ět zav řel, jako by mu obluda cht ěla n ěco říct.

Jonas strnul v absolutní hr ůze. Cítil, že se mu p řed o čima d ělá tma.

Meg se nehýbala a hled ěla na n ěho, jako by se rozhodovala, co s ním ud ělat.

Poznala m ě…

Jonas cítil, že stoupá. Natáhl levou ruku a dotkl se vylomených vrat.

82

Hni sebou!

V jediné svalové kontrakci vyvolané návalem adrenalinu se protáhl za poškozená vrata a vtiskl se mezi vytržené závěsy, zlomek vte řiny p ředtím, než po n ěm Meg ch ňapla široce rozev řenými čelistmi. Její nos ude řil do vnit řní plochy vrat a přirazil je proti betonové stěně hráze.

Jonas zaslechl, jak za jeho zády zadrnčely ocelové pláty a odd ělily ho od smrtících čelistí. Byl p říliš slabý, než aby se staral, co se d ěje dál. Cítil jen, že pomalu stoupá spolu s oblakem své vlastní krve unášený nepatrným zbytkem vzduchu, kte rý ješt ě v BCD vest ě zbyl.

Mac stál na kraji pontonu a upřen ě hled ěl do ví řící zelené vody. Věděl, že si megalodon prorazil cestu ven, netušil však , jestli je Jonas ješt ě naživu.

Dole pod ním se objevila alabastrová zář.

Nad hladinou se vyno řila h řbetní ploutev, mí řila pry č na volné mo ře.

Mac sev řel ob ěma rukama pistoli a vyst řelil.

Šipka se zaryla do bílého h řbetu.

Potom cosi narazilo na dno pontonu.

Mac se otočil. Vedle pontonu se vyno řila hlava, vzápětí však zmizela ve vod ě zar ůžov ělé krví. Mac sko čil ke kraji plavidla, klekl si a chytil Jonase za vlasy. Chvíli trvalo, než se mu poda řilo tělo uchopit ob ěma rukama a vytáhnout nahoru.

„Ježíšikriste…!“ P ři pohledu na zkrvavený p řív ěšek čehosi, co se ani nedalo identifikovat, se mu obrátil žaludek.

Vzápětí se vzpamatoval. Ohlédl se p řes rameno, aby se přesv ědčil, že megalodon pluje pry č z kanálu. Potom p řitiskl palec a ukazovák na jednu ze zejících děr v p řítelov ě noze. Cítil, že krev prýští kolem jeho prst ů dál. P řitla čil na ránu silněji, zatímco druhou rukou nastartoval motor. Pak vyrazil nejvyšš í rychlostí kanálem k laguně.

83

Velkolepé peklo

Západní Pacifik

Terry se op řela o zábradlí a zaklonila se, aby nastavila tvář teplému rannímu slunci. Po noci, ve které toho moc nenaspala, by rad ěji z ůstala zbytek dne v posteli, ale to by mohlo vzbudit podez ření.

Tokamak? Co to mohlo být, na čem Benedikt ve své laborato ři pracoval? Souvisí to n ějak s Benthosem?

Otev řela o či právě ve chvíli, kdy se padesát metr ů od Goliášovy zádě vyno řil Epimetheus. Do vody se vrhl potápěč , aby na ponorku upevnil lano navijáku. O chvíli později už bylo plavidlo doutníkového tvaru vedle mateřské lodi a naviják je zvedal na palubu.

Na zádi se objevil Benedikt, aby pozdravil členy svého A týmu. Všiml si jí a lehce ji pokynul rukou. Polovin a B týmu již byla na palub ě Benthosu, kam dorazila p řed dv ěma dny, aby svým druh ům umožnili vyst řídání. Ani ne za tři hodiny se m ěl Benedikt se zbývající členy posádky vydat v Prometheu na týdenní misi do Marianské hlubiny.

Terry pozorovala Benedikta nevyspalýma o čima a uvažovala, jestli tuší, že to byla ona, kdo se v noci vloupal do laborato ře.

Dej dohromady záznamy sonarů a rychle z téhle lodi zmiz…

Bylo z řejmé, že se n ěco stalo. Terry se odpoutala od zábradlí. Nával adrenalinu ji probral z malátnosti. Na druhé stran ě paluby stál Benedikt a zlostně o n ěč em diskutoval s kapitánem A týmu. Oba muži se dívali sm ěrem k ní.

84

Terry se s Benediktem setkala uprost řed paluby.

„Nastaly n ějaké problémy?“

„Promi ňte, byla to moje chyba,“ řekl Benedikt. „Kapitán správně poukázal, že po číta če Benthosu jsou navržené speciálně pro toto plavidlo a nejsou kompatibilní se systémy Goliáše, ani jakéhokoliv jiného zařízení ve vlastnictví JAMSTECu.“

„Co to znamená?“

„Pouze to, že než mohou být záznamy sonaru, které požaduje JAMSTEC, dodány sem nahoru, musí se na Benthosu převést na použitelný formát.“

Terry cítila, že v ní roste hn ěv. „Dob ře, tak je p řeve ďte. Ud ělejte všechno, co je t řeba.“

„Bohužel to bude n ějakou dobu trvat. Na Benthosu je te ď pouze kmenová posádka. Převedení požadovaných informací není nic obtížného; ve skute čnosti byste to dokázala sama, pokud by vám to někdo ukázal, ale tam dole by to znamenalo, že by se tomu musel jeden náš člov ěk dv ě až t ři sm ěny v ěnovat. Našt ěstí budu celý p říští týden na Benthosu já. Slibuji vám, že ud ělám všechno, abych pot řebná data vytřídil a p řevedl nebo p řinejhorším zkompletoval jejich podstatnou část.“

„To znamená, že budu muset na Goliášovi tr čet ješt ě přinejmenším další týden?“

„Možná i dva, pokud nebudu moci práci dokončit. JAMSTEC jist ě toto zpožd ění pochopí.“

Terry na protest zavrt ěla hlavou. Cítila, že ji za číná zmáhat únava. „Ne, Benedikte, to asi nepochopí. Pokud jim budu opakovat to, co jsem právě te ď slyšela od vás, z řejm ě od kontraktu okamžit ě odstoupí.“

Benedikt vypadal p řekvapen ě. „Pro č by n ěco takového d ělali? Copak nám nevěř í?“

„Tak to neberte. Myslím, že jsou prost ě opatrní, nebo jestli chcete, mají tendenci ned ůvěř ovat.“

„Ned ůvěř ovat čemu?“

„To nevím. Na tom nezáleží…“

„Ale mn ě na tom záleží. Po celém sv ětě vedu korektní

85

obchody. Kamkoliv p řijedu, všude v ědí, že na moje slovo se dá spolehnout. Jak se ti Japon číci odvažují o mn ě pochybovat?“ Benedikt zrudl jako rak a na krku mu nab ěhly žíly. „Nemo me impune lacessit, Nikdo m ě nebude napadat beztrestn ě! Nep řipustím, aby m ě lidé jakékoliv národnosti jakkoliv zastrašovali. Jestli n ěkdo od toho kontraktu ustoupí, budu to já…“

„Ne, po čkejte…“ Terry se zmocnila panika a v hlav ě se jí za čal rojit chaos myšlenek. Nemohla p řipustit, aby kontrakt s JAMSTECem padl. Navíc dostala chu ť dov ědět se víc o Benediktov ě tajné laborato ři. „A co já? Co kdybych… co kdybyste mi ukázal, jak se ta data převádějí?“

„Vám?“ Benedikt zavrt ěl hlavou. „Musela byste s námi na Benthos. Když uvážím, co se stalo vašemu bratrovi… váš otec by mě zast řelil, kdyby se dov ěděl, že jsem vás zatáhl do Hlubiny.“

„Pro č by se o tom m ěl dov ědět. Benedikte, prosím vás, je to jediná možnost. Pokud JAMSTEC kontrakt zruší, mého otce to zruinuje. Prosím vás…“

Benedikt hled ěl na mo ře a vychutnával situaci. „Nevím, jak by to…“

„Benedikte, vezm ěte v úvahu, kolik času a pen ěz už GTI do toho projektu investovala. Je nanejvýš d ůležité, aby si ho udržela. Dejte mi možnost poskytnout spole čnosti JAMSTEC to, co požaduje. Dám dohromady data a p ůjdu vám z cesty.“

„Dob ře,“ řekl Benedikt. P ředstíral, že uvažuje. „Ale aby mezi mnou a vaším otcem nenastala zlá krev, musíte napsat dopis, ve kterém otci vysv ětlíte, že jde výlu čně o vaše rozhodnutí. Chci, abyste m ě zprostila jakékoliv odpov ědnosti.“

„Samoz řejm ě. Díky. Hned dopis napíšu a pak si sbalím své věci. Za jak dlouho se odplouvá?“

„Za dv ě hodiny. Vezm ěte si jen to nejnutn ější. Na palub ě Promethea není moc místa.“ Terry poklusem zamí řila ke své kajut ě.

Opatrn ě prolezla velitelskou v ěží do hlavní kajuty Promethea. Čty ři muži posádky byli na svých stanovištích, zatímco zbývající

86

členové B týmu Benthosu se povalovali nebo hráli karty v malé jídeln ě.

Benedikt zvedl hlavu od monitoru. „Ach, náš čestný host. Vítám vás na palubě. Nejste nervózní, moje drahá?“

„Spíš vzrušená. Vždycky bylo mým tajným snem dostat se dol ů do Hlubiny.“

„V tom p řípad ě nastal váš š ťastný den. Poj ďte se mnou, pro váš první sestup vám držím nejlepší místo v dom ě.“

Vedl ji úzkou válcovitou chodbou, jejíž stěny byly od podlahy až ke stropu zapln ěné po číta čovými monitory a nejr ůzn ějšími elektronickými p řístroji. Nad hlavou se jim táhla spousta kovových trubek. Uprost řed plavidla se chodba s m řížovanou podlahou rozší řila. Terry vid ěla, že zdola p řichází světlo.

Benedikt se sklonil, vyjmul z podlahy m řížový panel o rozm ěrech asi p ůl krát půl metru a odkryl vstup do sférické observato ře umíst ěné pod hlavní kajutou.

„Prosím. M ůžete slézt dol ů a ud ělat si tam pohodlí. Až se nabažíte výhledu, aktivujte po číta č a napište slovo HOST. Připravený program vás provede po Benthosu. Ni čeho jiného se nedotýkejte. Kdyby vám za čalo být chladno, pod sedadlem máte deku.“

Terry slezla po krátkém žebříku dol ů a vstoupila do sférické kabinky zav ěšené pod trupem ponorky, bylo to n ěco jako st řelecká věži čka u bojové stíhačky z druhé sv ětové války. Uvnitř bylo k řeslo a p římo p řed ním kulaté okénko o průměru asi dvaceti centimetr ů sklon ěné pod úhlem čty řiceti p ěti stup ňů . Terry cítila, jak se jí vzrušením zrychlil tep. Za čínalo to p ěkn ě.

Zvenku t řeskl kovový zvuk a plavidlo se pohnulo. O chvíli pozd ěji už Promethea zdvihl do výšky mohutný lodní je řáb.

Rameno je řábu se otočilo a dlouhým ladným obloukem přeneslo ponorku p řes okraj paluby nad vodu. Terry vzrušen ě sledovala, jak plavidlo klesá k hladině a po chvíli se ocitá na ní.

Cítila, že se Prometheus za čal houpat na vlnách. Potápěč i odpojili lana a prohlédli vybavení a zátěž p řipevn ěnou pod trupem. Jeden z nich Terry zamával a zmizel ve víru drobných

87

bublinek.

Prometheus se za čal potápět. Pomalým tempem se vydal na

šestihodinovou cestu do neznáma.

Terry s nap ětím pozorovala modrý podmo řský sv ět ozářený kužely n ěkolika reflektor ů. Vid ěla špi čky „prst ů“ mechanických

ramen složených pod trupem, stejn

ě jako řadu kamer upevn ěných

čala tmavá modř

pod p řídí. Po chvíli, když sestoupili níž, za

přecházet do purpurového odstínu a později zcela ztmavla.

Terry pocítila chlad. Sehnula se, vytáhla deku a přehodila si ji

přes ramena.

Podobn ě jako sesterská lo ď Epimetheus měl i Prometheus dvojitý pláš ť sestávající z plát ů titanového plechu silných patnáct a čtvrt centimetru. P ři sestupu byly zátěžové nádrže naplněné mo řskou vodou, což napomáhalo vytvo ření negativního vztlaku. Krom ě toho viselo pod trupem n ěkolik železných desek, z nichž některé m ěly být po dosažení dna Hlubiny odhozeny, aby se ponorka dostala do stavu neutrálního vztlaku. Pro návrat se pak

měla odhodit i zbývající zátěž.

čichové m ěli obrovskou

Když se dostali pod hranici t ří tisíc metr ů, spat řila Terry, že dole pod ní se míhají jakási světélka. Ze tmy na ni náhle vykulily oči dv ě hn ědé p říšery. Poznala je, dokonce v ěděla, že jejich zoologický název je ďas mo řský. Oba živo

hlavu, hrozivé čelisti a zuby ostré jako jehly. Z vrchní části hlavy jim tr čely masité výstupky kývající se ze strany na stranu , které na konci sv ětélkovaly. Jimi tvor lákal svou kořist. Mo řští ďasi chvíli kroužili kolem sv ětel ponorky, ale nakonec ztratili zájem a

zmizeli.

Terry se pohodln ě uvelebila v k řesle, p řitáhla si klávesnici po číta če a napsala slovo HOST. Program se spustil. Nejd říve se objevil emblém firmy Geo-Tech Industries a vzápětí výzva, aby uživatel ur čil, jakým jazykem chce komunikovat. Terry si zvolil a ENGLISH a stiskla ENTER. Čekala, co bude dál.

„ Vítáme vás na palubě Benthosu, nejdokonalejšího prost ředku pro hlubokomo řský výzkum na sv ětě, postaveného firmou Geo-Tech Industries,“ ozval se ženský hlas.

88

Potom se objevil obraz Benthosu vytvo řený po číta čem. Plavidlo p řipomínalo severní polokouli obrovského glóbusu uříznutou v místech rovníku. Pod zplošt ělou spodní částí lodí visely t ři nohy p řipomínající drav čí spáry.

Vedle celkového pohledu na lo ď se objevil její vnit řní řez. Ukázalo se, že Benthos je n ěco jako šestiposcho ďová budova přikrytá v celé své výšce kulovitou klenbou.

„Benthos je zázrak konstrukčního inženýrství a technologie, nejv ětší ponorka, jaká kdy byla postavena. Od vrcholu kopule k patám svých tří zasouvatelných noh m ěř í sedmdesát metrů. Pr ůměr kruhové základny je plných devadesát metrů. Když se lo ď pono ří, vytla čí šedesát čty ři tisíce šest set padesát tun vody.

Plášť Benthosu sestává z osmnácti vrstev titanových plátů silných patnáct a čtvrt centimetru a celá jeho tloušťka je tak dva a tři čtvrt ě metru. Takto dimenzovaný pláš ť snese tlak více než čty řiceti t ří milion ů tun. Co se tý če tvaru, je plášť lodi dokonale sférický a plochá základna je navržená tak, aby nesla zátěžové nádrže.

Interiér Benthosu je rozd ělen do sedmi palub, z nichž každá tvo ří samostatný celek. Pro krajn ě nepravd ěpodobný p řípad proražení vn ějšího plášt ě n ěkteré z palub ostatní zůstanou neporušené.“

Obrázek na monitoru se zm ěnil a objevilo se schéma vnitřních prostor.

„Jak vidíte, paluby jsou propojené vodot ěsn ě uzav řeným lodním schodišt ěm a stejn ě je zkonstruována p řístupová šachta, která probíhá vertikálně st ředem plavidla. Vodot ěsné poklopy, které každou úroveň odd ělují, jsou schopné odolat tlaku p řes čty ři sta kilogram ů na centimetr čtvere ční.

Naše prohlídka za číná v nejvyšším poschodí na palub ě A. Tato zaklenutá sekce označovaná jako pozorovací paluba je doplněná dodate čným vnit řním pláštěm z tvrzeného syntetického skla a síle dvacet p ěti centimetr ů. T řicet procent plochy vn ějšího titanového pláště nad palubou A je možné odklopit, a odhalit tak poz orovateli neprozkoumané krásy podmořského vesmíru.

89

Na palub ě B je umíst ěno velitelské stanoviště Benthosu. Po číta č a strojovna jsou na palub ě C p římo pod řídicím centrem lodi. Nejv ětší je prost řední paluba D. Je v ní kuchyn ě, jídelna a spole čenská místnost určená k odpočinku. Kajuty člen ů posádky jsou na palub ě E, kde se také nachází skladovací prostory. Na palub ě F je umíst ěn jaderný reaktor Benthosu, dále dílny a různá jiná zařízení. Odtud je také p řístup k jedinému pohonnému šroubu ponorky. Nejnižší úrove ň, jejíž rozm ěry jsou identické s pozorovací palubou, tvoří palubu G. Pouze odtud, ze dna ponorky, je možné do Benthosu vstoupit.

Pod vn ějším plášt ěm Benthosu se nachází přistávací rampa navržená pro p řijímání hlubinných ponorek stanice, kterými jsou Proteus, Prometheus a Epimetheus. Rampa je umíst ěná hned pod palubou G. Mechanická ramena, která jsou součástí základny Benthosu, uchopí hlubinnou ponorku a navedou její velitelskou věž do otvoru v prostoru zaplaveném vodou. Jakmile je velitelská věž bezpe čně ut ěsn ěna, vy čerpá se voda a upraví se atmosférický tlak. To se provádí pomocí deseti čerpadel o síle p ěti set ko ňských sil. Na G palub ě je rovn ěž hlubinný hangár o rozm ěrech sto sedmdesát čtvere čních metr ů, ve kterém lze vytvo řit atmosférický tlak pomocí masivních hydraulických pístových čerpadel nacházejících se na palubě F. Tyto hangáry umož ňují rozmístit na mo řském dn ě t ěžké stroje nebo na dálku řízená podmořská vozidla.

Benthos, který je zkonstruován tak, aby sloužil jako ponorka pro hlubokomo řský pr ůzkum i jako mate řská základna pro hlubinné moduly, zůstává na svém místě pod hladinou mo ře celé měsíce. Základna plavidla obsahuje dva různé typy tlakových zátěžových nádrží. Benzínem pln ěné nádrže ve tvaru pontonů vytvářejí pozitivní vztlak, zatímco ty, které jsou napln ěné mo řskou vodou, mohou být použity k vytvo ření negativního i pozitivního vztlaku. Pohyb plavidla dop ředu v horizontální rovině je umožn ěn jaderným reaktorem S8-G, který dodává tlakovou páru do elektrických turbogenerátorů pohán ějících jediný hnací šroub Benthosu…“

90

Terry vypnula po číta č a zachumlala se do deky. V tuto chvíli sestupoval Prometheus déle než t ři hodiny a m ěl nad sebou tém ěř šest a p ůl kilometru ledov ě studené vody. Terry zav řela o či.

Ze spánku ji vytrhl pocit, že padá. Vylétly jí ruce a zachytila se stolku s monitorem. Po n ěkolika vte řinách se vzpamatovala.

Mezitím, co spala, ub ěhly další dv ě hodiny. Pohlédla na ukazatel hloubky umíst ěný nad její hlavou: ukazoval deset tisíc pět set osmnáct a půl metru. Výhled z pozorovacího okénka byl nyní zamlžený. Terry si uv ědomila, že teplota ve sférické observato ři stoupla.

Prometheus sestoupil ohrani čenou vrstvou sedimenta čních kalových oblak ů. Rozptýlené minerální částice chrlené hydrotermálními sirnými komíny pomáhaly udržovat nad v ětšinou oblastí Marianské hlubiny izolovanou vrstvu teplé vody.

Minuty ubíhaly a voda se postupn ě pro čiš ťovala. Klesli o dalších patnáct metrů a vstoupili do hlubokomo řského p říkopu s mihotav ě se lesknoucí černou vodou, jejíž teplota se m ěnila od padesáti stupňů v oblasti hlubinných plání až k sedmi st ům stup ňů přímo nad ústími hydrotermálních jícnů. Prometheus se blížil ke dnu.

Terry uvid ěla obrovskou temnou hmotu, v níž se st řídav ě rozsv ěcovala a zhášela naváděcí sv ětla.

Benthos.

Fascinovaná sledovala, jak dlouhá příď Promethea vklouzla na přistávací rampu ve spodní části stanice. Ozvalo se temné vrznutí, jak gumové bloky narazily na kov a ponorka se zastavila. Po chvíli se prostor kolem nich naplnil vr čením hydrauliky, mechanická ramena přistávací rampy zvedla ponorku do přechodového prostoru. Terry zaslechla, jak na velitelskou v ěž upev ňují t ěsnicí manžetu. Pak se ozvalo hu čení, p řechodový prostor byl vodot ěsn ě uzav řen a za čal se v n ěm upravovat atmosférický tlak.

Naho ře se objevila Benediktova hlava. „Jsme u konce cest y.“

Terry vylezla ze svého pozorovacího stanoviště a následovala

91

ho k velitelské v ěži. Po žeb říčku vystoupili do menší komory kruhového průř ezu, jejíž st ěny byly ješt ě te ď vlhké od mo řské vody. Odtud prolezli t ěsnícím poklopem na palubu G Benthosu.

Přivítal je robustní, asi čty řicetiletý muž. Benedikt si s ním pot řásl rukou a otočil se k Terry.

„Terry Taylorová, kapitán Breston Hoppe.“

„Vítám vás na palubě Benthosu, paní Taylorová. Uložíme vaše věci do kajuty číslo osm na palub ě E, tedy o dv ě poschodí výš. Našim host ům vždy zd ůraz ňujeme n ěkolik zásad, jak se tu chovat, není jich moc, ale zato požadujeme, aby byly do p ísmene dodržovány. Mezi palubami jsou jen dv ě chodby. Když jimi budete procházet, vždy se, prosím, p řesv ědčte, jestli jste za sebou zajistila všechny vodot ěsné p říklopy. Pokud by v krajním p řípad ě došlo k proražení plášt ě lodi, p řístupy na poškozenou palubu se automaticky uzav řou masivními titanovými deskami, ale aby správně zapadly, musejí být vodot ěsné p říklopy uzav řené. S výjimkou n ěkterých prostor ozna čených tabulkou NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN, kde jsou speciální technická zařízení, se m ůžete pohybovat voln ě po celé lodi. Všude však platí zákaz kou ření.“

„S tím nebudu mít problémy.“

„Kapitáne, chtěl bych našemu hostu ukázat pozorovací palubu a pak za vámi přijdu na velitelské stanoviště,“ řekl Benedikt.

Obešel lodní schodišt ě a vybral si výstup vertikální p řístupovou šachtou v samém středu lodi. Terry ho následovala do trubky o pr ůměru t ří metr ů, v níž byl žeb řík. Než vystoupili na palubu A, po řádně ji bolely ruce.

Kruhový sál byl více než t řicet metr ů široký a jeho zaklenutý strop m ěl vrchlík ve výšce asi deseti metr ů. Podlaha byla pokrytá fialovým plyšovým kobercem. Celou polovinu prostoru lemovala křesla čaloun ěná jemnou hlazenou kůží a p řepychové pohovky. Na druhé stran ě byl velký dubový konferen ční st ůl s n ěkolika židlemi a bar.

Benedikt zamí řil ke st ěně za barem a sáhl na složitý ovládací panel s řadou vypína čů . V sále se rozsvítila světla.

92

„Od chvíle, kdy člov ěk slezl ze stromu, za čal zkoumat své okolí,“ řekl. Jeho hlas rezonoval v zaklenutém prostoru. „Člov ěk se dostal do všech kout ů sv ěta, obeplul zem ěkouli a pronikl do jádra atomu. Vstoupil na M ěsíc a zkoumá vzdálené galaxie, jeho sonda p řistála na Marsu a další míří ke zbývajícím planetám naší slune ční soustavy. Ale p řes všechny tyto úsp ěchy z ůstává šedesát pět procent povrchu naší vlastní planety neprozkouman ých.

Od dob Galileových vzhlížejí miliony lidí k obloze, ale jen hrstka nahlédla do hlubin mo ře. P řitom právě zde v nejhlubších a nejnep řístupn ějších místech oceánu vlastn ě vznikl život. Zde se namíchal elixír chemických látek, z n ěhož povstaly zárodky života. Tady je také t řeba hledat odpov ěď na jeho záhadu, Terry. Přesto se člov ěk, který všude jinde projevuje odvahu a nedá se ni čím zastavit, mo řských hloubek stále d ěsí. Má strach z jejich temných tajemství a prvotního chaosu.“

Terry m ěla pocit, že v jeho hlase zaznívá posedlost hraničící s náznaky šílenství.

„Audentes fortuna iuvat, Št ěstí p řeje odvážným. Tak jako velcí pr ůzkumníci p řede mnou, Marco Polo, Kolumbus, Magellan, Galileo, Hubble, Armstrong, Beebe, musím p řekonat mnohé neúspěchy a zklamání, abych dosáhl velikosti.“

Benedikt sáhl po vypínači. Sv ětla zhasla. Nad jejich hlavami se ozvalo drn čení a pak se část zaklenuté stěny za čala odklápět.

„Hle ďte, poslední sv ět, který člov ěk ješt ě neprozkoumal!“

Titanový obal se rozev řel. Terry potla čila výk řik. Srdce jí prudce bušilo vzrušením. Zírala do temného srdce hlubiny a napadla ji myšlenka na v ěč né zapomn ění.

Ze tmy zazn ěl Benedikt ův uklid ňující hlas. „Budiž sv ětlo!“

Tajemné rudé světlo silných reflektor ů odhalilo p řed Terry obrovský neznámý sv ět, jaký by si nedokázala p ředstavit ani v nejbujn ějších fantaziích. P řed jejíma užaslýma o čima se objevil les nes četných černých jícn ů, komín ům podobných útvar ů, které ze svých ústí tiše chrlily p řeh řátou vodu a oblaka rozptýlených částic připomínajících kou ř. U pat t ěchto komínovitých útvar ů dosahujících místy výšky šestého poschodí se vlnila hejna škeblí a

93

korýšovitých živo čich ů plazících se ke zdroji své potravy. Kolem hydrotermálních jícnů se rojily podivné druhy zá řících rybek a vypl ňovaly prostor svým neustálým ví řením.

Bylo to velkolepé peklo.

Benedikt stál před oknem do podmo řského sv ěta s roztaženými pažemi a jeho smaragdové o či svítily hore čnatým leskem.

„Jsem pánem svého osudu, kapitánem své duše. Veni, vidi, vici“ zašeptal. „P řišel jsem… vid ěl jsem… zvít ězil jsem.“

94

Nabídka

„Doktore rychle. Už se probudil.“

Jonas se posadil a stále ještě v zajetí d ěsivého snu si strhával z rukou hadi čky intravenózní výživy. Cht ělo se mu k řičet, ale přestože se zalykal námahou, nevydal ze sebe ani hlásku.

„Pot řebujeme pomoc!“ volala sestra. Vzáp ětí p řisp ěchal lékař mající službu. Spole čnými silami pak p řipoutali Jonase za zápěstí k nemocni čnímu l ůžku.

Lékař mu vst říkl sedativum pro uklidn ění a za chvíli Jonas cítil, že se mu vlévá do těla t ěžké olovo. I když s p řiv řenýma očima hled ěl na sestru, pomalu vplouval zp ět do snu.

Před ním se zjevila tvář muže. V jednom jeho oku zasvítila mdlá zář, vzápětí i ve druhém.

Jonas se cht ěl bránit, ale jeho vědomí klesalo zp ět do hlubiny.

Otev řel o či. Svítilo slunce. Na levé noze mu ležela strašlivá tíha. Snažil se ji odkopnout.

Bodavá bolest vystřelila z nohy do všech nerv ů t ěla. Za čal sebou zmítat. Jakási věc v hrdle ho nutila k dávení.

Náhle si uvědomil, že se nad ním sklání lékař. „Ješt ě chvilku. Už vás toho zbavíme. Až napo čítám do tří, ze všech sil vydechn ěte. Jedna… dv ě… t ři…“

Cosi mu vyklouzlo z hrdla. Zakuckal se a pak se zhluboka nadechl.

„Co to…,“ zachrapt ěl. V hrdle ho pálilo a nemohl ze sebe vypravit slovo.

„Rad ěji nemluvte. Jste v nemocnici. Napadl vás žralok. Nohu jsme vám zachránili, ale ztratil jste hodně krve.“

Jonas pocítil nával nevolnosti. Zavřel o či a n ěkolikrát se

95

zhluboka nadechl. Pokusil se posadit.

„Po čkejte. Uvolním vám ruce.“ Lékař mu rozepnul kožené pásky kolem zápěstí.

Jonas se posadil. Hled ěl na levou nohu obalenou tlustou vrstvou obvaz ů.

Lékař ukázal na rudé skvrny, kde stále ješt ě prosakovala krev.

„Když vás p řivezli, m ěl jste nohu od stehna až k lýtku jako ementál. Pět až osm centimetr ů hluboké díry,“ řekl lékař. „Napo čítali jsme jednadvacet stop po žralo čích zubech. Ud ělali jsme vám sto osmdesát tři stehy, v četn ě n ěkolika v t ěsné blízkosti stehenní tepny. Podle všech pravidel jste m ěl vykrvácet k smrti.“

„Mac?“ zašeptal Jonas.

„Myslíte vašeho p řítele? Ano, zachránil vám život. Zachoval se perfektn ě. Stiskl vám tepnu prsty a zastavil tepenné krvácení. Už třetí den vám dáváme antibiotika, abychom zabránili infekci. Žralo čí zuby jsou hotové semeniště bakterií a mikroorganism ů.“

„Už t ři dny?“

„Z nejhoršího jste venku. Zítra ráno vás propustíme. Asi po týdnu by m ěla bolest za čít polevovat. Do té doby vám pomohou medikamenty na utišení bolesti a klid na l ůžku. Pokud se budete muset pohybovat, pak jedin ě s berlemi. A do vody vás nepustíme nejmén ě dva m ěsíce.“

Vešla sestra a podala Jonasovi sklenici vody. „Venk u čeká váš přítel a dole v p řízemí tucet reportérů. Nem ěl byste ale s nikým mluvit. Pot řebujete odpo činek.“

Jonas zavrt ěl hlavou. „Jen s Macem,“ zašeptal.

Lékař otev řel dve ře, pustil dovnit ř Maca a sám vyšel ven. Mac se posadil na kraj l ůžka. Vypadal unaven ě.

„Tak co, ty troubo?“

Jonas se usmál.

„Vypadáš jako po vlastním poh řbu. Jak se cítíš?“

„Podobn ě.“ Jonas mu slab ě stiskl ruku. „Myslím, že ti n ěco dlužím.“

„Jo, p řipíšu ti to na dve ře.“

„Co Meg?“

96

„Je pry č.“ Mac mu podal noviny z po čátku týdne. Na první stránce byl velký titulek a pod ním článek.

OBROVSKÝ ŽRALOK UPRCHL Mike Clary, redaktor Los Angeles Times

MONTEREY, dvaadvacet metr ů dlouhý a osmadvacet tun těžký prehistorický žralok p říbuzný žraloka velikého bílého včera prorazil ocelová vrata přístupového kanálu do Tanakova oceánografického institutu, kde byl už čty ři roky držen v zajetí. Deset tisíc konsternovaných divák ů v hledišti amfiteátru sledovalo, jak „Meg“ uprchla z um ělé nádrže do Pacifiku. Právě ve chvíli, kdy se obrovský žralok osvobodil, nacházel se v blízkosti pod vodou kontroverzní paleobiolog Jonas Taylor snažící se tvora ozna čit malým vysíla čem. Pracovníci Institutu megalodona sledují. Podle jejich informací mí ří žralok podél kalifornského pobřeží na sever. V reakci na megalodonovo uprchnutí uzav řely ú řady všechny montereyské pláže a podél pobřeží k řižuje plavidlo, které varuje všechny majitele malých člun ů, aby se této oblasti vyhnuli. (Podrobné informace na stran ě 6A.)

Jonas odložil noviny a zahled ěl se do stropu.

Mac se zasmál. „Všiml sis, že ozna čení megalodona vysíla čem připsali tob ě? Hej, Jonasi, slyšíš m ě?“

„Promi ň. Co jsi říkal?“

„Sakra, co se ti tam dole vlastn ě stalo? Kde se najednou v kanále sebralo tolik těch potvor?“

Jonas zav řel o či. „Už vím, pro č byla Meg tak neklidná. Vím, pro č uprchla.“

„Já také. Byla hladová a zřejm ě v ěděla, že kolem táhnou velryby. Cítila spoustu chutného masa.“

Jonas pohlédl na p řítele a zavrt ěl hlavou. „Ne, tím to nebylo. Meg je v období estrusu.“

„Estrusu? Myslíš jako v období zvýšené pohlavní činnosti? Jak

97

to víš?“

„Ti žraloci na druhé stran ě vrat byli všichni samci. Musela vydávat nějaký silný pach, který je p řivábil. Myslím, že jsem se jim p řipletl do jejich námluv.“

„Takže všechny ty bestie dlouhé šest metr ů ji cht ěly oplodnit?“ zašklebil se Mac. „To bys m ěl v ětší šanci spá řit chihuahuu s rotvajlerem. Takže co te ď budeme d ělat?“

Jonas op ět zav řel o či. „Našt ěstí se ti ji poda řilo ozna čit. Jakmile se dám dohromady, začneme naši malou Meg stopovat a zabijeme ji.“

„Oh, zatracen ě!“

Bodavá bolest ho vytrhla z dalšího d ějství d ěsivého snu. Ležel na zádech, přerývan ě dýchal a rozhlížel se kolem sebe. Nem ěl nejmenší tušení, kde je.

Náhle se otevřely dve ře. Šokovaný uvid ěl, že se v nich objevila Celesta Singerová. Na sobě m ěla pouze bílou mužskou košili. Její dlouhé sametové nohy kráčely k n ěmu. „Dobroe utra.“

„To znamená dobré ráno? Rusky umím jen pár slov.“

„ Da. Jak vám je? Slyšela jsem, že jste ze spánku křičel.“

„Ano… Co tady d ěláte? Panebože, kde to jsem?“

„Jen klid. Po řád v nemocnici, jen jsem vás dala přest ěhovat do jiného pokoje. Tady budete mít v ětší soukromí. Ti novináři jsou neodbytní. Mám pokoj hned vedle. Chcete se posadit? Pomohu vám.“

„Ne, svedu to sám.“

Celesta si sedla na kraj l ůžka. Jonas zahlédl pod její košilí béžové kalhotky.

Stiskla mu ruku. „Drahý Jonasi, já skute čně pot řebuji vaši pomoc.“

Cítil se její v ůní jako omámený. Platinové vlasy jí padaly na dmoucí se ňadra. Zíral, jak jí v jamce pod krkem pulsuje tepna. Hleděl zblízka na její ústa, její rty…

Dost! „Musím do koupelny.“ P řehodil ovázanou nohu přes okraj postele a sykl bolestí, když v ní ucítil tepání krve.

98

Celesta ho chytila za ruku a pomohla mu vstát.

„Nemám jít s vámi?“ zeptala se starostlivě.

„Svedu to sám.“

Na toalet ě za sebou zav řel a zamkl. Když byl hotov, pohlédl do zrcadla.

Byl bledý a ve tvá ři propadlý, že se málem nepoznal. Všiml si také, že se mu kolem spánků objevily šedivé vlasy. Pot řeboval se nechat ost říhat a oholit.

Tvoje no ční m ůra se stala skute čností, Jonasi. Najdi tu obludu a zabij ji, než bude pozd ě…

Když se za patnáct minut vrátil, ležela na nočním stolku jeho snídan ě.

„Doufám, že jste hladový jako vlk,“ řekla Celesta. „Sestra říkala, že b ěhem hodiny p řijde lékař, aby vás ještě p řed propuštěním prohlédl.“

„Pro č jste tady vy, Celesto?“

„Pot řebuju, abyste mi pomohl p ři chytání naší ryby.“

„Naší ryby? Promi ňte, ale nemám zájem.“

„Už jsem všechno za řídila. V Monterey na nás čeká loď. Všechno bude p řipravené, abychom mohli do dvou dn ů vyplout.“

„Na to zapome ňte.“

„Už jsem zajistila dodavatele, který opraví poškoze nou bránu. Bude na tom pracovat dnem i nocí a my zatím budeme stíhat Meg.“

„Celesto.“

„Jonasi, víte, že jste ji s panem Mackreidem ozna čili vysíla čem, a tím je p ůl bitvy vyhrané. Meg táhne na sever. Musíme ji chytit, pokud ovšem nechcete sed ět se založenýma rukama a dovídat se, kolik dalších lidí sežrala.“

Jonas cítil, že se mu to čí hlava. Posadil se na kraj postele a t řel si čelo. Te ď to bylo pro zm ěnu opa čně, realita se m ěnila ve zlý sen. Cítil, jako by ho osud vtahoval do víru, z n ěhož není úniku a může skon čit pouze jeho smrtí.

Celesta mu za čala masírovat ramena.

„Nechte toho…“

99

„Uvoln ěte se,“ vrkala. „Já vás nekousnu. Jste ztuhlý jako zmražený sle ď.“

Její prsty se mu op ět zabo řily do šíje. Jonas ucukl.

„To sta čí. Musím se obléknout.“

„Já také.“ Vstala a zamířila ke dve řím sousední místnosti. „P řinesla jsem vám čisté prádlo. Jsou to jen věci, které zůstaly ve vaší kanceláři. Všechno je v koupeln ě. Oh, a tady je vaše košile.“

Rozepnula knoflíky, svlékla ji a se smíchem mu ji hodila.

Dopolední vzduch byl chladný a vlhký a t ěžké jarní mraky na obloze hrozily dešt ěm. Sanitář odvezl Jonase k východu z budovy, kde na n ěho čekalo auto spolu s hlou čkem reportérů.

Jonas opatrn ě položil nohu na zem a op řel se o berle. Když se dobelhal k otev řeným dve řím vozu, obrátil se k novinářů m. Celesta si pospíšila, aby stála vedle n ěho.

„Profesore Taylore, co vaše noha?“

„Bolí jako čert…“

„M ůžete potvrdit, že na vás zaúto čil žralok veliký bílý?“

„Ano. Šest metr ů dlouhý samec.“

„ Říká se, že k tomu došlo v kanálu Tanakovy laguny, právě když se megalodon dostal ven. Je to pravda, profesore?“

„Ano.“

Dop ředu se prodrala reportérka Kanálu pět. „Jsem Gail Simonová, Kanál pět živ ě. V nedávné době n ěkolik odborník ů na mo řskou biologii publikovalo názor, že megalodonova p řítomnost v lagun ě p ředstavuje velké ohrožení bezpe čnosti lidí na pob řeží. Chci se vás zeptat, jestli teď, když váš žralok uprchl ze zajetí, přijmete zodpov ědnost za smrt t ěch, které p řípadn ě zabije?“

„Jak jsme už uvedli, Institut Meg sleduje a podniká všechny kroky, aby ji chytil,“ vmísila se Celesta. „Profeso r Taylor bude p ři jejím chytání asistovat a pak ji bezpečně uzav ře v lagun ě.“

Postr čila ho do auta, nastoupila za ním a bouchla dve řmi.

„Odvezte nás odsud,“ řekla rychle řidi či. „Jste v po řádku, Jonasi?“

Reportérčina slova mu stále zněla v uších.

100

„Takže, profesore, co vás m ůže p řesv ědčit, abyste nám pomohl vaši rybu vystopovat a chytit?“ ozvala se vedle n ěho Celesta.

„To je zvláštní. Mám dojem, že jste ještě nedávno mluvila o naší ryb ě.“

„M ě špatné sv ědomí pronásledovat nebude.“

Jonas na ni vyt řeštil o či. „Co tím chcete říct?“

„Mluvím o vašich d ěsivých snech.“

„Kdo vám o nich řekl?“

„ Četla jsem vaše léka řské zprávy. A také jsem vás dnes ráno slyšela k řičet.“

„Nemáte právo…“

„Drahý Jonasi, smi řte se s tím. Prost ě jste prožil n ěco hrozného, co vám zůstalo v podv ědomí. Víte, co mám na mysli, ne? Řekla bych, že si po řád kladete za vinu, co se stalo v Marianské hlubin ě p řed jedenácti lety.“

„Nehrajte si na amatérského psychiatra, Celesto. To není vaše povolání.“

„Život není tak složitý, Jonasi. Stále vás pronásleduje pocit, že jste zodpov ědný za smrt t ěch dvou v ědc ů, které jste m ěl na palub ě ponorky válečného námořnictva. Nebo si myslíte, že je normální probouzet se každou noc a k řičet, jako by vás někdo vraždil?“

„Jste na omylu.“ Jonas up řen ě hled ěl na svou ovázanou nohu. „Mimochodem, s tím jsem se už vyrovnal.“

„Opravdu? Podívejte se na sebe. Vypadáte jako člov ěk p řed zhroucením a vaše druhé manželství sp ěje k rozvodu…“

„Kdo vám tohle řekl?“ Jonas ji chytil za záp ěstí.

„Oh, miluju, když se zlobíte.“ Naklonila se k n ěmu a zblízka se mu vysmívala do o čí.

Jonas ji odstr čil. „Nehrejte si se mnou. Kdo vám řekl, že moje manželství sp ěje k rozvodu?“

„Vaše žena. Terry se p řede mnou zmínila, že mezi vámi jsou manželské neshody. Z tónu, jakým to řekla, jsem usoudila, že je rozhodnutá vás opustit.“

„Lžete! Od kdy se vám Terry sv ěř uje s takovými v ěcmi? Nem ůže vás ani vystát.“

101

„Byly jsme na Goliášovi jediné dv ě ženy. S kým jiným by o tom m ěla mluvit?“

Jonas byl zmaten a nemohl soust ředit myšlenky. P řeložil si nohu, ve které mu stále bolestivě cukalo. „Celesto, nesnažte se m ě roz čílit. Nemám náladu na žerty.“

„Promi ňte, miláčku. Vím, že mi po tom nic není, ale trochu jsem se o vás starala. Ne že by na tom záleželo, ale Terry se také zmínila, že jste nedávno p řišli o dít ě.“

Jonas na ni vykulil o či.

„Je to pravda?“

„Terry m ěla b ěhem t ěhotenství problémy. Potratila v osmém měsíci.“

„Stalo se to v pr ůběhu soudního procesu, že?“

„Ano.“

„Podle m ě je to nefér, ale mám dojem, že z toho Terry viní vás.“ Zavrtěla hlavou. „Benedikt říká, že americké ženy se špatn ě vyrovnávají se stresem. Vaše žena p řesv ědčila sama sebe, že její manželství s vámi se hroutí a že její láska je pryč…“

„Ml čte, Celesto! Víte co? Já jsem poslední člov ěk na sv ětě, který by od vás p řijímal rady ohledn ě manželství.“

„M ůžete zast řelit posla, jestli chcete, ale…“

„Už dost!“

Několik minut jeli ml čky.

„Jonasi,“ ozvala se op ět za n ějakou dobu. „Zapome ňte na chvíli na Terry a myslete na megalodona. Nabízím vám šanci, abyste tu záležitost jednou provždy vy řídil. Pomozte mi Meg chytit a já vám slibuju, že se už z laguny nikdy nedostane.“

„Ne. Už s tím nechci nic mít.“

„Zaplatím vám, abyste mohl z Institutu odejít a kon e čně se svým životem n ěco ud ělat, a ť už s Terry, nebo bez ní.“

„To jsi ty, Macu?“

„Jo. Jonasi, kde, k čertu, jsi?“

„Doma. Poslouchej, neshán ěj tu lo ď k pronájmu. Poplujeme s Celestou.“

102

„S Celestou? D ěláš si srandu. Co se s tebou stalo, Jonasi…?“

„Nech m ě domluvit. Celesta m ě pot řebuje, abych jí pomohl chytit Meg. Vyjednal jsem s ní slušné podmínky, pro nás oba.“

„Poslyš, Jonasi, všechna sranda stranou. Řekni té d ěvce, aby se šla vycpat. Nev ěř ím jí, ani kdyby slibovala cokoliv.“

„Macu, Meg okusila lidskou krev a pohybuje se sm ěrem k obydleným pob řežním oblastem. Lo ď, kterou Celesta za řídila, je připravená vyplout. Nem ůžeme čekat, musíme jednat rychle.“

„Vzpamatuj se, kamaráde. Ta ženská tě využívá.“

„Ne, Macu, tentokrát využívám já ji. Nezapomeň tu svou zbra ň. Vyplujeme b ěhem dvou dn ů.“

103

Čas lovu

Kalifornské pob řeží

Samice hnaná vláčnými pohyby svého obrovského ocasu klouzala tiše hlubinami. Navzdory úžasným rozm ěrům dala p říroda megalodonovi schopnost pohybovat se lehce a rychle. Od špi čky tupého trojúhelníkového nosu se jeho tělo dozadu zužovalo a umož ňovalo mu plachtit vodou s minimálním odporem. Za vertikálními žáberními otvory měl megalodon velké horizontální hrudní ploutve fungující jako k řidélka na nosných plochách bojového tryskového letounu. Jimi ryba ovládala převalování, podélné houpání a horizontální směr pohybu. Pánevní ploutve zase m ěly na starosti vertikální pohyb, to znamená stoupání a klesání. Zbývala zlov ěstná hřbetní ploutev vysoká přes dva metry, elegantn ě tvarovanou část těla, pomocí n ěhož ryba udržovala stabilitu.

Obrovské megalodonovo tělo poháněla mocná ocasní ploutev ovládaná svalnatým kořenem, který m ěl podobnou funkci jako kýl, z n ěho vycházela stabilita a síla ocasu. Ještě p řed ocasní ploutví však m ěl dv ě menší: sekundární h řbetní ploutev a anální ploutev. Tyto malé výstupky zlepšovaly laminární proudění p řes dravc ův ocas a pomáhaly ještě víc zmenšit t ření p ři pohybu vodou.

Dokonce i struktura megalodonovy k ůže zlepšovala jeho hydrodynamické vlastnosti. Sestávala z ostrých šupin a zubovitých výr ůstk ů, které napomáhaly odvádění vody, snižovaly odpor a umož ňovaly ryb ě pohybovat se tiše vodním prost ředím.

Samice, která nyní klouzala jen volnou rychlostí, pokra čovala v

104

tahu na sever podél kalifornského pobřeží. Hadími pohyby hlavy naháněla vodu do otvor ů velikosti grepu pod kónickým nosem. Po vstupu do nozder voda procházela do nosní dutiny, kde se dostávala do kontaktu s řadou desti ček, které ryb ě umož ňovaly ucítit i ty nejnepatrn ější stopy chemických pach ů.

Dravec zachytil pach ko řisti a vyrazil vp řed.

Hejno kytovc ů se drželo u hladiny a plulo majestátními houpavými pohyby vycházejícími z horizontálně orientovaného ocasu. Tu a tam se n ěkterá čty řicetitunová samice vynořila nad hladinu, vypustila sloup vzduchu prosyceného vodou a svými obrovskými nozdrami se nadechla.

Ob čas se nad vlnami ozývaly strašidelné zvuky podobné táhlému mručení, to se jedno hejno dorozumívalo s druhým. Jakmile kytovci zachytili silný pach blížícího se d ravce, sev řeli své řady a matky vystr čily svá mláďata blíž k hladin ě.

Chvíli nato vplul do arény vlk a začal kolem stáda kroužit. Citlivé bu ňky pod žralokovým nosem zaregistrovaly slabé elektrické pole generované činností srdcí velryb a pohyby jejich sval ů. Dravec si rychle vyhlédl za svou ko řist jedno z mláďat a vyrazil, aby je zabil.

Nos žralo čí samice narazil na hradby velrybího tuku. Nezkušený lovec se oto čil pry č, ale vzápětí zaúto čil znovu a pokusil se zatnout zuby do t ěla nejbližšího mlád ěte. Kytovci se obrátili a začali s dravcem bojovat údery mohutného ocasu a trkáním hlavou.

Megalodon se dal na ústup a op ět za čal kroužit.

Pláž v zálivu Half Moon

Třicet kilometr ů jižn ě od San Franciska

Ken Berk skon čil rozkládání plážového lehátka pro svou ženu Emily, která zatím natírala tváře a ramena svých t ří d ětí opalovacím krémem.

105

„M ůžete si hrát na písku, ale do vody necho ďte,“ varovala je.

„Ale vždy ť je takové horko, mami,“ st ěžoval si nejmladší.

„Tatínek potom p ůjde s vámi.“

„Tatínek bude číst noviny,“ prohlásil Ken a svalil se na své lehátko. „Podívejte, kluci, tamhle táhnou velryby.“

Asi osmdesát metrů od b řehu se vlnily široké šedivé h řbety.

Megalodon se znovu p řiblížil k hejnu, tentokrát zespodu. Vybral si jedno z mláďat a vyrazil k útoku, ale op ět se mu do cesty postavily plácající ocasy kytovců. Když dravec poznal, že se k mláděti nedostane, ch ňapl čelistmi po nejbližším obrovském ocasu.

Samice vytržená z hejna vydala táhlý chrčivý zvuk a těžkopádn ě se oto čila po svém mláděti. To z ůstalo samotné u hladiny.

Megalodon zat řásl hlavou jako pes, který se tahá o kořist, a pilovitými zuby drtil ocas velrybí samice. Z ran vy tryskla krev. Samice zabu čela bolestí. Mohutným záb ěrem ploutví se probojovala k hladin ě a t ěžce zran ěná se snažila dostrkat své mládě k m ělčin ě.

Megalodon šel po krvi. Naklonil se na bok, protáhl se t ěsn ě pod hladinou a s otev řenou tlamou jel tak dlouho po krvavé stop ě, až se jeho čelisti znovu zaryly do rozdrásaného ocasu. Kytovec zmítající se ve smrtelném zápasu stále postrkoval svého potomka ke b řehu.

„Tati, já si chci taky pohladit velryby.“

Dětský hlas vytrhl Kena z d římoty. „Cože? Co jsi říkal?“

„Chci si je taky pohladit. Jako Michael.“

Ken se posadil a uvid ěl svého dvanáctiletého syna po prsa ve vod ě. „Sakra… Michaeli! Okamžit ě se vra ť!“

Ken vb ěhl do vody a chytil chlapce kolem pasu.

„Po čkej, tati, na m ělčin ě uvízla malá velryba.“

Teprve te ď si Ken všiml velrybího mlád ěte, které se zoufale

106

snažilo dostat zp ět do hlubší vody. Za ním se kývala obrovská hlava matky, jako by se k n ěmu pokoušela dosáhnout.

Ken ucítil, že ho strhává spodní zpětný proud. „Dob ře, Miku, pokusím se mu pomoct, ale ty z ůstaneš na b řehu s maminkou.“ Ken zanesl chlapce do m ělčí vody a vrátil se k uvízlému mláděti. Váhavě natáhl ruku a dotkl se ryby v blízkosti hrudní plo utve, když si všiml mnohem v ětší velrybí matky, která sebou házela asi o deset metr ů dál.

Ken zatáhl za ploutev mláděte, ale ztratil rovnováhu. „Sakra, co s tím mám dělat? Sám s tou obludou nehnu.“

Velrybí matka zvedla hlavu a zkroutila se.

„Jo, jo, d ělám, co m ůžu!“ Ken pohlédl do obrovského hn ědo červeného oka mláděte, pak se op řel ob ěma rukama ze strany do jeho hlavy a ze všech sil tla čil. Znovu cítil, že mu zp ětný proud strhává nohy.

Ze b řehu se k n ěmu p řebrodila asi dvacetiletá dívka a dva mladíci. „Po čkejte, pom ůžeme vám.“ Spole čně za čali strkat mládě z pís čitého dna do mo ře.

„Haló, pane, co to tu máte? Myslím, že krvácíte.“

„Cože?“ Ken se podíval na svou hru ď, na které m ěl stopy od krve. „Sakra…“

„Ne, ta krev se táhne tam od té velké velryby,“ ukázala dívka.

Hlava matky se zvedla z vody a vydala táhlé hluboké zaúp ění.

Za t ělem kytovce se ví řila voda a na všechny strany st říkala pěna s kusy k ůže.

Megalodon zaregistroval vln ění ší řící se od jakéhosi jiného tvora. Pustil velrybí samici, projel t ěsn ě pod hladinou o pár metr ů dop ředu a zafrkal nozdrami jako zdivo čelý býk.

*

Ken vid ěl, že oba mladíci nechali velrybí mlád ě jeho osudu a táhnou dívku do m ělké vody. Ze b řehu na n ěho zu řiv ě mával hlou ček p řihlížejících. Ken poznal svou ženu a zaslechl, jak k řičí.

Náhle ho ovládl strach.

107

Oto čil se a pohlédl na mo ře. Na chvíli ztratil rovnováhu a proud ho strhl o kus zpátky.

„Panebože…!“

Z vody tr čela zr ůdná bílá hlava. Její čelisti ch ňapaly pouhé tři metry od n ěho.

Ken se zoufale vrhl dop ředu a plaval proti silnému zp ětnému proudu.

Megalodon ův srpovitý ocas šlehal vodu a hlava velká jako garáž se kývala ze strany na stranu.

Čty řicetiletý Ken byl na pokraji sil. Ve chvíli, kdy ho proud op ět strhl o kousek zp ět, se jeho noha dotkla čehosi, co bylo drsné jako brusný papír.

„Ježíšikriste…!“

Ken se znovu vrhl dop ředu a ze všech svých sil bojoval s proudem. Protože plaval tém ěř naslepo, narazil náhle hlavou do boku velrybího mláděte. Využil toho a kopnutím se od t ěla kytovce odrazil do vln.

Vid ěl, že se k n ěmu natahují čísi ruce, plaval však dál, až se tém ěř od řel hrudí o písek. Teprve potom vstal. Sv ět se kolem n ěho divoce to čil. Ken doklopýtal na b řeh a zhroutil se vedle své vzlykající ženy a vyd ěšených d ětí.

Dosp ělá velryba zvedla hlavu nad vlny. Umírala. V posledních okamžicích života vydala táhlý zvuk a z její hlavy vytryskl proud vzduchu a nar ůžov ělé vodní tříšt ě.

Ztichlý dav p řihlížejících s hr ůzou civ ěl na obrovskou bílou hřbetní ploutev pot řísn ěnou jasn ě červenou p ěnou, která brázdila ze strany na stranu hladinou. Obrovský žralok naraz il do t ěla umírající ko řisti. Rozdrásaný ocas velryby po řád ještě tloukl kolem sebe a vrhal na své potrhané tělo vlastní vnit řnosti.

Ken se chv ěl jako osika a tep se jen pomalu uklid ňoval. Pohlédl na mo ře. Jakási obrovská síla táhla mrtvou velrybí samici do mo ře. Po chvíli zmizela hlava kytovce pod zkrvavenou hladinou.

108

Špatná karma

Monterey, Kalifornie

William Beebe, padesát metrů dlouhá pátrací lo ď se t řpytila pod jasnou ranní oblohou. Na jejích t řech palubách to jen bzučelo aktivitou. Na p řídi montovali technici sedm a p ůl metru vysokou anténu pro oboustrannou satelitní komunikaci, která m ěla sloužit k připojení lodi na SOSUS, podmo řskou sledovací sí ť amerického válečného námořnictva. Systém již zachytil nízkofrekven ční akustické signály z vysílače zaseknutého do megalodonovy k ůže. Signál postupoval sítí optických kabelů do centrál rozmíst ěných podél pacifického pobřeží a odtud spojením p řes satelit se informace dostávala na palubu Williama Beeba a umož ňovala posádce sledovat žraloka kamkoliv na sv ětě.

Jonas kráčel opatrn ě po d řev ěném molu. Zran ěnou nohu odleh čoval pomocí berle a p řes pravé rameno m ěl p řehozený lehký tlumok. Ranní slunce ho p říjemn ě h řálo do tváře. Jonas m ěl pocit, že ho krákání racků a sk řípání prken pod nohama uklidňuje.

Když se p řiblížil k lodi, všiml si, že na jedné z lavi ček obrácených ven na mo ře sedí známá postava.

„To jste vy, Masao?“

Japonec, aniž na svého zet ě pohlédl, poklepal na lavi čku a nazna čil mu, aby se Jonas posadil vedle n ěho.

Teprve pak se podíval na jeho obvázanou nohu. „Pro č jste to dělal, Jonasi?“ zeptal se. Jeho hlas byl slabý a chra ptivý.

Jonas si všiml, že Masaovi se chv ějí ruce. „Myslím, že na tu otázku známe odpověď oba,“ odpov ěděl.

109

Masao op ět obrátil pohled k Pacifiku. „Nad touhle cestou visí špatná karma. Dvakrát jste se podíval do tváře smrti. Už jsem kv ůli té oblud ě ztratil jednoho syna a nechci ztratit ješt ě i druhého.“

Jonas pohlédl do mandlových o čí starého muže. „Já jsem to za čal, jenom já to mohu skončit.“

„V ěř ím, že z vašeho pohledu to je pravda. Ve vašem srdc i je příliš nenávisti, abyste mohl vid ět v ěci jasn ě. Já si však myslím, že není d ůvod, abyste znovu riskoval život. Když nemyslíte na sebe, myslete alespo ň na moji dceru.“

„To d ělám.“

Oba hled ěli na jednomístný ponorný modul Abbys Glider-1, který práv ě spoušt ěla posádka na zadní palubu lodi. Jonasovi se rozbušilo srdce. „Pro č berou s sebou tohle?“

„Celesta říkala, že Abyss využije, až se budou na uspaného megalodona upev ňovat popruhy.“ Masao vid ěl, že v tváři jeho zet ě se na chvíli objevil strach. „Co je?“

„Já… to nic není.“

„ Řekn ěte mi to.“

Jonas si prot řel o či. „Však víte, ty d ěsivé sny, které mívám… v mnoha z nich pilotuju Abyss Glider do Hlubiny.“

Masao mu stiskl ruku. „Terry mi o vašich snech říkala. To byl důvod, pro č jsem dovolil, aby s sebou vzali jen AG jedni čku, ne hlubokomo řskou verzi.“

„Díky.“

„Ale ani potom nechci, abyste ponorku řídil.“

„Nebude muset.“ Zezadu k nim p řistoupila Celesta, kterou doprovázel asi čty řicetiletý muž. „Seznamte se. Tohle je Richard Diefendorf, náš nový pilot ponorky. Diefe, tohle je Masao Tanaka a doktor Jonas Taylor.“

„T ěší m ě, že vás poznávám, doktore.“ Diefendorf si vložil cigaretu do úst, aby mohl Jonasovi podat ruku.

Jonas se neubránil, aby se na chvíli nezastavil pohledem na velké jizvy na Diefendorfov ě hlav ě. Její okolí bylo lysé a okraje poznamenané stehy. „Už jste n ěkdy pilotoval jednomístnou

110

ponorku, Richarde?“ zeptal se ho.

„ Říkejte mi Diefe. Moji p řátelé mě jinak neznají. Jo, párkrát jsem Abyss Glider pilotoval, ale nikdy v takové hloubce jako vy. Celesta mi řekla, že v tomhle p řípad ě se jedná o rutinní práci. Abych řekl pravdu, sám jsem zvědavý, na co m ě budete pot řebovat.“

Jonas pohlédl na Celestu. „Pokud jde o m ě, já v žádném případ ě nepovažuju chytání žraloka dlouhého dvaadvacet met r ů za rutinní práci.“

„Nenechte se jím zneklidnit, Diefe,“ řekla Celesta. „P ředtím, než vás spustíme do vody, tu rybu uspíme.“

„Když by to bylo tak jednoduché, pro č by nemohl doktor Taylor…?“

„Pot řebujeme doktora Taylora na palub ě, aby celou operaci řídil,“ řekla rychle Celesta a uhladila krátké šedé vlasy, které Diefovi tr čely v okolí jizvy. „Krom ě toho je Jonas po t ěžkém zran ění.“

Nad jejich hlavami se ozval rachot. Všichni zvedli o či a uvid ěli malý bílý vrtulník se zeleným pruhem. Stroj zakrouž il nad p řední palubou Williama Beeba a pomalu klesal.

„Je opravdu nutné brát s sebou Mackreida?“ zeptala se Celesta.

„Mac nám pom ůže ur čit p řesnou polohu megalodona.“

„Nem ějte mi to za zlé, Jonasi, ale já tomu člov ěku nev ěř ím. Dala bych p řednost, kdyby s námi byl některý z mých vlastních pilot ů vrtulníku.“

„Já a Mac jsme spolu sehraní. Jestli nebude na palu b ě on, nebudu tam ani já.“

„Dob ře, dob ře. M ůžeme tedy nastoupit.“ Celesta vykro čila k lodi a za ní se jako ocásek pohnul Dief.

Masao vstal. „Byl bych rád, kdybyste si to ještě rozmyslel.“

„Je mi líto, Masao. Je mi líto spousty v ěcí. Byla to moje vina, že jste musel prodat Institut Singerovi.“

„Nechte toho. Nikdo vás nikdy z ničeho takového nevinil. Když tedy nedáte na rozum, b ěžte a d ělejte, co je t řeba. Jen se ale vra ťte dom ů celý. Terry a já na vás budeme čekat.“

111

Jonas cht ěl n ěco říct, ale pak si to rozmyslel. Místo toho stiskl starému muži rameno a zamí řil na konec doku.

William Beebe, nejnov ější p řír ůstek lo ďstva Oceánografického institutu ve Woods Hole, byla plovoucí laborato ř ur čená pro široké využití p ři oceánografických průzkumných misích. Plavidlo mělo t ři horní a t ři spodní paluby. Ze st ředu lodi se zvedal obrovský st ěže ň nesoucí reflektory, naviga ční antény, strážní koš a anténu lodního radaru. Pod stěžn ěm na nejmenší horní palub ě byl velín a kormidelna. Pod ní byla paluba s kajutami d ůstojník ů a ješt ě o poschodí níž hlavní paluba se soukromými kajutam i a lodními laborato řemi. U st ěžn ě na hlavní palub ě stála obrovská konstrukce ve tvaru písmene A s navijákem na zvedání a spoušt ění rozm ěrných náklad ů p řes okraj paluby. Gumové čluny opat řené motorem visely spolu s těžkou nákladní sítí zav ěšené na boku lodi. Sí ť m ěla být použitá na odvle čení megalodona zp ět do Tanakovy laguny. Sklady v ědeckého materiálu, lodní kuchyně, nemocni ční oddíl a obrovská strojovna byly umístěné na spodních palubách.

Jonas nastoupil na záď a zastavil se, aby si prohlédl nejmodern ější harpunové d ělo. Až bude p řipravené k použití, bude ozubec harpuny napln ěný obrovskou dávkou sedativa.

Jonas si všiml, že se k n ěmu blíží dva lodní d ůstojníci.

„Dobrý den, profesore Taylore. Jsem George Morgan, kapitán Williama Beeba, a tohle je m ůj první d ůstojník Harry Moon. Harry má slušné zkušenosti s využíváním SOSUSu ve Woods Hole.“

Harry rozhodil ruce. „Vím, co máte za sebou. Máte pro nás nějakou radu, kterou bychom se m ěli řídit?“

„Mám. Jakmile tu bestii zaharpunujete, kliďte se s lodí co nejrychleji dál.“

„Pro č?“ zeptal se Harry a popotahoval si šedivé chlupy hu ňatého obo čí.

„Sedativum má na žraloka v prvních okamžicích opa čný účinek. Ryba bude reagovat divoce. Mám zkušenost, že v tomto

112

stavu poškodila Kicku, což je mnohem v ětší lo ď než vaše.“

„To proto, že jste tenkrát nev ěděli, co d ěláte,“ ozval se asi třicetiletý muž, který se ke skupince p řed chvílí p řipojil. M ěl na sob ě tri čko zbarvené vyvazovanou batikou a dlouhé vlasy na záda měl stažené do ohonu.

„Profesore Taylore, to je Mike Maren…“

„Doktor Maren, pokud vám to nevadí. Jsem ichtyolog. Opravdu m ě ohromujete, Taylore. P řed čty řmi lety jste st řelil dosp ělého carcharodona megalodona tém ěř smrtelnou dávkou ketaminu a pentobarbitalu a ješt ě se divíte, pro č na vás ta ryba vyrazila jako raketa. To je neuv ěř itelné.“

Jonas cítil, že v n ěm nar ůstá hněv. „Tehdy nemohl nikdo předpokládat, jak bude žralok reagovat.“

„Tak jste m ěl tu svou sm ěsku nejd říve vyzkoušet na menších žralocích nebo, když už nic jiného, se spojit s námi ve Woods Hole. Kdybyste to ud ělal, řekli bychom vám, abyste pentobarbital vynechal. Byl v ůbec zázrak, že ten váš chemický koktail zvíře nezabil. Místo aby je uspal, p řestal ú činkovat d říve, než jste předpokládali, což umožnilo, aby zmasakrovalo ješt ě dalších několik nevinných lidí…“

Jonas postoupil o krok dop ředu a rukou Marena odstr čil. „Máte nějaký problém, mladíku?“

„Jo, to mám, se zbab ělými blbci.“

Jonas chytil Marena ob ěma rukama za límec a zvedl ho do výšky.

Kapitánu Morganovi a Harrymu Moonovi dalo dost práce, aby Jonase od šokovaného v ědce odtrhli. Batikované tričko bylo u krku roztržené.

„Jste cvok, Taylore!“ k řičel Maren. „A nebezpe čný. Je to vaše vina, že všichni ti lidé zem řeli…“

„Marene, zmizte odsud,“ houkl na n ěho kapitán.

Jonas namí řil na obli čej mladého v ědce hroziv ě prst. „Kli ďte se mi z cesty, nebo vám zapíchnu do prdele hák a použiju vás jako návnadu!“

Mac se p řipojil ke skupin ě jen okamžik potom, co se Maren

113

odplížil do své laboratoře. „Sakra, vypadá to, že jsem o celou tu zábavu přišel.“

„Doktore, cht ěl bych se za Marenovo chování omluvit,“ řekl kapitán. „Je sice nep říjemný, ale jako odborník vynikající.“

„Našel metodu, jak megalodonovi plynule dávkovat uspávací prost ředky, až ho zaharpunujeme,“ dodal Harry. „Je to n ěco jako intravenózní hadi čka. Nebudeme muset mít strach, že se žralok probudí, a prost ředek, který Maren namíchá, ho uspí hned, bez po čátečních divokých reakcí, s jakými máte zkušenosti vy.“

„To je skv ělé,“ řekl Jonas. „Kdy vyplujeme?“

Kapitán Morgan se podíval na hodinky. „Za dvacet minut. Harry, ukaž, prosím t ě, pánům jejich kajuty.“

Jonas zvedl sv ůj tlumok a následoval prvního důstojníka.

114

V pasti

Marianská hlubina

Terry sed ěla u malého stolku a nimrala se ve smažených vají čkách ze sušeného prášku. Cítila, že se na ní upírají o či snad všech člen ů posádky Benthosu. První vzrušení z toho, že tady je, pominulo a rychle se zm ěnilo v pocit, ve kterém p řevládala tíseň a podivná neblahá předtucha.

Nem ěla strach z Hlubiny, ale z Benedikta. Jeho chování se od prvních okamžik ů pobytu na palub ě Benthosu zm ěnilo tak, že nyní z n ěho šel strach. Jeho temná monomanie, podivná skrývaná zášť, vystoupila v uzav řených prostorách lodi na povrch. Narcistická extáze pomalu uvolňovala místo čistému šílenství. Terry si byla jistá, že právě to je pravý d ůvod, pro č je Benedikt tady v Hlubin ě.

Te ď už v ěděla, že když vtrhla do laborato ře na Goliášovi, narazila na n ěco, co je pro Benedikta mnohem d ůležit ější než cokoliv jiného, i než rozmis ťování UNISů. P řestože stále nem ěla tušení, jaký by to m ělo mít smysl, nepochybovala, že ji sem dol ů vylákal. Přichystal na ni past a ona na ni ochotn ě sko čila. Všechno jí říkalo, že ji zde hodlá držet v zajetí.

U jejího stolu se zastavil jeden z Rus ů. Na jeho ošlehané tváři byl nevyzpytatelný úsm ěv.

„Benedikt vás chce.“

Terry si všimla jizvy, která se mu táhla přes hrdlo. Opilý ruský technik z Goliáše. Cítila, že jí prob ěhlo zachv ění. „Kde je?“

„Dovedu vás k n ěmu.“

Rozbušilo se jí srdce. Vstala a kývla na Rusa, aby ji vedl.

115

Jakmile se k ní oto čil zády, vzala z talíře n ůž na maso s pilovitým ost řím a nedbale si ho zastr čila do zadní kapsy džíns ů.

Rus otev řel vodot ěsné dveře lodního schodišt ě a pokynul jí, aby vstoupila dovnit ř.

Ukázal jí dolů. Za čala sestupovat po úzkém schodišti. Na úrovni paluby E se zastavila. Rus znovu ukázal dolů a usmál se, jako by si s ní hrál. Došli na palubu G do nejnižšího podlaží Benthosu. Rus šel p řed ní jasn ě osv ětlenou, dokonale čistou chodbou. Benedikt na n ě čekal na konci chodby. „Tak tady ji máme, anděla v hlubinách pekla. Vyspala jste se dobře?“ Blýskl na ni svýma smaragdovýma o čima.

„Ano, díky. A te ď jsem celá divá vrátit se k záznam ům výstup ů ze sonaru. Zatím se zdá, že je všechno v po řádku,“ lhala. „Jak jste říkal…“

„Jist ě, má drahá, ale než budete pokračovat ve své lopotě u po číta če, nabídnu vám menší rozptýlení.“ Ukázal na silné titanové dve ře vedoucí do hangáru.

„Co je tam?“ zeptala se. Nedokázala skrýt strach.

„Jste z n ěč eho nervózní?“

„Ne, jenom… copak tam odsud není výstup p římo ven?“

Benedikt se podíval na Rusa, usmál se a přeložil mu její slova. Pak se oba zasmáli. „Pojďte se mnou,“ řekl Benedikt a otev řel dve ře.

Hangár byla velká kruhová komora, jejíž vydutý strop se klenul ve výšce šesti metr ů nad podlahou. Napravo byly další dve ře vedoucí do malého velínu. Jeho stěny sestávaly z titanových plátů, v nichž byla kulatá průhledová okénka. Prošli za velín a Terry si cestou všimla, že v podlaze hangáru jsou konstruovány dva masivní otvory, každý z nich zakrytý titanovým rošt em. Pod stropem byla zav ěšena řada vzduchových potrubí.

Benedikt p řistoupil k obrovským titanovým vrat ům. „Poj ďte sem, Terry. Chci vám něco ukázat.“

Přistoupila blíž. Zaregistrovala, že Rus mezitím vsto upil do malého velínu.

„Dotkn ěte se tady t ěch vrat. Tvo ří je tém ěř dvoumetrová vrstva

116

titanových plátů, což je v t ěchto hloubkách stejné jako na povrchu obdobný materiál tlouš ťky papíru. Pouze ty nás však d ělí od okamžité smrti.“ P řitiskl tvář k chladnému kovu. „Cítíte ten tlak za nimi? Je tu neustále a hledá v naší technologii i ty nejjemn ější trhliny, aby jich využil.“

Ude řil dlaní do titanové desky. Terry sebou trhla. Usmál se, položil jí svou t ěžkou ruku kolem ramen a naklonil se k jejímu uchu.

„Podívejte se sem,“ zašeptal a ukázal na rošty v po dlaze. „Jediným p řepnutím spína če m ůže Sergej tuhle komoru zaplnit vodou.“

Rus se na ni usmál okénkem velínu.

„Nemáte pocit, že mít takovou moc nad životem, by ť t řeba jen na chvíli, je jako hrát si na Boha?“ Cítil, že se zachv ěla. Usmál se na ni, uvolnil sev ření jejích ramen a vykro čil pry č. „ Quos deus vult perdere prius dementat,“ zamumlal si cestou pro sebe. „Ty, které si B ůh p řeje zni čit, dožene nejd říve k šílenství.“

Kráčel ke vzdálenému konci prostoru, kde stálo ve čty řech řadách dvanáct robotů UNIS. „Vynálezy vašeho otce. Stojí tu v řad ě jako d ěti čekající na školní autobus. Dejte mi ruku,“ řekl. Jeho chování se zm ěnilo.

Terry se k n ěmu p řipojila. Pomocí speciálně navrženého vidlicového zdvižného vozíku zvedli barel široký n ěco p řes metr a vysoký jeden a p ůl metru, p řetáhli ho na druhou stranu místnosti a složili vedle vrat hangáru. Benedikt vzal speciální nástroj a jako by odmontovával kolo u auta, odjistil hermetický uzávěr. Pak odšrouboval tři čtvrt ě metru silné titanové víko a odsunul je stranou. Uvnit ř se objevila dutina plná p řístroj ů.

Benedikt jí pokynul. „Prokážete mi čest?“

Terry sáhla do těsného prostoru, našla hlavní ovládací panel a aktivovala sonar. Znala funkci t ěchto robot ů. Po umíst ění na mo řském dn ě m ěly za čít sledovat a zaznamenávat seismické poruchy v oblasti Marianské hlubiny. Rozmístěním dvaceti p ěti robot ů v p řesn ě ur čených lokalitách by Japonci získali pole seismických detektor ů umož ňujících vytvo řit efektivní varovný

117

systém p řed p řírodními katastrofami smrteln ě ohrožujícími řet ěz jejich ostrov ů.

Benedikt op ět našrouboval víko a zajistil hermetický p říklop. „Necháme robot blízko vrat hangáru. Prometheus si ho pak pomocí mechanických ramen vytáhne ze zaplavené komory a přemístí na ur čené místo. Dnes dopoledne se chystám s ponorkou ven. Pozval bych vás, abyste m ě doprovázela, ale vím, že jste celá žhavá vrátit se ke své práci.“

Následovala ho k výstupu. „Mám však nápad,“ řekl najednou. „M ůžete jít do velínu a odtud se dívat, jak UNIS vytah ujeme ven. Je to fascinující podívaná a Sergej bude rád, že bude mít spole čnost.“

Terry se zrychlil puls. „Možná jindy. Ráda bych dokon čila to, co d ělám. JAMSTEC čeká, až…“

„Nesmysl. Jeden den sem, jeden den tam.“ Benedikt o tev řel těžké titanové dveře do velínu a postr čil ji dovnit ř.

Sergej se zazubil.

Benedikt za sebou op ět zav řel a opustil komoru. Rus odemkl na ovládacím pultu velké ovládací kolo ventilu a několikrát jím otočil proti sm ěru hodinových ru čiček.

Terry p řes okno vid ěla, jak z jednoho kruhového otvoru zakrytého roštem se vyvalil proud mo řské vody. B ěhem n ěkolika minut byla celá komora zaplavená až po strop vodou. Sergej se oto čil. Terry si uv ědomila, že te ď je tu s ním jako v pasti. „Musíme po čkat na ponorku,“ řekl a znovu se zazubil.

Terry se pokusila zavést konverzaci. „Jak je možné, že se přestupní komora dá tak rychle vyčerpat? Na to je p řece t řeba vynaložit obrovskou energii.“

„Voda se ne čerpá přímo do mo ře, ale prakticky se p řeleje do menších záchytných nádrží a odtud se pak od čerpává několik hodin hydraulickými pumpami, které jsou na palub ě F.“ Odepnul si opasek. „Tak už dost řečí.“

Terry cítila, jak jí pulsuje kr ční tepna. Sáhla dozadu a sevřela držadlo nože. „Sergeji, ne…“

Rus se na ni vrhl. Chytil ji za vlasy, p řitáhl si její hlavu a vrazil

118

jí jazyk do úst.

Terry vší silou skousla. Ucítila krev. Vyplivla ji na jeho hru ď a pak ho bodla nad koleno.

Sergej vyk řikl, rusky zaklel a v bolesti se zhroutil na zem. Ze stehna a z úst mu prýštila krev. Z jeho ruky vypadl lovecký n ůž.

Terry po n ěm ch ňapla.

„Prometheus volá velín. P řistáli jsme. Otevřete vrata hangáru.“

Sergej na ni hled ěl planoucíma o čima.

„Otev řete je,“ řekla. Stála proti němu, v každé ruce jeden n ůž.

Sergej sáhl na ovládací pult a otočil malý p řepína č o dv ě polohy doprava. Rozsvítilo se červené sv ětlo.

Vrata hangáru se začala otevírat. Titanové stěny komory zapraskaly.

Vnit řek zaplaveného hangáru ozářily reflektory. Z ponorky se vysunula dvojice mechanických ramen a sev řela robot.

„Máme UNIS. M ůžete hangár zavřít.“

Sergej se nehýbal. Hled ěl na ni a z řejm ě odhadoval její odhodlání.

„Ud ělejte to.“

„Seru na tebe…“

Terry mu vrazila ozubený n ůž do pravého lýtka a hned ho vytrhla. Sergej vyk řikl bolestí a p řitáhl si poraněnou nohu k sob ě.

„Chceš ješt ě? Ta t řetí už ale p ůjde doprost řed.“

Rus na ni plivl krev. Potom natáhl ruku nahoru k pultu a stiskl povelové tlačítko k zav ření vrat hangáru. Jakmile zaklapla, zhaslo červené sv ětlo a rozsvítilo se zelené.

„Te ď vy čerpej komoru.“

Rus se zvedl ze zem ě, nahnul se nad pult a uzav řel ventil. Pak přepnul ješt ě n ěkolik ovládacích prvků. Čerpadla pod podlahou začala pumpovat vodu z hangáru do záchytných nádrží rozmíst ěných kolem lodi.

Během celé této doby nespustil jeden z druhého pohled.

Terry se zdálo, že od čerpávání vody trvá celou věč nost.

Terry se pohnula dop ředu. V každé ruce svírala jeden n ůž. „Až

119

se m ě p říšt ě dotkneš, otev řu ti tvou starou jizvu na krku. Rozum ěl jsi?“

Krví podlité o či ji spalovaly hn ěvem. Rusky zašeptal, že ji zabije.

Terry cítila, že její rozhodnost se za číná hroutit. Tlačítkem otev řela dve ře velínu a vycouvala ven. Potom otev řela dve ře do vn ější chodby. Vrazila na lodní schodišt ě, vyb ěhla o dv ě poschodí výš na palubu E a rychle se zav řela ve své kajutě. Sotva za ní zapadly dve ře, zhroutila se na visuté lůžko. T řásla se po celém těle strachem a odporem.

V ústech cítila odpornou chu ť krve, s níž se mísil pach vodky.

Zvedla se a b ěžela na toaletu zvracet.

Vzbudilo ji klepání na dveře. Posadila se. V levém spánku cítila tupou bolest. Podívala se na hodinky a s p řekvapením zjistila, že spala teprve hodinu. Klepání se ozvalo znovu.

Že by Rus?

Prudce se jí rozbušilo srdce. Sáhla do boty a vytáhl Sergej ův lovecký n ůž.

„Kdo je to?“

„P řítel.“

Terry pootev řela dve ře a uvid ěla statného, asi třicetiletého černocha. Muž se rozhlédl na ob ě strany chodby. Vypadal, že je dost nervózní.

„Nevím, kdo jste…“

„Jmenuji se Heath Williams. Studoval jsem s Jonasem ve Scrippsov ě institutu. Pus ťte m ě dovnit ř, než n ěkdo uvidí, že s vámi mluvím.“

O krok ustoupila a nechala ho vejít do kajuty.

„V kuchyni jsem zaslechl, jak spolu Rusové mluvili o tom, co se stalo mezi vámi a Sergejem. Jste v pořádku?“

„Zatím ano. Ale byla bych radši, kdybych se odtud m ohla co nejrychleji dostat.“

„Váš život je v nebezpe čí. P řišel jsem vás varovat. Sergej mluvil o tom, že vás zabije.“

120

ělo smysl. Jsem tady teprve

Terry zbledla. „Kde je kapitán? Musím mu říct, co se stalo…“

Heath zavrt ěl hlavou. „To by nem

několik týdn ů, ale podle toho, co jsem vid ěl, vám řeknu, že na Benthosu platí jedin ě, co řekne Benedikt. Jeho slovo je tady zákonem. Vy i já si můžeme myslet, že jsme tady hosté, ale Benedikt a jeho posádka se na nás dívají jako na outsidery, kte ří tu

nemají co d ělat.“

„To už jsem také zjistila.“

ě G.“

ě ten parchant znásilnil?“

„Je to horší, než si myslíte. Panuje tu ur čitá hierarchie. Třeba Sergej je jeden z Benediktových osobních pochop ů. N ěco jako pira ňa. Tihle chlapi mají p řístup do všech částí lodi, i do utajovaných a st řežených prostor na palub

„Takže by nikomu nevadilo, kdyby m

„Znásilnil, zabil, tady se m ůže stát všechno. Nepo čítejte s tím, že se vás Benedikt proti Sergejovi zastane. Být vámi, v ůbec bych se p řed ním o tom incidentu nezmi ňoval. A už v ůbec se vyvarujte nějakých náznak ů, že byste se po návratu na povrch mohla obrátit na policii. Benedikt staví sám sebe nad zákony. Aby se vyhnul problém ům, klidn ě by vás byl schopen vlastní rukou zabít.“

Terry cítila, že se jí zmoc ňuje nevolnost. „M ůj otec ví, že jsem tady dole. A lidé z firmy JAMSTEC také. Pokud do dvou týdn ů nedostanou moji zprávu, odstoupí od celého projektu. Benedikt

mě nem ůže jen tak zabít.“

„M ůže, a také to ud ělá, pokud dospěje k názoru, že jste pro

něho hrozbou.“

Terry se zhluboka nadechla a snažila se uklidnit. Náhle ji něco napadlo. „Heathe, slyšel jste n ěkdy o n ěč em, co se ozna čuje

termínem ‚Tokamak‘?“

„Ne,“ řekl a vrhl na ni zvláštní pohled. „Co je to?“

„Nevím. Vlastn ě to není d ůležité. Mám jen strach. Myslím, že máte pravdu. Co bych podle vás měla d ělat?“

„Pokusit se zachovat klid. Podle plánu se máte za šest dn ů vrátit nahoru. Bude to těžké, ale snažte se vyhýbat se Sergejovi.“

„A jak to mám, proboha, zařídit?“

„Bude se vás snažit p řistihnout samotnou mimo vaši kajutu. Na

121

lodi jsou ur čité prostory, kde vás napadnout nemůže. V ětšina technik ů v řídicím centru jsou slušní chlapi, takže když budete dělat svou práci na počíta či, jste v bezpe čí. Bu ďte opatrná v jídeln ě. M ůže se stát, že budete jíst jen s n ěkolika lidmi a ti se najednou zvednou a odejdou.“

„A kde tedy mám jíst?“

„Moje laborato ř je na stejné palub ě jako jídelna. Dám vám vědět, až se piran ě nají. V každém p řípad ě se však vyvarujte vstupu na dv ě spodní paluby.“

„Pro č?“

„Protože práv ě na palub ě G tráví Sergej nejvíce času.“

„Dob ře, za řídím se podle vašich rad. A co vy? Co vás p řivedlo na palubu Benthosu?“

„Jsem paleobiolog jako váš manžel, jenom se specializuji na druhy prehistorických mo řských had ů. Benedikt m ě kontaktoval ve Scrippsu asi týden p ředtím, než zmizel Proteus.“

„Pro č vás kontaktoval?“

„Víte, dno Marianské hlubiny je staré stovky milionů let. Myslím, že cht ěl mít na palub ě paleobiologa, aby mohl nechat zkoumat fosilie, které jeho ponorky vyloví b ěhem rozmis ťování UNIS ů.“

Pohlédl na hodinky. „Už bych m ěl jít.“

„Heathe, co mám d ělat, až skon čím práci na zprávě pro JAMSTEC?“

„ Řekn ěte to Benediktovi. Možná vás vezme s sebou na výpravu na palub ě Promethea. Alespo ň se zbavíte Sergeje. Te ď se ale dejte do po řádku a vraťte se na velitelské stanoviště k po číta či. Snažte se chovat, jako by se nic nestalo.“

Williams otev řel dve ře a opatrn ě se rozhlédl po chodb ě. „Máte nějakou zbra ň, Terry?“

„Sergej ův n ůž.“

„To je dob ře. M ějte ho po řád u sebe. Pokud byste se někde ocitla sama s Rusy, neváhejte ho použít.“

Terry op ět pocítila chv ění kolem žaludku. „Heathe, co myslíte, jak daleko jsou ti Rusové schopní jít?“

122

Up řel na ni smrteln ě vážný pohled. „Když nebude jiná možnost, zabijte toho parchanta, protože potom, co by vás znásilnil, by určit ě ud ělal totéž.“

Velitelské stanoviště s po číta či se nacházelo na palubě B. Všude podél stěn velkého oválného sálu byly rozmístěné přístrojové pulty, monitory, naviga ční po číta če a řídicí elektronika. Vp ředu bylo kolem kapitánského stolu zformováno do oblouku asi tucet pracoviš ť, kterým dominovala velká, po číta čem ovládaná batymetrická mapa sahající od podlahy až ke stropu. Na ní byla zobrazená topografie dna podmořského příkopu. Na monitorech uzav řeného televizního okruhu se promítaly záběry kamer namontovaných na vn ějším plášti Benthosu. Hned vedle monitor ů bylo pracovišt ě kormidelníka, což bylo naviga ční pracovišt ě p řipomínající post řidi če v „odstrojeném“ automobilu. Z pultu vystupovalo velké kormidelní kolo dopln ěné n ěkolika nožními pedály, kterými se ovládal jediný pohonný šroub lodi a sm ěrové kormidlo. O kousek dál se nacházel pult ovládání lodní zátěže a panel komunika čního systému, spojení mezi Benthosem a Goliášem bylo realizované p řes optický kabel. Oba tyto systémy byly nep řetržit ě monitorované.

Napravo od pultu řízení zátěže byly čty ři sonarové stanice, čty ři o či lodi. Terry sed ěla u jedné z nich. Její činnost spo čívala v tom, že vkládala diskety do po číta če, který byl ke stanici p řipojen, a ve sluchátkách sledovala, jak se soubory záznamů sonaru konvertují na nový formát. Krom ě akustické informace ve sluchátkách měla k dispozici speciální monitor echo systému, na kterém se zobrazovaly všechny objekty detekované uvnit ř zóny dosahu sonar ů Benthosu.

Terry zav řela o či. A ť se jakkoliv snažila uvolnit, nebyla schopná zastavit chvění rukou. Její mysl ovládala jediná myšlenka: je zav řená ve vězení, z n ěhož se nedá uniknout, přičemž jejím strážcem je primitiv, který ji chce znásilnit a zavraždit.

A správce věznice ho v tom podporuje.

123

Každé její vydechnutí s sebou neslo pal čivou chu ť stresu.

Náhle se ve sluchátkách ozvala akustická indikace blížícího se objektu. Terry otev řela o či. Na zeleném stínítku monitoru se objevila svislá čára představující neidentifikovaný objekt. Podle sou řadnic se objekt nacházel v dosahu Benthosu.

Dvacet kilometr ů. Terry slyšela rychlou sérii podivných zvuk ů… náhle akustický signál zmizel, jako když utne.

Co to, ksakru…

„Promi ňte, prosím,“ poklepala na rameno operátora sonaru sedícího nejblíž. „Mohl byste mi pomoct?“

Technik sejmul z uší sluchátka a posunul své křeslo blíž k ní.

„Co máte za problém?“

Vrátila záznam sonogramu zpět. „Poznáte, co to je?“

Technik chvíli poslouchal, potom sejmul sluchátka. „ Čty řicet dva hertz ů. To je Proteus.“

„Myslela jsem si to. Ale pro č signál najednou zmizel?“

„Podle katalogu sonogramu byl záznam po řízen t ěsn ě p ředtím, než ponorka implodovala. Poslouchejte dál a uslyšíte to.“

Terry sledovala na prázdné obrazovce údaj digitálního chronometru. Operátor sonaru se chvíli díval s ní a potom se op ět odsunul ke svému pracovišti.

Sedm minut a čty řicet sedm sekund ub ěhlo v naprostém tichu. Pak ve sluchátkách vybuchla ohlušující detonace.

Terry se znovu obrátila na technika. „Po řád tomu nerozumím. Pro č implozi p ředchází tak dlouhá doba bez jakéhokoliv signálu?“

„Proteus se dostal do oblasti s hustým výskytem černých komín ů. Rozptýlené minerálie vlny sonaru pohlcují a omezují tak zónu dosahu. Pilot z řejm ě narazil čeln ě do jednoho z komín ů a prorazil plášť lodi.“

„Ale p řece jen… Proteus byl v tu chvíli natolik blízko Benthosu, že by sonar m ěl n ějaký odraz zachytit. Tady ten úsek sonogramu je však naprosto prázdný.“

Muž pokr čil rameny a op ět si nasadil svá sluchátka.

Terry si uv ědomila, že se na ni kradmo dívají ostatní operáto ři.

Vrátila záznam do místa, kde zmlkla série podivných zvuk ů a

124

nastalo ticho. Potom spustila program umož ňující detailní časovou analýzu ur čitého úseku záznamu. Po chvíli se na obrazovce objevilo varování:

PROGRAM PROVEDL NEDOVOLENOU FUNKCI

A MUSÍ BÝT UKON ČEN.

Posunula se s k řeslem k operátorovi. „Promiňte, že vás znovu obt ěžuju, ale n ěco se mi stalo s programem a…“

„Paní, uv ědomujete si, že v tuto chvíli sleduje Benthos Promethea po dn ě Hlubiny a mým úkolem je nep řipustit, aby se rozbil o st ěnu p říkopu? Nebo opravdu chcete, abychom skon čili jako posádka Protea?“

„Omlouvám se. Jen mi řekn ěte, jestli je m ůj po číta č schopen provádět detailní časovou analýzu sonogramu.“

„Ne. To umí jen naše terminály nebo po číta če na palub ě Promethea. A te ď m ě, prosím…“

„Okay. Okay.“ Vrátila se ke svému počíta či.

Připravila si prázdnou disketu, nahrála na ni úsek předcházející záhadné mezeře a pak ji nenápadně schovala. Po chvíli vstala a vrátila se do své kajuty.

125

Nebezpečné okamžiky

William Beebe

Jonas stál samotný na p řídi a pozoroval oblohu. Karmínov ě rudá zář na západ ě temn ěla a p řecházela do fialového odstínu. Vítr, který mu hnal do tvá ře mlžnou t říš ť, sku čel a hvízdal kovov ě vysokým tónem.

Laminátová příď lodi si razila cestu vzedmutými vlnami sm ěrem na sever podél oregonského pobřežního pásma. Jonas vdechoval slaný vzduch a ob čas si z čela a obo čí set řel kapi čky vlhkosti. Dlouho hled ěl na oceán fascinovaný jeho mohutností a neustálým vzdouváním a klesáním.

Pro č se musím d ěsit n ěč eho, co mi p řináší tak úžasnou radost…

Trhl sebou. Teprve teď si uv ědomil, že vedle n ěho stojí Celesta.

Vítr rozevlával její platinové vlasy a tiskl jí šedou v ětrovku těsn ě k t ělu. Celesta respektovala jeho samotu a ml čela.

Ub ěhlo n ěkolik minut. Oba pozorovali, jak se horizont zbarvuje do temn ě šedého odstínu.

Náhle se Celesta pohnula blíž a p řitiskla se k jeho hrudi. „Je mi zima.“

Jonas se už už chystal obejmout ji kolem ramen, ale v poslední chvíli si to rozmyslel a odtáhl se. „Tak se vra ťte do kajuty.“

„Vy se m ě bojíte, Jonasi?“

„Nev ěř ím vám.“

„Možná nev ěř íte ani sám sobě.“ Stála p řed ním obrácená zády

126

k mo ři. „Musí to být hrozné žít stále ve strachu, ne?“

„Jak to myslíte?“

Op ět se k n ěmu p řiblížila. „Snažím se s vámi hovo řit čestn ě, Jonasi. Vím, že m ě máte za intrikánskou d ěvku, ale ve mn ě je ješt ě n ěco jiného… dovedu ocenit p řátelství.“

Jonas našel pohledem její liš čí o či. Posunula se ješt ě blíž. Cítil dotyk jejích nahých stehen.

„Cht ěla bych vám říct n ěco velice osobního… n ěco, o čem jsem ješt ě nikdy p řed nikým nemluvila.“

„A pro č o tom chcete mluvit práv ě p řede mnou?“

„Protože si myslím, že vy si to dokážete dát do souvislosti. Jak to vysv ětlit? Jonasi, m ěl jste n ěkdy dojem, že jste se nechal osudem chytit do pasti?“

Jonas ucítil, že mu v podpaží stékají kapky studeného potu. „Pro č se na to ptáte? Chcete říct, že vy se tak cítíte, chycená osudem v pasti?“

Uhnula pohledem. „Nevadí. To je hloupé. Zapome ňte na to.“

Odcházela pryč a utírala si o či.

„Celesto, po čkejte…“

Mávla rukou, aby ji nechal být. P řeb ěhla palubu a zmizela uvnit ř lodi.

Asi o čtvrt hodiny pozd ěji vstoupil Jonas do jídelny. Vzal si podnos a p říbor a postavil se do řady za n ěkolik muž ů čekajících před okénkem.

Kucha ř mu plácl na talí ř bramborovou kaši a p ůlku pe čeného ku řete. Jonas postoupil dál, vzal si sklenici sodovky a jablko a přisedl si ke stolu, kde už sed ěl Mac s Richardem Diefendorfem.

„Kde jsi byl?“ zeptal se ho Mac s plnou pusou.

„Nadýchat se ve černího vzduchu. Nevid ěli jste Celestu?“

Mac spolkl sousto. „Ne, a taky nevím, jestli je na mn ě, abych se o ni staral. Pochop, tady Dief pracuje pro Singera.“

„Myslel jsem, že jste od vále čného námořnictva,“ řekl Jonas.

„Sloužil jsem šest let v Severní Karolín ě,“ řekl Dief a p řejel prstem p řes jizvu mezi svými ustupujícími vlasy. „M ěl jsem menší

127

nehodu. Propustili m ě ze zdravotních d ůvod ů. Potom jsem si sehnal práci u soukromé firmy v Santa Cruz, která se zabývala stavbou a testováním ponorek. O pár měsíc ů pozd ěji ji koupil Benedikt Singer. Byl jsem v konstruk čním týmu, který projektoval Benthos. Také jsem jako pilot testoval v m ělké vod ě Protea .“

„Ponorku, která ztroskotala v Marianské hlubině?“

„Práv ě tu.“

„Co myslíte, že se s ní stalo?“ zeptal se Jonas.

„GTI tvrdí, že implozi zp ůsobila chyba pilotáže, ale já o tom dost pochybuju. Znám pilota, který Protea řídil. I on p řišel z válečného námořnictva. Byl hrozn ě opatrný, p řesn ě ten typ, kterému byste sv ěř il manévrování s ponorkou deset tisíc metrů pod hladinou. Osobn ě si myslím, že GTI n ěco skrývá.“

„Tak pro č pro n ě te ď pracujete?“ zeptal se Jonas.

Dief se zazubil. „Co k tomu říct? Dob ře platí a já peníze pot řebuju.“

Ve dve řích jídelny se objevil Harry Moon. Když je uvid ěl, zamí řil k jejich stolu. „Pánové, až budete po jídle, kapitán by s vámi rád mluvil. Čeká vás na velitelském stanovišti.“

Velitelské stanoviště lodi William Beebe se nacházelo na nejvyšší palub ě a sestávalo ze dvou odd ělených kajut. Ta menší, která sloužila jako kormidelna, byla umístěná vpředu p řed v ětším velínem s lodními po číta či a elektronikou.

Kapitán Morgan stál uprostřed velínu sklon ěný nad stolem s prosv ětlenou deskou a studoval mapu severozápadního pobřeží. „Profesore Taylore, pánové, pojďte dál. Právě jsme p řijali další ‚zprávu‘ od vašeho žraloka. Vypadá to, že pokra čuje v tahu podél pob řeží na sever.“

„Jak daleko je p řed námi?“ zeptal se Jonas.

Kapitán se sklonil nad mapou. „My se teď nacházíme tady, t ři kilometry jihozápadně od Newportu. Vaše ryba se blíží k mysu Vyhlídka p řibližn ě osmdesát p ět kilometr ů severn ě od nás.“

V tu chvíli vešel doktor Maren. Nesl si šálek cappucina a hlasit ě z n ěho usrkával. „Zřejm ě následuje kytovce, kte ří táhnou

128

do svých letních pastviš ť,“ řekl. „Když ji necháme, zavede nás přímo do Beringova mo ře.“

Kapitán Morgan pohlédl na Jonase. „Co myslíte, profesore?“

„Nevím. P řed čty řmi roky jsem p ředpovídal, že matka tohoto tvora bude sledovat zimní migra ční tah. Jenže pak jsme ji na několik týdn ů ztratili. Nezapome ňme, že sledujeme zlou samotářskou samici, která je navíc v období rujnosti…“

Maren obrátil oči v sloup.

„Máte n ějaké problémy?“ zeptal se Jonas. Opět cítil, že se v něm va ří krev.

„Ne, ne, jen pokra čujte, to, co říkáte, je opravdu fascinující,“ prohlásil Maren sarkasticky. „Jen bych vás prosil, abyste m ěl na pam ěti, že zatímco nám d ěláte přednášku, carcharodon megalodon sm ěř uje k pob řeží s hustým osídlením.“

„A co navrhujete vy, abychom ud ělali, doktore Marene?“ zeptal se Morgan.

„Dostihnout žraloka už te ď, než se dostane dál na sever, nebo by pak nemusel p řežít dlouhou cestu zpátky do laguny. Studoval jsem signály, které od něho p řicházejí. Každých šestat řicet až osma čty řicet hodin se zastavoval na lov potravy. Tém ěř vždy to bylo v noci. Pokud se bude držet tohoto schématu, bude lovit op ět dnes v noci, což nám dává příležitost zítra ráno ho dostihnout a chytit.“ Maren p řistoupil k map ě a zapíchl ukazovák do oblasti ústí řeky Columbia d ělící státy Oregon a Washington.

„To je mys Zklamání,“ řekl Jonas. „To jste nemohl vybrat nebezpe čnější místo.“

„Jonas má pravdu,“ ozval se Mac. „V té oblasti je m o ře zatracen ě drsné…“

„A vy jste kdo?“ zeptal se Maren evidentn ě naštvaný.

„Pan Mackreides je pilot našeho vrtulníku,“ odpov ěděl za Maca kapitán.

„Aha pilot. Tak poslyšte, já nemám v úmyslu hrát si na n ějaké ‚domnívám se‘ nebo ‚předpokládám‘ jako profesor Taylor. Moje doporu čení je založené na studiu dat systému SOSUS a vychází z velmi pe člivých kalkulací, kterým p ředcházelo studium

129

pr ůměrného dne dravce, jeho no ční rychlosti, interval ů lovu, a dokonce pr ůměrného času, který mu trvá najít si ko řist, zabít ji a sežrat. Na rozdíl od Taylora nemám v úmyslu pokoušet se toho tvora chytat, když bude hladový. Než se carcharodon megalodon dostane k mysu Zklamání, což by podle mého odhadu mohlo být zítra ráno mezi sedmou a devátou hodinou, bude dobře nažraný a líný.“

„Já říkám, že chytat Meg tam v těch vodách by mohla být tragická chyba,“ konstatoval Jonas.

„Profesor Taylor m ůže mít pravdu,“ souhlasil kapitán. „Mezi námořníky se té oblasti říká ‚hřbitov Pacifiku‘. A právem. Od západu se blíží bou řková fronta a zřejm ě nás čekají p ěti až šestimetrové vlny.“

„Kapitáne, William Beebe je přece tak velká loď, že ji pár vln nemůže ohrozit.“

Jonas, cítil, že se už op ět p řestává ovládat. „Poslyšte, vážený kolego, zatím jste v ůbec nebral v úvahu, že megalodona bude chytat Dief. Dief bude sed ět v Abyss Glideru a pokoušet se obalit žraloka sítí. A pokud to bude muset d ělat v rozbou řeném mo ři, pak p ěkn ě d ěkuju.“

„Tak už dost!“ vyjel Maren. „Kapitáne, spole čnost GTI m ě najala, abych zorganizoval chycení žraloka. Nestrpí m, aby mi nějaký pod řadný paleontolog a jeho kámoš od vrtulníku říkali, jak mám dělat svou práci.“

Jonas pokro čil hroziv ě dop ředu.

„Už mn ě zase chcete vyhrožovat? Tak do toho, ude řte m ě. Ud ělejte to, a já přísahám, že vás budu žalovat.“

Jonas ho ude řil p ěstí do tváře.

Maren upadl. Cappucino se rozlilo po stole s mapou. Když mladík vstával, tekla mu z nosu krev.

„Tak už dost, profesore!“ zah řměl kapitán. „Jste v po řádku, doktore Marene?“

„Všichni jste sv ědci,“ skuhral chraptiv ě Maren. Držel si dv ěma prsty nos, aby zastavil krvácení.

„Klidn ě m ě žaluj, ty ubožáku. Posluž si…“

130

Mac chytil Jonase za rameno a kývl na Diefa, aby ho vzal z druhé strany. „Jdeme, Jonasi. Potřebuješ trochu vzduchu.“

Vyvedli ho po schodech na hlavní palubu. Museli se skr čit mezi záchranné čluny, protože prudké poryvy v ětru hrozily, že jim strhnou z t ěl košile.

„ Člov ěč e, Jonasi, co to s tebou je? Takhle vyvádět jsem t ě ješt ě nevid ěl. Nechápu, proč se tím troubou necháš tak vyto čit.“

„To není jen jím, Macu. Poslední dobou mám pocit, jako bych už ztrácel všechen rozum.“

„Jsi unavený. Pot řebuješ se po řádně vyspat.“

„Jo, práv ě ze spánku mám nejv ětší strach…“

Mac ho vzal kolem ramen. „Poslyš, Jonasi, ty dob ře víš, co musíš ud ělat, a také to ud ěláš. Jakmile s tím skon číš, skon čí i tvé no ční m ůry. Te ď ale klidn ě nech, a ť ten fantastický expert na ryby dělá, co umí, a žraloka chytne. Strčí ti ho p římo p řed mušku a pak se uvidí, kdo se bude smát…“

„Ne!“ Jonas hled ěl na Maca tvrdým pohledem. Cítil, jak mu hvízdá vítr v uších. „Ty a Dief, chci, abyste vy d va z lodi vystoupili.“

„Ouha, pomalu, kamaráde…“

„Macu, poslouchej m ě, to monstrum nikdy nechytíme, rozumíš? Meg je p říliš veliký. Je schopný tuhle lo ď potopit a všechny zabít. Tohle je moje bitva, ne vaše. Chci, abyste odtud zmizeli. Vezm ěte vrtulník a…“

„On se opravdu pomátl. Diefe, vezm ěte ho z druhé strany a str číme ho do postele.“

„Nikam nep ůjdu!“ vyk řikl Jonas a odstr čil Diefa.

Mac svého p řítele pevn ě sev řel a p řitiskl ho na konstrukci navijáku. „Teď zase poslouchej ty m ě. Jsi vy čerpaný, rozumíš? Jsi ve stresu a blábolíš jako d ěcko. Dám ti na vybranou, bu ďto te ď půjdeš s námi a opiješ se, jak zákon káže, nebo tě už nechci vid ět.“

Jonas zav řel o či. „Macu, m ůj život je už te ď posraný. Já jen nechci, abyste p ři téhle prokleté plavbě vy dva zahynuli.“

„To je od tebe náramn ě ušlechtilé.“ Mac vzal Jonase kolem

131

ramen a vedl ho dovnit ř lodi. „Jestli jsi tuhle akci oficiáln ě pok řtil na ‚Prokletou plavbu‘, tak bychom to m ěli po řádně zapít.“

O palubu výš stála Celesta a napjat ě je poslouchala. Po čkala, až zmizeli uvnit ř, a potom se vrátila do své kajuty.

132

Mys Zklamání

Mys Zklamání

Šest hodin čty řicet p ět minut ráno

Příď Chinooku, záchranné lodi pobřežní hlídky, rozrazila další valící se hradbu zp ěněné vody vysokou čty ři a p ůl metru. Prudký náraz plavidlo na okamžik zastavil. Víc než dvacet tun valící se vody zvedlo p říď do výše a vzáp ětí ji nechalo spadnout dol ů do hluboké brázdy.

Poru čík Eric Wisdom, řečený Velký ta ťka, se usmál. Stál částečně chrán ěný za kormidelní budkou a sledoval Gearyho a Richardsona, dva kadety, kte ří se drželi zábradlí, jako by jim šlo o život. Oba nováčci byli frekventanty kursu záchranářů po řádaného pob řežní hlídkou a dnes absolvovali exkluzivní výcvik v rozbou řených vodách mysu Zklamání. V ochranných přilbách a s výstrojí do nep říznivého po časí stáli přivázaní k zábradlí za otev řeným kormidelním stanovišt ěm. Dnes m ěli poprvé p říležitost „skamarádit se se slušn ějšími vlnkami“, jak říkal Velký ta ťka. Nemohli si st ěžovat. P říroda spolupracovala jako na objednávku.

Vlny nahánějící hr ůzu vysílané z pacifických center bou ří m ěly za sebou tisíce kilometr ů pouti na otev řeném mo ři a valily se týden nebo víc, než dorazily k severozápadnímu pob řeží. Jakmile se p řiblížily k mysu Zklamání, vyrostly do mohutných hradeb zp ěněné vody p řipravených smést a rozdrtit vše, co se jim postaví do cesty. Od roku 1800 se v této oblasti potopilo více než dva tisíce lodí, a pob řeží mezi státy Oregonem a Washingtonem si tak získalo pov ěst jednoho z nejnebezpe čnějších na sv ětě.

133

Velký ta ťka Wisdom se naklonil dop ředu a k řikl na svého kormidelníka. „Deacone, jak vypadáme?“

„Vítr jednat řicet uzl ů, to je víc než padesát sedm kilometrů za hodinu, asi sedmý stupe ň Beaufortovy stupnice.“

„Perfektní. Tak nás vezmi ještě kousek dál. Dáme hoch ům pokra čovací lekci pokory k p řírod ě a pak je necháme, aby se seznámili s Oskarem.“

Deacon ukázal palcem nahoru a zahulákal: „Napravo vřed, p napravo vp řed, držte se, vyrazíme!“ Do lodi narazila st ěna bílé vody, zvedla ji a vzápětí ji op ět nechala spadnout o čty ři metry níž.

„Držte se, hošani. Už jdou další dv ě s negativním čelem…“

Geary a Richardson se skr čili za kormidelní budku. Chinook op ět vylet ěl do výšky a celá polovina jeho trupu se ocitla ve vzduchu.

„Ho-hó!“ houkl Velký ta ťka, když se p říď lodi pono řila zp ět do vody. Na krátkou děsivou chvíli viseli na upoutávacích řemenech, pak se člun srovnal a houpal se jako korková zátka na mo ři mýdlové p ěny.

„Držte se!“ k řikl znovu Deacon a bojoval s kolem, aby lo ď připravil na další útok. Kormidelník si ut řel z tváře p ěnu a vzep řel se proti kolu. To už je však zvedala další hradba d ivoké vody.

Megalodon plul t ěsn ě pod hladinou a pomalými pohyby ocasní ploutve udržoval minimální rychlost. Spodní lehce pootev řená čelist se mu zachvívala a jeho žábrami proudila provzdušn ěná voda. Mezi pilovitými zuby stále ješt ě visely kousky k ůže a tuku, to bylo vše, co zbylo z t ři a p ůl tuny t ěžkého rypouše sloního, kterého žralok zhltl p řed pár hodinami. Teď byl tedy nasycený a pokra čoval ve svém tahu na sever.

Pod drsnou k ůží obrovské ryby se po obou stranách těla táhla od hlavy až k ocasu oblast smyslových bun ěk známá jako postranní čára. Tyto smyslové buňky jsou spojené drobnými kanálky s povrchem kůže a p ři každé zm ěně tlaku v okolí stimulují tisíce bi čík ů neuv ěř iteln ě citlivého detek čního systému,

134

který je schopen registrovat tlukot srdce tvora poh ybujícího se ve vod ě na míle daleko.

Megalodon se držel uvnit ř akustické vodní trasy rezonující vibracemi tisíc ů migrujících velryb. Kytovci si byli velice dob ře vědomi, že je jim dravec nablízku, asi tak, jako zeb ry v ědí, že se kolem potuluje lev. Cítili také, že žralok se nedávno nažral, a proto se v blízké dob ě jeho útoku nemusejí obávat. I tak se ale na své cestě podél pob řeží Oregonu snažili bestii vyhnout na sto hon ů.

Nyní, když se žralok pohyboval podél mysu Zklamání, jeho detek ční systém náhle zaregistroval trochu jiné druhy vibrací. Jeden z nich byl p říliš silný na to, aby ho mohl ignorovat. Megalodon probuzený vibracemi motoru Chinooku zm ěnil sm ěr a vyrazil za jejich zdrojem.

„P řipravte se, kapitáne,“ zavolal doktor Maren od své stanice systému SOSUS. Znovu si nasadil sluchátka a napjatě poslouchal.

Jonas vid ěl, že na mladíkov ě čele se tvo ří kapi čky potu.

„Megalodon zm ěnil sm ěr. Pluje te ď p římo na východ. Sakra, příliš zvyšuje rychlost. N ěco ho muselo vystrašit.“

„Nebo upoutat jeho pozornost,“ řekl Jonas. „Kapitáne, jak daleko jsme te ď od n ěj?“

„Necelých osm kilometr ů. Ale pokud megalodon popluje dál sm ěrem do m ělčí vody, budeme muset zm ěnit kurs. Harry, vezmi to víc na mo ře. Oto číme se a p řiblížíme se k n ěmu od západu.“

Maren zvedl hlavu. Bylo vid ět, že je znepokojený. „Opravdu je to nutné, kapitáne? Jsme už tak blízko…“

„Pob řežní hlídka hlásí čty ři a p ůl metru vysoké p říbojové vlny. Nemohu riskovat, abychom je chytali z boku.“

Jonas opustil velín a sestoupil o dv ě poschodí níž na hlavní palubu. Doklusal na záď, kde dva členové posádky připravovali AG-1. Mac s Diefem stáli kousek od místa, kde na navijáku visel obrovský kus velrybího tuku. Oba na Jonase zamávali.

„Co hlava?“ zeptal se Mac.

„Buší mn ě v ní jako v kovárn ě. Omlouvám se, že jsem se v čera

135

tak zcvokl.“

„Na to zapome ň. Kde je tvoje ryba?“

„Pluje k pob řeží. Vidím, že už je p řipravená návnada. Kde jste to velrybí maso sebrali?“

„Vylovili jsme ho z vody p ředev čírem v noci,“ řekl Dief a potáhl z cigarety. „To je z řejm ě všechno, co zbylo z jedné megalodonovy žranice.“

„Nejste nervózní, Diefe?“ zeptal se Jonas.

„Trochu jo,“ usmál se. „Máte pro m ě n ějakou poslední radu?“

„Jo. Abyste do toho nešel.“

„Díky.“

Mac plácl Diefa po zádech. „Dopadne to dobře. Jen nevstupuj do vody, dokud ti nezavoláme z vrtulníku. Jonasi, jestli nemáš nic proti tomu, cht ěl bych, abys byl se mnou ve vzduchu, než ty vlny plácnou do zadku Williama Beeba.“

„Držte se, chlapci,“ hulákal Velký ta ťka.

Hradba zp ěněné vody vybuchla nad p řídí silou rozb ěsn ěné řeky.

„Okay, kadeti, sho ďte Oskara!“

Geary se natáhl dolů a odepnul cvi čnou figurínu. „Muž p řes palubu,“ vyk řikl a svrhl figurínu do mo ře.

„P řipravte se,“ houkl Deacon. „Budeme čekat na vhodný okamžik.“

„Držte se,“ řekl Velký ta ťka. „Blíží se ‚výrobce‘ vdov!“

Deacon nato čil p říď Chinooku proti vodní hradb ě a rozrazil vlnu t ěsn ě p ředtím, než se zlomila. Člun vylétl do výšky, vzápětí tvrd ě dopadl na levý bok. Kormidelník ztratil na zlomek vte řiny kontrolu nad situací a dvojice hnacích šroub ů chrstla vodu do vzduchu. Jakmile však lopatky zabraly do vody, lo ď se op ět srovnala.

Deacon uvid ěl, že na horizontu se blíží další vlna. „Držte se, otáčím.“

Tvrd ě oto čil na pravobok a namí řil lo ď proti valící se vln ě.

„Tamhle je Oskar,“ vyk řikl Geary a ukázal nalevo dopředu.

136

„Richardsone, p řipravte si záchranný hák,“ přikázal Velký ta ťka. Ohlédl se p řes záďový palubní nosník a sledoval, jak se k nim zezadu blíží vzdutá hradba. „Rychle, Richardsone, te ď…“

Richardson se naklonil p řes pravou stranu p říd ě, zachytil hákem Oskara a vytáhl ho na palubu. Vtom se přes záď p řelila vlna a srazila kadeta na záda.

Velký ta ťka zaklel. „Co se to, sakra, s Oskarem stalo?“ Zved l figurínu a nev ěř ícným pohledem zíral na trosky, které z ní zbyly.

„Pane poru číku, vypadá to, jako kdyby jí něco uhryzlo nohy a břicho.“

„Kristepane…!“ Velkému ta ťkovi bleskla v mysli vzpomínka na obludu ch ňapající po zav ěšené p ůlce dobyt čete v Tanakov ě lagun ě. Asi p řed čty řmi m ěsíci tam vzal celou svoji rodinu, aby se na monstrum podívali. Polil ho studený pot. „Deacon e, okamžit ě obra ťte!“

Ozvala se d ěsivá rána. Megalodonova hlava narazila na trup Chinooku, přerazila jeho čty ři výztužná žebra a odhodila člun stranou.

Deacon se zoufale snažil plavidlo zvládnout.

Velký ta ťka pohlédl nalevo, zaklel a rychle se skrčil.

Zp ěněná vlna narazila přímo do levého boku lodi, vrhla ji dop ředu a ve vzduchu p řevrátila dnem vzhůru.

Velký ta ťka cítil, že ho cosi táhne dolů. Voda mu zalila hlavu a všechny jeho smysly zahlušil d ěsivý hukot oceánu. Otev řel o či. Byl pod vodou zapletený do bezpe čnostního pásu a jakási obrovská síla se ho snažila odervat od p řevráceného člunu.

Poda řilo se mu nahmatat p řezku bezpe čnostního pásu a rozepnout ji. Kopl nohama, odstr čil se od p řevržené lodi a vyno řil se. T řásl se zimou.

Vedle se vyno řil Deacon. „Poru číku, za vámi…“

Velký ta ťka se oto čil a uvid ěl, že na vod ě se houpá oranžová přilba. N ěkolika tempy se dostal ke Gearymu. Kadet byl na pokraji bezv ědomí a záchranná vesta mu stěží držela hlavu nad vodou.

„Je p řipoutaný,“ k řikl Velký ta ťka na Deacona. „Musím ho

137

odepnout, než se p řivalí další vlna. Najd ěte Richardsona.“

Deacon uvid ěl, že nová vlna se už blíží. Sklonil hlavu a potopil se.

Několikrát kopl nohama, než se dostal pod p řevržený člun. Ledová voda ho pálila do kůže a zp ůsobovala, že každý pohyb v ní byl dvojnásob těžký. Nahmatal lodní pažení, posunul se o dalších jeden a p ůl metru a dostal se na úrove ň p řevrácené paluby.

Kone čně uvid ěl Richardsona.

Kadet z ůstal zamotaný do bezpe čnostního pásu. Deacon zíral do vypoulených o čí mrtvoly narážející na potopenou palubu. Richardson ův obli čej ztuhl v masce nevýslovné hr ůzy.

Zvláštní zář p řinutila Deacona pohlédnout dolů.

Pokusil se vyk řiknout, ale z plic vydechl jen vzduch. I když byl tém ěř ochromený hr ůzou, zoufalými tempy zamí řil nahoru. Narazil hlavou do paluby.

Megalodon otev řel tlamu a tém ěř jemn ě vyhodil zbytek své ob ěti mimo lo ď.

Deacon ucítil, že se mu do kolena zaryly dýky a táhnou ho pry č. Chytil se pažení p řevržené lodi a zoufale se snažil vzep řít.

Čelisti sklaply, netvor škubl hlavou a utrhl nohu od t ěla.

Vzápětí se bílá hlava zvedla výš a široce rozev řená tlama pohltila torzo Deaconova t ěla i s kusem hliníkového pažení.

Velký ta ťka zat řásl Gearym, až kadet zasténal. „Probuď se, synku, a drž se m ě!“ Pono řil se pod vodu. Hledal Gearyho bezpe čnostní pás. Upoutávací lano ho vedlo pod loď k potopenému kovovému pažení. Konečně našel p řezku a snažil se ji necitlivými prsty rozepnout.

Pak se jeho o či rozšířily v nep ředstavitelné hrůze.

Přímo pod p řevrženou lodí se jako p řízrak vznášelo d ěsiv ě bílé tělo obrovského tvora. Mohlo být dvakrát větší než celý Chinook. Nestv ůrná hlava sebou náhle škubla a tlama chňapla po zbytcích rozdrceného Deaconova těla.

Velký ta ťka ucítil v hrdle kyselou chu ť žlu či. Nad ním se mihlo cosi oranžového, zvedl hlavu a uvid ěl Richardsonovu potopenou

138

mrtvolu. T ělo bylo stále ještě p řipoutané k pažení a naráželo ve vlnách na obrácenou palubu.

Wisdomovi se sev řelo srdce.

Zblízka na n ěho hled ělo nestv ůrné šedé oko. Obrovská tlama se rozev řela. V záchvatu šílenství posledních okamžik ů m ěl Velký ta ťka dojem, že z netvorových klapajících čelistí se ozývá: No tak, Velký ta ťko, s tebou to skon čím jedna dv ě…

Z dálky dolehl ohlušující rachot.

Megalodon se zvedl k Richardsonov ě mrtvole.

Velký ta ťka se bál pohnout, i když mu plíce praskaly nedostatkem vzduchu. Rachot p řicházející shora sílil a hřměl jako nákladní vlak. Velký ta ťka zav řel o či, aby nevid ěl, jak netvorovy čelisti zpracovávají Richardsonovo mrtvé tělo.

Náhle se odhodlal. Otevřel o či, potom zoufale pomalu a jemn ě odepnul Gearyho upoutávací lano od pažení.

Šedé oko se oto čilo a zaregistrovalo pohyb.

Velký ta ťka si v hore čném sp ěchu omotal volný konec Gearyho lana kolem p ředloktí. Oko ho sledovalo.

Geary se vytrhl z polov ědomí. Uv ědomil si, že se k n ěmu s hukotem blíží zp ěněná vlna. Nadechl se, instinktivně sklonil hlavu a p řitáhl se lanem dolů.

Velký ta ťka se obrátil. Škubání na druhém konci lana ho táhlo nahoru. Megalodon zaregistroval pohyb a majestátně vyplul k hladin ě.

Velký ta ťka ochromený strachem zíral do obrovské netvorovy tlamy, která se rozevřela p římo p řed ním. Její dutina se táhla dolů jako tunel. Spodní proud ho táhl blíž. Velký ta ťka zav řel o či a čekal na smrt.

I když m ěl Geary o či plné vody, zahlédl pod sebou bílou zář. Neur čitý strach ho hnal zpátky k hladin ě. Ve vte řin ě zapomn ěl na to, co ho tam čeká.

Vlna ho zasáhla jako lavina a pohltila ho.

Velký ta ťka ucítil prudké škubnutí a Gearyho lano ho vymrštilo nahoru. Otev řel o či. Hr ůzný sen nekon čil. Polomrtvý d ěsem zíral

139

na ohyzdné růžové dásně a horní čelist, která jako by se k němu natahovala. V okamžiku, kdy čelisti sklaply a pohltily jen vodu, zastavilo se poru číkovi srdce v hrudi; op ět unikl o vlásek zásluhou neuv ěř itelné souhry sil p řírody.

Valící se vlna strhla Gearyho a Erika Wisdoma o dv ě st ě metr ů sm ěrem k pevnin ě, teprve pak je nechala jejich osudu. Velký ta ťka se vyno řil na hladinu, dávil vodu a křičel jako šílený.

Náhle ho cosi sevřelo. Za čal kolem sebe divoce bít.

„Poru číku! Uklidn ěte se, poru číku…“ Kadet našel š ňů ru od Wisdomovy záchranné vesty a škubl za ni. Oranžová vesta se nafoukla.

Velký ta ťka se p řestal zmítat.

Geary vid ěl, že v poru číkových o čích se zra čí hr ůza. Vzápětí ztratil Velký ta ťka v ědomí.

„Macu, nalevo od tebe… n ěco tam na hladin ě plave.“ Jonas zaost řil dalekohled na objekt zmítající se ve vod ě. Mac naklonil vrtulník, aby nalet ěl blíž. „Sakra, je to dno p řevržené lodi,“ řekl Jonas. „Nikoho kolem nevidím.“

„Ohlásím to pob řežní hlídce,“ řekl Mac.

Převržená lo ď zmizela pod další valící se vlnou.

„Macu…“

Vlna p řevrátila loď zp ět do správné polohy. Na zatopené palub ě plavalo p řipoutané k pažení zkrvavené, zpola sežrané lidské tělo.

V tom uvid ěl Jonas megalodona. Žralok se vyno řil vedle lodi, vystr čil čumák a chňapal po torzu mrtvoly.

„Kristepane!“ Jonas, bledý hn ěvem, se naklonil z kokpitu a vyk řikl: „Zabiju t ě, ty bestie! Zabiju, slyšíš?“

Mac ho chytil za loket a vtáhl zpět šokovaný šíleným výrazem v jeho obli čeji.

Jonas se oto čil, ale vid ěl už jen, jak žralok plácl obrovskou ocasní ploutví a opustil lo ď. „Co d ělá? Vždy ť mí ří k pob řeží…“

„Jonasi, uklidni se.“

„Macu, rychle… vezmi to na východ! M ůže tam být ješt ě

140

někdo.“

Mac obrátil stroj k pobřeží.

Jonas pozoroval zelenošedou vodu. Stín vrtulníku se mihl nad slonovinov ě bílou šmouhou. Jonas sáhl po dalekohledu a pátral v mo ři. „Macu, tam!“ Ukázal na oranžovou záchrannou vestu. Nepochyboval, že to je ten d ůvod, pro č Meg mí ří k pob řeží.

Jonas p řešel do zadní části kabiny, dřepl si a otev řel nákladní dve ře. V noze mu tepala bolest vyvolaná námahou.

„Držte se,“ vyk řikl Mac a prudce sklonil vrtulník k hladin ě. Po několika vte řinách se stroj vznášel nebezpečně nízko nad rozbou řenými vlnami.

Náhle Mac ve vzduchu prudce zastavil, až Jonas málem vypadl z nákladového prostoru, a stočil vrtulník proti blížící se hradb ě vody. „Ho ď sebou, Jonasi!“

Jonas již byl venku ze dve ří a ob ěma nohama stál na přistávací lyžin ě. Zleva se blížil hukot vlny. Kone čně zachytil bezvládného muže za záchrannou vestu a s vyp ětím všech sil ho vtáhl na palubu. Z vody se však natahoval další člov ěk. Kadet se chytil jednou rukou Jonasova zápěstí a druhou p řistávací lyžiny, vte řinu nato se pod ním vyno řila bílá obluda.

„Nahoru!“ vyk řikl Jonas.

Mac p řitáhl knipl a vrtulník poskočil do výšky, zlomek vte řiny potom se z vody vyno řila bílá hlava a chňapla po kadetových nohách. Naprázdno.

Vzápětí se p řes vzty čené žralokovo torzo p řelila vlna a smetla obludu zp ět do mo ře. Na Jonase st říkla sprška vody s p ěnou.

Náhle ucítil, že ruka, která se ho držela za zápěstí, povolila a sklouzla.

Ozval se výk řik, mladík se neudržel ani na p řistávací lyžin ě a padal dol ů.

Jonas se vyklonil a zd ěšen ě sledoval t ělo padající z výšky tém ěř deseti metr ů do mo ře. „Macu, ztratili jsme ho! Vra ť se…“ Jonas sáhl po záchranných popruzích, vstrčil do nich ruce a uvolnil pojistku na navíjecím bubnu. Jakmile spat řil na hladin ě oranžovou vestu, sko čil.

141

„Proboha, Jonasi!“ vyk řikl Mac.

Jonas dopadl nohama do vody. Pono řil se skoro dva metry, než mu lano tém ěř vykloubilo ramena a vzáp ětí ho tvrd ě vymrštilo na hladinu. Obvaz na noze okamžit ě nasákl vodou a táhl ho dol ů.

To už však ucítil, že se mu kolem krku ovinuly ruce . Mladík ho sev řel v dusivém medv ědím ob ětí a držel se ho jako klíšt ě.

Jonas uvid ěl, že z vody za mladíkem se vyno řila h řbetní ploutev. Nad hladinu vyjel lesknoucí se ohyzdný nos . Dv ě obrovské nosní dírky se roztáhly a žralok vyfrkl vodu jako zdivo čelý býk.

Lano se Jonasovi znovu bolestiv ě za řízlo do podpaží. Následovalo škubnutí a vzápětí se oba to čili zav ěšeni nad vodou. Tlak popruh ů drtil Jonasovi hrudní koš a do krve mu rozdíral k ůži v podpaží. Mac, který ze své seda čky nem ěl možnost zapnout naviják, pouze bezmocně hled ěl, jak se oba muži klátí na lan ě deset nebo dvanáct metrů pod vrtulníkem.

Jonas cítil, že se mu za čínají d ělat mžitky p řed o čima.

Žralok vysko čil nad hladinu a pokusil se ch ňapnout po zav ěšené ko řisti, jak byl zvyklý v lagun ě. Jonas pohlédl dolů do jeho zejícího ch řtánu. Ucítil, že mladíkovi op ět začínají klouzat ruce a jeho sev ření povoluje.

Proboha, p řece ho nenechám ještě jednou spadnout! blesklo mu hlavou. Zoufale zaryl prsty do mladíkovy záchranné vesty. Vrtulník mezitím stoupal výš.

Jonas pohlédl dolů. Megalodon zmizel.

Vítr ude řil Jonase do tváře a o či mu zaplavily slzy. Ruce mu za čínaly umdlévat. Zav řel o či a vší silou se snažil nepovolit.

Mladík stále klouzal dolů. Jeho obli čej se sunul po Jonasov ě hrudi níž a níž.

Jonas sklonil hlavu, zakousl se do záchranné vesty a sou časn ě ovinul zdravou nohu kolem mladíkova pasu v zoufalém úsilí nenechat ho znovu spadnout do mo ře.

Studený vítr mu hvízdal kolem uší. Slyšel, jak mlad ík p řes za ťaté zuby vyráží: „Už nem ůžu…“

Zdálo se, že vrtulník zpomalil a pak se pod jejich nohama jako

142

zázrakem objevila loď.

Asi šest metr ů nad palubou se Jonasovi vytrhla tkanina záchranné vesty ze zubů a mladíkovo t ělo mu definitivn ě vyklouzlo. O pár vteřin pozd ěji se zcela vysílený Jonas vyvlékl z řemení a bezvládně se zhroutil.

Ležel na zádech a neschopný se pohnout zíral na oblohu. Slyšel, že vrtulník p řistává někde nalevo od n ěho.

Po palub ě zazn ěl dusot b ěžících nohou.

Neur čit ě vnímal, že se nad ním sklonila hlava. Vítr rozevlá val blond vlasy. Promrzlou tvář mu sev řely teplé ruce. Vid ěl, že se nad ním roztáhly m ěkké rty a přitiskly se na jeho ústa.

143

Prostředník

Marianská hlubina

Terry se p řevalovala na nepohodlném visutém lůžku a stále nemohla najít polohu, která by se jí zamlouvala. Přeložila polštá ř nap ůl, str čila si ho pod hlavu a hled ěla na zamknuté dveře. Neda řilo se jí zklidnit dech a neustále se vracející myšlenky jí nedaly spát.

Snad potisící si p řipomn ěla Heathova varovná slova: Benedikt staví sám sebe nad zákony. Aby se vyhnul problémům, klidn ě by vás byl schopen zabít.

Posadila se. Srdce se jí rozbušilo ješt ě rychleji.

Klid, všechno bude v po řádku. Ještě t ři dny a budeš naho ře. A za další čty ři dny budeš doma. Obejmeš Jonase a poprosíš ho za odpušt ění. Te ď alespo ň chápeš, čím musel projít.

Poprvé skutečně rozum ěla, jak mu je. Její manžel žil v neustálém strachu, mysl mu sužovaly děsivé p ředtuchy o své násilné smrti. To, co ona lehkovážně odmítala jako paranoidní halucinace, vycházelo z jeho skutečných zážitk ů. Teprve tady, izolovaná na Benthosu a vydaná na milost a nemilost Benediktovi a jeho ruským pochop ům, si uv ědomila, jak mocná a stravující může být síla strachu.

Bože, jak bych te ď cht ěla být s ním. Jak jsem mohla být tak necitlivá…

Ozvalo se zaklepání na dveře. Vysko čila a sáhla do boty po noži. „Kdo je to?“

„Benedikt.“

144

Vrátila nůž do boty a otev řela.

„Už jste spala, moje drahá?“

„Ne, já…“

„Dob ře, takže mohu dál?“ Vstoupil, aniž vy čkal na odpov ěď .

Rozhlédl se po malé kajutě a pak se jí zp říma podíval do o čí. „Vypadáte vy čerpan ě. Není vám nic?“

„Jsem jen unavená.“

„Mám dojem, že také trochu pod vlivem stresu. Slyšel jsem, k čemu došlo mezi vámi a Sergejem. Je mi toho incidentu velice líto.“

Terry cítila, že jí po tvá ři stékají horké slzy.

„Ublížil vám?“

„Pokoušel se…“ Zarazila se, protože si vzpomn ěla na Heathovo varování. „To je v po řádku. Už jsem na to zapomn ěla.“

„Zapomn ěla? Pro č jste tedy tak hrozn ě vystrašená?“

„Cht ěla jsem říct, že bych na to rad ěji zapomn ěla, samoz řejm ě pokud m ě už nechá na pokoji.“

„To je nesmysl. Jakmile se vrátíme, ohlásím to policii.“

„Ne!“ Chytila ho za ruku, ale pak ho zase pustila. „Ne, nechte to být. Prosím vás…“

Benedikt se na ni zkoumav ě zadíval. „Jak si p řejete. Řekn ěte mi, jak pokra čuje vaše práce? Kdy bude vaše zpráva hotová, abychom ji mohli p ředložit JAMSTECu?“

Zaváhala. „Zdá se, že všechno odpovídá tomu, co bylo uvedeno ve vaší d řív ější zpráv ě. P ředpokládám, že bych mohla být hotová během jednoho nebo dvou dn ů…“

„Dob ře. A te ď se posa ďte, nesu vám špatné zprávy. Bílý Anděl smrti, tak říkám našemu megalodonovi, utekl p řed n ěkolika dny z laguny.“

Jonas! Terry zbledla. „Jak se to stalo?“

„Prorazil vrata kanálu. Váš manžel byl při tom incidentu zran ěn na noze, ale už chodí. Našt ěstí se jim poda řilo ozna čit tu bestii vysíla čem, takže mají p řehled, kde se pohybuje. Jonas s Celestou ji te ď sledují a pokusí se ji chytit…“

„Po čkejte, Jonas je s Celestou?“

145

„Ano, a pokud mám zprávy, docela jim to spolu jde. Prý se z nich stala nerozlu čná dvojice. Ale to nemusí nic znamenat. Vaše manželství je, p ředpokládám, zdravé, n’est-ce pas?“ Odml čel se a vychutnával její bolestný výraz. „Není vám n ěco?“

„Ne, jsem v po řádku.“ Terry si p ředstavila, jak se Celesta předvádí se svou milionovou figurou před Jonasem, jak si svými intrikami a sváděním hledá cestu k jeho srdci. Bože, jak tu d ěvku nenávidím!

„Chápu vaši starost,“ řekl Benedikt, jako by četl její myšlenky. „Celesta je krásná žena, a když chce, dokáže zbláznit každého chlapa.“

„Já Jonasovi v ěř ím.“

„ Říkáte, že váš muž je ctnost sama? Možná, ale přesto…“

„Máte pro m ě ješt ě n ěco?“

„Jenom pozvání, abyste se mnou op ět vyplula nahoru na Prometheovi, až dokon číte svou zprávu pro JAMSTEC.“

„Ano, ráda toho využiju.“

„Takže te ď už vám jen mohu pop řát dobrou noc.“ Oto čil se k odchodu, ale na prahu se zastavil. „Ach, málem jsem zapomn ěl. Dejte mi ten Sergej ův n ůž.“

Terry se rozbušilo srdce. „N ůž?“

Z Benediktových o čí se najednou staly smaragdové lasery. „Ano, moje drahá, n ůž. Tak dáte mi ho?“ Terry váhala.

„Sem s ním, a okamžit ě!“ Jeho o či plály hněvem.

Terry vysko čila. Sáhla do boty a vytáhla Rusův n ůž.

„Myslím, že jste si ješt ě další n ůž vyp ůjčila v jídeln ě.“

Stála před ním zcela bezmocná se sklopenou hlavou.

„No tak, Terry?“

Cítila se jako školou povinná dívka p řed svým u čitelem. Přistoupila ke stolu, vytáhla ze zásuvky jídelní nůž a podala mu ho.

„D ěkuji. Vrátím ho tam, kam patří. A te ď b ěžte spát.“ Dve ře za ním zaklaply.

Benedikt prošel hlavní chodbou paluby E, až se dost al do

146

skrovn ěji za řízeného k řídla, kde byli ubytovaní jeho lidé. Vstoupil bez zaklepání do Sergejovy kajuty a mrštil nožem po spícím Rusovi.

Nůž ješt ě po odrazu od st ěny nedopadl a Sergej už sed ěl.

„Idiote! Řekl jsem ti, abys ji trochu nahnal strach a ne aby ses ji pokoušel zabít.“

Rus byl bílý jako st ěna. „Já vím, co jste chtěl. Jenže ona m ě překvapila. Ne čekal jsem…“

„Jsi z té vodky slaboch a sra čka. Tvojí vinou se jí poda řilo vniknout na Goliášovi do laborato ře a te ď jí, navzdory všem mým instrukcím, hrozíš, že ji zabiješ?“

„ Říkal jste, že je moje…“

„Pokud jsem to řekl, tak jsem to jen řekl!“ zah řměl Benedikt. Tón jeho hlasu Rusa vyd ěsil, až se p řikr čil. Benedikt se zhluboka nadechl, a aby se uklidnil, dal mu z každé strany facku p řes jeho holou hlavu. „Poslouchej m ě dob ře, Sergeji. Náš informátor v Tokiu poslal zprávu, že mateřská loď Neisushima je p řipravená vyplout. Vid ěl, že na ni nakládají ponorku Kaiko. Nemohu dovolit, aby nám do toho Japonci strkali nos. Potřebuju tu holku živou, aby odeslala zprávu JAMSTECu. A krom ě toho se m ůže ukázat, že pro nás bude neocenitelným rukojmím, pokud se Celest ě nepoda ří vytáhnout z Jonase Taylora informace, které pot řebujeme.“

Sergej cítil, jak se jeho odhodlání pod Benediktovým pronikavým pohledem hroutí. „Rozumím.“

„To máš št ěstí, protože podruhé už ti to vysv ětlovat nebudu.“

„Byl jste dnes úsp ěšný?“ zeptal se Rus, aby zm ěnil téma.

„Ne, jsme po řád ve špatné oblasti,“ řekl Benedikt a rozhlédl se po kajut ě. Pak vešel na toaletu. Zvedl víko splachova če, sáhl do studené vody a vytáhl dvě láhve vodky.

„N ět, n ět,“ protestoval Sergej, „to je na nervy. Benedikte, prosím vás, nesnáším tyhle hloubky…“

Benedikt odšrouboval ví čka a obsah obou láhví vylil do záchodové mísy.

„Sergeji, vím, že máš toho svinstva poschovávaného po

147

Benthosu víc. Dej na mé varování, příteli, nebo t ě já osobn ě pošlu k ďáblu.“

Benedikt se obrátil a vyšel ven. Ve své kajutě se posadil za mahagonový st ůl, zapálil si cigaretu a zavolal telefonem na velitelské stanoviště. „Kapitáne, spojte m ě s Goliášem a tam a ť mě p řepojí na Williama Beeba. Pot řebuju okamžit ě mluvit s Celestou.“

148

Vyznání

„Jonasi, probu ďte se!“

„Terry!“ Vysko čil z postele, stále však byl v moci děsivého snu. Probral se, teprve když pocítil ostré bodnutí ve zran ěné noze. Sykl bolestí. Doklopýtal ke dve řím kajuty a otev řel. Na prahu stála Celesta.

„Jonasi, co je vám, proboha?“

Vrátil se k posteli a zhroutil se na ni.

Celesta si upravila župan a klekla si vedle n ěho. Dala si záležet, aby mohl obdivovat rýhu mezi jejími opálenými ňadry. „Zaslechla jsem p řes dve ře, jak k řičíte. Jste v po řádku? Nechcete se n ěč eho napít? T řeba vody?“

„Ne.“ Jeho hru ď se kone čně p řestala t ěžce zdvíhat. Uv ědomil si, že má na sob ě pouze kalhoty od pyžama.

„Jak často se takhle s k řikem probouzíte?“

Pohlédl na ni krví podlitýma o čima. „Te ď už skoro každou noc.“

„Opravdu se nechcete napít? Skleni čka n ěkdy ud ělá na nervy dob ře.“

„Ne, díky. Víte n ěco nového o těch dvou z pob řežní hlídky?“

„Ten, co m ěl šok, by m ěl být okay. Kadet si zlomil p ři pádu nohu. Mackreides je p řed pár hodinami dopravil do nemocnice.“

„Kde je Meg?“

„Znovu táhne podél pobřeží na sever. Maren říká, že zvyšuje rychlost. Te ď se Maren radí s kapitánem, jakým kursem se dát, abychom ji od řízli cestu. Doufám, že to bude d říve, než zase někoho sežere.“

„N ěkoho sežere? Po čkejte…,“ Jonas si promnul o či a usilovn ě vzpomínal. „Ta p řevržená lo ď… tam byl ješt ě n ěkdo…“

149

„Ješt ě dva,“ řekla Celesta. „Jeden se utopil a druhého sežrala Meg…“

„Zatracen ě…“ S tím, jak se mu vracela pam ěť , stoupala mu do hrdla ho řká chuť žlu či.

„Není vám n ěco?“

„To víte, že je!“ vyšt ěkl a vstal. „Není vám n ěco? Není vám něco? Vás neděsí, že kv ůli oblud ě, která utekla z našeho zařízení, zem řeli další dva lidé? Je ve vašem sv ědomí alespoň mali čký dílek, který by vám říkal, že za to neseme odpov ědnost? Přemýšlejte o tom, další dv ě rodiny, které už nikdy neuvidí otce nebo syna… a to všechno kv ůli…“

„Běžte se vycpat,“ vyjela na n ěho vztekle. „Kdo jste, že se m ě opovažujete kritizovat? Myslíte si, že moje slzy by ty mrtvé oživily? Nebo že by jim pomohlo, kdybych p řiznala vinu? P řišla jsem za vámi, protože mám kajutu naproti a slyšela jsem, jak křičíte. P říšt ě se nebudu obt ěžovat.“

Jonas vysko čil a chytil ji u dve ří za ruku. „Po čkejte. Omlouvám se…“

„Nechte m ě na pokoji.“

„Celesto, prosím vás… Mám pocit, že z toho všeho ze šílím. Dejte mi šanci.“

Pohlédla mu do o čí. „Jonasi, pamatujete na ten ve čer, kdy jsme spolu byli sami na palub ě a já jsem se vám cht ěla s n ěč ím sv ěř it? Poprvé jsem si myslela, že je vedle m ě n ěkdo, kdo m ě dokáže pochopit… kdo porozumí, čím vším jsem musela projít.“

„Tak mi řekn ěte, s čím jste se mi cht ěla sv ěř it.“

„Te ď ne. Te ď bych to nedokázala.“

Jonas ji položil ruku kolem ramen. „Celesto, ne říkám to jako výmluvu, ale moje nervy… Opravdu se vám omlouvám. Tak co jste mi tenkrát na palubě cht ěla říct? Vím, že jste mluvila o tom, že se cítíte chycená osudem do pasti. Co jste tím myslela? Vysv ětlete mi to, opravdu to chci v ědět.“

Sedla si na malou pohovku a dala si nohy nahoru. „J ak moc znáte Benedikta Singera?“

„N ěkolikrát jsem se s ním setkal, to je všechno.“ Jonas se

150

posadil proti ní a op řel si obvázanou nohu o postel. „Získal jsem z něho dojem, že má rád, když má v rukou moc.“

„To jste ho ješt ě podcenil. Benedikt má rád, když si m ůže hrát na boha. Vyhledává zoufalé duše, lidi, kteří klesli až na dno, a ty pak najímá do svých služeb. Benedikt obnovuje hodnoty, svoje hodnoty. Nabízí spásu, ale vždycky za n ějakou cenu. To základní, co požaduje, je loajalita. Když zjistí, že se loaja lita n ěkterého z jeho lidí viklá, obnoví ji pomocí strachu. Koho Benedikt vezme pod svá ochranná křídla, ten se z nich už nikdy neosvobodí.“

„To platí i ve vašem p řípad ě?“

„Ano i ne. Benedikt ví, že není nesmrtelný. Asi p řed patnácti lety se mu stala nehoda, která nejen poškodila jeho zrak, ale ješt ě mu p řivodila impotenci. Jako jeho chráněnec jsem nejbližší osobou, která po něm m ůže d ědit. P ředur čil mi osud, v n ěmž jednou p řevezmu všechny aktivity, kterými se zabývá.“

„A vy se takovým osudem cítíte chycená v pasti?“

„V ůbec ne. Musím se p řiznat, že miluju, když mohu vládnout mocí. Miluju ji stejn ě jako Benedikt. Mám však ješt ě jednu touhu, která mi nedopřeje klid, víc než cokoliv jiného si p řeju pomstít mat činu smrt.“

„Vy víte, kdo ji zabil?“

„Ano. A od té doby, co se to stalo, jsem posedlá myšlenkou, jak toho parchanta zabít.“

„Vidím ale, že jste touhu po pomst ě zatím dokázala ovládnout.“

„Zatím. Ješt ě nenastal vhodný čas. Nechci pokazit to, co te ď Benedikt d ělá.“

„Mám to chápat tak, že to s ním nějak souvisí… že by s tím nesouhlasil?“

„Benedikt? Nesouhlasil?“ Její ústa se roztáhla do zlého úsm ěvu. „Benedikta v ůbec netrápí, jestli někoho zabiju, pokud to prosp ěje v ěci. V tomto p řípad ě by však z řejm ě opravdu nesouhlasil. Mezi Benediktem a mnou je zvláštní vztah. Miluju ho, ale stále mám z něho ješt ě strach.“

Jako mám já strach z tebe.

151

Pohlédla na n ěho, jako by mu četla myšlenky. „P ředpokládám, že vy byste mi to neschválil.“

„Já vám nemám co schvalovat. Moji matku ten vrah nezabil.“

„Benedikt říká, že v sobě p ěstuju v ěč nou ránu a nenechám ji zahojit. Já ale čekám na svou příležitost a držím se svému nep říteli nablízku.“

„Takže se tu v ěc chystáte provést?“

„Jednoho dne ano.“ Op řela se dozadu a natáhla si svůdn ě nahou nohu na gau č. „Asi vás vyd ěsilo, co jsem řekla, že? Ale co, já alespoň svým problém ům čelím, místo abych se každou noc probouzela a k řičela d ěsem.“

Jonas cítil, že mu po zádech stéká studený pot. Natáhl se k posteli a p řetáhl si přes hlavu tri čko.

„A te ď mluvte vy,“ řekla Celesta. „Chci v ědět, co vás vlastně pronásleduje. Jak dlouho už vás ty sny trápí?“

„Za čalo to asi p řed dv ěma roky b ěhem soudního procesu. Představte si, že sedíte v soudní síni a týden co týd en se musíte dívat do tváří rodi čů , manžel ů, manželek nebo d ětí, kte ří p řišli tak krutým zp ůsobem o blízkého člov ěka. A to pouze proto, že jsem se n ěkdy pokusil chytit žraloka a chovat ho v zajetí.“

„Ten váš proces byl humbuk. Všichni v ěděli, že ho soudce zmanipuloval.“

„Možná, ale tlak, kterému jsem tehdy byl vystaven, byl hrozný. Vracel jsem se dom ů a celou noc jsem nezamhou řil o či. Uvnit ř m ě neustále drásal pocit viny. V tu dobu byla Terry těhotná. Byli jsme vzrušení a moc jsme se na naše první dít ě t ěšili, ale stres kolem procesu a kampa ň, kterou na nás zam ěř ila média, to vše si vybralo svou da ň. T ěsn ě p řed vynesením rozsudku žena v osmém m ěsíci potratila.“

„To je mi líto.“

„Hned potom za čaly ty no ční hr ůzy. Psychiat ři mé potíže ozna čili za posttraumatický stres zp ůsobený pocity viny, které se u mě projevily b ěhem procesu. N ějakou dobu mi pomáhala medikamentózní lé čba, ale v poslední dob ě se d ěsivé sny vrátily, navíc horší než p ředtím. Pak jsem si uv ědomil, co se skute čně

152

stalo.“

„Nerozumím.“

Jonas se zhluboka nadechl. „Už dva roky vím, že pot omek našeho prvního megalodona roste do takových rozm ěrů, že bude nemožné bezpe čně ho udržet pod kontrolou. Myslím, že mé sny jsou vlastn ě projevem mého podv ědomí, které mi říká, abych něco ud ělal, než bude pozd ě.“

„Tak pro č jste to tedy neud ělal?“

„Ud ělal, nebo jsem spíš p řesunul odpov ědnost na n ěkoho jiného. Řekl jsem to Masaovi, varoval jsem ho, že jednoho dne může žralok utéct a že ho musíme v lagun ě zav řít natrvalo. Souhlasil se mnou, ale na n ějaká zásadní opatření jsme nem ěli peníze. Navíc nám soudce napařil zastavení činnosti, p řikázal Institut zavřít a zmrazit naše aktiva. Nemohli jsem nic d ělat, jenom platit advokáty a krmit toho zatraceného žraloka. Bylo to, jako kdyby si n ějaká záhadná síla přála, abychom zbankrotovali.“

Jonas vstal, dobelhal se k okénku a otev řel je, aby dovnit ř pustil trochu čerstvého vzduchu. „Zpackal jsem to, Celesto T řikrát jsem to zpackal. Poprvé na palub ě Seacliffu, pak tím, že jsem se pokusil megalodona chytit, místo abych ho zabil, a pot řetí te ď, když jsem jeho potomkovi dovolil utéct. Jak se to říká? Zbabělci umírají tisíckrát, statečný muž pouze jednou. To je o mn ě. Už p řed dv ěma roky jsem m ěl megalodona zabít a lagunu vypustit.“

„Zabít megalodona? Zbláznil jste se?“

„To je dobrá otázka. V poslední době si jí za čínám klást i já.“

Vstala a p řiblížila se k n ěmu. Jonas cítil jasmínovou v ůni jejího těla. Hled ěl na ni, a když si nenucen ě rozhalila župan, musel si přiznat, že je vzrušený. „Celesto, bylo by lepší, kdy byste šla.“ Blížila se k n ěmu. „Nechci nikam jít.“

„Jste krásná, ale já jsem ženatý, šťastn ě ženatý.“

„Nezdá se mi, že byste byl zase tak moc š ťastný.“

„Máte pravdu, ale svou ženu miluju. Prosím vás…“

„Okay, ale stále jste neodpov ěděl na moji otázku.“

„Myslíte, jestli se cítím chycen osudem v pasti?“ Z av řel okénko a odtáhl se od ní. „Před jedenácti lety jsem ošidil smrt.

153

Myslím, že mi bylo p ůvodn ě ur čeno, abych na palub ě Seacliffu zem řel.“

„To je nesmysl. Pro č takové v ěci říkáte?“

„Protože jsem vid ěl svou smrt. Ve svých snech sestupuju dol ů v hlubokomo řském modelu Abyss Glideru. Ze tmy se vyno ří Meg a tentokrát už neuniknu. Vím, zní to jako řeči šílence, ale já jsem přesv ědčený, že mým osudem je zem řít tam, kde se to m ělo stát už před lety, v temném podsv ětí Hlubiny.“

154

Spřízněné duše

Marianská hlubina

Terry hled ěla na obrazovku po číta če a už po čtvrté pro čítala zprávu, kterou zamýšlela poslat e-mailem spole čnosti JAMSTEC.

Pro: Dr. Tsukamoto, ředitel spole čnost JAMSTEC Věc: Soubor MT-052201-023

Po pe člivém p řezkoumání všech dat vztahujících se k nehod ě, k níž došlo 22. kv ětna tohoto roku v Marianské hlubin ě, konstatuji, že v okamžiku nešt ěstí se v blízkosti ponorky Proteus nenacházela žádná jiná plavidla, ani živo čichové, kteří by ji mohli ohrozit. Z vyhodnocení sonogram ů po řízených na podmo řské stanici Benthos i na její mate řské lodi Goliáš nevyplývá žádná mimořádná okolnost, která by mohla vést k proražení pláště ponorky (viz p řiložené záznamy sonogram ů, doklad #5/22.10:34.17 až #5/22.10:56.04).

Podle mého názoru způsobila nehodu ponorky chyba pilotáže. K tragédii došlo s největší pravd ěpodobností v okamžiku, kdy lo ď narazila pravou p řední částí trupu do černého komínu (viz p řiložené fotografie pole trosek). Spole čnost Geo-Tech Industries již podnikla první kroky ohledn ě odškodn ění rodin čty ř ob ětí nešt ěstí. Doufáme, že nehoda nebude mít vliv na naši další spolupráci a

155

rozmis ťování podmořských stanic UNIS bude pokra čovat. Pokud od nás nebudete požadovat další informace, má Tanak ův oceánografický institut zato, že v ěc je uzav řená.

Terry Tanaková-Taylorová,

viceprezident

TANAK ŮV OCEÁNOGRAFICKÝ INSTITUT

Vytiskla kopii dopisu pro Benedikta a potom napsala e-mailovou adresu spole čnosti JAMSTEC.

Jsou to lži, říkala si v duchu, ale je to jediná možnost, jak si uchovat nad ěji, že mi Benedikt dovolí dostat se odsud.

Odeslala dopis do po číta čového centra na Goliášovi, odkud putoval po síti na ředitelství spole čnosti JAMSTEC.

Náhle zazněl pronikavý tón komunika

čního za řízení. Vedoucí

sm ěny operátorů zvedl sluchátko.

„Tady vedoucí sm

„Naše

Hlubinou od jihojihovýchodu. Sm

ěny. Mluvte, Goliáši.“

čidla zaznamenala čty ři živo čichy pohybující se

ěr nula-jedna-osm, rychlost

něco mén ě než dvaadvacet kilometr ů za hodinu. Mí ří k Prometheovi… vzdálenost čtrnáct celých tři desetiny kilometru a

rychle se p řibližují.“

Terry se rozbušilo srdce. Podobné čty ři objekty se objevily na sonogramech Benthosu sedm minut p ředtím, než došlo ke katastrof ě Protea. Ale Jonas p řece říkal, že megalodoni neloví ve

skupinách.

„Zatracen ě!“ zaklel kapitán Hoppe a stoupl si za záda obou operátorů sonaru. „Jak daleko p řed námi je Prometheus?“

„Devatenáct kilometrů, pane.“

„Spojte se s Prometheem. Informujte je o situaci a řekn ěte jim, aby se urychlen ě vrátili. Pro nás platí plnou rychlostí dop ředu.“

Terry ucítila, že plavidlo sebou trhlo a dostalo se na maximální rychlost kolem devíti kilometr ů za hodinu.

„Kapitáne, Goliáš právě hlásil, že neznámé objekty zvýšily rychlost na t řicet kilometr ů za hodinu.“

156

„Panebože.“

„Pane, Prometheus se oto čil. Odhadovaný čas návratu k Benthosu čty řicet šest minut. Tentokrát to bude těsné, kapitáne.“

Tentokrát? Terry vid ěla, že operátor sonaru si mne obo čí.

Kapitán sáhl po telefonu na stěně a jeho hlas se ozval z palubního rozhlasu. „Tady je kapitán. Všichni členové posádky se připraví na nouzové p řijetí Promethea. Upozor ňuji, že nejde o cvi čení.“

„Kapitáne, živo čichové se právě dostali do dosahu sonaru. Mám je na obrazovce.“

Kapitán přistoupil k pracovišti sonaru. V duchu klel. „Zatracen ě, varoval jsem Benedikta, aby se neodvažoval p říliš daleko…“

Terry vid ěla, že jeho výraz se zm ěnil. Roz čilení vyst řídal strach. Oto čila se.

Za ní stál Sergej. V jeho očích plál hněv.

„Co tu d ělá tahleta?“ vyštěkl.

Terry sklopila hlavu.

„Asistuje nám u sonaru,“ vymýšlel si kapitán.

Sergej rusky zaklel.

„Sergeji, b ěžte na své místo v p řistávacím prostoru,“ p řikázal kapitán.

Náhle Terry ucítila, že ji Rus chytil zezadu za vlasy. Zavrávorala a na okamžik ztratila rovnováhu. Rus si ji p řitáhl tak blízko, že ji jeho vousy škrábaly na tváři. Z jeho dechu byla op ět cítit vodka. „Dnes ve čer to spolu dotáhneme do konce, da?“

Vytrhla se mu a upadla na zem. Vtom už p řisko čil kapitán.

„Okamžit ě vypadn ěte z velitelského stanoviště!“ vyk řikl na Rusa.

Sergej se na Terry zazubil, našpulil rty a mlaskl. Potom zmizel v p řístupové šachtě.

„Nestalo se vám nic, paní Taylorová?“ Kapitán jí pomohl na nohy.

Zavrt ěla pouze hlavou, protože nebyla schopná promluvit. Několik následujících minut se silou vůle nutila sed ět u svého

157

po číta če, pak ale zamí řila na toaletu a zamkla se v jedné z kabinek.

Teprve po p ůlhodin ě se jí p řestaly t řást ruce. Když procházela kolem operátorů, nikdo z nich ani nezvedl hlavu.

„Kapitáne, ty bestie se obrátily na ústup,“ hlásil operátor sonaru.

Kapitán přistoupil k vedoucímu sm ěny stojícímu u sonaru.

„Zřejm ě vycítily, že Benthos je na n ě trochu moc veliký,“ mínil šéf sm ěny.

„Možná. Jak daleko jsme byli od Promethea, když se obrátily?“

„Necelý kilometr, pane. Ale jejich rychlost t ěsn ě p ředtím byla čty řicet kilometr ů za hodinu. V každém p řípad ě se cht ěly dostat k Prometheovi před námi.“

„S tím souhlasím. Dejte mi v ědět, až se s námi ponorka spojí.“ Obrátil se k Terry. „Paní Taylorová, jestli chcete, poj ďte se mnou do pozorovacího stanovišt ě naho ře. Budeme sledovat, jak se vrací Prometheus.“

Terry, stále ještě ot řesená, následovala kapitána k žebříku v přístupové šachtě a spole čně vystoupili na palubu A. Kapitán za sebou uzav řel p říklop, pak p řistoupil k baru.

„Napijete se n ěč eho?“

Přikývla.

Nalil ji skotskou a stiskl tla čítko, kterým spustil mechanismus odklopení vn ějšího titanového pláště.

Terry se napila a sledovala, jak se p řed ní otevírá pohled do tajemného sv ěta Marianské hlubiny.

Benthos jím majestátně proplouval jako obrovský podmo řský balón. Dole pod nimi chrlily neviditelné hydrotermální pr ůduchy modro černé h řibovité mraky horké minerální vody. Terry připadlo, že to jsou komíny vystupující p římo ze samotných pekelných pecí. Ve vlnících se horkých proudech se pohybovalo neuv ěř itelné množství červ ů podobných špagetám.

Přímo p řed nimi se nad hlubokomo řským ka ňonem vznášelo hejno medúz sv ětélkujících namodralým sv ětlem.

158

Terry fascinovaná sledovala neskutečné množství oranžových, červených a purpurových živo čich ů všech možných velikostí a tvar ů.

Kapitán ukázal na strašidelně pr ůsvitného namodralého živo čicha p řipomínajícího spíš obrazce spo řiče obrazovky po číta čového monitoru než živého tvora. „Tomu vznášedlu tamhle se říká kiyohimea. Od odborník ů jsem se dov ěděl, že je to živo čišný druh pojmenovaný po mýtické japonské princezn ě. Bizarní tvor, co říkáte?“

„Ale krásný. A co je tamhle to?“ ukázala na chv ějící se jasn ě oranžovou šmouhu.

„Hlubokomo řští býložravci. Jsou skute čně pr ůhlední, ale červená světla naší lodi zbarvují jejich slizovitá těla oranžov ě.“

„Ti jsou opravdu nádherní.“

„A nebezpe ční,“ dodal kapitán. Dolil sklenky a pohlédl na ni. „Se Sergejem nejsou žerty, zvlášt ě když je opilý. Na velitelském stanovišti a ve své kajutě budete v bezpe čí, ale neodvažujte se pod palubu E. Je mi líto, že vám nemohu zaru čit ochranu po celé lodi, ale jsem jen kapitán. Jejím vlastníkem a neomezeným pánem je Benedikt. Tady dole žijeme podle jeho zákon ů.“

Zadíval se do hlubiny. „Podívejte, tamhle se blíží Prometheus.“

Nejd říve zableskla sv ětla a potom se z šera vyno řil doutníkovitý tvar ponorky plující neskute čným sv ětem hustých mrak ů, které pomalu stoupaly nahoru. Plavidlo sestoupilo na úrove ň základny Benthosu a zmizelo ze zorného pole. O chvíli pozd ěji se celá loď lehce zachv ěla tlumeným nárazem. Prometheus přistál.

„Kapitáne, ještě k t ěm tvor ům, kte ří pronásledovali Promethea. Myslíte, že mohli opravdu zaúto čit na Protea?“

„Nevím. Ale je to možné.“

„Možné?“ Terry se postavila p řed n ěho a snažila se zachytit jeho pohled.

„Podívejte se, nevím, co je to za tvory. Vím jen, ž e loví ve skupin ě.“

159

„Pro č je vlastn ě Benedikt tak žhavý do činnosti, p ři níž riskuje životy svých lidí a navíc ješt ě sv ůj vlastní? Jsem si jistá, že to není jen proto, aby tady rozmístil roboty UNIS. Jaké je skute čné poslání jeho mise? Co je tam v Hlubině, že je to pro n ěho tak důležité?“

Je nejistý. Rád by mluvil, ale má strach.

„Promi ňte, ale o t ěchto v ěcech bych nerad hovo řil…“

„Strašíte našeho hosta, kapitáne?“ Oba se oto čili a uvid ěli, že z přístupové šachty se vyno řil Benedikt.

Smaragdové o či zablýskly a vyslaly varovný signál „Quot homines, tot sententiae, Kolik lidí, tolik názorů. Nep řipus ťte, aby kapitánovo mínění zviklalo vaši v ědeckou objektivitu, moje drahá.“

„Benedikte, co to bylo za tvory, kte ří se hnali za Prometheem!“

Zdálo se, že její otázku ignoruje. Popošel blíž k oknu a z ůstal stát zády k nim. Těsn ě p řed ním proplul tvor podobný oku, mohl být dlouhý tém ěř dva metry. Protáhlý tvar, černý jako uhel, proklouzl podél kopule těsn ě nad Benediktovou hlavou. Terry hled ěla na živo čicha, který s sebou vlekl duhov ě zbarvenou bulvu tr čící na dlouhém tykadle z jeho spodní čelisti.

„ Černý mo řský drak,“ řekl Benedikt a p řejížd ěl prstem sem a tam po skle. Tvor zíral svým pr ůhledným okem na jeho ruku, pak rozev řel hubu, jako by cht ěl spolknout celou lo ď, a odhalil n ěkolik řad špi čatých zub ů.

Zdálo se, že Benedikt se nem ůže vynadívat. „To je nádhera. Někdy si myslím, že už nejsme na zemi, ale pohybujeme se v nějakém úplně jiném sv ětě. Myslíte, že je v tom n ějaký rozdíl? Plujeme nep řátelským prostředím jako astronauti a naživu nás drží pouze k řehká skořápka naší lodi. Jsme opravdoví průzkumníci moderního v ěku, no říme se do neznáma a v každém okamžiku stojíme tváří v tvář smrti. T ěch jedenáct kilometrů mo ře nad našimi hlavami m ůže p ředstavovat stejnou vzdálenost jako sedm sv ětelných let. Kdyby došlo k opravdovému ohrožení, kd o by nás tak mohl zachránit, moje drahá?“

Benedikt se oto čil a pohlédl na Terry. „Ptala jste se m ě, co je

160

tam venku. Odpovídám, že neznámo. Víme toho víc o jiných planetách než o tomto kousku oceánu, který zůstává stovky milion ů let beze zm ěny. Ano, Terry Taylorová, v téhle pekelné prohlubni se vyskytují dosud neobjevení tvorové. N ěkte ří jsou nádherní, jiní děsiví, jak by řekl kapitán, ale všichni patří k živo čišným druh ům, které uzav ření v tomto nádherném očistci přečkaly beze zm ěny bou ři času. Neumím vám říct, co je tam venku, ale jako v ědci a pr ůzkumníci máme povinnost dovědět se to. To je pravým posláním naší mise.“

„Kolik lidí bude muset b ěhem této mise zem řít?“ zeptala se Terry.

„Zřejm ě narážíte na osud neš ťastník ů, kte ří zahynuli v Proteu. Předpokládám, že ve své zprávě pro JAMSTEC jste došla k závěru, že ponorka implodovala v d ůsledku chyby pilotáže.“

„A co ti tvorové, kte ří pronásledovali Promethea?“

„Co je s nimi?“

„Ned ělejte ze m ě hlupáka, Benedikte. Každého musí napadnout, že to, co pronásledovalo Promethea, mohlo zni čit Protea .“

„A jste schopná to dokázat?“

Uv ědomila si, že ji p řistihl nepřipravenou. „Ne, ale z toho, co vím…“

„Co víte? Že tady v té obrovské hloubce mohou existovat dosud neznámí tvorové, kteří nás jsou schopní ohrozit? To je pravda, dokázal to už váš manžel před mnoha lety.“

„Ano. A p řesn ě to byl d ůvod, pro č Spojené státy a Japonsko za čaly váhat s vysláním dalších průzkumných plavidel do Hlubiny. Jestliže má společnost JAMSTEC podez ření, že posádka Protea mohla zahynout v d ůsledku…“

„M ěla by povinnost informovat o tom americké úřady, které by na řídily vyšet řování a celou misi by o dlouhé měsíce zpozdily,“ dokon čil Benedikt. „Máte snad v úmyslu zm ěnit svou zprávu po tom, co te ď víte?“

„Já, ne. Ne řekla jsem, že…“

„Tak co jste vlastn ě řekla?“

161

Terry si t řela prsty čelo. „Asi to, že bych se nerada nechala dál obelhávat.“

„Obelhávat? Obviňujete m ě, že jsem vás obelhával?“

„Podle m ě všichni na palub ě Goliáše i Benthosu vědí, že ti tvorové zaútočili na Protea. Myslím si, že jste zasáhl do záznamů sonaru, abych nic nezjistila a poslala JAMSTECu zprávu, že příčinou nešt ěstí byla chyba pilotáže.“

„Pak jste to ale vy, kdo lže.“

„Nevím, o čem to mluvíte?“

„Ale, ale, moje drahá. Kdo teď d ělá z koho hlupáka?“ Benedikt se oto čil a zabodl do ní své uhran čivé o či jako had hypnotizující svou ko řist. „Jestliže máte podez ření, že záznamy sonaru byly zfalšovány, pak jste ve své zprávě JAMSTECu lhala. A víte pro č?“

„Ne,“ zašeptala.

„Protože každý jiný záv ěr by nazna čoval, že jde o závažnou věc, kterou je t řeba po řádně vyšet řit. A ť chcete, nebo nechcete, taháme za stejný konec lana. Jsme průzkumníci, kte ří sestoupili do pekla, aby dokon čili misi, vaši misi. Ptala jste se m ě, kolik dalších život ů si ješt ě m ůže vyžádat, a já říkám, tolik, kolik bude nutné. Ptala byste se generála před bitvou, kolik muž ů bude muset padnout, aby dosáhl vítězství? Rizika boje jsou nep ředvídatelná. Ano, čty ři dob ří vojáci naší armády zahynuli, ale copak tu nejsme i my a neriskujeme své životy, aby tisíce dalších mohli p řežít. Pro bono publico, pro dobro lidstva. Není to snad d ůvod, pro č je zde rozmis ťováno pole robotů UNIS?“

„Myslím, že je velký rozdíl mezi p řijatelným rizikem a hazardem,“ řekl kapitán Hoppe. „Poslal jste Promethea příliš daleko dop ředu p řed Benthos.“

Benedikt vrhl na kapitána dlouhý tvrdý pohled. „Et tu, Brestone? Zpochyb ňujete m ůj úsudek?“

„Zpochyb ňuji, pane, vaši pot řebu dokon čit šestim ěsí ční misi během šesti dn ů. Protestuji proti vaší ochot ě vystavovat posádku nebezpe čí.“

Benedikt se obrátil k Terry a pokrčil rameny. „ Čemu nerozumí,

162

to odsoudí.“

„M ůžete citovat latinsky nevím co, pane, ale mým přesv ědčením, že se pouštíte do zbyte čného rizika, nepohnete.“

„Víte, co jste, kapitáne? Zbab ělec!“ vyšt ěkl Benedikt. „Dovolil jste, aby vaše emoce podkopaly základy vašeho charakteru, a te ď v n ěm nezbylo nic než strach. Myslíte, že Kolumbus vzda l svou plavbu a vrátil se do Špan ělska, když slyšel první rebelantské řeči mezi svým mužstvem? Myslíte, že Lewis a Clark zruši li svou expedici, jakmile uvid ěli prvního grizzlyho? Ukon čila snad NASA sv ůj kosmický program potom, co na palub ě Challengeru zem řelo sedm lidí?“

Op ět se obrátil k Terry. „Vy a já jsme průzkumníci. Musíme se snažit o maximum a nesmíme se poddat ranám osudu, protože víme, že št ěstí p řeje odvážným. Nejsme samoz řejm ě schopní vrátit život mrtvým, ale m ůžeme jejich smrt uctít našimi triumfy. Jsem přesv ědčen, že víte, o čem mluvím. Vždy ť v t ěchto vodách zahynul i váš bratr.“ Pohlédl na ni.

„Ano,“ zašeptala.

„ Řekn ěte sama, kdyby byl ten výjime čný pr ůzkumník stále naživu, obrátil by se na ústup při první známce nebezpečí, nebo by šel dál za svým cílem s ješt ě v ětším odhodláním?“

„Šel by dál,“ zašeptala a do o čí jí vstoupily horké slzy.

„Stejn ě tak p ůjdu dál já a nedopustím, aby smrt našich kolegů byla zbyte čná. Půjdu do toho znovu a jsem fyzicky i duševn ě připravený čelit všem nebezpe čím, která m ě čekají. P ůjdete se mnou, madam?“

„Ano…“

„Tak se p řipravte. Vyrazíme hned. Kapitáne, dejte příkaz posádce Promethea, aby se okamžit ě vrátila na palubu ponorky.“

„Te ď hned? Pane, myslím, že by bylo rozumné dát t ěm neznámým tvorům čas, aby tuhle oblast opustili.“

„Ne, kapitáne. Nep řipustím ani člov ěku, ani jakémukoliv tvoru, aby mi diktoval harmonogram mých záležitostí. Ten, kdo nepostupuje dop ředu, ztrácí půdu pod nohama. Ješt ě je p řed námi spousta práce a už teď se daleko opož ďujeme za plánem.“

163

„Ale, pane…“

Benedikt p řistoupil ke kapitánovi blíž, až se tváře obou muž ů tém ěř dotýkaly. „Slyšel jste m ůj p říkaz, kapitáne.“ Ve smaragdových o čích bleskla hrozba. „Ješt ě jednou se mi vzep řete a zbavím se vás.“

„Rozkaz, pane.“

Benedikt se obrátil k Terry a vzal ji kolem ramen. „Poj ďme, moje sp řízn ěná duše,“ řekl. Vedl ji sm ěrem k lodnímu schodišti. „Sv ět neznáma na nás čeká.“

164

Hrůza v hlubině

Tanak ův oceánografický institut

Masao Tanaka cítil, že mu op ět za čínají tuhnout svaly podél šíje. Stál před arký řovým oknem své kanceláře a v p ěsti svíral zma čkaný dopis. Byla to faxová zpráva informující o tom, že jeho dcera navzdory slibu, který mu dala, už tém ěř p řed týdnem sestoupila do Marianské hlubiny.

Jak jsem jí jen mohl dovolit, aby z ůstala s Benediktem sama?

Masao hled ěl k obzoru, kde se za temn ě modrou vodou kanálu otevíralo mo ře. Na konci kanálu mezi dvěma betonovými hrázemi plul obrovský říční člun s mobilním je řábem tyčícím se do výšky třiceti metr ů. Z výložníku je řábu viselo tlusté ocelové lano a mizelo ve vod ě.

Podél hráze a západní bariéry postávaly hloučky reportérů a kameraman ů, ve vzduchu navíc rachotily dva novinářské vrtulníky.

Masao sledoval, jak se z kanálu vynořilo n ěkolik žabích muž ů a vylezli na vle čný člun. Vzápětí se lano je řábu napnulo a naviják ho za čal vytahovat z vody. Chvíli se zdálo, že objekt pod vodou se vzpírá, ale pak se nad hladinu pomalu vynořila obrovská železná st ěna. Její spodní část byla zdemolovaná, jako by do ni narazil rozjetý vlak.

Masao zíral na poškozenou bariéru a snažil se p ředstavit si, s jakou silou a jak vytrvale do nich musel megalodon narážet, aby dokázal způsobit takovou spouš ť.

Náhle m ěl Masao pocit, že se mu to čí hlava. Nejistým krokem

165

se vrátil ke svému stolu a klesl do křesla. Levá ruku mu začala trnout. Cítil nedostatek vzduchu.

Pak mu hruď cosi sev řelo jako do sv ěráku. Že se svezl na stranu a spadl na zem, to už Masao nevnímal.

Marianská hlubina

Terry se chv ěly nohy p řívalem adrenalinu. Nervy m ěla napnuté k prasknutí. Prošla p řechodovým prostorem Benthosu a opatrn ě sestoupila po žeb říku do Promethea. Benedikt, který ji následoval, jí položil otcovsky ruku na rameno.

„Uvoln ěte se, moje drahá. Všechno bude okay. Pojďte, najdeme vám místo u okna. Pozval bych vás zase do observato ře, ale te ď to není možné, protože odtud bude Ivan Kron řídit mechanická ramena a pracovat s dalším modulem systému UNIS, který budeme umís ťovat na mo řské dno.“

Vedl ji p řes úzký m ůstek k po číta čovému pracovišti situovanému uprostřed ponorky na pravém boku. Napravo bylo kulaté okénko o průměru asi patnáct centimetrů.

„Odtud se m ůžete dívat ven, ale znovu vám opakuji, ničeho se nedotýkejte,“ varoval ji.

Nechal ji kapitánovi ponorky a odešel.

Terry m ěla pocit, jako by nad ní visel Damokl ův me č. Šokovaná se dívala na muže kolem sebe. V jejich tvářích vid ěla strach. Uv ědomila si, v ětšina z nich se tu ocitla podobn ě jako ona, byli tady, aby d ělali ur čitou práci. Nebyli to žádní vojáci svaté armády bojující za pokrok lidstva a do GTI nepřišli, aby hloup ě riskovali své životy. Te ď však byli tady jedenáct kilometr ů pod hladinou Pacifiku jako bezbranné ovce vedené na porážku. Tam v temné hlubin ě na n ě n ěco čekalo; n ěco natolik velkého, že to bylo schopné zničit Protea. A p řesto, navzdory z řejmému nebezpečí, navzdory skute čnosti, že nedávno čty ři jejich kamarádi zem řeli, ani jeden z nich proti Benediktovu rozhodnutí nevystoupil.

Cítila, že se ponorka odpojila od Benthosu, a musela zatnout

166

zuby, aby nevyk řikla strachem. P řitiskla čelo k okénku a hled ěla do hlubiny. Srdce jí divoce bušilo. Jak je možné, ž e se nechala Benediktem tak zmanipulovat?

Ponorka sebou trhla dop ředu. Terry k řečovit ě sev řela op ěrky křesla. Náhle se jí z pam ěti vyno řila stará vzpomínka. Zavřela o či a vrátila se o mnoho let zpátky do doby, kdy se jako mladá dívka ocitla sama bez doprovodu rodi čů na palub ě soukromého letounu letícího v bou řkovém po časí. Ve výšce deseti tisíc šesti set metr ů se aerobus za čal divoce t řást a nebyl schopen vystoupit nad bou řkovou frontu. Vzpomínala, že p ři každém trhnutí letounu, p ři každém náhlém propadnutí ve vzdušné turbulenci zavřela o či a křečovit ě zaryla prsty do op ěrek k řesla. Cítila se zoufale bezmocná a zranitelná a spolu s dalšími cestujícími se modlila, aby to k řehké plavidlo, které je neslo, vydrželo a nepodlehlo hn ěvu p řírody. Pak do letadla ude řil blesk. Nastaly okamžiky hr ůzy. Napájecí zdroje letounu vysadily a všechna sv ětla zhasla. Několik d ěsivých, neskute čných okamžik ů bylo absolutní ticho. Pak za čal letoun padat nosem dol ů. Terry spolu s ostatními pasažéry vyk řikla hr ůzou. K řičela a jako bezbranná ovce čekala na smrt. Pak zasáhla jakási vyšší moc a motory znovu nasko čily. Po tomto zážitku n ěkolik let do žádného letadla nesedla. Když jí bylo jednadvacet, p řemluvil ji její otec, aby si ud ělala pilotní zkoušky. Poté, co porozum ěla technickému vybavení letadla, se svého strachu zbavila, a dokonce se z ní stala vynikající pilotka.

Otev řela o či. Cítila, že jí po tvá ři stékají kapky potu. Vzpomínka stará téměř dvacet let na ni stále siln ě p ůsobila. Ješt ě te ď cítila v ůni otcovy kolínské, když ji na letišti sev řel v objetí. Stále slyšela pláč ostatních cestujících, kte ří se zdravili se svými blízkými. Nejsiln ěji se jí však do pam ěti vryl výraz strachu, který vid ěla na tvářích spolucestujících t ěsn ě p ředtím, než letadlo za čalo padat.

Tém ěř stejný výraz nyní vid ěla u muž ů posádky Promethea.

Nikdy nem ěla strach z mo ře. Stejn ě jako její bratr D. J. i ona milovala vzrušení, které cítila p ři řízení ponorky. Čím hloub ěji plula, tím lépe se cítila. V jednu dobu dokonce bojovala s otcem,

167

aby jí dovolil pilotovat Abyss Glider-2 do Marianské hlubiny.

Te ď se ale všechno zm ěnilo a zcela ji ovládly pocity podobné těm, které prožívala p řed dvaceti lety. Op ět se cítila bezmocná, jak jen m ůže být pasažér na palub ě k řehkého plavidla, tentokrát však s tím rozdílem, že se nenacházela deset a p ůl kilometru nad zemí, ale pod hladinou oceánu.

„Promi ňte, nevadilo by vám, kdybych se sem na chvíli natla čil?“

Terry otev řela o či. Vedle ní stál asi sedmadvacetiletý mladík hubený jako ty čka a nakláněl se nad po číta čem, u kterého sed ěla.

„Promi ňte.“ Vstala a umožnila technikovi, aby si sedl.

„Bude to jen na dv ě minutky,“ řekl a zapnul po číta č.

Dívala se mu p řes rameno a sledovala, jak se rozsv ěcuje obrazovka. Objevil se symbol GTI a nabídka program ů. P řejela pohledem seznam…

Tokamak!

Technik napsal n ěkolik p říkaz ů. Menu zmizelo a místo n ěho nasko čila naviga ční mapa. Technik zkopíroval n ěkolik sou řadnic do clipboardu, ukon čil program a po číta č vypnul.

„Díky,“ řekl a vrátil se na své místo.

Terry se znovu posadila a hled ěla na tmavou obrazovku. Strach na chvíli ustoupil a vyst řídala ho zv ědavost. Náhle jí bleskla hlavou fantastická myšlenka, prozatím ji však zapudila a odsunula na pozd ější dobu.

Ponorka zvyšovala rychlost a tiše proplouvala podél st ěn ka ňonu. Terry se naklonila k okénku. Na rozdíl od Benthosu vn ější světla Promethea st ěží pronikala clonou tmy obklopující plavidlo. Ze spodní části ponorky vycházel mdlý kužel, v němž se dole pod nimi pohyboval temn ě šedý povrch dna. Propluli nad shlukem škeblí, všechny byly bílé a pokrývaly dno jako koberec. Každou chvíli bylo také vid ět bílé humry nebo kraby, kteří se v kuželu sv ětla zdáli téměř pr ůsvitní.

Všude jinde však byla naprostá tma.

Terry se zmocnil zvláštní pocit, jako kdyby se nad ní hlubina zavírala. Na t ěle jí vyrazil studený pot a nekontrolovan ě se jí

168

rozt řásly ruce. Začala p řerývan ě dýchat. Na pokraji paniky se oto čila od okna, vstala a nastavila tvář ventilátor ům klimatiza čního systému nad svou hlavou.

„Trápí vás klaustrofóbní pocity?“ zeptal se Benedikt.

Terry zavrt ěla hlavou. „Já, jenom nemohu uv ěř it, že jsme dovolili Jonasovi a mému bratrovi sestoupit do téhle hloubky v

jednomístných ponorkách.“

e

velkých

„Ach, ano, veliký Jonas Taylor. Váš manžel byl skut čně pan pilot. Bohužel psychický tlak spojený s pobytem ve hloubkách dokáže otřást nervy i těm nejsiln ějším muž ům.“

„Zkuste si p ředstavit, že se tu setkáte s bílým žralokem dlouhým osmnáct metrů, a potom se uvidí, jak byste toužil potopit

se sem ješt ě jednou…“

Benedikt se usmál. „Vidím, že jsem se dotkl vašich cit ů. Ujiš ťuji vás, že o profesoru Taylorovi mám jen to nejlepší mín ění, zvláště ve sv ětle jeho nejnov ějšího zájmu o moji chráněnkyni.“

„Prosím?“ Terry cítila, že se v ní za

se ze všech sil snažíte, abyste se m

číná vařit krev. „Zdá se, že ě dotkl.“

ě

„Nerozumím vám,“ řekl a zatvářil se nevinn ě. „Celesta m informovala, že vaše manželství je v troskách.“

„Vaše konkubína vás informovala myln ě. Mezi mnou a Jonasem sice panují jisté problémy, ale my je vyřešíme.“

„O tom nepochybuji. V ěř ím, že vztah, který Celesta našla k vašemu manželovi, je čist ě platonický.“

„Už jsem vám jednou řekla, že Jonasovi v ěř ím. Vím, že m

miluje…“

„O tom m

ě

ůže být n

ěkdy

ěte si t řeba jen

ě nemusíte p řesv ědčovat. Manželství m

podnik, který se dá jen těžko u řídit, zvlášt ě když je vystaveno takovým stres ům, jaké jste museli prožít vy. Vím, že posledních několik let bylo pro vás skutečně t ěžkých. Vezm

potrat vašeho toužebn ě o čekávaného dítěte, to je tragická zkušenost, která, myslím, poznamená i pevnější vztah, než je ten váš. Bolest po ní jen tak rychle nezmizí, nemám pravdu, moje

drahá?“

Terry sev řela držadlo na hlavou, až jí zb

169

ělely klouby. P řed

očima se jí objevila tvář léka ře, který jí oznamoval, že její dít ě zem řelo v d ěloze čty ři týdny p řed stanoveným termínem. Vzpomínala, jak se tím Jonas trápil a neustále říkal, že to je jeho vina a že nebýt toho neš ťastného soudního procesu, dítě by se narodilo živé. Tenkrát neudělala nic, čím by jeho bolest zmírnila.

Pohlédla zp říma do Benediktových smaragdových o čí a ze všech sil se snažila potla čit v sob ě vlnu emocí.

Benedikt se naklonil blíž. „Znáte to, n ěkteré ženy prost ě necht ějí p řivést na sv ět potomka. Nap říklad moje matka p ři mém porodu zem řela. Byl to v ůbec zázrak, že z ůstala na živu tak dlouho. Jsem si jistý, že Jonase zdrtila vaše nesch opnost donosit dít ě.“ usmál se. „To Celesta má v sobě dostatek vnit řních sil…“

„Ml čte. Prosím…“

„… aby mu jednou dít ě porodila. O tom ani na okamžik nepochybuji.“

Terry cítila, že se p řestává ovládat a zmáhá ji vyčerpání. Z očí jí vytryskly slzy.

„Nenávidím však muže, kte ří si na ni uplat ňují nárok jako na sv ůj majetek. Je to vynikající žena, naprosto odlišná od všech, které jsem kdy…“

„Bu ďte už kone čně zticha!“ vyk řikla Terry. Všichni se oto čili a zírali na ni, jako by p řed nimi stála nahá.

V Benediktových o čích se objevil výraz triumfu. Koutky jeho kozí bradky se zachv ěly, až se zdálo, že se snaží potla čit smích.

„Pane,“ p řerušil ticho kapitán. „Jsme v místě, odkud jsme se museli p ři poslední cest ě vrátit.“

Benedikt ův pohled rozleptával sílu její vůle. „Nem ěli bychom se tedy za čít zabývat umíst ěním dalšího UNISu?“ zeptal se jí, jako by se nic nestalo.

K čertu s tebou, Benedikte…

„Posádka Promethea čeká na vaše p říkazy, paní Taylorová.“

„Ano, ud ělejte to,“ vyšt ěkla. Protáhla se kolem něho a zamí řila do zadní části lodi. Našla toaletu a zamkla se v ní.

Trvalo jí deset minut, než se uklidnila. Dlouho hle d ěla do

170

malého zrcátka zasazeného do holé zdi nad umývadlem. Její mandlové o či byly opuchlé, černé vlasy rozcuchané a ofina přilepená na zpocené čelo.

Cítila, jak se lo ď pod jejíma nohama chv ěje, z řejm ě za čali v mo řském dn ě p řipravovat místo pro usazení UNISu.

„Klid, d ěvče,“ řekla si pro sebe nahlas. „Je čas, abys za čala být tvrdší. Od této chvíle jsi kámen. Teď už t ě nic nerozhází, naprosto nic. A ť se Benedikt s tím svým ruským pacholkem t řeba pod ělají.“

Umyla si obli čej a stáhla si vlasy do drdůlku. Pak otev řela sk říň, vzala si n ěkolik papírových ru čník ů a osušila si obli čej. Když vyšla ven, nezamí řila ke svému místu, ale k observato ři pod dnem. Ve sférickém prostoru seděl Ivan Kron, jeden z Benediktových lidí, a manipuloval s vn ějšími mechanickými rameny. Terry vid ěla, že odn ěkud zespodu ponorky vybíhá dlouhá titanová trubka a noří se do mo řského dna asi tři metry pod nimi.

„Co je to, vysava č na odebírání vzork ů?“ zeptala se.

Technik ji ignoroval.

„Hej, kamaráde, jste hluchý nebo co?“

Muž zvedl hlavu a blýskl po ní hn ěvivým pohledem.

„Je tu n ějaký problém?“ ozval se za jejími zády Benediktův hlas.

„Celkem žádný. Jenom se zdá, že tenhle váš člov ěk mi nechce odpov ědět na otázku. Myslela jsem, že když jsem p řece jen členka představenstva Institutu, mám právo vědět, co se tu d ěje.“

Benedikt se její náhlé demonstraci pevného postoje usmál. „Ale samoz řejm ě. A co chcete v ědět?“

„Jestli se pomocí té trubky odebírají sedimenty ze dna.“

„Správn ě. Jist ě víte, že aby vaši roboti UNIS mohli monitorovat seismickou aktivitu, je t řeba je uložit pod povrch mo řského dna. Ud ělali jsme zkušenost, že vyhloubení jámy lze snadn ěji provést pomocí vakuového odsávání než mechanickými rameny…“

Ozval se sk řípavý zvuk, jako když narazí kov na n ěco tvrdého, a Prometheus sebou trhl stranou.

171

„Hlášení,“ žádal kapitán.

„Na sonaru nic…“

„Motory nahozené, kapitáne.“

„To byla pumpa,“ k řikl Ivan ze svého místa. „Sací mechanismus se zaklínil za n ěco, co je ukryté pod nánosem písku. Zdá se, že je to těžké.“

„Dá se uvolnit?“ zeptal se kapitán.

„Jedin ě za cenu, že bychom ho poškodili.“

„Což je nep řijatelné,“ dodal Benedikt. „Ivane, kdybychom se trochu p řiblížili, nešlo by ten objekt odd ělit pomocí mechanických ramen?“

„Pokusím se.“

Prometheus pon ěkud klesl a zastavil se asi jeden metr nad dnem. Kron vysunul mechanická ramena a jejich konce se zaryly do písku jako klepeta gigantického kraba.

Lodí ot řásalo drnčení.

Ve tm ě t ěsn ě u dna ležela hadovitá obluda dlouhá dobrých patnáct metrů. Její mláďata se kousek dál honila za kořistí. Obrovská samice ucítila pohyb a zavřela o či, aby ji neprozradily.

Do její blízkosti p řiplul obrovský olihe ň. Jeho osm tlustých noh spolu se dv ěma chapadly sahaly kolem, jako by po n ěč em ve tm ě tápaly.

Jediným záb ěrem svých čty ř ploutvovitých výstupk ů se samice vymrštila dop ředu a její ploché čelisti se zahryzly do t ěla ko řisti. Vzápětí olihe ň, t ěžký dv ě tuny, ch ňapl chapadly po úto čníkovi a přísavnými polštá řky a ostrými zubatými okraji za čal drásat jeho šupinatou k ůži. Ob ě obludy se válely jedna po druhé v boji na život a na smrt.

Architeuthis se však nemohl obrovské samici rovnat. Netrvalo dlouho a drtivé sev ření jejích zub ů vyhnalo z t ěla olihn ě život.

Po chvíli se objevili t ři menší živo čichové a snažili se p řiživit na tom, co zbylo.

Samice se zarazila, aniž sta čila spolknout obrovské sousto. Ze tmy vp ředu k ní dolehlo pov ědomé vábivé chvění.

172

Tvor t ěžký tém ěř patnáct tun zhltl zbytky ko řisti a vyrazil vp řed. Jeho potomci ho v t ěsném odstupu následovali.

Asi po p ůlhodin ě práce vyryl Kron kolem záhadného objektu brázdu. Těleso bylo velké zhruba jeden a p ůl krát dva a půl metru, ale nedalo se odhadnout, jak hluboko sahá pod povrch dna.

Z ni čeho nic vysko čil radiooperátor. Terry uviděla, že je bledý jako st ěna.

„Kapitáne, z Benthosu hlásí, že se sm ěrem k nám pohybují neidentifikovaní tvorové.“ Všichni strnuli a pohlédli na Benedikta.

„Jak jsou daleko?“ zeptal se kapitán.

„P ět kilometr ů na západ a rychle se blíží. P ředpokládaná doba, kdy by mohli dorazit k nám, je… devatenáct minut. Benthos je třináct minut na jihovýchod…“

„Pokra čujte v kopání,“ řekl Benedikt. „Nem ůžeme p řipustit, aby se poškodila vakuová pumpa.“

Všichni se podívali na kapitána.

„Slyšeli jste, co pan Singer p řikázal,“ houkl kapitán. Pak se obrátil k operátorovi sonaru. „Dejte nám vědět, až se ti tvorové objeví na obrazovce. Vedoucí sm ěny, prosím, upozorn ěte Benthos, že…“

„Kapitáne, čty ři objekty na obrazovce,“ vyk řikl operátor sonaru. „Po číta č udává, že jejich velikost je… panebože, asi jako polovina délky Promethea. Zrychlují, pane. Budou tu za čtrnáct minut.“

Kapitán se obrátil k Benediktovi. „Pane, budeme muset nechat pumpu…“

„Trpíte nedoslýchavostí, kapitáne?“

„Ne, pane.“

„Takže vám odcházejí nervy?“

„Ne, pane. Nemám strach o sebe, ale o svou posádku…“

„Jsem tady a tady z ůstanu. Musíme dokon čit rozd ělanou práci.“

„Deset minut,“ hlásil operátor sonaru.

„K Benthosu je to po řád dvanáct minut,“ hlásil radista.

173

Terry si sedla na své místo. Srdce jí bušilo. K čertu s tebou, Benedikte. Pro č to d ěláš? Chceš všem ukázat, jaký jsi chlap, nebo ses rozhodl, že si s námi budeš zahrávat až do konce?

Sev řela op ěrky k řesla. Byla zoufalá, že se znovu dostala do situace, kdy její život leží v jeho rukou.

„Jsem pod neznámým objektem,“ hlásil Kron.

Benedikt pohlédl dolů na jeho stanovišt ě. „Dá se zvednout?“

„Pokusím se.“ Ivan dal povel, aby se hydraulická ramena za čala stahovat.

Terry p řitiskla tvář na okenní sklo. Vid ěla obrovský černý tvar chrlící vzh ůru mrak sediment ů.

Ub ěhlo n ěkolik minut, b ěhem nichž se mechanická ramena snažila vytáhnout z prohlubn ě neznámý objekt.

„Jedna minuta, kapitáne!“

„Pumpa je volná, Benedikte,“ hlásil Kron. „Mám tu věc pustit?“

„Ano,“ ozval se kapitán.

„Ne!“ vyk řikl Benedikt. „Zajisti ji pod ponorkou.“

Terry cítila, že se jí zmoc ňuje klaustrofóbní tíse ň. Zdálo se jí, jako by se st ěny ponorky kolem ní svíraly a hrozily, že ji rozdrt í. Myslela na Protea. Věděla, že sebenepatrn ější porušení integrity pláště by mohlo zp ůsobit implozi.

„Objekt zajišt ěn pod trupem lodi,“ hlásil Kron.

„A te ď nás dopravte na Benthos, kapitáne,“ p řikázal Benedikt.

Náhle se ponorka naklonila na levou stranu. Terry se musela chytit stolu.

„Zatracen ě,“ zaklel kapitán a snažil se dostat k pultu ovládání rovnováhy lodi. „Co jsi to vyhrabal, Ivane? Musí to mít nejmén ě dva a p ůl metráku.“ Kapitán uvolnil přídavnou zátěž, aby se ponorka vyrovnala.

„Pane, dva neznámí živo čichové nalevo vp ředu, ostatní krouží kolem. Vzdálenost, padesát metrů. Myslím, že nás chtějí od říznout od Benthosu.“

Terry op ět p řitiskla tvář na sklo, nevid ěla však nic jiného než tmu.

174

„Benthos v dohledu, kapitáne,“ hlásil s úlevou vedoucí směny.

„Neznámí živo čichové se obrátili pryč. Vzdalují se.“

Kapitán se nervózn ě usmál. „Nejspíš usoudili, že na Benthos nemají, a vzdali to. Vedoucí sm ěny, požádejte, aby na Benthosu otev řeli dve ře hangáru. Najeďte s Prometheem tak, abychom mohli odložit objekt, který jsme vyzvedli ze dna. P ak p řipravte ponorku k p řistání.“

Terry vydechla úlevou. Povolila k řečovit ě za ťaté ruce a v duchu šeptala slova dík ů.

Pak si uv ědomila, že na Benthosu ji čeká Sergej.

175

Chycen

Sea World

Seattle, stát Washington

Pete Soderblom nakoukl škvírou v zadní opon ě konferen čního sálu a kradmo sledoval shromažďující se novináře.

„Panebože, Andy, co se to d ěje? Vypadá to, jako když se na nás média pořádně chystají.“

Zoolog Andrew Furman mu podal noviny. „Mrkni se na první stránku a bude ti to jasné.“

Pete p řelet ěl hlavní titulky Seattle Times ů.

UPRCHLÝ MEGALODON SPAT ŘEN

POBLÍŽ ÚTESU LEADBETTER

OYSTERVILLE, WA., V čera ve čer spat řil místní rybář poblíž útesu Leadbetter carcharodona megalodona, monstrózního žraloka dlouhého dvaadvacet metr ů, který před n ěkolika dny napadl člun pob řežní hlídky a zabil dva muže.

„Vraceli jsme se dom ů, když kolem naší lodi za čala kroužit obrovská bílá hřbetní ploutev,“ řekl místní rybář Cal Cambronne. „Obluda se kolem nás motala až do zálivu, a teprve pak se vrátila na moře. Celá posádka měla p ěkn ě nahnáno, naše lo ď je totiž jen patnáct a čtvrt metru dlouhá.“

S touto zprávou souvisí jiná historka. Vědci ze Sea Worldu

176

hlásí, že osm a p ůl tuny t ěžké velrybí mládě jménem Tootie, které p řed n ěkolika týdny vypustili do mo ře, vzdalo pokusy přidat se k velrybím hejn ům táhnoucím na sever do Beringova mo ře. Mládě, které uvízlo p řed čty řmi m ěsíci na mělčin ě u Ocean Shores, bylo v čera ve čer spat řeno poblíž Grays Harboru, kde ho n ějací lidé krmili. Biolog společnosti Sea World sledující pohyb mláděte pomocí vysíla če, potvrdil, že Tootie se nachází ani ne čty řicet kilometr ů od místa, kde byl naposledy spat řen megalodon.

Aktivista hnutí za práva zvířat Gay Gordon vyslovil obavu, že velrybí mlád ě je v nebezpe čí. „Když jsme Sea World chválili za záchranu Tootie, věř ili jsme, že s jejím vrácením do mo ře po čkají, až bude chycen megalodon.“ Pete Soderblom, inspektor spole čnosti Sea World pe čující o mo řské živo čichy, který by se mohl k problému vyjádřit, není v sou časné dob ě k zastižení.

„To jsou kecy,“ vyk řikl Pete. „Byl jsem celou noc ve své kanceláři a nikdo tam nevolal. A krom ě toho se ten reportér neobt ěžoval napsat, že jsme Tootii vypustili nejmí ň týden p ředtím, než megalodon utekl. Jak jsme, sakra, m ěli v ědět…“

„Zapome ň na to, Pete. Te ď máme jiné problémy,“ p řerušil jeho lamentace Andrew. „Mluvil jsem asi p řed hodinou s Jonasem Taylorem. Sleduje megalodona na palub ě Williama Beeba. Taylor mn ě potvrdil, že žralok m ůže být v oblasti Grays Harboru b ěhem tří hodin, takže se klidn ě m ůže stát, že ta bestie vtrhne do zálivu a Tootii roztrhá.“

Pete si ut řel pot z čela. „Panebože, to by nás čekala p ěkná šlamastika.“

„Dnes ráno mi volali od Anheuser-Bushe. Když se to vezme kolem a kolem, nejsou tím, co se d ěje, moc nadšení. Je ti jasné, že když p řipravovali svou kampa ň ‚zpátky k p řírod ě‘, rozhodn ě si nep ředstavovali, že ve řejnost bude jejich pivo spojovat se sežráním bezbranného velrybího mláděte n ějakou žralo čí bestií. Pete, musíme s naším nákladním p řepravníkem zajet do Grays

177

Harboru a dostat ji z vody.“

„A máš jistotu, že tam Tootie po řád ještě je?“

„To víš, že mám. Sleduju ji p řece rádiem. Proč se ptáš?“

Pete se usmál. „Kdyby megalodon opravdu vplul do Greys Harboru, aby šel po Tootii, mohli bychom použít svi slou sí ť a v zálivu ho zavřít. Vlastn ě bychom mohli záchranu Tootie spojit s chycením megalodona.“

„To chceš použít Tootii jako návnadu?“

„Bohužel, bude to tak vypadat, ale pokud to vyjde… Jen si představ: Tootie bude bezpe čně v p řepravníku, megalodon chycený díky spole čnosti Sea World a my to slavíme jedním chlazeným. Myslíš, že bych to mohl Anheuser ům prodat?“

„Prosím t ě, zapome ň na Spudse MacKenzieho. Co chceš, abych ud ělal?“

„Za řiď, aby na nás ve Westport Marině čekal nákladní přepravník s popruhy. Je t řeba, aby b ěhem hodiny bylo auto na cest ě. Já zase zařídím další v ěci s Jonasem Taylorem a náčelníkem přístavní policie. Pot řebujeme omezit na minimum lodní provoz a poohlédnout se po n ějakých svislých sítích, kterými bychom uzav řeli ústí zálivu.“

„A co Tootie?“

„Až se spojíš s Westport Marinou, najmi rybá řský trauler, komplet, v četn ě sítí. D řív, než se k ní to monstrum dostane, zaženeme Tootii do m ělké vody. Jakmile bude mládě v bezpe čí, můžeme bu ďto po čkat, nebo ji transportovat zpátky k nám do Sea Worldu. To záleží na tom, jak to dopadne s megalodonem.“

„Pokud budeme chtít Tootii transportovat, budeme po t řebovat je řáb.“ Andrew se pohnul sm ěrem k hledišti. „A nezapome ň na tisk.“

„Samoz řejm ě. Vlastn ě jim řeknu už i o našich zám ěrech. Pak si promluvím s Jonasem Taylorem.“

*

Jonas si stínil o či p řed zví řeným prachem a sledoval, jak na přistávací plochu Williama Beeba dosedá helikoptéra. Počkal, až

178

se rotory zastaví, a potom vykro čil dop ředu, aby se pozdravil s Macem.

Mac vysko čil z kabiny a zm ěř il si ho. „Vidím, že ses už dal docela slušn ě dohromady. Nebude to tím, že se o tebe stará osobn í pe čovatelka?“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Jonas.

„Musíme si promluvit, kamaráde, ale ne tady. Pomoz mi. Přivezl jsem ti v ěci, které sis objednal.“

Mac otev řel dví řka nákladního oddílu vrtulníku a ukázal na dvě dřev ěné bedny. Ob ě byly ozna čené nápisem TANAKŮV OCEÁNOGRAFICKÝ INSTITUT.

Mac otev řel první a vytáhl podivnou pušku. „Je k tomu granát zna čky Olin RAAM posílený navíc raketou. Není tak velká jako rakety LAWS a dá se odpálit z každé pušky odpovídající standardu NATO.“

„Fajn, ale dokáže to zabít jediným výst řelem zví ře rozm ěrů naší obludy?“

„O tom nepochybuj. Nálož je spo čítaná tak, aby prorazila čty ři sta milimetr ů silný pancí ř na vzdálenost dvou set padesáti metr ů. Jeden výst řel do boku a není co řešit. Co je v té druhé bedně?“

„P řenosný akustický vysíla č, magnetofon a souprava mikrofon ů ur čených pro provoz pod vodou.“

„Plánuješ podvodní koncert?“

„Spíš chci pod vodou nainstalovat gong, který by sv olával k ob ědu. Tu granátometnou pušku nechme uvnitř. Akustické vybavení dáme tamhle.“

Odnesli bednu na záď, kde ji uložili do boudy p řipojené ke konstrukci lodního je řábu.

„Poslyš, co jsi m ěl na mysli, když jsi říkal, že si musíme promluvit?“

Mac se dlouze zahled ěl sm ěrem k pob řeží. „Vysv ětli mi, pro č tak usiluješ o vlastní smrt.“

„Já že usiluju o vlastní smrt?“

„Ned ělej ze m ě hlupáka.“

„Myslíš, že když jsem sko čil pro toho kadeta, že to bylo

179

usilování o smrt? A co jsem m ěl asi tak d ělat? Z ůstat ve vrtulníku a dívat se, jak ho žralok sežere?“

„To ne, ale ty jsi do toho šel naprosto bez zábran, jako by ti bylo jedno, jestli v t ěch žralokových zubech z ůstaneš ty.“

Jonas plivl do mo ře.

„Znám ty symptomy, Jonasi… z vlastní zkušenosti. Pr ojevují se u tebe klasické p říznaky sebeobvi ňování člov ěka, který p řežil, zatímco n ěkdo jiný zem řel.“

„To už jsem řešil s psychiatrem.“

„Tak te ď máš co d ělat s druhým. Nezapome ň, že já jsem si z Vietnamu p řivezl stejnou zkušenost.“

„Jak stejnou?“

„Kamaráde, nikdo se nep řihlásí dobrovolně na t řetí služební turnus, pokud mu v hlav ě nesedí po řádný brouk. Když jsem byl třetí týden v džungli, zavedl jsem sv ůj oddíl p římo do léčky, kterou na nás nastražili rákosníci. Ztratil jsem polovinu svých muž ů. Co ti mám říkat, d ělal jsem si vý čitky zrovna jako ty. K čertu, tu vietnamskou noc jsem si ve svých snech zop akoval snad tisíckrát.“

„A máš ty sny po řád?“

„Ob čas, ale te ď už nejsou nikdy tak silné. Nebudím se s křikem, to ne.“ Mac ho vzal kolem ramen. „Brodíš se s tejným svinstvem, jako jsem se brodil já, akorát ty v něm máš místo vietnam čík ů žraloka. Samoz řejm ě žralok neví, o co jde, je to jen tupé zvíře, které se snaží p řežít, ale ty, sakra, ty jsi tím posedlý jako kapitán Ahab. Svaluješ na Meg vinu za všechny svoje trable v posledních jedenácti letech a nedáš si pokoj, dokud ji nezabiješ.“

„ Člov ěč e, kolik jsi absolvoval seancí ve cvokárně, že toho tolik víš?“

„Jestli chceš, klidn ě si ze m ě d ělej legraci, ale nesp ěchej s tím, že sv ůj život hodíš p řes palubu. To, že právě te ď nevidíš kv ůli lesu stromy, ješt ě neznamená, že z toho všeho nenajdeš cestu ven. Já jsem ji našel a v ězel jsem v tom zatracen ě hluboko.“

„Znám tu cestu. Vid ěl jsem, kam m ě vede… jak m ůj život skon čí…“

180

„Jist ě, to je cesta, kterou jsi vid ěl v t ěch svých zatracených snech, Jonasi. Mn ě se také celou dobu zdálo, že m ě zabili. Nepokoušej se z nich d ělat n ějaké fatální proroctví, které se musí nezávisle na tvé vůli vyplnit.“

„Nepokouším, v ěř mi.“

„Kecáš.“ Mac ho v žertu pleskl po hlav ě. „A co ten sebevražedný skok pro toho kadeta? Copak ty jsi n ějaký Batman?“

Jonas se usmál. „Okay, p řipouštím, že to bylo trochu riskantní.“

„Jo, trochu. Ješt ě k t ěm tvým sn ům; jak k tomu dojde, myslím jak vlastn ě zem řeš?“

Jonas mu pohlédl do o čí. „Jsem v Abyss Glideru a sestupuju do Marianské hlubiny. Z n ějakého d ůvodu tam pátrám po Terry.“

„Terry je v Hlubin ě?“

„Ano. Umírá se mnou hned potom, co ji najdu.“

Mac se zarazil a zíral na n ěho zvláštním pohledem.

„Co je?“

„ Čekal jsem na p říležitost, až ti to budu moct říct. Když jsem se zastavil v Institutu, abych vyzvedl ty v ěci pro tebe, řekli mi, že Masao má infarkt.“

Jonas zbledl. „Kdy se to stalo?“

„V čera odpoledne. Sadia ho našla v bezv ědomí v jeho kanceláři. P řevezli ho do Walley Memorialu. Dokto ři říkají, že je ve stabilizovaném stavu, ale když jsem se tam zastavil, po řád byl ješt ě v bezv ědomí. Vypadal zatracen ě špatn ě.“

„Musím tam hned zavolat… uv ědomil o tom n ěkdo Terry?“

Mac uhnul pohledem. Sedl si na palubu a op řel se o zábradlí.

„Co je zase?“

„Víš, mám pro tebe ješt ě n ěco. Ten Masa ův infarkt, stalo se mu to krátce potom, co si přečetl fax, že tvoje žena sestoupila s Benediktem Singerem do Marianské hlubiny. Jsou na palub ě Benthosu.“

Jonas vypadal, jako kdyby dostal p ěstí do žaludku. Chvíli na Maca zíral, pak zav řel o či. Zdálo se, že ho opouštějí síly.

„Jonasi, to nic neznamená. Terry bude okay.“

181

Jonas zavrt ěl hlavou. „Takže k tomu došlo, Macu. Moje no ční můry se vypl ňují jako n ějaké fantastické déja vu. Terry a já skon číme v Hlubin ě. Objeví se netvor a…“

„Uklidni se, kamaráde…“

Jonas náhle vybuchl. „Prosil jsem Terry, aby tam nesestupovala. Sakra, prosil jsem ji…“

Mac vstal a chytil ho za ruku. „Jonasi, poslouchej m ě. Za pár dní bude Terry zpátky na Goliášovi a Meg je tisíce kilometr ů od Hlubiny. Rozumíš, tisíce kilometr ů! Nepodléhej n ějakým fantasmagoriím. To, že Terry sestoupila do Hlubiny, práv ě když nám Meg utekla, je jen náhoda. Říkám ti, do týdne bude Terry zase naho ře.“

„To není jisté. Já už nedokážu uvažovat racionálně. Možná, možná je to opravdu jen shoda okolností, ale já nemohu riskovat. Musím tu prokletou bestii zabít a vymazat všechny pochybnosti.“

„Souhlasím. Jakmile bude Meg b řichem vzh ůru, skon čí horor a půjde se dom ů. Ty a Terry za čnete nový život.“

Jonas se zhluboka nadechl. „Ty samoz řejm ě p ředpokládáš, že o mě bude ješt ě stát.“

„A pro č by o tebe nem ěla stát? Vy dva jste stvoření jeden pro druhého.“ Mac zvedl hlavu a uvid ěl, že se k nim blíží Celesta. „Jen se vyvaruj pokušení vysílaných zlou královnou.“

„Pro č nám neud ěláte laskavost a neodtáhnete si ten svůj arzenál zpátky do Vietnamu?“ spustila Celesta.

Mac se usmál. „Pro č si nevezmete košt ě a neodletíte…“

„Poslyšte, vy dva, nechte toho,“ ozval se znechucen ě Jonas.

Celesta se obrátila k němu. „Hledám vás, abych vám řekla, že máte na rádiu jednoho z šéfů spole čnosti Sea World. Říká, že ví o zp ůsobu, jak chytit megalodona.“

*

Jonas promítl na prosv ětlovací st ůl mapu severozápadního Pacifiku a fixem vyzna čil oblast kolem Grays Harboru. „Podle lidí ze Sea Worldu se tady n ěkde pohybuje velrybí mládě, které nedávno vypustili zpátky do moře. Jestliže Meg zachová

182

dosavadní kurs, zaregistruje kytovce a zamí ří k n ěmu. Podle plánu Sea Worldu bychom ji m ěli sledovat až do zálivu. Jakmile vpluje dovnit ř, náčelník p řístavní policie nechá napříč ústím spustit svislé sít ě, které se používají k odchytu ryb za žábry. Bude to n ěco jako obrovská opona zavěšená nad mo řem. V t ěch místech je hloubka pouze patnáct až osmnáct metrů a ší řka ústí asi p ět kilometr ů. Tak bude Meg uvnit ř zálivu doslova jako v pasti.“

„To zní nad ějn ě,“ řekla Celesta.

„Ale to neznamená, že to bude jednoduché. Musíme vzít v úvahu i finan ční stránku. Westport Marina chce, aby dříve, než za čnou se svými rybá řskými lod ěmi natahovat sít ě, dostali od spole čnosti Geo-Tech záruku, že jim uhradí veškeré škody, které případn ě vzniknou, plus navíc deset tisíc dolar ů za práci a výdaje.“

Celesta se ušklíbla. „Spíš by nám m ěli zaplatit oni za publicitu, kterou jim do toho jejich zatraceného p řístavu p řineseme. Co myslíte, Marene?“

„Jsem proto, abychom jejich nabídky využili. Takovo u příležitost, jako je tahle, už mít nebudeme. Cena, o které se mluvilo, je pakatel ve srovnání s tím, co Institut každý den ztrácí.“

Celesta se podívala na Jonase. „A co vy? Také souhlasíte?“

„Je to sice reálný plán, ale zatraceně riskantní. Pochybuju, že přístavní policie bude mít dost času, aby zcela zastavila lodní provoz.“

„Nesouhlasím,“ vysko čil Maren. „SOSUS indikuje, že megalodon je sotva t ři kilometry p řed námi a pohybuje se na sever rychlostí pouhých t ří uzl ů, to je asi p ět a p ůl kilometru za hodinu. Při tomto tempu dosáhne ústí zálivu až za devadesát čty ři minuty.“

Jonas ud ělal posm ěšný posunek. „Dovolte mi p řipomenout, Marene, že až Meg velrybí mlád ě zav ětří, rozjede se oceánem jako utržený nákladní vagón. Dokáže plout rychlostí tém ěř sto deset kilometr ů za hodinu. Takže si str čte ty své teoretické výpočty někam a uvažujte o reálné situaci. Já jsem pro to vybojovat bitvu na otev řeném mo ři. Vždycky je nebezpe čné n ějaké zvíře zahnat do kouta, ne řkuli tak obrovského žraloka. Meg strávila celý život v

183

zajetí a pochybuju, že bude št ěstím bez sebe, když vycítí, že jí zase n ěkdo od řízl cestu na volné mo ře.“

„Vzpomínám si, jak to bylo, když u montereyského po b řeží za čala b ěsnit její matka,“ řekl Mac. „To odpoledne se tam potopila spousta lodí. Byli tam mrtví…“

Maren obrátil znechuceně o či v sloup. „Ztrácíme čas. Náčelník přístavní policie čeká na naši odpov ěď .“

„To všechno jsou jen akademické diskuse,“ řekla Celesta. „Ať už se to n ěkomu líbí, nebo nelíbí, je tady reálná šance, že megalodon mladou velrybu ucítí a p ůjde po ní. A pokud za ní vpluje do zálivu, byli bychom hloupí, kdybychom se ho tam nepokusili chytit.“

„Kone čně rozumné slovo.“ Maren vstal a p řistoupil k rádiu, aby zavolal náčelníkovi p řístavní policie.

Kapitán Morgan se sklonil nad mapou. „Ústí zálivu může být úzké, ale samotný Grays Harbor je velký p řístav. Nebude lehké harpunovat to monstrum, až tam zajede, i tam ho bu deme muset hledat. Jakmile se totiž ocitneme uvnit ř zálivu, nebude nám SOSUS k ni čemu.“

„Záliv je m ělký,“ řekl Jonas. „Tady s Macem bychom m ěli Meg objevit ze vzduchu.“

„Sta čí objevit velrybí mládě. Meg p ůjde za ním,“ řekla Celesta.

„Volá Sea World,“ ozval se Maren. „Jejich záchranářská skupina dorazila do Hoquiamu. B ěhem dvaceti minut by m ěli vyrazit na rybářském trauleru do zálivu.“

Celesta se k n ěmu obrátila. „Řekn ěte jim, aby nevytahovali mládě d říve, než žralok vpluje dovnit ř.“

„Pro Sea World je prvo řadou prioritou záchrana velryby,“ poznamenal Jonas. „Podle mého mín ění už by ji pomalu m ěli hnát k m ělčin ě. Říkám vám, jakmile ji Meg ucítí, bude v zálivu dříve, než si myslíte.“

„Pokud máte pravdu, pak arrideverci Tootie,“ zasmála se Celesta.

„Co na tom záleží,“ řekl Maren. „Pokud náš vlk vleze do ohrady, co záleží na jedné ovci?“

184

Mac zavrt ěl hlavou. „Na to m

ůžete vzít jed, že záleží.“

Mládě velryby šedé, které v Sea Worldu pojmenovali Tooti e, brázdilo kalné dno zálivu Grays Harboru. Protože nesta čilo ostatním velrybám táhnoucím za potravou na sever, našlo si úto čišt ě v zálivu, kam je p řitáhl dostatek potravy na m ělkém dn ě. Kytovec nasával hubou kalnou vodu, filtroval svými kosticemi z naplaveniny blešivce a ostatní organismy žijící u d na a pak potravu poušt ěl dál do zažívacího traktu. Vždy po n ěkolika minutách se musel vynořit na hladinu, nadechnout se a pak se op ět spustil ke dnu.

Dravec tiše projížd ěl podél mo řského dna a jeho bioluminiscentní k ůže kolem n ěho ší řila mdlou zář. Zlé šedé oči marn ě pátraly po objektu, o n ěmž dostával informaci od svých primárních smyslů. Ko řist m ěla být n ěkde p řed ním.

Náhle kolos krátkými ale mocnými pohyby půlm ěsí čité ocasní ploutve vyrazil dop ředu. P řevrátil se na bok, otevřel čelisti a vzniklým vakuem nasál do svého obrovského jícnu dvoumetrovou chobotnici i s jejím inkoustov ě černým ocasem.

Zhltl sousto tak, jak bylo, vcelku, obrátil se a dál lehce klouzal svým obrovským t ělem po dn ě. Op ět zpomalil a vrátil řízení svému automatickému pilotovi, který ho vedl po stopě táhnoucích velrybích hejn.

O dv ě st ě metr ů jižn ěji brázdilo vodu sedm žralo čích samc ů dlouhých od čty ř a p ůl do šesti metr ů. Náhle se všichni jako jeden zastavili a sledovali svou gigantickou sest řenici; brali za vd ěk zbytky z jejích hostin, ale drželi se od ní v bezpe čné vzdálenosti.

Obrovská žralo čí samice zpomalila a za čala odpo čívat. V jejím případ ě to znamenalo, že upadla do stavu blízkého spánku. Věděla, že ji sleduje n ěkolik samc ů, registroval jejich p řítomnost od okamžiku, kdy se dostala ven z laguny. Zatím m ěla dost potravy a tolerovala je, samoz řejm ě za podmínky, že

185

nepodlehnou choutkám dostat se k ní blíž.

Náhle ji cosi vytrhlo z letargie. Její nervová vlákna na bocích zaregistrovala vzdálené vibrace šířící se podél hladiny. Čidla okamžit ě vyslala signály do mozku a aktivovala v n ěm poplach. Meg bleskurychle zm ěnila chování a rychlými pohyby hlavy zapojila do akce čichové orgány.

Monstrózní žralok vdechl mo ře a ur čil sm ěr, odkud p řicházel pach velrybího mláděte.

Nejkrut ější dravec planety vyrazil jako raketa. Za ním se po mo řském dně táhly mraky zví řeného sedimentu.

Pete Soderblom kráčel spolu se svým specialistou na akustickou techniku po dlouhé plážové promenádě pat řící spole čnosti Westport Marina. Té ovšem patřilo i jedno z nejv ětších rybářských lo ďstev v oblasti. Z místa, kde právě byli, se nabízel panoramatický pohled na celý p řístav. P římo p řed nimi se ty čil t řicet dva a p ůl metru vysoký graysharborský maják a nalevo od n ěho se otevíral výhled na Pacifický oceán spojený se zálivem úžinou širokou asi pět kilometr ů. Odtud se Grays Harbor rozši řoval do obrovské rozlohy m ělké vody táhnoucí se na sever a východ až kam oko dohlédlo. Na b řehu zálivu bylo devět měste ček a také čty ři moderní p řístavišt ě vybavená tak, že byla schopná obsloužit i nejv ětší nákladní lod ě na sv ětě.

Policejní doprovod pomohl Petovi a jeho technikovi protla čit se davem. Na promenádě se už tísnily tisíce zv ědavc ů strkajících se o nejlepší pozici. Stovky dalších stály na vyhlídkové plošin ě a těm n ěkolika nejš ťastn ějším se dokonce poda řilo zajistit si místo na t říposcho ďové vyhlídkové věži. Na sloupech vy čnívajících z vody balancovali hn ědí pelikáni a po břehu si vykra čovali vodouši a modré volavky. T ěžké basy reprodukované hudby se mísily s krákáním mořského ptactva a spolu s pachy rychlého občerstvení to vše vytvářelo tém ěř karnevalovou atmosféru.

Policista vedl Peta a jeho technika po dlouhém rybářském molu, u n ěhož kotvily stovky prázdných lodí. Hladina ozářená sluncem se jisk řiv ě t řpytila a nutila je mhou řit o či. Ve vodách

186

zálivu, které za normálních okolností neustále brázdily stovky plavidel, bylo nyní pouze pár člun ů p řístavní stráže a dva rybářské traulery. Ty právě te ď vyplouvaly, aby zaujaly pozici uprost řed vstupní úžiny.

Pete si všiml, že další trauler je p řipoutaný na konci mola. Byl víc než dvacet sedm metr ů dlouhý a jeho otev řená rozlehlá paluba byla p řizp ůsobená k tomu, aby se na ni daly vytahovat sítě plné ryb. Krom ě kormidelny vystupovaly z ploché paluby už jen t ři ocelové obloukové pilíře vysoké asi šest metrů. Visutá konstrukce nesla dv ě ocelová lana, která vycházela z rybá řských sítí, táhla se přes ocelové oblouky a kon čila v hydraulických navijácích umíst ěných za kormidelnou. Jakmile by se sít ě naplnily rybami, zabraly by navijáky a začaly by vle čné sítě vytahovat na šikmou záď a odtud p římo do nákladového prostoru.

Sotva Pete vystoupil na palubu, uvid ěl Andrewa Furmana hovo řícího s asi čty řicetiletým, vysokým, do černa opáleným mužem.

„Pete, tohle je kapitán lodi Greg Dechiaro. Říká, že vid ěli Tootii asi jeden a p ůl kilometru odsud.“

„Výborn ě. Za jak dlouho bychom mohli vyrazit?“

„P ředpokládám, že moji lidé skončí b ěhem deseti minut s přípravou sítí. Kolik ta vaše velryba váží?“

„Odhaduju, že te ď už možná dev ět až dev ět a p ůl tuny,“ řekl Pete. „Jste na takovou váhu vybaveni?“

„Pokud se nebude moc házet, tak jo. Řekl jsem už vašemu asistentovi, že použijeme speciální vle čnou sí ť. Je na ur čitých místech zatížená, takže když ji za čneme vléct, roztáhne se jako obrovský padák. Do ní vaší velrybku nabereme a odvl e čeme.“

Andrew ukázal ke břehu, kde se na rameni obrovského jeřábu houpal postroj dlouhý tém ěř deset metr ů. „Tamhle bychom ji potřebovali mít. Nákladní kontejner je již p řipravený na míst ě a částečně napln ěný mo řskou vodou.“

Pete pohlédl k davu p řihlížejících. „Mám takový dojem, že většina t ěch lidí sem nep řišla proto, aby vid ěli zachra ňovat velrybu.“ Podíval se nervózn ě na hodinky. „Myslím, že bychom

187

měli vyrazit na lov.“

Jonas pozoroval Marena, který práv ě zakresloval do mapy poslední koordináty přijaté ze systému SOSUS. Za posledních pět minut to d ělal už po čtvrté.

„N ějaké problémy?“ zeptal se Jonas.

Maren na n ěho nejist ě pohlédl. „Já, myslím, že jste m ěl pravdu.“

Jonas zavrt ěl nev ěř ícn ě hlavou.

„Kde je Meg?“

„Podle posledních údaj ů práv ě vplula do zálivu.“

„Zatracen ě!“ Jonas sáhl po rádiu. „Andy…“

Spojení se na chvíli zahltilo atmosférickými poruchami. „M ůžeš, Jonasi.“

„Andy, megalodon práv ě vplul do zálivu. Máte už Tootii v síti?“

„Jonasi, opakuj to, prosím t ě. Zn ělo to, jako bys říkal, že žralok je už v zálivu.“

„To souhlasí. Máte už velrybu v síti?“

„Ne… ješt ě ne, ale p řiblížili jsme se jí na dv ě st ě metr ů. Čekej.“

Pete stál v kormidelně a pozoroval hladinu zálivu silným dalekohledem. Napravo od n ěho byl jeho technik, který poslouchal signál z dvojice vysílačů upevn ěných na horní části trupu Tootie. „M ěla by být p římo p řed námi,“ hlásil. „Oba signály jsou hlasité a čisté.“

Náhle Pete uviděl, že na hladin ě se objevila šedá hlava, jejíž čumák pokrývaly hn ědé mo řské řasy. „Tam je, p římo p řed námi!“

Kapitán dal znamení, aby uvolnili vlečnou sí ť. O pár vteřin pozd ěji se sí ť za čala roztahovat za lodí.

Tootie nabrala do tlamy mo řské řasy a pomocí kostic se snažila servat z dlouhých šlahoun ů miliardy p řisátých drobných tvor ů. Když sousto polkla, nadechla se a znovu se pono řila.

188

Při pohybu ke dnu náhle zaregistrovala přítomnost jiného obrovského tvora, který se k ní rychle blížil. Toot ie se zastavila.

Po dn ě k ní jako šipka let ěla sv ětélkující šmouha. Tootie vycítila nebezpe čí, obrátila se a začala prchat k hladin ě.

Pete sledoval, jak jeho technik hore čně nastavuje p řijíma č.

„Zatracen ě, právě jsem ztratil jeden vysíla č,“ zaklel technik. „Ten druhý slyším, ale úrove ň signálu klesla na polovinu. Tootie jede ode dna nahoru. Je asi sto metr ů vp ředu na pravé stran ě.“

„Pete, Jonas říká, že megalodon je už v zálivu,“ hlásil Andy. „Musíme Tootii okamžit ě dostat z vody!“

„Dejte mi p řesnou polohu velryby,“ žádal kapitán.

„Jeden dílek na pravobok,“ řekl technik. „Dob ře, te ď ji máme přímo p řed sebou. Je po řád ještě v hloubce. Proplujeme nad ní, můžeme!“

Kapitán nepatrně zm ěnil kurs a snížil rychlost na polovinu.

„Máme ji!“ vyk řikl technik a plácl Peta po zádech.

O vte řinu pozd ěji se celá loď zat řásla, vle čná síť zachytila Tootii.

„Tak, chlapci, a te ď toho drobka vytáhn ěte,“ zavelel kapitán své posádce.

Dva hydraulické navijáky napnuly lana a začaly vytahovat úlovek.

*

Lo ď William Beebe vklouzla do zálivu těsn ě p ředtím, než bylo spušt ěno posledních sto metr ů svislé sít ě uzavírající ústí.

Jonas sklonil hlavu p řed vzduchovým vírem od rotor ů a vlezl do kabiny vrtulníku. „Je puška p řipravená?“

„Jo,“ p řikývl Mac. „Drž se…“

Vrtulník se zvedl a vzlétl nad hladinu zálivu.

Jonas nahmatal pod vrstvou dek granát značky Olin-RAAM. Ov ěř il si, že je nabit do hlavn ě granátometné pušky, a vrátil se na své sedadlo se zbraní v ruce.

Mac mu podal vysíla čku. „Sea World.“

189

„To jsi ty, Andy?“

„Jonasi, práv ě jsme nabrali naši velrybku do sít ě. Taháme ji na palubu, ale šílen ě sebou hází. N ěkde blízko musí kroužit Meg.“

Jonas slyšel, že v pozadí se ozývá k řik. „Po čkej chvíli, Andy…“

Vrtulník nalet ěl nad trauler a z ůstal nad ním viset ve výšce asi šedesáti metrů. Jonas uvid ěl potopenou sí ť, ale také velké bílé tělo míhající se ve zví řeném chumlu těsn ě za lodí.

„Andy, Meg je hned za zádí. Musíte velrybu rychle vytáhnout!“

Pete stál vedle kapitána trauleru a spolu s několika muži posádky pozoroval, jak naviják pomalu vytahuje síť na šikmou část zádě.

Náhle se loď divoce zat řásla a šikmá záď se pono řila hloub ěji do vody.

„Zatracen ě!“ vyk řikl kapitán. „Nosníky se ohýbají. Není možné, že ta ryba váží jenom dev ět tun.“

V tu chvíli k nim dob ěhl udýchaný Andy. „Jonas říká, že Meg je hned za lodí. Musíme vytáhnout Tootii na palubu… “

Kapitán ho chytil za ruku a ukázal nahoru. „Vidíte to? Jestli potáhneme silněji, ta konstrukce se zbortí a všechno bude v háji.“

Odkudsi zavanul pach spáleniny.

„Co je zase tohle?“ za řval kapitán. „Jako když se pálí ložiska.“

Trauler se dál otřásal a motory nebyly schopné pohnout lodí dop ředu. Vzduch pro řízlo ostré kovové zaskříp ění.

„Vypn ěte motory!“ houkl kapitán.

Ke zd ěšení všech se zá ď za čala potápět a voda dosáhla do výše skoro jeden metr pod záďový palubní nosník.

Pete se chytil pažení a modlil se, aby se už Tootie kone čně vyno řila. Bylo z řejmé, že pod vodou se odehrává boj.

Náhle se záď narovnala a nap ětí lan na okamžik povolilo. Sí ť se objevila nad hladinou.

„Už je venku,“ vyk řikl Pete a razil si cestu k ramp ě, aby Tootii pozdravil.

190

Z vody vyjela kolmo nahoru d ěsiv ě bílá hlava. Její obrovská ústa byla otev řená jako při výk řiku, čelisti zbarvené Tootinou krví. Z vražedných zub ů visely kusy k ůže a tuku. Horní část trupu netvora zamotaného do sítě z ůstávala trčet ve vzduchu na hrudních ploutvích podobných k řídl ům.

Pete zíral zd ěšený a zárove ň fascinovaný jeho obrovskými rozm ěry. Bílý netvor stále trčel z vody jako d ěsivý p řízrak. Tažné za řízení p řitisklo obludu na záďový nosník, ale byla p říliš t ěžká, aby ji mohla vytáhnout na palubu.

Náhle se obrovské tělo nezvládatelnou silou vzepjalo a začalo se v divokých k řečích zmítat ze strany na stranu. Lo ď se nebezpe čně rozhoupala. Tím, jak sebou megalodon házel, se sí ť a lana kolem jeho t ěla ješt ě více utahovaly. Rozzu řená bestie sebou zmítala čím dál divočeji. Od lodi se na všechny strany ší řily vlny jako p ři bou ři.

Pete nemohl d ělat nic jiného, než se držet, aby ho cákance vody a cáry potrhané sítě nesmetly z paluby. Náhle se znovu ozvalo kovové sk řípání, které vzápětí vyst řídal rachot borceného kovu. Několik muž ů vyk řiklo. Pete se ani nemusel dívat, v ěděl, že se zhroutila p řetížená konstrukce, která nesla lana vlečné sítě.

*

Jonas i Mac zd ěšen ě zírali na neskute čnou scénu dole pod sebou.

„Panebože, to je monstrum,“ zašeptal Mac.

„Schopné lo ď rozbít na cucky,“ dodal Jonas. Zvedl granátometnou pušku a přiložil si ji k rameni. „Je čas skon čit se zlým snem. Sestup trochu níž, Macu.“

Vrtulník klesl a z ůstal viset asi deset metr ů nad lodí.

Jonas zamí řil.

„Zatracen ě, moc sebou hází. Cht ělo by to…“

Vtom se jedno z ocelových lan utrhlo z navijáku. Volný konec švihl vzduchem a rozt říštil ocasní rotor.

„Co to, sakra, bylo?“ vyk řikl Mac. „Do prdele, n ěco se stalo. Nezvládnu to!“

191

Vrtulník se za čal divoce otáčet.

V tu chvíli se utrhlo i druhé lano. Jonas zahlédl, že jeden z muž ů posádky se chytil za ruku a zhroutil se k zemi.

V několika vte řinách ztratil neovladatelný vrtulník výšku a řítil se na palubu trauleru. Jonas sta čil pouze zadržet dech. P řistávací lyžiny prudce narazily na pokroucenou kovovou konstrukci na zádi. Náraz vrhl stroj stranou. Vrtulník se naklonil a za čal se převracet, nakonec se však zachytil za vzp říčený ocelový profil a zůstal viset ve zm ěti pokroucené oceli.

Megalodon kone čně rozerval zbytky sít ě a lan a zmizel ve zp ěněné vod ě.

Ve chvíli, kdy vrtulník padal, se Pete škrábal nahoru po slizké šikmé palub ě na zádi.

Svrchu se k n ěmu natahoval Andy a podával mu ruku. „Kde je Tootie?“

Pete nemohl chvíli popadnout dech. „Ta zatracená obluda ji musela sežrat… s vysíla či, se vším.“

„Do prdele…“

„Podívejte se, jak te ď vypadá moje lo ď!“ hulákal kapitán. „Kdo tuhle spouš ť zaplatí…“

Trauler se prudce naklonil na bok a strhl všechny za zem.

„Panebože, co je zase tohle?“ vyk řikl Andrew.

Pete zíral na záď. Kolem šikmé plošiny na zádí se vzedmuly vlny a lo ď se pohnula. „To snad není možné,“ zaúp ěl Pete. „Ta obluda nás vleče.“ Kapitán se rozhlédl a uviděl konec p řervaného lana omotaný kolem zborceného ocelového nosníku na zádi. Rozb ěhl se k budce kormidelníka a vzápětí z ní vyrazil se sekerou v ruce. Než však sta čil n ěco ud ělat, lano prasklo samo, rozzu řený tvor se kone čně zbavil posledního pouta a zmizel pod hladinou.

William Beebe pomalu proplouval podél ústí zálivu a kontroloval p ětikilometrový úsek svislých sítí odd ělujících záliv od otev řeného oceánu. Asi deset metrů za lodí plavalo t ři sta kilogram ů zpola zmrzlého, zapáchajícího velrybího tuku. Návn ada byla p řipoutaná ocelovým lanem k navijáku na zádi.

192

Harry Moon zv ědav ě vykukoval p řes vrch harpunového d ěla a pozoroval návnadu. Ukazovák pravé ruky měl p řipravený na spoušti, levou si tiskl k uchu sluchátka. „Diefe, co se tam d ěje?“

Richard Diefendorf balancoval na úzkém ocelovém roštu p ět poschodí nad palubou, držel se hlavního st ěžn ě a dalekohledem pozoroval hladinu zálivu.

„Vypadá to, jako by se Meg od trauleru utrhla. Zatím ale nevidím… po čkej, tamhle je h řbetní ploutev. Harry, bu ď připravený, mí ří k nám. Kapitáne, chtělo by to trochu na jih. Sta čilo by dv ě st ě metr ů.“

Kapitán Morgan předal instrukci kormidelníkovi.

„Celesto, doktore Marene, Dief říká, že se Meg blíží,“ hlásil Harry.

Celesta stála s Marenem u zábradlí na levém boku lodi a oba pozorovali mo ře. Čekali, kdy se ve vod ě objeví alabastrov ě bílé tělo.

Nejd říve uvid ěl Meg Dief. „Kapitáne, je šest set metr ů vlevo před p řídí. Rychle se blíží. Nemohu říct, po čkejte, zm ěnila sm ěr. Te ď mí ří k zádi!“

„Dob ře, dáme Harrymu příležitost,“ řekl kapitán. „Kormidelníku, zastavit motory!“

*

Žralok plul kousek nad bahnitým dnem zálivu. Byl na pokraji vy čerpání. I když ho ostré výstupky na k ůži uchránily od v ětších poran ění, p řesto cítil, že se za ním táhne závoj krve prýštící z několika ran na hlav ě a b řichu.

Instinkt mu nyní diktoval soust ředit se v první řad ě na vlastní záchranu. Zraněný netvor zamí řil do hlubších vod sm ěrem k ústí zálivu.

Věděl sice, že na hladin ě pluje n ějaký objekt, ale rad ěji se držel u dna, te ď nem ěl zájem na cokoliv útočit. Kdesi vp ředu se ve smrtelném zápase házeli dva žraločí samci, kte ří se zapletli do svislých sítí. Megalodon zaregistroval hrozící nebe zpe čí. Ost ře zm ěnil sm ěr a vyrazil podél sítě hledat skulinu, kterou by

193

proklouzl ven.

„Jede podél sít ě na jih. Hledá, kudy by unikla,“ hlásil Dief.

„Návnady si ani nevšimla,“ ozval se Harry. „Je moc hluboko, abych na ni mohl vyst řelit.“

Dief sledoval dalekohledem bílou skvrnu, až zmizela z dohledu. „Takhle to nejde,“ řekl. „Pot řebujeme vrtulník. Co tam, ksakru, Mac tak dlouho d ělá?“

Mac a Jonas si zaclonili o či a sledovali, jak na palubu trauleru dosedá vrtulník přístavní policie. Zdravotníci rychle naložili t ěžce zran ěného člena posádky, jeho utrženou ruku umístili do plastového kontejneru a obložili ledem.

„Hned, jak to p ůjde, pošleme pro vás další vrtulník,“ k řikl druhý pilot na Maca, když se stroj zvedal do vzduch u.

Kapitán trauleru čekal, až utichne hluk, a potom op ět za čal dorážet na Jonase a Peta Soderbloma.

„Jen vle čná síť p řijde na sto tisíc dolar ů,“ st ěžoval si, „a to vůbec nevím, jak velká škoda je na motorech…“

„Uklidn ěte se, kapitáne,“ řekl Mac. „Jsem sv ědek. Slyšel jsem, jak Celesta Singerová říkala, že její firma všechny škody zaplatí. Geo-Tech má tolik peněz, že neví co s nimi. Být vámi, žádal bych od nich prost řednictvím soudu vyplacení zatracen ě mastné náhrady.“

Jonas jejich diskusi o pen ězích ignoroval a obhlížel dalekohledem záliv. „Kapitáne, co je to tamhle?“ Ukázal rukou.

Od severu se k nim blížila vysoká d řev ěná loď. Kapitán se podíval svým dalekohledem. „To je Lady Washington, replika korábu z osmnáctého století.“

„Dob ře, ale co te ď d ělá v zálivu? Andy, zavolej veliteli přístavní policie.“

„Tamhle je Meg, mí ří p římo k nám,“ vyk řikl Dief. „Harry, vidím špi čku její ocasní ploutve. Pluje pod hladinou. Kapitáne, za takových t řicet vte řin nás podpluje na pravoboku. Udělejte jí

194

místo.“

Maren dob ěhl k Harrymu Moonovi. „St řelte po ní! M ůže to být poslední p říležitost.“

Harry oto čil harpunové d ělo a hled ěl dol ů, kdy se ryba objeví za lodí.

Dief zadržel dech. Sledoval bledý stín pohybující s e pod hladinou. „Sakra, jde do hloubky…“

„Tamhle je,“ ukázal Maren, fascinovaný velikostí tv ora, který se objevil pod lodí.

Harry uvid ěl pod hladinou sv ětlý tvar. Neváhal ani vte řinu a vypálil.

Harpuna vylétla s hlasitou explozí z hlavn ě, za ní vzduchem zasvišt ělo ocelové lano.

Bodec zasáhl tělo u paty h řbetní ploutve, ale pr ůlet vodou ubral harpun ě tolik energie, že se do žralokovy tlusté k ůže nezapíchla dostate čně hluboko.

Megalodon p řesto útok zaregistroval, protáhl se po dně a smetl harpunu d říve, než mohlo do t ěla proniknout anestetikum.

Zran ěný dravec cítící, že je zahnaný do kouta, za čal b ěsnit.

195

Nepozvaný host

Kapitán James H. Locke, známý mezi přáteli a posádkou pouze jako Flagg, stál na záďové nástavbě lodi Lady Washington a kýval na pozdrav host ům nev ěsty a ženicha, které lodní z řízenci uváděli na jejich místa. Kapitán cítil v zádech chladný jarní vánek vzdouvající hlavní ráhnovou plachtu a kosatku.

Briga Lady Washington byla v ěrnou replikou lodi, která jako první plavidlo pod americkou vlajkou obeplulo v osmnáctém století mys Horn. Briga byla dlouhá třicet čty ři metr ů a široká sedm a p ůl metru. M ěla dva st ěžn ě, které se zdvíhaly do výšky dvaceti šesti a p ůl metru nad hlavní palubou, z nichž každý nesl t ři ráhnové plachty. Za normálních okolností by v tuto denní dobu stála Lady Washington v p řístavu a byla by k dispozici turistickým prohlídkám. Dnes však byla mimo řádně pronajatá k výletní plavb ě u p říležitosti svatebního ob řadu. Na tuto skute čnost velitel přístavní policie zcela zapomn ěl.

Tři údery gongu oznámily, že je půl druhé odpoledne. Hosté se ztišili.

Flagg čekal. Naslouchal zklid ňujícím zvuk ům mo ře a plácání plachtoví. Kone čně pohlédl na ženicha, statného, asi pětat řicetiletého muže v b řidlicov ě šedém smokingu.

„P řipraven?“

Ženich se nervózn ě pousmál a p řikývl.

Flagg dal znamení jednomu muži z posádky. Ozval se svatební pochod. Shromážd ění vstali a všichni se obrátili jedním sm ěrem. Nev ěsta vystupovala v doprovodu rodi čů po sch ůdcích z ubytovací paluby.

„Odpoledne jako stvo řené pro svatbu,“ poznamenal tiše kapitán. Vzápětí ho napadlo, pro č je záliv tak prázdný.

196

Megalodon bi čoval vodu mocnými švihy ocasní ploutve, jezdil po dn ě sem a tam a hledal, kudy uniknout z pasti. V panic e se rozjel proti pob řeží. Řítil se jako zdivo čelý býk, ale sotva se dostal do m ělké vody, poznal, že tudy to nep ůjde. Prudce se oto čil a zamí řil k ústí. Tam znovu v poslední chvílí uhnul p řed sítí a hnal se podél ní.

Jonas, Mac a zbývající muži posádky poškozeného trauleru se strachem pozorovali obrovské vlny valící se m ělkými vodami. Věděli, že bílá obluda ve zmatku k řižuje zálivem.

„Je v pasti a ví to,“ konstatoval Mac.

Jonas sledoval Lady Washington. Lo ď byla nyní od trauleru asi pět set metr ů a stále se blížila. Sto sedmdesát tun výtlaku se v plné nádheře vznášelo na hladině hladké jako sklo.

„Meg po té plachetnici p ůjde,“ zašeptal Jonas.

„Pro č?“ zeptal se Mac. „William Beebe je zhruba stejn ě veliká lo ď a na ni se neodvážila.“

„William Beebe má kovový trup a šroubový pohon, který čeří vodu, kdežto Lady Washington se ve vod ě pohybuje podobn ě jako velká velryba. Meg zachvátila panika a je náchylná zaúto čit na všechno, co jí zk říží cestu.“

Megalodon se p řiblížil k molu p řístavišt ě Westport Marina a ost ře se obrátil. Znovu zajel do hlubších vod a vyrazil podél sít ě. Cestou jediným ch ňapnutím obrovských čelistí usmrtil velkého žralo čího samce. Svého vzdáleného příbuzného rozdrtil na tři krvavé kusy, které vzápětí zhltl. Samc ův ocas a hlavu vyvrhl ke dnu. Aniž zpomalil, vyrazil za novým zdrojem vibrac í. Tenhle sok byl mnohem v ětší než žralo čí samec a pohyboval se na hladin ě.

„… pak z moci, kterou mi jako kapitánu lodi Lady Washington prop ůjčil stát Washington, vás prohlašuji za manžele. Pane ženichu, m ůžete políbit nev ěstu.“

Flagg nasadil strnulý úsm ěv, zatímco fotograf cvakal jako o

197

závod, aby zvěč nil slavnostní okamžik polibku. Když bylo po fotografování, novomanželé se obrátili a vykročili uli čkou k slavnostn ě vyzdobenému salonu na hlavní palub ě. Flagg ješt ě chvíli sledoval mladou dvojici a pak mimod ěk pohlédl doleva. Jeho o či upoutalo cosi nezvyklého.

„Co to u všech ďas ů je?“ P římo proti lodi se po hladin ě hnala vzedmutá vlna.

Flagg p řistoupil k zábradlí. Pod hladinou se mihl obrovský bledý objekt a vzáp ětí se Lady Washington ot řásla prudkým nárazem. Než stačil kapitán zareagovat, přelila se p řes hlavní palubu vlna a strhla lo ď bokem s sebou. V hukotu vody zanikl zvuk lámaného dřeva.

Zazn ěly první hysterické výk řiky. Pasažé ři slavnostní plavby leželi na palub ě ve zm ěti p řevržených stol ů a židlí.

Nejd říve se vzpamatoval lo ďmistr a rozb ěhl se ke Flaggovi.

„Kapitáne, co to do nás vrazilo?“

„Nevím. Uklidn ěte cestující. Jdu do podpalubí zkontrolovat, jestli není lo ď poškozená.“

Flagg sestoupil pr ůlezem z ubytovací paluby na st řední palubu.

Těsn ě nad podlahou bylo v lodním boku n ěkolik prasklých desek, kolem kterých dovnit ř tryskala voda. Flagg vzal elektrickou svítilnu a sestoupil o poschodí níž na spodní palub u.

„Panebože…“

Prostor spodní paluby byl zatopený do výšky nejmén ě dvou metr ů. Flagg slezl dol ů, pono řil se do vody a zam ěř il kužel sv ětla na prot ější stranu. Okamžit ě uvid ěl, co se stalo, v boku lodi zela obrovská díra, kterou se dovnitř valila voda.

Flagg se vyno řil a lapal po dechu. Rozsah poškození ho zd ěsil. Co, proboha, mohlo takový náraz zp ůsobit? Vzápětí si uv ědomil, že je t řeba okamžit ě uzav řít horní poklopy na pr ůlezech, jinak půjde lo ď v n ěkolika minutách ke dnu. Začal stoupat po žeb říku nahoru.

Ješt ě ani nesta čil vylézt na střední palubu, když se Lady Washington znovu strašliv ě ot řásla, jako by do ní narazila dělová koule. Náraz srazil Flagga ze žeb říku do vody. Když otev řel oči,

198

uvid ěl, že v boku je už druhá díra. P řiplaval k ní a vykoukl ven.

Tém ěř se mu zastavilo srdce. Na druhé stran ě otvoru svítil nos obludné ryby. Netvor škubl hlavou a smýkl sebou pryč.

Flagg doplaval zp ět k žeb říku, vylezl po n ěkolika zbývajících stupních a p řibouchl poklop pr ůlezu. N ěkolik vte řin jen stál a nechal ze sebe stékat vodu. Horečně uvažoval, jak veliké to monstrum musí být.

Shora už slézal lo ďmistr s pokladníkem.

„Co to bylo, kapitáne? Co to do nás narazilo?“

„Necht ějte to v ědět. Poslyšte, pokud n ěco rychle neud ěláme, půjdeme za pár minut ke dnu. Musíme uzavřít všechny poklopy, pak se vrátit na palubu a spustit záchranné čluny.“

Pokladník se zatvářil zmaten ě. „Vy chcete opustit lo ď, pane?“

„Ne, synku, lo ď opouští nás. B ěhem p ěti minut bude na dn ě zálivu. Sakra, musíme pohnout!“

Posádka trauleru bezmocně sledovala, jak kolem poškozené plachetnice krouží h řbetní ploutev velká jako plachta.

Jonas vlezl do kokpitu havarovaného vrtulníku a zapnul vysíla čku. „K čertu s vámi, Marene, řekl jsem, že chci mluvit s Celestou.“

„Na vytahování sítí zapome ňte, Taylore. Megalodon je vy čerpaný a William Beebe se ho chystá harpunovat. Vylovíme z vody všechny pasažéry, ale nem ůžeme…“

Do kormidelny vrazil Dief a vytrhl Marenovi mikrofon.

„Jonasi, tady je Dief. Co se, ksakru, d ěje?“

„Náš vrtulník havaroval a je na palub ě trauleru. Diefe, ta plachetnice se m ůže každou chvíli potopit. Musí na ní být nejmén ě padesát lidí. Je nutné, aby se vytáhly uzavírací síě. Meg t řádí jako pominutá.“

„Za řídím to.“

Jonas se vrátil k Macovi. Viděli, že Lady Washington, která teď byla asi dv ě st ě metr ů od trauleru, se poda řilo oto čit na závětrnou stranu a mí řila k nim. Hladina nyní sahala asi p ůl metru pod úrovní paluby, p řičemž normální čára ponoru byla téměř t ři a p ůl

199

metru.

„Zatracen ě, nestihnou to,“ zaklel Mac. „Už po nich jde zase!“

Jonas se p řikr čil. Vlna zasáhla dřev ěnou lo ď. Lady Washington se ot řásla dalším strašlivým nárazem. Až k nim byl slyšet k řik pasažér ů.

Nad palubou se ozval d ěsivý praskot, hlavní st ěže ň se zlomil jak sirka. Lidé, kteří byli poblíž, zvedli hlavy. St ěže ň padal p římo na n ě… našt ěstí hlavní plachta zachytila za druhý st ěže ň a odchýlila pád stranou. Prasklý st ěže ň dopadl do vody. Voda vyst říkla vysoko nad palubu.

Osmasedmdesátiletá Emily Wheelerová, nevěstina babi čka, se snažila pozvednout na kolena a vymotat se z hlavní plachty, která ji tiskla k palub ě.

„Pomoct! Prosím vás, pomozte mi…“

„Maminko, kde jsi?“ Hugh Wheeler, nev ěstin otec, hore čně hledal ve zm ěti lan a plachtoviny. Kone čně matku objevil a pomohl jí vstát. Musel ji však stále držet, protože lo ď byla siln ě naklon ěná na pravý bok.

Wheeler uvid ěl kapitána, který se snažil dostat k záchranným člun ům, a zadržel ho. „Kapitáne, řekn ěte nám, co se tu, sakra, děje!“

„Co se tu d ěje? Jenom to, že se odn ěkud objevil obrovský žralok, kterému se nelíbí naše lo ď.“

„Žralok? To p řece není možné, že by žralok…“

Flagg si všiml, že z n ěkolika poklop ů už tryská voda. „Pane Wheelere, te ď není čas na diskuse. Pot řebuju dostat lidi do záchranných člun ů.“

Wheeler vzal matku pod paží a táhl ji p řes palubu, která se za čínala zaplavovat vodou. Jeho žena a dcera na n ěho mávaly z jednoho ze dvou nafukovacích záchranných člun ů. Kolem pobíhali hystericky k řičící svatební hosté.

Flagg si vložil dva prsty do úst a ze všech sil hvízdl. „Poslouchejte m ě. Lady Washington se potápí. Do třiceti vte řin musíte být všichni v záchranných člunech. Je životn ě d ůležité

200

zachovat klid a nek řičet. Ve vod ě se pohybuje obrovský žralok. Nesmíme ho na sebe upozornit.“

William Beebe plul nejvyšší rychlostí k potáp ějící se plachetnici, ale stále byl pět set metr ů od ní. Harry Moon a Maren rychle p řipravovali harpunu s další dávkou narkotika, zatímco Dief s Celestou dohlíželi na hore čné p řípravy ke spušt ění Abyss Glideru.

Dief odklopil zadní pr ůlez ponorky a obrátil se k Celestě a kapitánu Morganovi. „Odlákám tu bestii, abyste mohli zachránit lidi z plachetnice. Pak se ji budu snažit p řivést zp ět a p řipravit na jistou ránu.“

Vlezl dovnit ř a ut ěsnil za sebou poklop.

Jonas zaost řil dalekohled na h řbetní ploutev, která se vynořila za potápějící se Lady Washington. Hlavní paluba plachetnice již byla zalitá vodou a posádka spouštěla dva záchranné čluny připoutané k p řednímu st ěžni.

Náhle ho chytil za ruku Mac a ukázal na Williama Beeba. „Podívej se tam, Jonasi. Nespoušt ějí ponorku?“

Jonas p řesunul dalekohled a znovu zaost řil. Abyss Glider právě vklouzl do vody.

Oba záchranné čluny p řepln ěné lidmi zůstávaly připoutané k přednímu st ěžni a plavaly na zatopené palub ě. Flagg s hr ůzou v očích sledoval vlnu, která se k nim znovu hnala. Nad valící se hradbou vody se objevila perlov ě bílá ploutev a vzáp ětí vp ředu nestv ůrná hlava.

Monstrum narazilo do paluby záďové nástavby. Všichni hystericky vyk řikli. Náraz roztříštil kýl a zlomil p řední st ěže ň.

Flagg vid ěl, že ve zm ěti trosek pouhých p ět nebo šest metr ů od něho švihá ocasní ploutev. Už její p ůlm ěsí čitý tvar nahán ěl hr ůzu. Netvor kroužil kolem lodi, která se začala otáčet, jak ji pomalý vír vtahoval pod hladinu.

Od záchrany je dělilo sotva t řicet metr ů.

201

„P řesekn ěte lana, nebo nás loď stáhne s sebou!“ vyk řikl Flagg.

Harry Moon nechal harpunu harpunou a pomáhal posádce spoušt ět na levém boku lodi nákladní síť. Blížily se k nim dva přetížené záchranné čluny.

„Proboha!“ zamumlal pro sebe. H řbetní ploutev se obrátila a vyrazila sm ěrem, odkud p řicházely vibrace.

Dief ležící v šikmé poloze uvnit ř ponorky sev řel řídicí páku a spustil hlavní pohonnou jednotku. V ostrém úhlu zamřil dol í ů. Jakmile se ocitl v blízkosti dna, vydal se k potápějící se plachetnici.

„Panebože…“

V proraženém kýlu lodi zela díra, byla tak velká, že by jí mohl se svou ponorkou klidn ě proplout.

„Okay, kde je žralok… oh, zatracen ě…“

Zahlédl bílou zář. Vzápětí uvid ěl nestv ůrnou hlavu velikou jako autobus. Strhl řídicí páku prudce doleva a zamířil pry č od vraku. V chvilkové panice však p říliš rychle akceleroval a málem zabo řil nos ponorky do bahnitého dna.

Žralok si nového objektu nevšímal a stoupal nahoru.

Dief k řižoval po dn ě a v kalné vod ě pátral po žralokovi. Po chvíli pohlédl nahoru a na pozadí sluncem ozářené hladiny uvid ěl klouzat siluetu velikou jako jumbo jet. Obluda se pomalu blížila ke žlutému záchrannému člunu.

*

Všechny paluby plachetnice Lady Washington už byly pod vodou a lo ď se otá čela ve smrtelném víru, který ji i se strženými plachtami stahoval dol ů. Oba záchranné čluny pluly mezi troskami, které se to čily kolem místa nešt ěstí.

Náhle loď narazila kýlem na dno. P řední st ěže ň vy čnívající nad hladinu se zachv ěl a z ůstal tr čet z vody.

Emily Wheelerová, sedící v zadní části člunu, se t řásla v promo čených šatech zimou. Hugh si svlékl sako svého

202

slavnostního smokingu a p řehodil ho matce p řes ramena.

„Je to lepší?“ zeptal se.

Přikývla, neschopná vypravit z promodralých rt ů jediné slovo.

„Musíme vydržet. Za chvíli budeme na tamhleté lodi a pak…“

Člun vylet ěl do výšky a ve vzduchu se p řevrátil. Dvacet osm lidí v bezmezné hrůze vyk řiklo, vzápětí se všichni ocitli ve vod ě.

Emily nev ěděla, co se d ěje. Kolem ní byla studená voda, která ji zcela ochromila. Stará paní neum ěla plavat a bez záchranné vesty se rychle potopila pod hladinu. Nemohla se nadechnout. Všude byla jen voda…

Hugh se vyno řil vedle své ženy. Slyšel, jak k řičí: „Carrie neumí plavat!“ Hugh se pono řil a hledal dceru. Nev ěsta se zmítala pod vodou. Její dlouhé svatební šaty se roztáhly jako padák a táhly ji ke dnu.

Dief pohlédl nahoru. Vid ěl, že žralok se zakousl do nafukovacího člunu a zu řivými pohyby obrovské hlavy jím smýkal ze strany na stranu. Z člunu tryskaly gejzíry bublin a oblud ě se v n ěkolika vte řinách podařilo rozervat ho na cáry.

Na hladin ě se zmítala t ěla v zoufalém zápase o záchranu života, pravá hostina pro hltavé čelisti. Dief se zajíkl hr ůzou. Uvid ěl nev ěstu klesající nohama nap řed dol ů. Svatební šaty a vle čka, které m ěla omotané kolem nohou, jí znemož ňovaly plavat a dusily ji v smrtelném sev ření.

*

Hugh n ěkolikrát prudce kopl nohama a snažil se dosáhnout na dceru. Její t ělo stále klesalo ke dnu, které bylo v těchto místech šest metr ů pod hladinou. Máchl p řed sebe, ale místo za ruku ji chytil za její dlouhé vlasy. P řitáhl si ji, a když konečně nahmatal ruku a sev řel dce řino zápěstí, za čal ze vší síly kopat nohama, aby ji vytáhl na hladinu.

Sotva se vyno řil, s úlevou zjistil, že dcera dáví vodu a lapá po dechu. Sev řel ji jednou rukou kolem t ěla a táhl sm ěrem k nedaleké záchranné lodi. Náhle uviděl, že z vody se vyno řila strašlivá

203

ploutev.

„Oh, bože, maminko!“

Hugh vyk řikl hr ůzou. Hlava ďábelského netvora se zvedla přímo za jeho matkou.

Dief namí řil nos ponorky mezi žraloka a zmítající se t ělo staré ženy a s výk řikem vyhnal Abyss Glider kolmo nahoru p římo proti spodní čelisti.

Emily cosi prudce strhlo. Obklopila ji tma. Sta čila vydat jen krátký výk řik, vzáp ětí její život zhasl. T ělo staré ženy v jediné vte řin ě rozdrtily strašlivé zuby a zkrvavená zm ěť masa a kostí zmizela v dravcov ě ch řtánu.

O vte řinu pozd ěji tvrd ě narazil do žvýkajících čelistí nos ponorky. Dief v ěděl, že na sebe p řipoutá žralokovu pozornost, a okamžit ě za řadil zp ětný chod. Rychle oto čil stroj. Netvor spolkl poslední sousto a vrhl se za ním.

Pasažé ři Lady Washington se drali jeden p řes druhého do nákladní sítě a pak zcela vy čerpaní klesali do rukou posádky Williama Beeba.

Hugh Wheeler se dostal k lodi jako poslední. Když v id ěl, že jeho dcera je už v bezpe čí, z ůstal ve vod ě a ho řce plakal pro svou matku.

Dief k řižoval dno sem a tam a pohledem p řes rameno kontroloval, jestli ho žralok pronásleduje.

Megalodon tvrd ě narazil do ocasního k řídla ponorky a odhodil ji stranou do blátivého nánosu. Dief stroj otočil a vyrazil k hladin ě.

Jonas s Macem uvid ěli, že Abyss Glider vylétl nad hladinu. Vzápětí za ponorkou vyrazila z vody bílá hlava a čelisti cvakly naprázdno do vzduchu. To už však Abyss op ět zmizel pod vodou.

Jonas vsko čil do kokpitu vrtulníku a zapnul vysíla čku.

„Celesto nebo kapitáne nebo kdo tam je!“

204

„Jonasi, tady je Celesta…“

„Celesto, proboha dejte rozkaz, aby zvedli sít ě, nebo ta zatracená obluda Diefa zabije!“

„Maren je p řipravený ji harpunovat…“

„K čertu s Marenem! Poslouchejte m ě. Záliv je příliš m ělký, aby v n ěm mohl Dief manévrovat. Vytáhněte ty sít ě, než bude pozd ě!“

„Okay, okay.“

Maren zvedl hlavu od harpunového d ěla a uvid ěl, že jeden z připravených trauler ů za čal na jižním konci vytahovat sí ť. „Celesto, ne!“

„Vyst řelte, Michaeli. Ale posp ěšte si.“

Potom, co megalodon za ťal zuby do levé strany trupu a uhryzl ocas z kevlaru jako mladý konec kuku řičného klasu, Dief oto čil ponorku o t ři sta šedesát stup ňů a zoufale hledal, kde se schovat. Věděl, že už dlouho nebude moci rychlejšímu a obratn ějšímu dravci unikat. Rozhodl se, že se pokusí skrýt v pot opené Lady Washington.

Náhle zapraskalo rádio.

„Diefe?“

„Posp ěšte si, Celesto…“

„Jižní strana sít ě je vytažená.“

„Díkybohu.“ Dief se obrátil od Lady Washington a zamí řil k jihu na otev řený oceán.

Nad ním projel stín. Dief zvedl hlavu… a vyk řikl hr ůzou. Ohyzdná horní čelist se sklapla a ukousla celý kužel nosu ponorky.

O zlomek vte řiny pozd ěji bublina ze syntetického skla implodovala. Proud vody ude řil Diefa do tváře a vyrazil mu dech. Hukot, pak strašlivý zvuk drceného trupu. Všude ko lem trosky, st řepina z tvrzeného skla zaseknutá hluboko v paži…

Megalodon rozev řel tlamu a za čal kroužit kolem. Čekal na okamžik, kdy bude moct svou ko řist poz řít.

205

Dief se zmítal v upoutávacích popruzích a nemohl se osvobodit ze zdrcujícího sev ření promáčknutého trupu. Sáhl vpravo. Nahmatal malou kyslíkovou láhev, vložil si do úst náustek a otev řel ventil. Jakmile nasál první životadárný doušek, mali čko se uklidnil.

Nalevo zahlédl bledou zář. Ze zví řené kalné vody vyrostla bílá hlava a sunula se blíž. Ohyzdný nos rýpl do trosek a p řimáčkl Diefovu hru ď. Pilot ponorky se marn ě pokoušel odstr čit obludu od sebe. Náhle mu levou ruku strhl prudký proud a vsál ji do obrovitých nozder.

Neskute čné čelisti se rozev řely, slunce pronikající shora zakryla obrovská tlama.

Richardu Diefendorfovi blesklo hlavou, že zem ře. Vyplivl náustek a vdechl mořskou vodu. Vzápětí ho pohltil bílý and ěl smrti.

Michael Maren hlasit ě zaklel. Kolem lodi se mihl bílý stín a zamí řil k jižnímu konci úžiny.

Megalodon dvakrát zakroužil a konečně ucítil, že p řekážka, na kterou předtím narážel, zmizela. O pár vteřin pozd ěji byl pry č.

206

Riskantní akce

Marianská hlubina

Terry si ut řela z čela pot a znovu za čala kroutit kovovou vzp ěrou u postele. Lopotila se ješt ě nejmén ě čtvrt hodiny, než se jí poda řilo ukroutit jeden konec. Te ď mohla použít mnohem v ětší páky, takže utrhnout druhý konec už byla otázka chvilky.

Vstala a pleskla si dutou trubkou dlouhou víc než p ůl metru do otev řené dlan ě. Nebyla to sice tak dobrá zbraň jako Rus ův lovecký nůž, ale lepší než žádná.

Terry pohlédla na hodinky, byly dv ě hodiny deset minut po půlnoci. Opatrn ě otev řela dve ře kajuty a poslouchala. Když krom ě hukotu generátorů nezaslechla nic podez řelého, vyšla bosá do haly. Kovovou trubku pevn ě svírala v pravé ruce. Cítila, jak jí hlasit ě buší srdce.

Přístupová šachta, nebo lodní schodišt ě? Rus obvykle dával přednost šacht ě…

Po špi čkách došla ke sch ůdk ům a poslouchala. Z jídelny se ozývaly hlasy. Terry zaslechla, že diskutují o obro vské prehistorické fosilii, kterou p řed n ěkolika hodinami vytáhl z mo řského dna Prometheus. Vstoupila do uzav řené schodiš ťové šachty, zvedla vodot ěsný poklop u paty schodišt ě a tiše sestoupila po n ěkolika stupních. Potom nad sebou poklop op ět zav řela.

Paluba F. Lodní skladovací prostory, strojovny a jaderný reaktor. B ěž dál…

Terry otevřela další poklop, chvíli poslouchala a teprve potom se odvážila vstoupit na poslední úsek schodů vedoucích na palubu

207

G. Géčko byla jediná paluba, na kterou m ěli p řístup pouze lidé z nejbližšího Benediktova okolí. Terry zadržela dech, ale op ět slyšela jen hu čení generátorů. Po špi čkách proběhla prázdnou chodbu ke vchodu do p řechodového prostoru.

Dob ěhla k vodot ěsným dve řím a p řitiskla k nim ucho. Vzápětí si uv ědomila, že je to zbyte čné, protože i kdyby za nimi n ěkdo byl, stejn ě by nic neslyšela. Znovu tedy zadržela dech, otev řela dve ře a vstoupila do prázdného kruhového prostoru. Srdce jí prudce tlouklo vzrušením. Zamí řila k velitelské v ěži Promethea vy čnívající z podlahy uprost řed prostoru. Otev řela vn ější poklop a slezla po žeb říčku do ponorky.

Uvnit ř byla tém ěř tma a jediné sv ětlo pocházelo od svitu několika desítek řídicích pult ů. Terry se kradla po špi čkách, chvílemi se zastavovala a poslouchala. Trochu ji d ěsilo, že se nachází sama v zakotvené ponorce, na kterou působí tlak p řes jednu tunu na centimetr čtvere ční.

Našla hlavní pult centrálního po číta če, posadila se a spustila systémový program. Celý den se jí Benedikt Singer s nažil dohnat k zu řivosti, zahrával si s jejími emocemi a choval se k ní, jako kdyby ji nepovažoval za nic.

Te ď byla řada na ní.

Na obrazovce monitoru se objevilo hlavní menu se znakem spole čnosti Geo-Tech jako p řed n ěkolika hodinami. Pomocí myši zvolila položku TOKAMAK. Už cht ěla stisknout ENTER, když zaslechla n ějaký hluk z prostoru nad svou hlavou.

Kroky!

Srdce jí skákalo až v krku. Rozhlédla se a zoufale hledala, kde se ukrýt. Rozb ěhla se do zadních prostor ponorky. Ve tm ě se bolestiv ě uhodila do holen ě, ale nakonec našla dve ře na toaletu a vklouzla dovnit ř.

Slyšela, že n ěkdo zvedl poklop. Ten, kdo byl venku, mínil sestoupit do Promethea!

Terry byla p řesv ědčená, že to musí být n ěkdo z Rus ů. Ut řela si zpocené dlan ě, ob ěma rukama sev řela železnou trubku a zvedla ji nad hlavu.

208

Cítila vibrace krok ů. Slyšela, že se zastavily u po číta če. Po chvíli zamí řily k zádi lodi a blížily se k toaletám.

Mi ř na hlavu. Jednu po řádnou ránu a potom se nezastav, dokud nebude mrtvý…

Dve ře se za čaly otevírat –

Terry švihla ty čí tam, kde u temné siluety tušila hlavu.

Muž srazil úder na stranu, vzápětí Terry chytil a zkušeným pohybem jí zkroutil ruku za záda. Terry začala k řičet, ale úto čník jí rychlým pohybem zacpal ústa i nos.

„Terry, to jsem já, Heath!“

Drtivé sev ření povolilo. Terry se p ředklonila a lapala po dechu.

„Nestalo se vám n ěco?“ zeptal se.

Zavrt ěla hlavou.

Heath si prohlédl její zbraň. „No, to jsem m ěl št ěstí, že jsem to nechytil naplno.“ Vrátil jí trubku zp ět. „Rad ěji si ji schovejte pro Sergeje.“

„Co tady d ěláte?“

„Vid ěl jsem vás, jak se kradete ze své kajuty, a domyslel jsem si, kam asi máte namířeno. Odhodlala jste se k velmi nebezpe čné akci. Poj ďte sem, chci vám něco ukázat.“

Vedl jí k po číta či. „Program, který jste se chystala spustit, je chráněný p řístupovým kódem. Pokud byste do šedesáti vte řin nezadala správný kód, rozhoukaly by se všechny poplachové signály.“

Terry zírala na monitor a cítila, že jí po tvá ři stékají kapky potu. „Pro č jste za mnou šel? Chcete m ě zachránit p řed Rusy?“

Heath se zazubil. „Dnes v noci se Sergeje bát nemusíte. Dal jsem mu n ěco do čaje, aby od n ěho byl pokoj. Te ď by m ěl spát jako ruský medv ěd. Řekn ěte mi, pro č jste cht ěla spustit program Tokamak.“

Posadila se vedle po číta če. „Od chvíle, kdy jsme p řistáli na Benthosu, si se mnou Benedikt zahrává jako s loutkou. Už toho za čínám mít plné zuby. Dnes odpoledne to bylo nejhorší. Nevím, jestli m ě hodlá zabít, nebo nechat naživu, ale rozhodla jsem se, že te ď je řada na mn ě, abych si s ním trochu pohrála.“

209

„Co víte o Tokamaku?“

„Nic.“

„Terry, nepomohu vám, jestli mi lžete.“

„Nelžu. Kdo vlastn ě jste? Opravdu znáte Jonase?“

Heath si set řel pot z čela. „Osobn ě ho neznám, ale p řed jedenácti lety jsme spolu pracovali na hlubinném projektu pro válečné námořnictvo.“

„P řed jedenácti lety…“ Terry za čala chápat. „Sestupy do Marianské hlubiny?“

Heath p řikývl. „Byla to p řísn ě tajná akce. Do toho dne Jonas stále nem ěl pon ětí, o co jde. Shaffer a Prestis, ti dva, co tenkrát zahynuli, když Jonase v Hlubin ě zachvátil panika, byli moji kolegové.“

„Takže vy jste u vále čného námořnictva?“

„Te ď už ne.“

„Ale paleobiolog nejste…“

„ Řekn ěte mi, co víte o Tokamaku.“

„Tak tedy CIA?“

„Terry, nepomohu vám, pokud se mnou nebudete spolupracovat.“

„Takže jste od CIA, je to tak?“

„Tak dost, Terry. Te ď práv ě vystavujete do nebezpe čí životy nás obou.“

„Poslyšte, už jsem vám řekla, že o Tokamaku nevím nic. Když jsem byla na Goliášovi…“ v rozpacích se usmála. „Vy byste to asi ozna čil za takovou menší špionáž. Skoro náhodou jsem se dostala do jakési laborato ře ukryté v podpalubních prostorách Goliáše a…“

„Na Goliášovi? Kde?“ Zdálo se, že ho to velice zaujalo. „Jak jste se tam dokázala dostat? Co bylo uvnitř?“

Řekla mu o sch ůdcích ukrytých v bývalé odpalovací raketové šacht ě a pak mu popsala laborato ř.

„Ten velký stroj,“ zeptal se dychtiv ě Heath, „nevypadal jako obrovská toroidní cívka, jako n ějaký gigantický v ěne ček?“

„Ano. Jak to víte?“

210

„Panebože…“ Heath si p řejel vzrušen ě rukou po tvá ři. „Co víte o termonukleární reakci?“

„Máte na mysli atomovou bombu?“

„Spíš vodíkovou. Termonukleární reakce je proces, kterým se uvol ňuje energie na slunci a hv ězdách. Dochází k ní tehdy, když se dva atomy vodíku, obvykle izotopu deuteria a tr itia, zah řejí na takovou teplotu, že se spolu spojí a p řitom uvolní neuv ěř itelné množství energie. V tom p řípad ě plyn p řejde do nového stavu, kterému se říká plazma.“

Heath vypnul po číta č. „Podle mého odhadu bude trvat ješt ě nejmén ě p ětadvacet let, než se postaví b ěžn ě využitelný reaktor na principu termonukleární reakce, ale potenciální výhody tohoto procesu jsou obrovské. P ředstavte si zdroj energie, který je v podstat ě nevy čerpatelný, nezp ůsobuje škody na životním prost ředí a neprodukuje žádný odpad, který by se dal využít p ři výrob ě zbraní.“

„To zní n ějak moc krásně, aby to byla pravda.“

„Spousta byrokrat ů by s vámi souhlasila. Vývoj se stále pohybuje v experimentální fázi a je obrovsky nákladný, ale p řece jen postupuje dop ředu. Aby došlo k termonukleární reakci, musí se atomy deuteria a tritia, tedy t ěžké izotopy vodíku, zah řát na teplotu víc než sto milionu stup ňů a pak se musí dostate čně dlouho držet pohromad ě. To se na slunci d ěje pomocí gravita ční energie, zatímco na zemi je nutné použít magnetického pole.“

„A jak s tím vším souvisí Tokamak?“

„Tokamak je ruský výraz pro toroidní komoru. Obrovs ká toroidní cívka vytváří uvnit ř komory magnetické pole, které pak stabilizuje termonukleární plazmu…“

„To už je na mou hlavu moc. Řekn ěte mi jen, jakou roli v tom hraje Benedikt.“

„Nechte m ě domluvit. Hlavní problém termonukleárního procesu je udržet plazmatický stav po dostate čně dlouhou dobu. To souvisí s problémy kolem samotného paliva, zvlášě t se to týká tritia, které je radioaktivní. P řed n ěkolika lety se izraelská zpravodajská služba dov ěděla o tajném setkání mezi Benediktem

211

Singerem a Osamou bin Ladenem, exilovým saudským milionářem a člov ěkem, který financuje Islámskou frontu národního osvobození, to je organizace spojovaná s útokem na Sv ětové obchodní centrum a s dalšími teroristickými akcemi, včetn ě bombových útok ů na americké ambasády v Keni a Nairobi. Na tomto setkání Benedikt předvedl prototyp paliva, s nímž lze údajn ě dosáhnout takového stupn ě termoreakce, jaký se ješt ě nikde nepoda řil. Na bin Ladena a jeho arabské komplice to prý tak zap ůsobilo, že souhlasili s financováním dalšího vývoje prováděného společností GTI vým ěnou za to, že získají nad technologií částečnou kontrolu. S jejich podporou a na základě jejich vlivu pak Benedikt najal pár nejlepších mozků z Ruska a St ředního východu, kte ří mu te ď pomáhají konstruovat z řejm ě první skute čný termonukleární reaktor na sv ětě.“

„A co se stane, jestli se to Benediktovi povede?“

„Jestli bude jeho vývoj úsp ěšný, zm ění to na celá příští desetiletí globální rovnováhu sil. Do této doby se na vývoji termonukleární technologie podíleli hlavní světové mocnosti ve spole čném úsilí ve prospěch celého lidstva. Pokud by však toto pole ovládl bin Laden, legitimizovalo by to jeho vliv na sv ětovou ekonomiku. Nastala by podobná situace jako v případ ě, kdyby se Hitlerovi poda řilo vyvinout atomovou bombu d říve než Spojeným státům. Je životn ě d ůležité zjistit, co je tím mysteriózním palivem, s nímž p řišel Benedikt, a jestli je stabilní. CIA Benedikta už roky sleduje a pokouší se proniknout do jeho organizace. Poprvé se nám to podařilo, když Benedikt kontaktoval Scripps ův institut a hledal paleobiologa.“

„Vy ale z řejm ě nejste paleobiolog. Nemáte strach, že Benedikt vaši hru prohlédne?“

„Mám na poli paleobiologie slušné praktické znalosti, se kterými jsem dosud vysta čil, i když te ď mám dojem, že se chystá první vážn ější problém.“

„Ta fosilie?“

„Ano. Je to n ěco neuv ěř itelného, druh prehistorického plaza, s jakým jsem se ješt ě nikdy nesetkal. Benedikt chce, abych mu dal

212

informace o jeho p ůvodu. A požaduje je rychle.“

„M ůže to n ějak souviset s tvory, kte ří nás včera pronásledovali?“

„To te ď ješt ě nemohu říct. Asi se do toho budu muset pustit hloub ěji, ale pot řebuji dát Benediktovi informace dříve, než za čne mít podezření.“

„Co mohu ud ělat, abych vám pomohla?“

„P ředevším se nepokoušejte vniknout do jejich po číta čových program ů,“ řekl Heath. „CIA si myslí, že Benediktovo termoreaktivní palivo m ůže být na palub ě Benthosu. Na palub ě G jsou jakési sklady, do kterých nemá přístup nikdo krom ě Benedikta a jeho lidí. Kdybych tam mohl jen nahlédnout, hned bych byl chyt řejší.“

„Pomohla bych vám, ale sama mám starosti s tím, aby m ě nezabili.“ Nervózn ě se usmála. „Možná byste mohl zabít Sergeje, však víte, v rámci svého poslání.“

„Mohu se do vašich záležitostí míchat jen do té míry, abych se sám neprozradil, ale v každém případ ě vám nepomohu, pokud budete podnikat takové výpravy jako te ď. To, co jste ud ělala dnes v noci, byla p ěkná hloupost. Zkuste promluvit s Benediktem, aby vás vzal znovu na palubu Promethea. Zahrejte na jeho ego, řekn ěte mu n ějaký latinský citát nebo n ěco podobného. S trochou št ěstí budete za pár dní nahoře. Jen už nepodnikejte žádné riskantní akce, okay?“

„Okay.“

Opustili ponorku a Heath ji doprovodil zp ět k její kajut ě. Agent CIA jí pop řál dobrou noc a vrátil se do své kajuty. Netušil, že mikroobjektiv ukrytý ve strop ě zaznamenal každý jejich pohyb.

213

Smíšené pocity

Jasné ranní slunce nutilo všechny shromážděné na zádi Williama Beeba mhou řit o či.

Když kapitán Morgan sklapl modlitební knihu a ukon čil ob řad k uct ění Diefovy památky, cítil Jonas bolest na prsou a svíralo se mu hrdlo.

Po chvíli k n ěmu p řistoupil Mac a odtáhl ho stranou. Také on měl v o čích slzy, slzy smutku a hn ěvu. „GTI souhlasí s tím, že mi dá jiný vrtulník, ale nejd říve musím vyplnit zprávu o včerejším incidentu pro FAA. Budu celý den pry č, ale až se vrátím, rád bych, abys mi řekl, jak s tím tvým zatraceným žralokem skoncujeme.“

Jonas p řikývl a pak se už jen díval, jak Mac odchází.

Náhle ucítil vůni jasmínu, což znamenalo, že se k n ěmu přiblížila Celesta. M ěla na sob ě jednodílnou kombinézu s úzkými ramínky, jejíž volná horní část odhalovala rozštěp jejích ňader. Zastavila se p řed ním. Byla bosá a sandálky se jí houpaly v rukou.

Jonas se p řistihl, že na ni poulí o či. Nezdálo se, že by jí to vadilo.

„Vy n ěkam jdete?“ zeptal se.

„Za deset minut budeme mít v jídeln ě sch ůzku,“ řekla a pak se k n ěmu p řito čila blíž. „Vypadá to, že se nejmén ě v p říštích patnácti hodinách nehneme z přístavu. Co kdybyste mi pomohl vybrat ve m ěst ě n ějaké zásoby.“

„Pochybuju, že bych vám byl p říjemným spole čníkem.“ Blýskla po n ěm svýma modrýma o čima. „N ějak mě to všechno vyvedlo z klidu. Pot řebuju z téhle lodi alespo ň na pár hodin vypadnout.“

„Rozmyslím si to,“ řekl Jonas a následoval ji do jídelny.

214

Jonas kývl na pozdrav kapitánovi a Harrymu Moonovi a položil si podnos se snídaní proti doktoru Marenovi , vedle kterého se posadila Celesta.

„ Čeká m ě setkání s Diefovou rodinou. Musím jim jménem firmy GTI vyslovit soustrast a dojednat s nimi podrobnosti poh řbu a další finan ční záležitosti,“ prohlásila Celesta.

„Celesto, volali z Institutu,“ ozval se kapitán Morgan. „ Říkali, že zásilka pro vás by měla být na palub ě n ěkdy dnes ve čer.“

„Jaká zásilka?“

„Objednala jsem z Institutu další Abyss Glider. Já vím, že každý z nás má ještě v živé pam ěti Diefovu smrt, ale ponorku pot řebujeme, abychom mohli pod megalodona umístit sí ť, až ho uspíme.“

„A kdo myslíte, že ji bude pilotovat?“ zeptal se Jo nas.

„Já,“ prohlásil Maren.

„Abyss Glider není Alvin,“ řekl Jonas. „M ůže se stát, že jakmile Meg uspíme, budete za ní muset sestoupit do hloubky kolem sta metr ů.“

„Vím, co je t řeba ud ělat, Taylore. Celesto, nem ůžeme už s touhle konverzací skon čit a zahájit schůzku. Na rozdíl od některých p řítomných m ě čeká spousta práce.“

Celesta p řikývla. „Nejd říve bych cht ěla Jonase informovat o nejnov ějším stavu v ěcí.“

Maren si mnul o či. Vypadal jako po prohý řené noci. „Řeknu to stru čně, ztratili jsme SOSUS.“

„Co to znamená?“ zeptal se Jonas.

„Prost ě signál, který indikoval polohu žraloka, už neexist uje. Vysíla č se musel ztratit, když se Meg pokoušela osvobodit ze sít ě. Ale to nevadí, najdeme ji i bez SOSUSu.“

„A jak to ud ěláme?“ zeptal se Jonas.

„Poplujeme podél vancouverského a aljašského pobřeží a budeme ji sledovat až do Beringova mo ře.“

„Vy si z řejm ě myslíte, že Beringovo mo ře je n ějaký pitomý rybník. Jak si p ředstavujete…“

215

Celesta ho zarazila. „Jonasi, pokud to bude nutné, zajistím třeba flotilu vrtulník ů, abychom ji byli schopni sledovat…“

„A nechcete kv ůli ní zmobilizovat vojenské letectvo? Panebože, Celesto, tahle plavba se m ůže protáhnout na celé měsíce.“

„Nebýt vás, Taylore, nemuselo k téhle situaci v ůbec dojít,“ řekl Maren zvýšeným hlasem.

„Obvi ňujete m ě z n ěč eho?“

„Plán vycházel perfektně. Chytili bychom megalodona v zálivu. Byl už vy čerpaný. Ješt ě p ět minut a harpunoval bych ho, kdybyste ovšem nep řesv ědčil Celestu, že se musí vytáhnout svislé sít ě…“

„Vždy ť úto čil na záchranné čluny,“ ozval se Jonas podrážd ěně. „Nebýt Diefa, bylo by mrtvých mnohem víc.“

„Nesouhlasím,“ řekl Maren. „Byl už nažraný. Na plachetnici zaúto čil jedin ě proto, že se cítil ohrožený. Nevím, co jste Diefendorfovi řekl, ale z řejm ě jste ho p řesv ědčil, aby se spustil dol ů. Podle všeho práv ě Abyss Glider megalodona vyd ěsil, že pak za čal tak řádit.“

„Co tím chcete říct?“

„Jen to, že jste zpanika řil, Taylore. Kdybyste Diefa nevyštval s ponorkou dol ů, zachránili bychom lidi z plachetnice, aniž by se megalodon rozzu řil, a pak jsme ho klidn ě mohli harpunovat. A to vůbec nemluvím o tom, že Diefendorf by z ůstal naživu…“

Celesta vid ěla, že Jonas zrudl hn ěvem.

„… navíc vám musím říct, že zpanika říte vždycky, když s tím žralokem p řijdete do styku,“ pokra čoval Maren. „Bohužel vždycky p řitom n ěkdo p řijde o život.“

Jonas se natáhl přes st ůl, chytil ob ěma rukama v ědce za košili a vytrhl ho ze židle. Vzáp ětí však vysko čil kapitán Morgan a Harry Moon a snažili se Jonasovo sev ření uvolnit.

Roz čilený Maren se obrátil k Celestě. „Už mám tohe chlapa až po krk. Jestli chcete, abych dokon čil sv ůj úkol, zbavte m ě toho paviána.“ Nenávistně na Jonase pohlédl, upravil si natržený límec košile a opustil jídelnu.

216

Jonas vyrazil na hlavní palubu. Cítil, že se mu ruc e t řesou zlostí.

Celesta za ním chvíli hled ěla a potom zamí řila do Marenovy kajuty. Otev řela dve ře, aniž se obt ěžovala s klepáním.

Maren stál u postele a svlékal si roztrženou košili.

Celesta natáhla ruku a přejela mu prsty od řené místo na krku.

Chlapecky se na ni usmál. „Jestli to takhle p ůjde dál, budu si muset po řídit novou garderobu. Tak co? Zahrál jsem to dobře?“

„Tém ěř na Oskara,“ řekla.

„Ale co bude, až mn ě jednou rozbije hlavu?“

„To neud ělá, alespo ň ne p řed lidmi. Bu ď klidný.“

„Nebojím se Taylora, spíš mi d ělá starosti ten jeho přítelí ček, ten cvok Mackreides.“

„Toho nech mn ě. Pokud jde o Jonase, řeknu ti, až zase budu chtít, abys ho vyto čil.“

Maren ji vzal kolem pasu a p řitáhl si ji k sobě. „A co my? Říkala jsi, že za mnou v noci p řijdeš. Co se stalo?“

Přitiskla se k jeho rozkroku. „Mám ráda, když si mohu se svou ob ětí pohrát, než ji sežeru,“ zašeptala a p řejela mu od řené hrdlo jazykem. „Včera v noci jsem ješt ě nebyla hladová.“

Sundala mu ruku ze svého pasu a zašeptala mu do ucha: „Varium et mutabile semper femina.“

„N ějaký další citát tvého poručníka?“

„Znamená to: Žena je vždy nestálý a m ěnlivý tvor. Bu ď se mnou trp ělivý, Michaeli. Stojím za to. Mezitím m ůžeš energii své touhy p řesm ěrovat a pomoct mi chytit tu rybu.“

Ve chvíli, kdy Jonas vystoupil na hlavní palubu, houf televizních reportérů a noviná řů čekajících na p řístavní hrázi se náhle otočil a všichni se jako jeden muž vrhli k zábradlí na pravoboku. Vzduchem za čaly létat otázky a ozývalo se cvakání spouští aparátů.

Jonas se okamžit ě stáhl zp ět do lodi.

„Chystáte se na b řeh, Taylore?“

Jonas se lekl a oto čil se. P řed ním stál Harry Moon. „Celesta

217

mě požádala, abych jí pomohl obstarat pár poch ůzek.“

„Možná by bylo lepší, kdybyste si vzal tohle.“ Harr y mu podal mobilní telefon. „Za posledních čty řiadvacet hodin jste si nad ělal zase o n ěkolik nep řátel víc. Číslo na lo ď je už naprogramované v pam ěti, sta čí jen stisknout číslici jedna a tla čítko ODESLAT. Čas od času se ozv ěte, abychom v ěděli, jestli jste okay.“

Jonas zastr čil p řístroj do kapsy. „Díky.“

Hled ěl za Harrym, zatímco z druhé strany chodby se blížila Celesta. „Poj ďte se mnou do m ěsta,“ řekla. „V každém p řípad ě vám se mnou bude líp než tady s tou novinářskou bandou.“

Jonas p řikývl.

Celesta ho vzala za ruku a sm ěrovala ho k motorovému člunu zakotveném nalevo od p řídi. Sestoupili dol ů a ukryli se pod plátěnou deš ťovou st říškou. Muž, který člun řídil, spustil motor. O pět minut pozd ěji oba vystoupili na druhém konci p řístavišt ě.

Během následujících šesti hodin navštívili n ěkolik velkoobchodních sklad ů a zajistili, aby bylo na lo ď dodáno pot řebné zboží a zásoby. Později odpoledne si pak sedli v parku na lavi čku s výhledem na mo ře. Slunce zalévalo p řístavní hráz zlatým jasem a na Celestin ě jantarové pokožce kouzlilo teplé odstíny. Jonas pozoroval, jak hází rackům praženou kuku řici.

„Už jsem se opravdu pot řebovala dostat z lodi pry č,“ řekla. „M ůžete mi ud ělat jednu poslední laskavost? Pár bloků zpátky jsme na West Haven Drive minuli restauraci…“

„Myslíte Ostrovan?“

„Ano. Zastavme se tam na ve čeři.“ Usmála se. „Samoz řejm ě služebn ě.“

„Okay.“

„Vypadáte unaven ě. Ješt ě je brzy, klidn ě zav řete o či a pár minut relaxujte.“

Jonas zaklonil hlavu, zav řel o či a nechal se uklid ňovat šum ěním mo ře. V n ěkolika vte řinách však spal.

Když se probudil, slunce se zm ěnilo v karmínovou kouli visící nízko nad obzorem. Celesta se k n ěmu p řitiskla. „Tak jak jste se vedle m ě vyspal?“

218

Jonas vstal a protáhl se. Opravdu se cítil osvěžený. „Dob ře. Je to krásné usnout a nemít děsivé sny.“

„To proto, že jsem vás p řed nimi st řežila.“

Po čkali, až zapadající slunce zbledlo do fialova, a vy kro čili sm ěrem k restauraci. Číšník je zavedl ke stolu s rozsvícenou sví čkou a výhledem na hladinu oceánu.

Posadili se a Celesta se naklonila dop ředu. „Jonasi, cht ěla bych vám říct, že mi s vámi bylo velice dob ře, jako s n ěkým, s kým člov ěk m ůže hovo řit o čemkoliv. Musím se p řiznat, že takový druh p řátelství jsem ještě s žádným jiným mužem nepoznala. Víte, že m ě velice p řitahujete?“

„Celesto, jsem ženatý…“

„Ano, vím, ale bu ďte k sob ě up římný. Jste š ťastný? Je Terry šťastná?“

„O tomhle bych práv ě te ď nerad hovo řil.“

„Pro č ne? Já už jsem vám toho o sob ě řekla tolik.“

„Celesto, miluju svoji ženu. Je to pro vás tak t ěžké pochopit?“

„Ne, ale pro vás je z řejm ě t ěžké pochopit, že Terry od vás chce odejít.“

Jonas v rozpacích otev řel jídelní lístek. „Strávili jsme spolu pěkný den, tak pro č si ho te ď kazit?“

„Jen se vám snažím pomoct…“

„Ne, snažíte se m ě p řesv ědčit, že se Terry chce se mnou rozvést.“

Celesta se usmála. „Dob ře, p řiznávám. Ale pochopte, že mám k takovém postoji motiv.“ Odmlčela se. „Abych řekla pravdu, čím dál víc si myslím, že my dva bychom spolu mohli být š ťastní.“ Přejela prsty nad plamenem sví čky. „Jonasi, promi ňte mi, že se vás na to ptám, ale řekn ěte mi, jak skon čilo vaše první manželství?“

„Moje první manželství? Pro č to chcete v ědět?“

„Neuvažujte o tom, jen mi odpov ězte na otázku. Opustil jste svou první ženu vy, nebo ona vás?“

„Jestli je to pro vás tak d ůležité, tak opustila ona m ě. Za čala si s mým nejlepším p řítelem.“

219

„A pro č myslíte, že k tomu došlo?“

„O co vám jde?“

Dotkla se jeho ruky. „Může se vám to zdát tvrdé, ale chtěla bych, abyste o tom p řemýšlel. Láska ženy umírá ve chvíli, kdy jí její partner p řestává věnovat pozornost. Ženy jako Terry vyžadují, aby se o n ě muž neustále zajímal. Když to jejich partner nepochopí, hledají porozum ění u n ěkoho jiného. Nevím, jak došlo ke krizi ve vašem prvním manželství, ale domnívám se, že vztah mezi vámi a Terry ztroskotal kvůli tomu, že vás neustále trápí pocit viny za událost před jedenácti lety.“

Jonas mávl rukou. „Já cítím pocit viny za kdeco.“

„Ale to nešt ěstí p řed jedenácti lety je stěžejním okamžikem vašeho života, od té chvíle se datuje vaše posedlo st smrtí. Zem řeli dva lidé, kteří se sv ěř ili do vašich rukou. Jak vás znám, neustále jste se obíral vý čitkami za jejich smrt a tím jste své první manželství zni čil. Pozd ěji, p řed čty řmi lety, jste sv ůj pocit viny přem ěnil na nenávist vůč i megalodon ům. Všechny své životní neúsp ěchy jste za čal svalovat na n ě.“

Jonas chvíli hled ěl z okna. „Zem řela.“

„Kdo zem řel?“

„Maggie, moje první žena. P řed čty řmi lety ji zabil megalodon.“

„To je mi líto. Nev ěděla jsem to.“

V tu chvíli k jejich stolu p řistoupil číšník. Zatímco Celesta objednávala, Jonas dál pozoroval temné reflexe v okě. n

„Jonasi, co je vám?“

„Nemohli bychom mluvit o n ěč em jiném?“

„Dob ře.“ Naklonila se dop ředu. „Maren vám dnes hnul žlu čí, že?“

„Je to parchant.“

„Ano, ale inteligentní parchant. Pot řebuju ho mít na lodi, dokud našeho žraloka nechytíme.“

„A k čemu pot řebujete mít na lodi m ě?“

Usmála se. „Maren je ještě chlapec. Vy jste muž.“

Jonas cítil, že mu špi čkami prst ů pravé nohy p řejížd ějí po

220

lýtku. „Celesto…“

„Promi ňte.“ Dopila svou sklenku. „Jak se da ří Masaovi?“

„Moc dob ře ne.“

„Asi na n ěho byl všechen ten stres kolem rozbitých vrat a megalodonova útěku moc. Možná by už m ěl jít na odpo činek.“

„Podle m ě jeho infarkt nemá na sv ědomí megalodon ův útěk, ale zpráva, že jeho dcera sestoupila do Marianské hlubiny.“

„Pro č o ni má takové obavy? Copak nepovažuje Benthos za bezpe čný?“

„To není Benthosem. Před čty řmi lety zahynul v Hlubin ě jeho syn D. J.“

„Prastít ě, na to jsem úpln ě zapomn ěla.“ Chvíli se vrtala vidli čkou v salátu. „Jonasi, řekn ěte mi, kolik dalších podobných žralok ů tam dole ješt ě m ůže být.“

„Nevím. Ale jsem si jistý, že jich tam n ěkolik je.“

„A Benthos, je proti nim dostate čně bezpe čný?“

„To nemohu říct. Vím, že Benedikt dbal, aby byl pláš ť lodi odolný proti náraz ům, ale kdoví, co v té hloubce ještě je.“

„Te ď jste ve mn ě vyvolal obavy. Marianská hlubina je rozsáhlá…“ Odml čela se a chvíli se dívala do sklenky s vodou. „Ve kterých místech jste poprvé narazil na megalodona?“

„Myslíte p řed čty řmi roky?“

„Ne, myslím, kde jste na n ěho narazil v ůbec poprvé, před jedenácti lety, když jste pilotoval Seacliffa.“

„To bylo v takovém vzdáleném místě. Říkali jsme mu Ďáblova díra.“

Celest ě zasvítily o či. „ Ďáblova díra? Pamatujete si přesnou polohu toho místa?“

„Ano, ale to si nechám pro sebe. Šlo o tajnou misi a já už mám ve válečném námořnictvu dost velkého nep řítele.“

„Ptám se jen proto, že jsem za čala mít obavy o Benedikta a posádku Benthosu. Je to jediná rodina, která mi zbyla. Co když se Benthos právě te ď v té oblasti nachází, myslím v Ďáblově dí ře?“

„A co když ano?“

„Nemyslíte, že práv ě tam je nebezpe čí, že narazí na n ějakého

221

megalodona, v ětší. Nezdá se vám, že bychom je m ěli varovat, aby tu oblast opustili?“

„Není d ůvod se domnívat, že Ďáblova díra je nebezpečnější oblast z celé Marianské hlubiny. A krom ě toho jsem už řekl, že vám polohu toho místa nemohu říct.“

„Ale jestli je tam dole další obluda velikosti té naší…“

„Nic tak velkého v Hlubin ě není. Tím jsem si naprosto jistý.“

„Ale řekl jste p řece, že tam mohou být ješt ě jiní žraloci. Jonasi, slibuji, že bych to nikomu neprozradila. Mám jen strach. Už jsem vám řekla, že vám v ěř ím, zkuste v ěř it i vy mn ě.“

„To není otázka d ůvěry, Celesto. Co je p řísn ě tajné, to je p řísn ě tajné. Masao je skoro jako m ůj otec, ale ani jemu jsem polohu toho místa ne řekl.“

„Dob ře.“ Vztekle praštila vidli čkou. „Zapome ňte, že jsem se vás na něco ptala.“

„Neroz čilujte se hned.“

„Já se neroz čiluju, jsem jen zklamaná. Myslela jsem, že jsme přátelé.“

„To jsme.“

„Kdyby se vás na to zeptal Mackreides, řekl byste mu to?“

„Celesto…“

„Nechápu, jak m ůže informace o n ěč em, co se stalo p řed jedenácti lety, ohrozit Válečné námořnictvo Spojených států.“

„Nem ůžete to pochopit proto, že nevíte, na co ta tajná mise byla zam ěř ená.“

„Nechci v ědět, na co byla zam ěř ená. Abych řekla pravdu, je mi to úpln ě fuk. Řekla jsem vám, že mám obavy o lidi na palubě Benthosu. “

„Terry, zm ěň me téma.“

Celesta se zamra čila. „Vidím, že mi za čínáte říkat Terry.“

„Opravdu?“ Jonas si promnul o či. „Omlouvám se. To je freudovské p řeřeknutí. Jsem dnes hrozn ě unavený. Opravdu bychom nemohli mluvit o n ěč em jiném?“

„Mám lepší nápad. Nemluvme vůbec o ni čem.“

222

Když vystupovali na palubu Williama Beeba, kývl jim na pozdrav Harry Moon.

„Kam se pod ěla ta novinářská smečka?“ zeptal se Jonas.

„Promluvil k nim krátce doktor Maren. Jsem rád, že jste zpátky, právě se chystáme odrazit. P řed dv ěma hodinami p řivezli nový Abyss Glider a od té doby Maren v jednom kuse otravuje kapitána, abychom vypluli. Málem chtěl, abychom vás dva dali hledat. Z řejm ě se obává, že se nám megalodon p říliš vzdálil.“

„Platím ho za to, aby si d ělal starosti,“ řekla Celesta.

Jonas sáhl do kapsy, vytáhl mobilní telefon a chtěl ho Harrymu vrátit.

„Nechte si ho až do doby, než celá výprava skon čí,“ řekl Harry.

„Jonasi, jsem unavená,“ zavrn ěla Celesta. „Nep řišel byste m ě vzbudit?“

Přecházeli přes palubu a zastavili se, aby si prohlédli nový Abyss Glider, který práv ě posádka upev ňovala na spoušt ěcí lyžiny na zádi.

Jonasovi se p ři pohledu na ponorku vytratila všechna barva z obli čeje. „Co to, ksakru, má znamenat? Co tu tahle v ěc d ělá?“

„O čem to mluvíte?“

„Ned ělejte ze m ě hlupáka, Celesto. Zatracen ě dob ře vím, o čem mluvím. Tohle je AG-2, hlubinný model Abyss Glideru . Co tady ten krám dělá? To je na váš příkaz?“

„Jonasi, uklidn ěte se. Je to jediná ponorka, kterou nám mohl Institut okamžit ě dodat. Není sice tak rychlá jako AG-1, ale pro náš účel bude sta čit. Vidíte v tom n ějaký problém?“

„Sakra, to vidím, a zatracen ě veliký problém! Sotva jsem vám řekl o svých no čních m ůrách, už jste sem dotáhla AG dvojku. Zahráváte si se mnou?“

„Jonasi…“

„Tahle zatracená v ěc je moje rakev!“

Chytila ho za ruku. „P řesta ňte s t ěmi nesmysly. Žádná rakev to není. Dokonce ji ani nebudete pilotovat.“

Rozb ěhla se za ním. „Jonasi, po čkejte. To je nedorozum ění. Co je s vámi?“

223

„Žádné nedorozum ění! Ud ělejte mi laskavost a nechte m ě na pokoji. Nemohu, nejsem schopen p řemýšlet o tom klidn ě.“

„Tak poj ďte se mnou. Vím, co vám prospěje.“ Vedla ho ke dve řím své kajuty. „Poj ďte, naleju vám něco k pití. To vám uklidní nervy.“

„Ne, dnes ve čer ne.“

„Jonasi, ješt ě není tak pozd ě. Dovolte mi, abych se vám omluvila tím nejlepším zp ůsobem, jakým umím.“ Objala ho kolem pasu a p řitiskla se mu klínem na stehno.

Jonas ji odstr čil. „Ne! Řekl jsem vám, že miluju svou ženu.“

„A svou první ženu jste také miloval potom, co ona p řestala milovat vás? Zůsta ňte na noc u m ě, Jonasi. Nemusíte se se mnou milovat, jestli na to nejste p řipravený. Nechte m ě jen, abych st řežila váš spánek. Budu od vás odhánět zlé sny.“

Hled ěl, jak se jí dmou ňadra, a uv ědomoval si, že ho její smyslnost zmáhá. Tak krásná… tak nebezpe čná.

Rozepnula si bl ůzku. „Žádná žena by vás nedokázala milovat tak jako já,“ zašeptala a p řejela mu rukou po kalhotech.

Jonas ji chytil za zápěstí. Cítil, jak se mu t řesou ruce. „Skon čete to, Celesto. Máte to marné.“

„Vím, že m ě chcete, Jonasi…“

„Dobrou noc, Celesto.“

Dívala se za ním, jak odchází. „Jonasi, vsadím se, že na m ě budete myslet, až budete sám.“

Ignoroval ji. Otev řel dve ře své kajuty, aniž si všiml, že ho z druhé strany chodby pozoruje Maren.

224

Pavouk a moucha

Marianská hlubina

Heath Williams pokra čoval v prohledání svých po číta čových databází, ale o prehistorickém mořském plazovi se mu zatím nepoda řilo objevit nic, co by stálo za řeč. Zjistil jen to, k jakému monstróznímu prehistorickému druhu tvor, jehož zkamen ělou lebku, p řesn ěji její část, přivezl Prometheus, pat ří. Nanešt ěstí však také v ěděl, že to je pro Benedikta málo. Hledal tedy dál. Vy ťukal na klávesnici několik p říkaz ů, aby si vytáhl informace z článku Jonase Taylora o carcharodonovi megalodonovi.

Mezitím nahlédl do Sergejovy pracovny.

„Sergeji, na moment.“ Heath odvedl Rusa do zadní mí stnosti a zav řel za ním dve ře.

Jakmile Terry slyšela dve ře zaklapnout, vyklouzla z kom ůrky, kde se skladoval materiál pro laboratoře, a zamí řila na velitelské stanovišt ě za Benediktem.

„Chcete se mnou mluvit?“ zeptal se Sergej a m ěř il si Heatha podezíravým pohledem.

„Práv ě jsem datoval tu fosilii a skon čil jsem taxonomickou práci. Na základě rozm ěrů části nalezené lebky jsem dospěl k názoru, že patří tvoru srovnatelnému velikostí s živo čichy, kte ří pronásledovali Promethea. Jsem si tém ěř jistý, že pocházejí z téhož rodu jako ta fosilie. Benedikt by m ěl v ědět, že máme co do čin ění s lovci, kte ří jsou z řejm ě rychlejší, úsko čnější a tím i nebezpe čnější než carcharodon megalodon. Jednozna čně bych doporu čoval, aby se všechny plánované mise do Hlubiny odložily,

225

dokud si neujasníme, jak se t ěmto tvor ům bránit.“

Sergej odfrkl, protože už dop ředu v ěděl, co na to Benedikt

odpoví.

„Tak vy si p řejete, abych vás vzal na palubu Promethea?“ Z

Benediktových smaragdových o

čí vyšlehly dva laserové paprsky,

které se snažily proniknout do jejích nejskryt ějších myšlenek.

Terry se od n ěho odvrátila a pohlédla ven pozorovacím oknem. V inkoustov ě černé vod ě se jako na n ějaké bizarní no ční obloze mihotali bioluminiskující tvorové. „Vím, že potom, co se stalo včera, se vám to bude zdát divné, ale cítím, že bych to m ěla ud ělat. Jak jste to říkal, že nesmíme uhýbat p

ranami osudu?“

řed nešt ěstím a

Benedikt si hladil svou kozí bradku. „A ti záhadní živo čichové

vás už ned ěsí?“

„Samoz řejm ě že d ěsí,“ řekla Terry. „Mám stejný strach jako posádka Promethea, ale nedovolím, aby m ě ovládl a odvád ěl m ě od mých povinností. Jsem p řipravená se svému strachu postavit.“

„Takže v ěř íte, že št ěstí p řeje odvážným?“

„Jestli to dokážete vy, muži, dokážu to i já. Samozřejm ě já to

ned ělám kvůli pen ězům.“

„A vy se domníváte, že moji lidé riskují své životy kv ůli

pen ězům?“

ě ned ělá

„Domnívala jsem se to,“ řekla. „V ětšina z nich na m dojem v ědeckých pracovník ů, proto jsem se domnívala, že to jsou

najatí, dob ře placení d ělníci.“

„Dob ře placení ano, ale k čemu by byly mrtvým peníze? Vy i já riskujeme své životy, protože věř íme v humánní poslání naší mise. U nich je to však trochu jiné. Najal jsem je kv ůli jejich talentu. Jsou to lidé, kteří p řed lety ztratili smysl svého života, ztracené duše, které bylo těžké v ůbec n ějak oslovit. P řišli v život ě úpln ě o všechno a z ůstali jen p ři holé existenci postrádající jakýkoliv smysl a hodnotu. Já jsem jim dal to, co zoufale pot řebovali: d ůvod k životu.“ Jeho o

jsem jim p říležitost nahradit smysluplnou činností prázdnotu,

226

či se široce rozev řely. „Dal

kterou roky vypl ňovali alkoholem, drogami nebo zneužíváním dětí. P řesv ědčil jsem je, že smrt v po čestnosti je lepší než život v hanb ě. Stal jsem se pro n ě stejn ě tak bohem i ďáblem, proto m ě milují a zároveň nenávidí, a to je, moje drahá, základ pro opravdovou moc.“

„A ti muži nemají rodiny?“

Benedikt si znovu pohladil bradku, jako by nad n ěč ím dumal. „Myslíte, že ko řistím z jejich strachu? Možná. Člov ěk je, koneckonc ů, od p řírody dravec. Lidé se v průběhu dvou milion ů let své existence nep řestali vyvraž ďovat, a ť už kv ůli získávání nových území, ve jménu náboženských idejí nebo jen tak v sebeobran ě, ale všichni v sob ě mají zako řen ěnou moc strachu.“

„Takže mají ti muži rodiny?“

„Já jsem jejich rodina. Z ůstanou v mé péči až do své smrti.“

„A Celesta?“

Vrhl na ni potm ěšilý úsm ěv. „Celesta je zcela jiné zví řátko.“

„Co když budou n ěkte ří z t ěch muž ů chtít odejít?“

„Pokud cht ějí, mohou. V ědí ale, že ti, co to v minulosti ud ělali, se rychle vrátili k drogám, alkoholu nebo k tomu, co je sem původn ě p řivedlo. Snažte se pochopit. Tragédie, která tyto lidi postihla, je zbavila jejich sebekázně. Prodloužil jsem každému z nich jeho život. Oni se na oplátku poddali vyšší moci.“

„A tou jste vy?“

„Ano. Jsem jako jejich pavouk. Vylákal jsem je k so b ě, uv ěznil je ve své síti a nabídl jim spásu, ale jen v rámci této sítě.“

„Ješt ě jsem nevid ěla mouchy, které by našly v pavoukov ě síti spásu. Čeká je tam jen strach a smrt. Pokud byste se m ě zeptal, co si o tom myslím, odpov ěděla bych vám, že mi vaše organizace připomíná náboženskou sektu, ve které jste vy dalším z plejády megalomanských gur ů.“

„Prosím, jestli si p řejete vést diskusi, pak laskav ě nechte stranou emoce, abychom spolu mohli hovo řit v intelektuální rovin ě. Já, jako každý správný v ůdce, jsem v první řad ě pozorovatelem lidské p řirozenosti.“

Benedikt p řistoupil k obrovskému oknu a zahled ěl se do

227

hlubiny. „Zamyslela jste se n ěkdy, jak se n ěkterým muž ům v pr ůběhu historie poda řilo navzdory všem myslitelným útrapám pozvednout nad ostatní a zm ěnit sv ět? Čingischán, Napoleon, Lenin, Hitler, Pol Pot, Saddám Husajn, všichni tito muži dokonale rozum ěli strachu jako stavu mysli, který je natolik silný , že dokáže stejn ě lehce pohnout horami a dovést člov ěka na M ěsíc, jako zlikvidovat odpor jedince pouhou myšlenkou.“

Obrátil se a podíval se na ni. „Co to vlastn ě je, čeho se člov ěk bojí? Chudoba, nep říznivá kritika, špatné zdraví, ztráta milovaného, stáří… samoz řejm ě nejv ětší strach vyvolává smrt. Přemýšlejte o tom. Bez strachu by lidstvo nepot řebovalo náboženství ani války. Strach je velký motivační faktor, nemyslíte? Kdyby prehistorický člov ěk nebyl schopen cítit strach, nikdy by se lidstvo jako živo čišný druh nevyvinulo.“

„Chcete říct, že vy jste strach nikdy nepoznal?“

Benedikt zavrt ěl hlavou. „Já jsem sv ůj strach ovládl, ale přesto ve mn ě navždy bude. Odvaha a pochopení, to jsou nástroje, pomocí nichž se dá strach potla čit. Strach není nic jiného než zatemn ěná strana myšlenky, jeho substance leží pouze v mysli. Sami si strach vytváříme a sami ho také m ůžeme zni čit. Protože však v ětšina lidí sv ůj strach neumí ovládnout, stráví většinu života v jeho poddanství. Moji lidé m ě následují do hlubin pekla proto, že se víc než čehokoliv jiného bojí mého hněvu.“

Jakými prost ředky do nich ten strach dostal? Terry se nervózn ě usmála. „Poslyšte, p řišla jsem za vámi, abych vás požádala, jestli bych mohla sv ůj poslední den v Hlubin ě strávit na palub ě Promethea. Jestli je v tom n ějaký problém…“

„Strach nás nutí d ělat v ěci, s nimiž bychom nikdy nesouhlasili, je to tak, moje drahá?“

„Opravdu nevím, o čem mluvíte.“

„Oh, myslím, že víte,“ řekl a p řistoupil k ní blíž. „Cítím váš strach. Paralyzuje vaše myšlení, vaši schopnost log icky uvažovat.“

Stál nad ní a svým pronikavým pohledem ochromoval její v ůli. „Že se bojíte? Bojíte se, že by vám Sergej mohl n ěco ud ělat, kdyby vás zastihl samotnou?“

228

„Ano, bojím,“ p řiznala. „Nem nep řibližoval?“

živí, je pro n

ůžete za řídit, aby se ke mn ě

„Sergej je živo čich. Varoval jsem ho, ale on se vaším strachem

ěj n ěč ím jako alkohol. Musíte se nau čit soust ředit svou energii na řešení problému, ne na problém samotný.“

„Na řešení problému? Dejte mi pistoli a já mu prostřelím hlavu. Jak se vám zdá tohle řešení?“

„To chcete strávit zbytek života ve v ězení? To bych do vás ne řekl. Vaším skute čným nep řítelem, Terry, není Sergej, ale strach. Strach ochromuje vaši v ůli, ubírá vám sil, imobilizuje schopnost obrany. Abyste ho ovládla, musíte ho nejdříve pochopit, porozum ět jeho delikátnostem a najít jeho slabá místa.“

„Nerozumím vám.“

Benedikt k ní p řistoupil blíž, vzal její ruku a roztíral palcem pot po její otev řené dlani. „Strach vytváří stres, který zase

vyvolává řadu fyziologických zm

ěn. Člov ěku za číná bušit srdce,

zrychluje se mu dech a do sval ů je pumpováno v ětší množství krve, která obsahuje víc kyslíku. Zvyšuje se hladina cukru v krvi, rozši řují se zornice, uvol ňují se neurotransmitery, což umož ňuje zlepšit reak ční schopnosti. T ěmito nástroji vybavila příroda už i primitivního člov ěka, aby p řežil v džungli a byl schopen p ři napadení vyrazit do protiútoku. Ale vývoj našeho ži vo čišného druhu postoupil dál, když jsme se nau čili, jak k t ěmto mechanism ům p řipojit ješt ě schopnosti mozku.

Hrozby, kterým musí čelit dnešní civilizovaný člov ěk, jsou spíš emo ční než fyzické. Dnešní slabošská populace zvolí p ři konfrontaci s problémem spíš objíž ďku než boj. Místo toho, aby se soust ředila na řešení problému, snaží se uniknout realit ě a boj je ztracen ješt ě d říve, než za čal. Objíž ďka problém nezdolá, pouze vyústí do krajiny zvané strach. Drogy a alkohol potla čují fyziologické zm ěny vyvolané strachem, a navíc otupují myšlenkové procesy. Tím, že se poddáváme strachu, připravujeme se o nástroj, který je schopen dovést nás k vítězství, o tu pravou metodu řešení, o n ěco, co vyvedlo náš živo čišný druh z džungle.“

Benedikt kone čně pustil její ruku. „Ke skute čné bitv ě dochází

229

tady, v naší mysli,“ řekl a dotkl se prstem spánku. „Přinu ťte sv ůj mozek, aby vytvářel řešení. Postavte se strachu, a zvít ězte nad ním.“

Zamí řil k p řístupové šachtě, ale pak se zastavil. „Oba, vy i já, známe pravý d ůvod, pro č si p řejete, abych vás opět vzal na palubu Promethea. Vybrat si menší ze dvou zel není nejlepší zp ůsob, jak se zachovat p řed problémem, ale za okolností, v nichž se nacházíte, to m ůže být vaše nejlepší řešení. Moje pozvání tedy platí i na dnešní plavbu. Za patnáct minut odrážíme.“

O chvíli pozd ěji už Terry byla na palub ě G. Stále ješt ě váhala, jestli vstoupit do Promethea, nebo ne. Šla dlouhou bílou chodbou k p řechodovému prostoru. Náhle se zastavila.

Vp ředu po pravé stran ě stál Sergej a p řikládal magnetickou kartu k bezpe čnostnímu zámku na dveřích jedné ze skladovacích místností. Právě se chystal vstoupit, když ji uvid ěl.

Postav se svému strachu…

Přinutila se jít dál.

Rus čekal a m ěř il si ji potm ěšilým pohledem.

„Schovej si ten sv ůj pitomej úsm ěv,“ řekla Terry. „Vysko č si na m ě, zkus to, ale pojebeš tím jen Benedikta.“

Sergejova tvář se stáhla.

Prošla kolem n ěho toporným krokem a vstoupila do hangáru. Cítila, jak jí divoce buší srdce. N ěkolikrát se zhluboka nadechla, pak p řistoupila k velitelské v ěži a vlezla do Promethea.

Když sestupovala do hlavní kabiny, zaregistrovala, že Benedikt zvedl hlavu od map a pohlédl na ni. „Kapitáne, poslední pasažér je na palub ě. M ůžeme vyplout.“

„Rozkaz, pane.“

Benedikt stál skloněný nad stolem s mapami a stále si ji m ěř il pohledem. Možná to bylo jeho smaragdovýma o čima, možná ústy zejícími ve strnulém úsm ěvu, ale na okamžik jí p řipadlo, že se na ni dívá had přichystaný zaúto čit.

„Vítám tě ve své síti, řekl pavouk mouše.“

„Nejsem tu proto, abych se t řásla strachem,“ lhala. „Zítra se

230

budu vracet na hladinu a tohle je moje poslední p říležitost podniknout výpravu na dno Hlubiny.“

„Jist ě. Jste tady, protože tady chcete být, i když smrt m ůže přijít, než se člov ěk nad ěje. Jedna šílená osoba dožene k šílenství mnoho dalších…“

„Máte n ějaké námitky?“

„Ani v nejmenším. Už jsem vám říkal, že jste na palub ě Promethea vítána.“ Šlehl po ní lstivým úsm ěvem. „Morituri te salutamus, na smrt jdoucí t ě zdraví.“

Aniž se n ěkoho zeptala, zaujala místo u po číta če. O chvíli pozd ěji se ponorka odpoutala od mate řské lodi a tiše klouzala do Hlubiny.

V následujících čty řech hodinách plul Prometheus temnotou a každým kilometrem klesal ke dnu, aby zde nabral dal ší vzorky sediment ů a hornin.

„Každý vzorek budou na Benthosu pe čliv ě zkoumat geologové,“ vysv ětlil Benedikt. „Výsledky jejich práce nám pomohou zmapovat dno Hlubiny a na základě toho se budeme rozhodovat, kam umístit další sérii robotů UNIS.“

Terry pocítila, že na ni jde d římota. Aby se probrala, vstala a zamí řila dozadu k toaletám. Podívala se na sebe do zrcadla.

„Vydrž, holka,“ řekla hlasit ě. „Zítra touhle dobou už budeš na Goliášovi a pak už poletíš dom ů k Jonasovi.“

Použila WC, pak si omyla obli čej a cht ěla se vrátit do hlavní kabiny.

Náhle bez jakéhokoliv varování se ponorka prudce naklonila na pravý bok. Terry ztratila rovnováhu a upadla na hliníkovou uzamykatelnou sk říňku. Vyškrábala se na nohy, vyrazila z toalet, ale když se ocitla na chodb ě, lo ď se znovu prudce naklonila.

Benedikt stál mezi radistou a operátorem sonaru. V jeho tváři byl napjatý výraz. Pohledy ostatních visely na n ěm.

„Co se stalo?“ zeptal se jeden z muž ů.

„Na Goliášovi zaregistrovali neznámé živočichy. Jenže místo, aby šli po nás, míří prý do prostoru mezi námi a Benthosem.

231

Vypadá to, jako by konečně p řišli na to, jak nás izolovat.“

Terry se posadila na své místo. To, co slyšela, z ní vyhnalo všechno odhodlání.

Bojí se Benedikt smrti?

Pozorovala ho, ale na jeho tváři vid ěla pouze zlost nad nenadálými problémy.

„Na sonaru se objevily čty ři objekty, pane. Vzdálenost dva kilometry. Blíží se od severu. Benthos je nejmén ě p ět kilometr ů za nimi.“ Muž zvedl hlavu. „Jdou po nás, pane.“

„Zůsta ňte ve st řehu, pánové,“ řekl Benedikt.

Minuty ubíhaly v tichu. Teplota v kabin ě se zvýšila a vzduch zt ěžkl pachem potu.

„Neznámí tvorové sedmdesát metrů na pravoboku. Z ůstávají na míst ě, pane. Te ď se t ři z nich dali do pohybu a rychle se blíží k nám. Čtvrtý krouží za námi.“

„Inteligentní tvorové,“ zamumlal Benedikt. „Kormide lníku, zachovejte dosavadní kurs.“

„Rozkaz, pane.“

Terry napínala o či, aby pronikla tmou. Protože dop ředu nedohlédla, soustředila se na kužel sv ětla namí řený dol ů na dno.

Náhle sebou trhla a strnula děsem. Pod ponorkou se protáhlo obrovské tělo.

Nejd říve se objevil zplošt ělý vrch tmav ě hn ědé hlavy veliké jako p říď Promethea. Za hlavou se pohybovaly dv ě p řední ploutve. T ělo kuželovit ě zeslabovalo dozadu a kon čilo dv ěma pádlujícími výstupky a krátkým, ale silným ocasem.

„Tam,“ vyk řikla. „Jeden práv ě projel pod ponorkou!“

Muž, který sed ěl nejblíž, se oto čil. „Vid ěla jste ho? Jak je veliký?“

„Široký jako ponorka a skoro stejn ě dlouhý. Pohyboval se jako gigantický krokodýl.“

Prometheus se d ěsiv ě ot řásl úderem z boku.

Náraz vrhl Terry proti oknu. Uvědomila si, že si bolestiv ě narazila loket o titanové obložení.

„Benthos tři kilometry jižn ě. Doba návratu sedm minut.“

232

Úder vedený zezadu vrhl ponorku dop ředu.

„Kapitáne, jeden z tvorů úto čí na hnací šroub. Lo ď p řestala reagovat na kormidlo…“

Kabinou projel strašlivý sk řípavý zvuk. Ponorka se za čala převracet na levou stranu, pak se ot řásla úderem a vzápětí zhasla vnit řní sv ětla.

Znovu ohlušující kovové sk říp ění. Terry si p řikryla dlan ěmi uši. Kolem dusivá tma.

Sk říp ění utichlo.

Terry cítila, že ponorka klesá dolů. K řečovit ě svírala op ěrky křesla. Prudce dýchala a po tvá ři jí stékal pot. V absolutní tm ě nemohla d ělat nic jiného než čekat. V ěděla, že Prometheus padá na dno sv ěta.

„Hnací šrouby jsou utržené, pane,“ ozval se rozt řesený hlas. „Jsme bez pohonu.“

„Odho ďte zátěžové desky…“

„Zastavte, kapitáne!“ vyk řikl Benedikt. „Na dn ě budeme bezpe čnější.“

Ponorka klesající mezi dv ěma černými komíny se zabo řila přídí do dna. O pár vteřin pozd ěji narazila na dno i zbývající část trupu.

Nastalo ticho. Prometheus ležel v naprosté tm ě víc než jedenáct kilometrů pod hladinou oceánu.

Náhle se chytil záložní generátor a kabinu zalilo červené sv ětlo. Terry cítila, že jakási nesmírná síla zkoumá pevnost vn ějšího pláště lodi. Pohlédla z okénka a p řitiskla si ruku na ústa…

Ze tmy na ni zíralo duhov ě zbarvené oko velikosti grapefruitu.

„Pane Singere, teplota trupu p řesáhla dvě st ě osmdesát stup ňů a rychle roste. Mezi t ěmi sopouchy se upe čeme…“

„Vidím p řiplouvat Benthos!“ vyk řikl operátor sonaru. „Pane, obludy prchají pry č.“

Terry si ut řela slzy a vydechla úlevou.

„Kapitáne, ohlaste Benthosu, že jsme bez pohonu,“ p řikázal Benedikt. „Jakmile nastaví p řistávací rampu nad nás, odhodíme

233

zátěž a budeme stoupat p římo k záchytným ramen ům. A ť zajistí, aby byla naplno roztažená. Musíme pro manévr využít maximální tolerance. Máme na to jen jeden pokus.“

„Rozumím, pane.“

O chvíli pozd ěji Terry ucítila, že Prometheus se odpoutal ode dna a stoupá kolmo nahoru. Teprve když hydraulická ramena Benthosu navedla ponorku do bezpe čného sev ření p řechodového prostoru, zašeptala d ěkovnou modlitbu a z ůstala sed ět s hlavou zvrácenou dozadu.

234

Tygři hlubiny

Marianská hlubina

„Nez ůstalo tam v ůbec nic,“ konstatoval kapitán Hoppe. Stál před velkým oknem sféricky zaklenuté pozorovací paluby. „Ty obludy doslova utrhly šroub od hnací h řídele.“

Benedikt si zamyšlen ě pohladil bradku. „Spojte se s Goliášem. Informujte je, že chci vyst řídat ponorku i posádky o dvanáct hodin dříve, než bylo plánováno. Očekávám, že během hodiny bude Epimetheus ve vod ě. Kapitáne Warrene, shromážděte svou posádku na palubu Promethea, vaše sm ěna skon čila. Uvolníte se od Benthosu, po čkáte, až se od vás odsune a pak odhodíte zátěž a budete voln ě stoupat na povrch.“

„Rozkaz, pane,“ řekl kapitán Warren. „A co ta žena? M ěla vystoupit s námi.“

„Zatím z ůstane na Benthosu .“

„Benedikte, co by se stalo, kdybychom ji pustili nahoru?“ zeptal se kapitán Hoppe. „Nic p řece neví…“

Zdálo se, že z Benediktových o čí srší jiskry. „Op ět mi chcete odporovat, kapitáne Hoppe?“

„Já jsem jen chtěl…“ Benedikt ův zdrcující pohled ho uml čel v půli v ěty. „Ne, pane.“

„Pane, co ti neznámí tvorové?“ zeptal se kapitán Warren.

„Kde je náš paleobiolog?“

„Williams? M ěl by být ve své laborato ři,“ řekl Hoppe tiše.

„Zajdu za ním. Pánové, proveďte moje rozkazy. A kapitáne Hoppe, a ť p řijde za mnou do Williamsovy laborato ře také Sergej.“

235

Agent CIA Heath Williams zastr čil mikrokazetu do skryté přihrádky cestovního vaku a dokončil balení posledních v ěcí.

„N ěkam se chystáte, profesore?“ zeptal se Benedikt na prahu

laborato ře.

„Polekal jste m

ě

ě, pane Singere. Ano, slyšel jsem, že Prometheus se bude za chvíli vracet na hladinu. Když jste m najímal, řekl jsem vám, že musím být tenhle týden zpátky ve Scrippsov ě institutu. Budu tam mít pár p řednášek na téma cretaceous chelonoids. Ale p říští týden se zase vrátím. Ten fragment zkamen ělé lebky, který jste objevil, to je naprosto

neuv ěř itelné.“

„Opravdu?“

„Ano. Nechám vám tady zprávu, která detailně klasifikuje jeho

druh…“

„Nenávidím psané zprávy, profesore. Raději si to poslechnu přímo od zdroje. Jestli tedy nemáte nic proti tomu…“

„Samoz řejm ě že ne, jen kdybych m

Prometheus?“

ěl čas. Kdy odplouvá

„Ne d říve, než skon číme náš rozhovor, takže nemusíte

pospíchat.“

černošedivý objekt

Heath ho zavedl do zadní místnosti, kde na čty řech kovových stolech sestr čených k sob ě ležel obrovský

osv ětlený opera ční lampou. Byl dlouhý víc než t ři metry, široký asi dva a p ůl metru a jeho výška v nejvyšším bod

jeden a p ůl metru.

ě mohla být asi

„To, co vidíte, je část lebky vyhynulého druhu mořského plaza známého jako plesiosaurus. Existovaly dva poddruhy plesiosaur ů, které se lišily délkou krku a způsobem p řijímání potravy. Tento konkrétní exemplář pat řil do rodiny pliosauroidea, tito tvorové se vyzna čovali krátkým krkem a masožravostí, takže je mnozí paleobiologové považují za n ěco jako tygry druhohorních mo ří. Jak vidíte, toto monstrum má neobyčejn ě velkou hlavu s krátkým krkem, který plynule p řechází do trupu. Tvor m ěl obrovsky silné čelistní svaly a p římo d ěsivé zuby kuželovitého tvaru, lehce

236

zak řivené a ostré jako dýky. Z tlamy mu trčely podobn ě, jako je tomu u dnešních krokodýl ů. Ostatn ě p řesv ědčte se sám.“

Heath ukázal na úzký konec lebky.

„Je to trochu špatn ě vid ět, protože samotné čelisti byly rozdrceny dravcem, který náš exemplář zabil, ale pokud se podíváte sem, uvidíte alespoň zbytky zub ů p ůvodn ě dlouhých p řes deset centimetr ů.“

„Takže vy tomu říkáte pliosaur?“ zeptal se Benedikt a zkoumal zkamen ělé čelisti.

„Ve skute čnosti jsem tento konkrétní exemplář identifikoval jako kronosaura, což je nejv ětší ze známých pliosar ů. Tento druh žil v raném k řídovém období, tedy víc než p řed sto miliony lety. Dokud se neobjevil carcharodon megalodon, bylo toto monstrum skute čným králem podmo řského sv ěta. Kronosaurus dominoval v teplých m ělkých mo řích podél pevnin, ze kterých se pozd ěji zformoval australský kontinent. Z rozm ěrů této fosilie se dá usuzovat, že tvor dosahoval délky více než dvanácti metr ů. Byl tedy čty řikrát až p ětkrát těžší než tyranosaurus rex, kterého by pravd ěpodobn ě dokázal sežrat k snídani.“

„A tohle je lebka toho tvora?“

„Pouze část. Torzo začíná někde uprost řed čelisti a kon čí u pletenc ů podpírajících p řední kon četiny a horní části hrudního koše. Podívejte se na tyto dva otvory.“ Heath ukázal na dv ě díry v oblasti, kde lebka přecházela do hřbetu. „Je t ěžké to říct s ur čitostí, protože tady došlo ke zna čnému poškození, ale tohle jsou z řejm ě o čnicové kosti, nebo jestli chcete o ční d ůlky. Kronosaurova hlava byla naho ře zplošt ělá a m ěla v ětší a strašliv ější čelisti, než jakými disponoval tyranosaurus rex. V každé, v horní i dolní, bylo dvacet p ět zub ů. Zbývající část těla měla elipsovitý tvar p řizp ůsobený pohybu ve vod ě, z n ěhož vystupovaly dva páry podlouhlých kon četin, které tvor užíval jako křídlovité ploutve. Trup se pak zužoval dozadu a kon čil krátkým silným ocasem. Pom ěrn ě velké kon četinové výstupky, které jsme našli u jiných fosilií, nazna čují, že tito tvorové byli dravci schopní pohybovat se ve vod ě velkou rychlostí.“

237

Benedikt hled ěl na zkamen ělinu se z řejmým respektem. „Ze které doby pochází tento exemplář?“

„To je práv ě neuv ěř itelné. Tento konkrétní exemplář žil ve zdejších vodách p řed mén ě než dv ěma tisíci lety. Navíc u tohoto druhu lze pozorovat z řejmé známky anatomické adaptace na nové prost ředí.“ Heath ukázal na rozdrcený hrudní koš navazují cí na širší konec lebky. „Znovu říkám, že pro zna čné poškození fosilie je t ěžké to demonstrovat, ale tyto rýhy podél gastrálních žeber jsou z řejm ě žábra.“

„Žábra? Myslel jsem, že jde o plaza?“

„To také jde, nebo spíš šlo. Tento tvor byl prehist orický mo řský plaz, jehož t ělo se adaptovalo na pobyt ve velkých hloubkách pod hladinou, proto u něho došlo k vývinu žáber. Byl to proces trvající z řejm ě n ěkolik desítek milion ů let a prob ěhl za účelem p řizp ůsobení se specifickým podmínkám prostředí Marianské hlubiny.“

„Takže vy se domníváte, že Promethea napadlo hejno kronosaur ů?“

„Jakkoliv to zní neuv ěř iteln ě, ano. Podívejte se, víme, že většina dinosaur ů vymizela ze sv ěta na konci druhohorního období asi p řed šedesáti p ěti miliony let. P řibližně ve stejnou dobu vym řeli i druhy mo řských plaz ů, ale jejich zánik nebyl v důsledku neustálého snižování teploty mořské vody tak náhlý.

Plazi jako živo čichové s chladnou krví byli odkázáni na slunce, které pro n ě bylo hlavním zdrojem energie a tepla. V ědci se vždy domnívali, že bez slunce nem ůže žádný život existovat. Pak ale došlo v roce 1977 k objevu podmo řských hydrotermálních jícn ů a všechny teorie se zm ěnily. Tito tvorové využívali místo fotosyntézy procesu chemosyntézy.“

„To mi ne říkáte nic nového, profesore.“

„Já si to uv ědomuji, ale všechno, co jsem te ď řekl, vede k neuv ěř itelné teorii, kterou jsem si o Marianské hlubině utvo řil.“

Heath vytáhl geologickou mapu jižního Pacifiku. Červenou čárou na ni byl vyznačen řet ěz Marianských ostrov ů. Soub ěžn ě s nimi pouze kousek jižn ě, jako by je kopíroval, se táhl temný obrys

238

hlubokomo řského p říkopu.

„Víme, že Marianská hlubina, podmo řský h řbet a navazující Marianské ostrovy, to vše bylo formováno odtržením pacifické tektonické desky p řesunující se pod filipínskou. Tyto tektonické procesy z řejm ě probíhaly miliardy let. Marianské ostrovy, které jsou klasickým p říkladem aktivního řet ězu stratovulkánů, se kdysi všechny nacházely pod vodou. P řed sto miliony lety zalévalo celou tuto oblast až po australskou pevninu teplé tropické mo ře, v němž se ve velkém množství vyskytovaly všechny prehis torické druhy ryb a plaz ů. A na vrcholu potravního řet ězce, v n ěmž nižší články slouží za potravu vyšším, stál kronosaurus.

Kolize Zem ě s asteroidem, ke které došlo p řed šedesáti p ěti miliony let, zp ůsobila takové zm ěny, že došlo k masovému zániku druh ů živo čich ů. Hladina oceánu poklesla, vzduch se ochladil, a stejn ě tak se za čala ochlazovat i voda. Mnozí tvorové se pak v zoufalé snaze najít teplo odvažovali do hlubších a teplejších vod Marianské hlubiny, kde z hydrotermálních jícnů tryskala jako z jakéhosi prvotního kotle p řeh řátá voda a umožňovala mo řským plaz ům p řežívat.“

„Zajímavé,“ poznamenal Benedikt a hladil si bradku. „Takže jestli to chápu dobře, Marianská hlubina se stala oázou pro jisté prehistorické druhy mo řských živo čich ů.“

„P řesn ě tak.“

„A tady ten exemplář, profesore, co ho zabilo?“

„Jediným p řirozeným nep řítelem kronosaura byl carcharodon megalodon. I když se žraloci vyvinuli až v pozdní dob ě k řídové, megalodon byl v ětší a lépe vybavený p řizp ůsobit se zm ěnám teploty vody než kronosarus. Fosilní nálezy megalodonových zub ů nazna čují, že se tomuto druhu da řilo v oceánech celého světa až do pozdní doby ledové, to znamená v období zhruba p řed jedním až dv ěma sty tisíci lety.“

Heath pohlédl na hodinky. „Studoval jsem teorii Jonase Taylora o tom, jak carcharodon megalodon přečkal masový zánik druh ů na konci doby ledové. Práv ě Taylor vyslovil domn ěnku, že to bylo umožn ěno tím, že se stáhl do teplých vod na dn ě

239

Marianské hlubiny. To jsem chápal, zůstávalo mi pouze nejasné, jak mohl v hloubce a izolaci p řežít, když tam nem ěl dostatek potravy. Nyní se mi i to vyjasnilo, v ůbec nem ěl nedostatek potravy. Dlouho p ředtím, než za čal megalodon v Hlubin ě hledat úto čišt ě, tam už desítky milion ů let žil kronosaurus. Pak se vše zm ěnilo a kronosaurus sestoupil v potravinovém řet ězci o stupínek níž, z lovce se stala lovná zv ěř .“

Heath ukázal na řadu d ěr v oblasti hrudního koše fosilie.

„Vidíte tady ty otvory? To jsou stopy po zubech, megalodonových zubech. Tady se žralok zakousl, rozd rtil kronosaurovi páteř a v podstat ě ho p řehryzl nap ůl. Vsadím se, že důvodem, pro č nyní kronosau ři loví v hejnu, je pot řeba bránit se proti megalodonovým útok ům.“

„Mysterium tremendum je tedy kone čně vy řešené. A jak se podle vás máme proti hejnům kronosaur ů bránit?“

„V Marianské hlubin ě je všechno otázka velikosti. Kronosaurus dosahuje tém ěř stejných rozm ěrů jako Prometheus, proto na n ěj úto čí. Ale ani jedna z t ěch oblud se nem ůže rovnat Benthosu, nejrozm ěrn ějšímu plovoucímu objektu v Hlubin ě. Moje rada je prostá: Zajistěte, aby vám byl po celou dobu Benthos nablízku, i když to samoz řejm ě postup vaší mise zpomalí.“

„Rozumím.“

Heath se oto čil ke dve řím, protože do laborato ře vstoupil Sergej.

„Po čkej na m ě na chodb ě, Sergeji. Za chvíli tady skon čím,“ řekl Benedikt. Oto čil se zp ět k Williamsovi a natáhl k němu ruku. „Myslím, že už byste m ěl být na palub ě G, profesore.“

Heath se usmál a nabízenou Benediktovu ruku stiskl.

Místo toho, aby Benedikt své sev ření po chvíli uvolnil, uchopil paleobiologa levou rukou za zápěstí, jako by cht ěl zd ůraznit vřelost svého stisku.

„Ješt ě než odejdete, mám na vás poslední otázku,“ řekl Benedikt a nenápadně nahmatal prsty Heathovu tepnu. „Slyšel jste někdy n ěco o Ďáblově dí ře?“

Agent CIA se podíval Benediktovi up řen ě do o čí, jeho puls se

240

však znateln ě zrychlil.

„ Ďáblova díra? Ne, o ničem takovém jsem v život ě neslyšel. Zní to jako strašák na d ěti. Pro č se ptáte?“

Benedikt se usmál a Heathovu ruku pustil. „Jen tak. Ješt ě jednou vám děkuji a p řeji bezpe čnou cestu na hladinu. Váš výklad mi mnohé vyjasnil.“

Jakmile se Terry doslechla, že Prometheus se brzy vydá k výstupu na hladinu, za čala balit své v ěci, aby byla na palub ě ponorky mezi prvními.

Náhle ji vyrušilo zaklepání na dveře.

„Kdo je to?“

„Sergej. Mám vás doprovodit na Promethea.“

Terry vyrazil na t ěle studený pot. „Výborn ě. Ale já žádnou pomoc nepot řebuju, díky.“

„Po čkám tady,“ odpov ěděl Rus.

Terry klesla na l ůžko. Cítila, že se chv ěje. Hled ěla na sv ůj cestovní vak a do o čí jí vstoupily slzy vyvolané hn ěvem a pocitem prohry. Bylo jí jasné, že Sergej nemá v úmyslu eskortovat ji na ponorku.

Přišel, aby jí doru čil zprávu, která hovořila jasn ě: Od této chvíle jsi mouchou v Benediktov ě síti. Nikdy nedovolí, abys opustila Benthos živá.

241

Potrava

William Beebe Sedm t řicet p ět ráno

Jonas otev řel dve ře své kajuty. Vstoupil Mac. Na jeho tváři byl zachmu řený výraz. „Ty jsi ponocoval?“ zeptal se s vý čitkou v hlase.

„Co tím myslíš?“

„Jen to, že doufám, že se víc soust ředíš na pomstu Diefovy smrti než na hrátky s Celestou.“

„Jsi úpln ě vedle, kamaráde. Šel jsem s Celestou zajistit dodávku zásob. Pak jsme spolu byli na večeři, to je všechno. Nic mezi námi nebylo, a ani nebude.“

Mac zvedl ruce. „Dob ře, dob ře. Zmýlil jsem se.“

„A pokud se týká megalodona, nemusíš mi p řipomínat na co se mám soustředit. Už jsi zapomn ěl, že jsem druhý kapitán Ahab?“

„Takže všechno podle plánu?“

„Jist ě.“

„Fajn.“ Mac si masíroval šíji. „Omlouvám se, Jonasi . Ješt ě jsem se z toho po řádně nevzpamatoval.“

„Já vím. Dief byl dobrý chlap.“

„Jo, to byl.“ Mac potáhl nosem a h řbetem ruky si ut řel zavlhlé oči. „M ěli jsme tu bestii sprovodit ze sv ěta už p řed lety.“

„Máš už ten nový vrtulník p řipravený?“

„Jo.“

„Pak se ji vydejme hledat.“

242

Ostrov Vancouver

Šestnáct kilometr ů jižn ě od Barkleyovy úžiny

Andrea Jacobsová zvedla ruku, aby dala zbývajícím člen ům skupiny znamení, že mají p řestat pádlovat, a ukázala na místo asi sto metr ů vp ředu.

Ronald, její manžel, který jel v kajaku hned za ní, jí ukázal zdvižený palec. Vlevo od n ěho dojížd ěla vedoucí skupiny Karen McNeilová. Na Andreu zamávala její osobní sekretářka Shirley Kollinová sedící na přední pozici v dvojkajaku; její manžel Jon se v tu chvíli zabýval nasazováním nové kazety do kamery.

Andrea sto čila p říď lod ě k jihu, pak se op řela dozadu a čekala. Cítila, jak v ní pulsuje vzrušení.

Tém ěř dva roky musela p řemlouvat šéfredaktora cestovní rubriky, než jí povolil uve řejnit článek ve výrazné úpravě o ostrov ě Vancouver. Nejv ětší ostrov východního Pacifiku ležící u pob řeží Britské Kolumbie na západ od města Vancouveru m ěl hornatý profil, žilo na n ěm množství r ůzných druh ů divoké zv ěř e a rychle se st řídající po časí z n ěho d ělalo ideální místo pro dovolenou t ěch, kte ří se cht ějí alespo ň na chvíli vrátit do l ůna přírody a vychutnat si její drsnou krásu. Oba manželské páry připluly trajektem do p řístavu Port Hardy a první týden strávily chozením po horských stezkách s výstupy na žulové vrcholy a vysokohorské ledovce, které se táhly jako páteř st ředem ostrova. Andrea už vyfotografovala majestátní velikány pokryté sn ěhem, horské jeleny s královským parožím, americké orly bělohlavé zvedající se k letu, a dokonce se jí poda řilo ud ělat n ěkolik snímk ů medv ědů černých lovících lososy. Te ď však byly v ohnisku jejího zájmu velryby, ty nejv ětší z nejv ětších. Znamenalo to ovšem vydat se do studených a nebezpe čných vod u západního pob řeží ostrova. Andrea musela Karen McNeilovou p řesv ědčit, že jsou natolik zkušení, že zvládnou úskalí plavby v kajaku na mo ři, což byl nejlepší zp ůsob, jak se k velrybímu hejnu p řiblížit. Proto dnes ráno vyrazili do drsných místních vod a těsn ě podél pob řeží zamí řili k severu.

243

A právě te ď to za čínalo vypadat, že se jim jejich námaha vyplatí.

Andrea si p řetáhla přes hlavu kapuci neoprenového potápěč ského obleku a nasadila si obličejovou masku se šnorchlem. Srdce jí bušilo vzrušením. Upevnila si n a krk potápěč skou kameru, sev řela pevn ě pádlo a čekala.

Na hladinu se s hlasitým vyfrknutím vzduchu vyno řilo menší hejno kosatek dravých. Lesknoucí se zahnuté h řbetní ploutve samic čněly nad hladinu mnohem výš než stejné ploutve samc ů vysoké pouze asi jeden metr. Hejno kosatek se drželo p ři hladin ě, pouze jednotlivé kusy se v pravidelných intervalech potáp ěly a op ět vyplouvaly.

Andrea se zhluboka nadechla, naklonila se na stranu a p řevrhla se do ledové vody. Když se zorientovala v nové pozici hlavou dol ů, uvid ěla, že z mlžného závoje tmavě modrého podmo řského sv ěta se vyno řila t ěla obrovských kytovc ů. Chvíli je tém ěř s posvátnou bázní pozorovala.

Kone čně se vzpamatovala, zam ěř ila na kosatky kameru a rychle ud ělala n ěkolik snímk ů. V okamžiku, kdy hejno odplulo pon ěkud vpravo, vyno řil se z mlhy asi deset metr ů dlouhý samec a zamí řil k ní, jako by se na ni cht ěl zblízka podívat. Andrea cítila, jak ji divoce buší srdce. Neuv ěř iteln ě velký tvor se vznášel sotva půl druhého metru od ní. Jeho ústa byla tak veliká, že by ji dokázala pozřít na jeden ráz. Andrea udělala n ěkolik dalších snímk ů a potom p řemožená majestátností a inteligencí obrovské ryby sledovala, jak odplouvá pryč a mizí v modrém oparu mezi ostatními kusy hejna.

Teprve pak se op řela do pádla, udělala eskymácký obrat a převrátila kajak zpátky nad hladinu. Vyplivla šnorchl a zalapala po dechu. Tvář ji pálila od ledové vody.

„To byla absolutní fantazie!“ oznámila vzrušen ě ostatním.

Její manžel jí podal ru čník. „Akorát že já jsem za tu dobu zestárl o několik let,“ prohlásil se z řejmou úlevou.

„Není ta voda moc ledová?“ zeptala se Shirley.

„Dá se to snést,“ řekla Andrea. „V potáp ěč ském obleku to ani

244

nepocítíš. Jen obli čej mám jako v ohni.“ Obrátila se ke Karen. „ Říkala jste, že kosatky se zdržují spíš u východního pob řeží ostrova.“

„Ty místní ano,“ řekla vedoucí skupiny. „Johnstonova úžina v severovýchodní části ostrova je letním domovem pro třináct hejn kosatek, která se tu zdržují trvale. Ale tady to jen táhne kolem.“

„Jak to tak poznáte?“ zeptal se Jon.

„Práv ě podle toho, že se zdržují na oceánské stran ě ostrova. Táhnou do Beringova moře a tady mohou lovit tulen ě a lvouny. Naše místní kosatky dávají p řednost rybám a jejich hejna jsou také mnohem po četn ější.“

„Kosatky jsou velké ryby, ale dají se vyfotografovat i v akváriích Sea Worldu,“ řekla Andrea. „Ale velké velryby, to by bylo n ěco. Ty bych cht ěla vid ět.“

„Ty jsou kousek dál na mo ři,“ řekla Karen. „Já bych ale doporu čovala, abychom se drželi nanejvýš kilometr od pob řeží. Asi za hodinu proplujeme na cest ě do Uclueletu kolem ústí Barkleyovy úžiny. V tomto míst ě se ocitneme na otev řeném oceánu a tam bychom také měli narazit na velryby a možná i na hejno kytovc ů dlouhoploutvých. Víte ale jist ě, že zvládnete dva až tři metry vysoké vlny?“

„Musíme je zvládnout,“ řekla Andrea a mrkla na Shirley. „A pokud se chlapi necítí, necháme je na břehu.“

Jonas pozoroval stín helikoptéry, který se právě mihl p řes maják na mysu Flattery. O chvíli později už let ěli nad vodou směrem na severozápad a blížili se k ostrovu Vancouver.

„Tak a jsme v Kanad ě,“ poznamenal Mac.

Jonas ml čel a hled ěl na oceán.

„Co je s tebou, Jonasi? Za celou dobu letu jsi řekl sotva pár slov.“

„Mám toho dost k p řemýšlení.“

„A koho se to tvoje p řemýšlení týká, Celesty, nebo žraloka?“

„Obou.“

Mac si zvedl slune ční brýle a pohlédl na Jonase. „Nech si ode

245

mě poradit a drž si oba od t ěla.“

„Už jsem ti řekl, nezajímám se o Celestu.“

„Ale, ale, kamaráde, neříkej, že t ě ta ješt ěrka ani trochu nep řitahuje?“

„Doufám, že ne čekáš, že ti na to odpovím.“

„P řišla p řece v noci za tebou, ne?“

Jonas se zašklebil. „To si klidn ě m ůžeš říkat.“

„A ty jsi ji prost ě poslal pry č.“

„ Řekl jsem jí, že nemám zájem. My dva můžeme být nanejvýš přátelé.“

„P řátelé? Panebože, Jonasi, probuď se! To už by bylo lepší, kdyby ses s ní jednou vyspal a m ěl to z krku, než ji pasoval na přítelkyni.“

„Abych řekl pravdu, m ěli jsme spolu pár zajímavých rozhovor ů.“

„Pcha, te ď ješt ě řekneš, že je to docela milá dívka. T řeba spolu za čnete chodit do aerobiku, až se vrátíme do Monterey.“

„Poslyš, Macu, že by ses práv ě ty vyznal v ženách? Neznám chlapa, který by o nich tak p řemýšlel pin ďourem jako ty.“

„Jenže i ten m ůj pin ďour je dost chytrý na to, aby poznal, kdy mě n ěkterá vodí za nos. To si opravdu myslíš, že by ti Celesta strkala kozy pod nos, kdyby od tebe n ěco necht ěla? Nechci se t ě dotknout, ale jestli si o sob ě myslíš, že jsi neodolatelný jako Mel Gibson, pak t ě musím vyvést z omylu.“

„T řeba se cítí osam ělá.“

„Zase vedle. Celesta je chladnokrevná bestie, která myslí jen na sebe. Jestli je na tebe roztomilá, pak jen proto, že t ě k n ěč emu pot řebuje.“

„A k čemu by m ě m ěla pot řebovat? Všechno řídí Maren.“

„Ned ělej ze sebe hlupáka. Musí existovat nějaký d ůvod, pro č t ě s sebou vzala, ale ur čit ě ne proto, aby t ě mohla pod stolem šimrat špi čkou nohy. Proboha, vzpamatuj se a nenech se vláčet jejími půvaby, stejn ě t ě jimi obš ťast ňuje, jen když se jí to práv ě hodí. William Beebe není žádná loď lásky. Celesta je v podstat ě Benedikt v ženském vydání.“

246

„Vidíš, to je další v ěc. Řekla mi, že Benedikt s ní m ěl pom ěr, už když jí bylo čtrnáct. Podle toho, jak o něm mluví, bych nedokázal soudit, jestli ho miluje, nebo se ho jen bojí.“

„Zřejm ě to i to.“ Mac naklonil stroj k západu a vedl ho na p říč přes úžinu Juana De Fucy sm ěrem ke kanadské hranici.

Jonas zam ěř il dalekohled na ostrov Vancouver, který se za čal rýsovat na obzoru. „Okay, tak mi pov ěz, Ann Landersová, jestliže se Celesta Benedikta bojí, pro č od n ěho neodejde?“

Mac se zazubil. „Na to je jednoduchá odpov ěď : Kv ůli moci. S ním ji má a ona ji chce mít. Vsadím se, že mu i te ď roztahuje nohy.“

„Tak pro č svádí m ě?“

„Už jsem ti řekl, že od tebe n ěco chce. Říká se, že muž používá lásku, aby získal sex, a žena používá sex, aby získala lásku. Jenže Celesta používá sex ke zmanipulování lidí, aby dělali to, co chce ona. A proto je tak nebezpe čná.“

Vrtulník klesal nad jižní cíp ostrova. „M ěl bych let ět nad hlubšími vodami nebo sledovat pob řežní čáru?“

„Sledovat pob řežní čáru.“ Jonas zaostřil na hejno kosatek táhnoucích k severu. N ěkolik následujících minut letěli ml čky a Jonas pozoroval hladinu oceánu. Doufal, že mezi kytovci zaznamená nějaký rozruch nebo uvidí zbytky roztrhané velryby, které by prozrazovaly, že unikající dravec je n ěkde nablízku. Jonas cítil, že v n ěm stále víc narůstá pocit prohry. Už tém ěř t ři dny megalodona nezahlédli a nem ěli o n ěm jedinou zprávu.

Je to beznad ějné…

„Macu, myslíš si, že se lidé mohou zm ěnit?“

„Ubohý chlap če, vidím, že do tebe opravdu za ťala své spáry.“

„Tentokrát mluvím o sob ě.“

*

Lo ď Lady Rose odrazila s hlasitým zatroubením od p řístavního mola v Bamfieldu a vydala se na další část desetihodinové plavby do Uclueletu a zp ět.

Čtrnáctiletý Kevin Blaine se opíral čelem o nalakované

247

dřev ěné zábradlí a kopal nohou do kovového sloupku.

„Kevine, nech toho. Rušíš ostatní,“ ok řikla ho starší sestra Devon. „Nudím se. Pro č nem ůžu jezdit na skateboardu?“

„Už jsem ti jednou řekla, že na palub ě je moc lidí.“

„Jak dlouho to ješt ě bude trvat do Uclueletu?“ Devatenáctiletá dívka vzala bratra za ruku. „Kevine, já se z tebe zblázním, jestli už nedáš pokoj. P řísahám, že až m ě mamka s ta ťkou budou ješt ě někdy nutit, abych t ě vzala do Port Alberni, rad ěji t ě zakousnu, než bych to ud ělala.“

„Mám hlad.“

„Tady máš peníze,“ řekla vztekle Devon a vrazila mu do ruky desetidolarovou bankovku. „Koukej zmizet a necho ď mi na o či, dokud nep řistaneme.“

Dravec si razil cestu proti silným proud ům kanálu Imperial Eagle. Držel se p ři skalnatém korálovém dně, ale i tady pokra čoval v sondování svého okolí, houpal obrovskou hlavou ze strany na stranu a nasával hektolitry mořské vody. Náhle jeho čichové bu ňky zaznamenaly lehké stopy štiplavého pachu moči.

Asi kilometr vp ředu se t ěsn ě pod hladinou ladn ě otá čel dosp ělý samec lvouna. P ři svých více než t řech metrických centech váhy se obrovský savec bál pouze hejna kosatek. Instinkt však tomuto hbitému tvoru p řesn ě napovídal, jak daleko se m ůže zatoulat od břehu, aby p řed p řípadným útokem kytovc ů unikl. P ři viditelnosti pouhých deset metr ů se tedy neustále ostražitý lvoun neodvážil dál než na padesát metrů od b řehu.

Lovec plul podél mo řského dna a rychle zkracoval vzdálenost dělící ho od tlukotu srdce lvouna. Megalodon pomalu podplul svou ko řist a pátral na hladině ozá řené sluncem, kterým sm ěrem zaúto čit.

Lvoun náhle ucítil nebezpečí a rychle zamí řil ke b řehu.

Megalodon zpozoroval temný tvar pohybující se na hl adin ě, máchl přesn ě vypo čítanými pohyby svalnatého ocasu a vyrazil za ko řistí.

Savec zaregistroval, že se dole pod ním n ěco d ěje, a za čal

248

sebou zmítat v zoufalé snaze odrazit útok dravčích zub ů.

Megalodon vyst řelil nad hladinu. O či oto čené dozadu, čelisti rozev řené na maximum. Jediné strašlivé hryznutí a tlustý ploutvonožc ův podb řišek se dostal do drtivého stisku tém ěř t ří a půl tuny na centimetr čtvere ční. Mezi drav čími zuby vytryskl proud krve a výkal ů.

Bylo krátce po čtvrté hodin ě odpoledne, když se p ět kajakářů dostalo za poslední z řady ostr ůvk ů Barkleyovy úžiny a zamí řili na otev řené mo ře. Když míjeli poslední výb ěžek pevniny, všiml si Ronald Jacobs, že jim nad hlavou krouží orel b ělohlavý. Ronald přestal pádlovat a pohledem sledoval let majestátního ptáka, dokud se neusadil na nejvyšší v ětvi jedle asi t ři sta metr ů od nich.

„Tak, p řátelé, do Uclueletu to máme šest a půl kilometru,“ prohlásila Karen. „Dávejte pozor na vzedmuté vlny, tady v t ěch místech mohou být opravdu ošklivé.“

„Vypadá to, že budeme mít doprovod,“ řekl Jon a ukázal k jihu. Z dálky se k nim blížil lodní trajekt.

„To je Lady Rose,“ informovala je Karen. „Lo ď, kterou se budeme zítra odpoledne vracet kanálem do Port Alberni.“

„Já se nevrátím, dokud neudělám pár dobrých snímků pod vodou,“ prohlásila Andrea. „Co je s t ěmi velrybími hejny, která jste mi slíbila?“

„ Čty řicet až padesát kusů strávilo jarní a letní m ěsíce mezi Barkleyovou a Clayoquotovou úžinou, to je dalších padesát kilometr ů na sever. Ale i tady jsem jich pokaždé pár vid ěla. Stejn ě tak kytovce dlouhoploutvé. Bu ďte trp ěliví, nebude to trvat dlouho a objeví se,“ řekla Karen.

*

Kevin Blaine se naklonil p řes zábradlí na pravém boku příd ě a sledoval, jak jeho plivanec letí vzduchem a dopadá do vody o p ět nebo šest metr ů dál. V ětšina pasažér ů trajektu Lady Rose bu ďto pod řimovala na d řev ěných lavi čkách, nebo se ukrývala p řed sluncem uvnit ř lodi.

249

Kevin pozoroval modrou vodu oceánu a doufal, že uvidí velrybu. Náhle se těsn ě pod hladinou mihlo cosi obrovského bílého. Bylo to dlouhé téměř jako p ůl trajektu. Kevin se naklonil tak daleko, jak jen to šlo, a civ ěl na obrovskou rybu plující vedle lodi.

Po n ěkolika vte řinách se megalodon ponořil a zmizel.

Kevin se rozb ěhl za sestrou, která ležela na lavičce a opalovala se.

„Dev, vid ěl jsem n ěco obrovského. Myslím, že to byl megalodon!“

„Běž pry č.“

„Ty m ě neposloucháš…“

„Kdybys byl alespo ň co k čemu a p řinesl mi nízkokalorickou kolu.“

Kevin ji ignoroval a b ěžel zpátky na p říď.

„Tamhle,“ řekla Karen a ukázala nalevo dopředu. „Zdá se, že máme štěstí. Krmí se fytoplanktonovým kv ětem.“

„Co je to?“ zeptal se Ronald. Po řádně se op řel do pádla, aby udržel krok se svou ženou, ale když k n ěmu dorazila první z řady dvoumetrových vln a zvedla kajak do výšky, p řestal pádlovat. Zasáhla ho sprška ledové vody.

„Taková bílá hmota, která vypadá jako pěna do koupele,“ odpov ěděla Karen. „Každé jaro tady p ůsobením slunce vykvete spousta fytoplanktonu. Krmí se jím malé larvy a ryby, a to přitahuje velryby.“

Přiblížili se asi na patnáct metrů ke stádu.

„Jakého druhu jsou tyhle velryby?“ zeptala se Shirley.

„Velryby šedé. Napo čítala jsem p ět, možná šest dosp ělých kus ů a jedno mlád ě. Blíž se už nep řibližujme.“

Andrea si p řetáhla přes hlavu kapuci a upevnila si obli čejovou masku. Pak se p řesv ědčila, že má v kameře nasazený nový film. „Držte mi palce,“ řekla a p řevrátila se do vody.

Přestože m ěla neoprenový oblek, ledová voda ji tém ěř vyrazila dech. Rozhlédla se. Okamžit ě si uv ědomila, že je po řád ještě moc

250

daleko, a proto nic nevidí. Právě se chystala p řeto čit zpátky na hladinu, když si všimla p řízra čně bílého tvaru p římo pod sebou. Mí řil k velrybímu hejnu.

Op řela se do pádla a přeto čila se nad vodu. „To snad není možné,“ vyhrkla, když jí ješt ě cr čela voda z obli čeje. „Práv ě jsem vid ěla bílou velrybu!“

„Víte to jist ě?“ divila se Karen. „B ěluchy se obvykle neodvažují tak daleko na jih.“

„ Říkám vám, že jsem ji viděla.“ Andrea zvedla pádlo.

„Co chceš d ělat?“ zeptal se její manžel.

„Mí řila sm ěrem k hejnu. Musím se dostat blíž. Jsem moc daleko, abych mohla ud ělat po řádný snímek.“

„Už je pozd ě,“ poznamenala Shirley a ukázala rukou.

Hejno šedých velryb se p řestalo pást.

„N ěco je vyplašilo,“ řekla Karen. „Tisknou se k sob ě.“

Náhle hejno vyrazilo jako jedna masa proti kajakářů m.

„Proboha, držte se p ři sob ě!“ vyk řikla Karen.

Třicetitunové obludy se řítily k nim a jen n ěkolik vte řin předtím, než by je smetly z hladiny, se pono řily. Všechny čty ři lod ě se divoce rozhoupaly, otá čely se ve vírech a narážely jedna do druhé.

Andrea se nadechla a p řevrátila se do vody. Kameru už m ěla připravenou p řed o čima.

Přes lod ě se p řevalila řada vln vysokých až dva a p ůl metru. Když se hladina uklidnila, nebylo po velrybách ani vidu.

„Všichni v po řádku?“ zeptala se Karen.

„Jsem zmrzlá jako rampouch,“ st ěžovala si Shirley. Jon vytáhl z vodot ěsné p řihrádky ručník a podal jí ho.

Ronald se oto čil k Andreinu kajaku, který byl stále obrácený dnem vzh ůru. „Alespo ň n ěkdo z toho n ěco m ěl.“

„Vra ťme se dom ů, Shirley,“ řekl Jon. „Už jsem si užil života v přírod ě, že mi to bude sta čit na zbytek života. Až bude váš časopis chtít p říšt ě d ělat reportáž z divo činy, navrhuju Manhattan.“

Ronald se naklonil, aby své žen ě pomohl p řevrátit kajak. V tu chvíli si všiml, že kolem lodi se rozlévá temně rudá skvrna.

251

„Andreo!“ Ronald obrátil kajak a… z úst se mu vydra l strašlivý výk řik hr ůzy.

Shirley chvíli nechápavě zírala, pak se p ředklonila na stranu a za čala zvracet. Karen a Jon hled ěli v šoku s rukama na ústech.

Z Andrei Jacobsové zbyl jen d ěsivý, krvavý pahýl. Spodní půlka t ěla stále vězela v kajaku, kdežto horní, utržená v oblasti břicha, byla pry č.

Ronald p řestal k řičet a vyt řešt ěně hled ěl na bílou h řbetní ploutev, která trčela dva metry nad vlnami. Ploutev kolem nich dvakrát zakroužila a zmizela.

„To byl megalodon,“ chraptiv ě zašeptal Jon. Vzáp ětí se natáhl ke své omdlévající ženě, aby ji zachytil. Kajaky rozhoupala další řada vzedmutých vln.

Ronald vyt řešt ěně zíral na zkrvavené torzo a nevnímal, že se pod ním mihla neskute čně bílá zá ř. Když však nalevo nad hladinou vyrostla obrovská hlava a děsivé čelisti jediným mocným chramstnutím pohltily to, co z jeho ženy zbylo, i s kajakem, znovu vyk řikl v bezmezné hrůze. Bílá obluda zmizela pod hladinou a ve zví řené vod ě zanechala jen pádlo a p řední špi čku lodi.

„Musíme pry č!“ vyk řikla Karen. „Rozd ělte se!“ Za čala zu řiv ě pádlovat k jihu k blížícímu se trajektu.

Jon se za ní chvíli bezradn ě díval, pak svou ženu pleskl tvrd ě přes tvář. „Shirley, probu ď se!“ vyk řikl a divoce jí zat řásl. Jakmile ucítil, že se pohnula, pustil její hlavu a za čal pádlovat sm ěrem k uclueletskému p řístavu, který byl nyní čty ři kilometry na sever.

Ronald Jacobs zcela ochromený šokem sed ěl v kajaku a ho řce plakal.

*

Jonas zam ěř il dalekohled na trajekt, potom ho však upoutalo něco jiného. „Vypadá to jako kajak. Míří p římo k trajektu…“

„Jonasi, za kajakem, poloha jedna hodina!“

Jonas pátral na hladině. „Oh, zatracen ě…“

„Drž se…“ Vrtulník prolet ěl nad Lady Rose. Jonas se zoufale pokoušel spojit se s lodí rádiem.

252

Kevin byl v tu chvíli na p řídi sám. Ve vzduchu se ozval rachot vrtulníku, ale chlapce zaujalo n ěco jiného, k lodi zu řiv ě pádlovala nějaká žena v kajaku. Když vrtulník p řelétával nízko nad lodí, Kevin se instinktivn ě p řikr čil, ale jako by tušil, že se něco d ěje, dál sledoval ženu v kajaku. Náhle uviděl h řbetní ploutev a uv ědomil si, co se p řed jeho o čima odehrává.

Oto čil se a pohledem hledal záchranný kruh. Uvid ěl, že je upevn ěný o kus dál k zábradlí. Kevin přisko čil a uvolnil ho. V tu chvíli se Lady Rose za čala natáčet, aby byla k žen ě v kajaku levým bokem.

Karen hnaná prožitou hrůzou pádlovala ze všech sil k lodi. Z rozed řených puchý řů v dlaních jí tekla krev a o či m ěla napolo oslepené slzami a slanou mo řskou vodou. Cítila, že jí docházejí síly.

Padesát metrů…

Zamí řila k p řídi. Hore čně uvažovala, jak se dostane na palubu. Zábradlí se tyčilo čty ři nebo p ět metr ů nad její hlavou. Pak uvid ěla chlapce se záchranným kruhem.

Dravec se blížil, čelisti rozev řené, o či zaost řené na siluetu unikajícího kajaku. Jeho tmavý profil mu v zamlžené vod ě připomínal dalšího lvouna. Megalodon se p řiblížil na deset metr ů, pak ale zaregistroval jiného, mnohem v ětšího tvora a zm ěnil sm ěr. Blížil se ke své ko řisti.

Kevin zaslechl, že lodní motory ztichly. Zvedl hlav u. Uvid ěl, že k n ěmu b ěží t ři muži z posádky.

Zavolal na ženu dole pod sebou a vrhl sm ěrem k ní záchranný kruh.

Karen z posledních sil pádlovala podél lodi, která se stále ještě pohybovala. Nedaleko ní dopadl kruh. Natáhla se, zvedla ho z hladiny a nasoukala se rukama a rameny dovnit ř. Ješt ě se jí poda řilo vyprostit z lodi, ale na víc už jí nezbývaly sí ly.

253

Tři námořníci odstr čili Kevina a chytili lano záchranného kruhu.

Karen cítila, že ji vytahují nahoru. K řečovit ě svírala lano a modlila se, aby ji žralok ušet řil.

Mezitím se na palub ě shromáždil dav zv ědavc ů. Protože Kevin nic nevid ěl, vylezl na zábradlí a obkročmo se na n ě posadil.

Mac se vznášel se svým strojem asi p ětadvacet metr ů nad palubou trajektu. Jonas sledoval drama odehrávající se dole pod nimi. Když uvid ěl, že n ěkolik silných muž ů vytáhlo ženu z kajaku do bezpe čí, vydechl úlevou.

„Myslíš, že bys mohl vypálit granát?“ zeptal se Mac.

Jonas si p řiložil k oku dalekohled pušky a pátral po žralokovi. „Je p říliš hluboko a krom ě toho se hladina moc leskne. Nevím, jak je daleko od lodi.“

Sáhl pod sedadlo a vytáhl velkou zbraň p řipomínající startovní pistoli. V její hlavni byl speciální náboj doplněný o malý vysíla č a tém ěř dvacet centimetr ů dlouhý há ček. Jonas p řepnul bezpe čnostní pojistku zbran ě a aktivoval vysíla č.

„Kde jsi k tomu p řišel?“ zeptal se Mac.

„Poslali mn ě to z Institutu. Vysíla č má dosah jen asi p ět kilometr ů, ale…“

Dole pod nimi vyst řelila z vody obrovská hlava a za ní horní část megalodonova trupu. Žralok ch ňapl po prázdném kajaku. Obludné tělo se ve vzduchu oto čilo a p ři pádu zpět prudce ude řilo do levého boku trajektu. Náraz byl tak mohutný, že srazil v ětšinu pasažér ů i člen ů posádky na zem.

Kevin Blane svíral stehny i rukama zábradlí, aniž pomyslel na to, v jak nebezpe čné pozici se nachází. Přímo p řed ním vylétla nad hladinu obludná bílá ryba a ocitla se tak blízko, že mohl natáhnout ruku a zachytit její prsní ploutve. Vzápětí obrovské tělo narazilo do boku lodi. Kevin si ve zlomku vte řiny uv ědomil, že ztrácí rovnováhu a kácí se na stranu. Nebyl schopen se udržet. Náhle byla pod ním jen voda. Ve vzduchu se oto čil, ješt ě sta čil letmo zahlédnout třpytící se hladinu a pak už vlétl hlavou do ledové

254

vody.

Jonas se bleskov ě rozhodl. Sklonil pušku, protože dostal strach, že by mohl granátem zasáhnout loď, a hmátl po pistoli. Bez váhání vystřelil. Z hlavn ě vylet ěl šíp opat řený há čkem a vysíla čem a zasáhl megalodona do odkrytého podbřišku.

Monstrum ude řilo o lo ď a z řítilo se do vody.

Kevin byl výborný plavec a rychle se ve vod ě vzpamatoval. Několikrát prudce kopl do vody. Jakmile se vynořil nad hladinu, pohlédl nahoru, čekal, že u zábradlí uvidí n ěkoho se záchranným lanem.

Devon se zvedla z paluby a b ěžela k zábradlí. Ješt ě než upadla, sta čila zahlédnout, že její bratr ztrácí rovnováhu a padá dolů. Dob ěhla na kraj lodi a uvid ěla, že Kevin šlape vodu a mává nahoru.

„Vydrž, Kevine…,“ vyk řikla. Kousek od ní leželo nilonové lano navázané na zábradlí. Devon za ně za čala divoce škubat a za chvíli p řitáhla konec se záchranným kruhem. Zvedla kruh a hodila ho dol ů do míst, kde tušila Kevina.

Pak se vrhla k zábradlí. Slyšela, že n ěkolik lidí vedle ní vyk řiklo. Devon divoce gestikulovala na Kevina, aby se chytil kruhu.

Kevin zvedl ruku a zamával na ni, ale jakmile si všiml hr ůzy v sest řin ě tvá ři, jeho úsm ěv zmizel. Oto čil se.

Bílou hlavu bylo sotva vid ět. Ke Kevinovi se blížila vlna. Za ní se ve vod ě černala tmavá díra lemovaná růžovými dásn ěmi a dv ěma řadami strašlivých zub ů.

Kevina se zmocnila panika. Nechal kruh kruhem a ze všech sil se snažil plavat pry č, silný proud ho však strhával zp ět. Na krati čký neskute čný okamžik m ěl Kevin pocit, že klouže nohama do jakési slizké prohlubně. Kolem ví řila voda.

Vodní p říval ho strhl dol ů. V dusivé tm ě chlapec za ťal prsty do slizkého, obludného jazyka. V posledním zlomku vteřiny svého života si uv ědomil, že ho cosi drtí. Pak se vše ztratilo.

255

Ve chvíli, kdy megalodon definitivn ě zmizel ve vlnách, vyrazil Jonas divoký výk řik vzteku a zoufalství.

Mac, kterému se třásly ruce, že byl stěží schopen ovládat knipl, přepnul řízení na autopilota. Oba muži nebyli n ěkolik minut schopní ni čeho jiného než sed ět se zav řenýma o čima a vší silou vůle zahánět obraz hr ůzné scény, která se před jejich o čima odehrála.

„Volám posádku vrtulníku, tady kapitán lodi Lady Rose. Posádko vrtulníku ozvěte se…“

„Slyšíme vás,“ ohlásil se Jonas. Stěží poznával sv ůj hlas.

„Žena, kterou jsme zachránili, říká, že na mo ři jsou další dva kajaky. Z řejm ě necelý kilometr na severozápad. Odpov ězte, prosím. Konec.“

Jonas pohlédl na Maca, tvář jeho p řítele byla rudá vztekem. Mac sev řel knipl a vrtulník posko čil dop ředu. „Rozumíme,“ vyk řikl Jonas. Nový p říval adrenalinu ho vyprovokoval k aktivit ě.

Podle udaného sm ěru rychle objevili kajak. Vrtulník se za čal snášet dolů.

Mac z ůstal viset se strojem t ěsn ě nad hladinou. V zlé p ředtuše sledoval blížící se vzedmuté vlny.

„Ho ď sebou, Jonasi, nebo bude pozd ě…“

Jonas si odepnul popruhy a p řemístil se do nákladového prostoru. Otev řel posuvné dveře, vyklonil se hluboko dol ů a chytil zhrouceného muže za ruku.

Vlny se blížily. Jonas vytáhl bezvládné tělo Ronalda Jacobse z kajaku a s vyp ětím všech sil ho dostal do kabiny. Vzáp ětí se stroj zvedl, aby ho nezasáhla valící se vlna.

„Je živý?“ zeptal se Mac.

„Dýchá, ale asi je v šoku.“

Jonas p řikryl muže dekami. Mac zatím obrátil stroj k východu a pátral po druhém kajaku.

Jon Kollin byl na konci svých sil. P řestal pádlovat. Nemohl popadnout dech a ruce se mu bezmocn ě chv ěly.

256

„Shirley, musíš mi trochu pomoct,“ zachrapt ěl. Vyt řel si z o čí pot a snažil se zaost řit pohled na tenký proužek pevniny. Zdálo se mu, že necelý kilometr, který je od ní d ělil, je nep řekonatelný.

Shirley pono řila své pádlo do vody a pokusila se pádlovat. „Nejde to, Jone. Cítím, že mi zase bude zle.“

Jon se ohlédl a zadíval se sm ěrem k trajektu. „Něco se tam děje.“ Sáhl do vody a opláchl si obličej. Studená voda ho trochu vzk řísila.

„Shirley, podívej se na m ě.“ Jakmile se jeho žena oto čila, plácl pádlem do vody a pořádně ji post říkal.

„Co, prosím t ě, d ěláš…“

„A te ď se chop pádla a pomoz mi,“ houkl na ni.

Megalodon kroužil pod velkou lodí a čekal na další ko řist. Náhle kdesi v dálce zarezonovalo jakési dunění. Vibrace neustávaly. Megalodon ještě n ěkolikrát zakroužil, ale pak se vydal za novým lákadlem.

Jakmile se p řiblížil ke zdroji, dun ění ustalo. Zmatený za čal kroužit kolem a čekal, až se zvuky op ět objeví. Místo dun ění však zaregistroval jiný zvuk, tentokrát p řicházel shora.

Žralok máchl ocasní ploutví a vyrazil za zbývajícím kajakem.

Jon zvedl hlavu od pádlování. Vpředu se objevilo sv ětlo vycházející z menší budovy na konci soukromého mola. „Ješt ě chvíli, Shirley,“ vyk řikl a znovu se op řel do pádla. „Už jsme blízko.“

Shirley se oto čila, p řestala pádlovat a zírala na širokou hladinu oceánu za nimi.

„Shirley, zkus se p řemoct, ješt ě…“

„Jone…“ V jejích hn ědých o čích se objevila hr ůza. Mezi vlnami se k nim rychle blížila h řbetní ploutev.

Jonas kontroloval ve sluchátkách signál sledovacího vysíla če, ale sou časn ě dál zkoumal pohledem z čeřenou hladinu. Slunce se za čalo sklánět k obzoru, hladina pomalu temn ěla a viditelnost se

257

zhoršovala.

„Signál slábne. Zkus se vrátit.“

Vrtulník se odklonil od řady menších ostr ůvk ů a zamí řil k nejjižn ějšímu cípu Uclueletu.

„Macu, tam,“ ukázal Jonas. „Vypadá to, že mí ří tam k tomu molu.“

„A dívej se, kdo tam mí ří s nimi.“

Jon Kollin necítil záda a paže, zato stržené a zkrvavené puchý ře v dlaních ho pálily tak, že tém ěř nebyl schopen sev řít pádlo.

Náhle ho jakýsi pohyb p řinutil oto čit se vpravo. O kus dál se po hladin ě ší řila vlna a tla čila jejich kajak stranou.

Poté se vyno řil p řízrak. Obrovské tělo lehce klouzalo vodou, jeho sv ětélkující k ůže zářila v pozdním odpoledním slunci náznakem oranžového odstínu. Těsn ě nad hladinou se objevilo šedé bezcitné oko. Pootevřené čelisti se chv ěly nedo čkavostí, obnažené zuby p řipravené sev řít a rozdrtit…

Shirley vyk řikla hr ůzou.

Příval adrenalinu zp ůsobil, že Jon zapomn ěl na únavu i bolest. Znovu za čal hore čně pádlovat, stále však jako hypnotizovaný sledoval žraloka. Jeho velikost byla neskute čná. Na okamžik odtrhl pohled a podíval se, kde je konec mola.

Zbývalo čty řicet metr ů.

Obluda plácla ocasem a ponořila se.

„Panebože, te ď to p řijde,“ vyk řikl Jon. „Chce nás podplout a zaúto čit zespodu jako p ředtím. Shirley, uvolni si nohy, abys mohla vysko čit.“

Přestala pádlovat a uvolnila si spodní část těla.

„Už jsem,“ ozvala se. Její hlas se zachvíval paniko u. Balancovala na koleni a pokra čovala v pádlování.

Také Jon se snažil uvolnit ze strnulé pozice. Ruce se mu t řásly únavou a p řílivem adrenalinu. V okamžiku, kdy vytáhl jednu nohu, uvid ěl, že hladina pod kajakem zb ělela.

„Shirley, sko č, sko č!“

258

Vedle lodi se vyno řila bílá hlava. O či zvrácené dozadu, čelisti rozev řené… Oba ucítili, že se kajak zvedá, a vysko čili. Ješt ě když let ěli vzduchem, čelisti sklaply a jediným stiskem prázdnou lo ď rozdrtily.

Náraz ledové vody Jona vyprovokoval k téměř zb ěsilému úsilí. Několikrát kopl do vody a vynořil se, jenže vzáp ětí ho op ět stáhl vír zp ůsobený pono řením obrovské žralo čí masy.

Zmobilizoval síly a ješt ě siln ěji kopl do vody. Když se znovu vyno řil, uvid ěl, že Shirley už plave k molu. Byla asi šest metr ů od něho. Cht ěl ráznými tempy vyrazit za ní, ale náhle si s hrůzou uv ědomil, že je st ěží schopen pohnout rukama i nohama. Jako by měl náhle svaly z olova.

Shirley dosáhla na konec zchátralého mola a z posledních sil se vytáhla nahoru. Asi vteřinu z ůstala vy čerpan ě ležet, pak se posadila a vyk řikla: „Jone, musíš rychleji!“

Megalodon smýkal hlavou ze strany na stranu, protož e se mu neda řilo objevit mezi zbytky kajaku ko řist. Vzápětí ji však jeho čidla zaregistrovala podle vibrací ší řících se po hladin ě. Žralok se oto čil a prudkým pohybem ocasu pohnal své obrovské tělo dop ředu.

Jon už také dosáhl konce mola, ale byl tak vyčerpaný, že st ěží držel nad vodou hlavu. Shirley se sehnula dol ů, chytila ho za zápěstí, ale vytáhnout nahoru muže vážícího přes devadesát kilogram ů bylo nad její síly.

Pak uvid ěla, že asi deset metr ů od n ěho se rozví řila voda.

Děs, který Jon spat řil v jejích o čích, sta čil. Vmžiku se vyškrábal na d řev ěné molo, chytil Shirley za ruku a strhl ji dál od okraje.

Hlava b ěsnící obludy narazila do mola. Oba d řev ěné podp ěrné pilíře se s celou konstrukcí a s Shirley i Jonem z řítily do vody.

Megalodon řádil jako rozlícený býk, proháněl se s otev řenými čelistmi mezi troskami, drtil zuby vše, co mu p řišlo do cesty, a slep ě hledal ko řist.

Vzedmuté vlny vrhly Jona a Shirley dál ke břehu. Nakonec Jon postr čil svou ženu po d řev ěném žeb říku na tu část mola, která

259

zůstala stát. Do zad mu narážely víc než metr vysoké vlny. Sotva i on vylezl na poškozené molo, ohlédl se za sebe. Zdálo se, jako by je obluda cht ěla pronásledovat až na pevninu.

Jon chytil Shirley za ruku a oba se rozb ěhli pry č. Jejich nohy dupaly po zchátralých prknech mola, do jehož podp ěrných pilí řů naráželo z obou stran zp ěněné mo ře.

Žralok, který cítil, že mu ko řist uniká, zajel pod molo a mířil ke zdroji vibrací.

Jonas si uv ědomil, že se molo ot řáslo. V běhu se ohlédl. Plošina za nimi zapraskala, pozvedla se a vzápětí se ze zm ěti zborcených prken vyno řil trojúhelníkový nos rozb ěsn ěného tvora.

„Shirley, rychle,“ vyk řikl a táhl za sebou ženu na konec mola. „Zatracen ě…“

Teprve teď uvid ěli, že cestu na pevninu jim blokuje železná brána vysoká téměř p ět metr ů. Napravo brána přecházela do stejně vysokého plotu, který kon čil u zdi menší restaurace postavené na vedlejším molu.

Zatímco Jon zkoušel bránu, jeho žena se rozb ěhla k restauraci a za čala bouchat do jejích zadních dve ří.

Náhle Jon ucítil, že se prkna pod jeho nohama zvedají a lámou.

Vysko čil na bránu a zoufale se zachytil ok pletiva. D řev ěná plošina za jeho zády se zhroutila do vody. V troskách se zb ěsile míhala bílá zář.

„Jone, tudy!“

Jon p řeru čkoval na stranu, opatrn ě p řekro čil mezeru a dostal se na d řev ěnou lávku kolem restaurace. Shirley ho chytila za ruku a vtáhla ho otevřenou brankou na plošinu nad vodou, na které byla restaurace postavená.

„Shirley, po čkej, jdeme špatn ě…“

„Tam vzadu je balkon. Musíme tu plošinu p řejít, abychom se z ní dostali.“

Vedla ho dál kolem oken banketní místnosti. Od stolů osv ětlených sví čkami na n ě s údivem zírali hosté. Nikdo z nich netušil, že pod molem krouží gigantický žralok.

Shirley zabouchala na prosklené dveře. Jon pohlédl na vodu a

260

uvid ěl svítící ploutev.

Ke dve řím p řistoupil číšník, zavrt ěl hlavou a ukázal k hlavnímu vchodu, vtom se plošina hroziv ě ot řásla.

Jon znovu zabouchal na sklo. „Otev řete ty posrané dveře, nebo je vykopnu!“

Číšník o krok ustoupil a uvolnil místo jinému muži, z řejm ě vedoucího podniku, který kone čně odemkl.

Shirley rozrazila dve ře doko řán, vzápětí ji Jon vstr čil do přepychové restaurační místnosti. Kapala z nich voda a oba t ěžce oddychovali.

„Madame, sem nem ůžete…“

„Všichni musíte okamžit ě pry č,“ p řerušila ho vzrušeným hlasem Shirley. „Molo se hroutí do vody!“ Oba prob ěhli kolem ohromených host ů a hledali východ.

„Madame, monsieur…“

„Slyšeli jste, co říkala moje žena? Všichni musíte odsud pry č…“

Jeho slova p řerušila obrovská rána. Náraz otřásl celou budovou, p řevrhl stoly a srazil v ětšinu host ů na zem.

Do v řavy nastalého zmatku se náhle ozval děsivý praskot, jeden z poškozených pilí řů , na kterých molo stálo, se zbortil.

Restaurace se za čala naklánět.

Jon chytil Shirley za ruku a táhl ji mezi převrženými stoly a křičícími hosty k hlavnímu vchodu.

Jonas s Macem nemohli d ělat nic jiného než z výšky sledovat, jak se celá restaurace čím dál víc naklání, a nakonec se s rachotem hroutí do mo ře.

261

Řešení

Marianská hlubina

Sergej čekal p řed dve řmi Terriny kajuty, dokud se Prometheus neodpojil od Benthosu a nezahájil výstup nahoru.

„No ne, tak vy jste rozhodla z ůstat?“ ozval se Rus za dve řmi lámanou angličtinou. Pak se odporn ě zachechtal a odešel.

Terry sed ěla na podlaze a zoufale se snažila zachovat klid.

Náhle sebou trhla, kdosi zaklepal dve ře.

„To jsem já, Benedikt.“

Ut řela si slzy a otev řela.

„Pro č jste, proboha, po řád tady, moje drahá?“ zeptal se s nevinným výrazem. „Prometheus už odplul.“

„Posmíváte se mi? Do poslední chvíle sed ěl p řed mými dve řmi ten váš ruský pacholek a…“

„Sergej?“ Benedikt udiven ě zavrt ěl hlavou. „O tom nic nevím.“

„Samoz řejm ě že nic nevíte. Tohle je zp ůsob, jakým jste se vypracoval nahoru, Benedikte, vydíráním druhých lidí?“

V Benediktových o čích zablesklo varování. „Myslím, že si promluvíme n ěkdy jindy, až se uklidníte.“

Dívala se za ním, jak odchází chodbou. Jakmile zmizel na konci, práskla dveřmi a zav řela se. Asi deset minut čekala, pak op ět opatrn ě otev řela a rozb ěhla se k lodnímu schodišti.

Sestoupila o dv ě paluby níž, rozhlédla se, jestli ji nikdo nesleduje, a zamí řila ke dve řím Williamsovy laborato ře.

Zaklepala. Když se nikdo neozval, zkusila otev řít. Nikdo tam nebyl. Vstoupila dovnit ř, zav řela za sebou a rychle prošla do

262

vedlejší místnosti. Ani tam však Heath nebyl, míst o n ěho našla pouze zkamen ělou lebku prehistorického tvora.

Zmatená opustila laboratoř a vystoupila na palubu B.

Na velitelském stanovišti uvid ěla kapitána Hoppa. Vzpomněla si, jak se postavil Benediktovi, p řistoupila k n ěmu a vzala ho stranou.

„Jak je to s vámi?“ zeptal se Hoppe. „Vy už tady p řece nemáte být…“

„Mohla bych s vámi mluvit o samotě?“

„Každou chvíli p řipluje Epimetheus,“ řekl kapitán spíš k posádce než k ní. „Poj ďme nahoru. Odtud m ůžeme sledovat, jak sestupuje.“

Terry ho následovala přístupovou šachtou na pozorovací palubu. Netrp ěliv ě čekala, až odklopí vn ější titanový pláš ť zakrývající sférické pozorovací okno.

„Mluvte potichu,“ řekl kapitán. „Stěny mají uši.“

„Benedikt m ě drží na palub ě jako svého v ězn ě…“

„Já vím.“

„M ůžete mi n ějak pomoct?“

„To, nevím.“

„Kde je Heath Williams? Co se s ním stalo?“

„Ten paleobiolog? Myslím, že dnes ráno odplul na Prometheovi.“

Zmocnila se jí úzkost. Jak jen mohl odplout, aniž ji vzal sebou?

„Kapitáne, prosím vás, musím se odtud dostat.“

Bylo vid ět, že Hoppe za číná být nervózní. „Co pro vás mohu ud ělat?“

„Požádejte rádiem o pomoc úřady na pevnin ě.“

Hoppe zavrt ěl hlavou. „Všechny komunika ční linky, které má Benthos a jeho ponorky k dispozici, jsou sm ěrovány přes Goliáše. Neexistuje zp ůsob, jak tento článek obejít.“

Terry cítila, že se jí do o čí derou slzy zoufalství. „Jste schopen pilotovat Epimethea ?“

Vid ěla, že v n ěm její otázka vyvolala zmatek. „S Epimetheem bychom se moc daleko nedostali. Goliášovi bychom neunikli…“

263

„Jak daleko je nejbližší ostrov?“

„Asi sto dvacet mo řských mil na západ, to je p řes dv ě st ě dvacet kilometr ů.“

„To bychom mohli dokázat.“

Kapitán Hoppe se obrátil k pozorovacímu oknu a ukázal na slabé sv ětlo poblikávající v dálce. „Tam se blíží Epimetheus,“ řekl tiše.

„Kapitáne, prosím vás…“

Hoppe dlouho hled ěl na sv ůj temný obraz ve skle. „Sloužím u Benedikta víc než dvacet let. Ujal se m ě. P ředtím jsem byl beznad ějný alkoholik, zabil jsem svou ženu a malou dcerku , když jsem řídil opilý.“ Pohlédl jí do o čí a ut řel si slzy. „Myslím, že moje dcerka by te ď byla asi ve vašem v ěku.“

„Zachránil byste mi život.“

„Vra ťte se do své kajuty a zůsta ňte tam. S nikým nemluvte. Sejdeme se ve t ři hodiny ráno na palubě G.“

Následujících čtrnáct hodin strávila Terry zavřená ve své kajutě a s úzkostnou dychtivostí čekala na okamžik, kdy bude moci uniknout ze svého podmo řského v ězení.

Benedikt nemarnil čas. Chvíli poté, co Epimetheus přistál, odvelel ho na první pr ůzkumnou výpravu, tentokrát však v těsném doprovodu Benthosu. Terry slyšela, že se ponorka n ěkdy po p ůlnoci vrátila. Pořád ještě nem ěla tušení, jakou činnost vlastn ě Geo-Tech na mo řském dn ě vyvíjí, ale nyní již s jistotou v ěděla, že rozmis ťování robotů UNIS je pouze zást ěrkou pro Benediktovy vlastní cíle.

Deset minut p řed t řetí hodinou ranní vyšla z kajuty. V pravé ruce svírala kovovou trubku. Bosá, s botami v rukou tiše vystoupila po lodních sch ůdcích na palubu G.

Zastavila se v prázdné chodbě a poslouchala.

Zaslechla n ěč í hlasy… ozývaly se z hangáru. Že by kapitán Hoppe?

Rozb ěhla se chodbou. Když se p řiblížila k vodot ěsným dve řím, s p řekvapením zjistila, že jsou lehce pootev řené. Nakoukla

264

škvírou a uvid ěla kapitána. Klečel na kolenou u zdi zády k ní.

Vstoupila do hangáru a zavřela za sebou.

„Kapitáne, co to tam d ěláte?“

Dotkla se jeho ramene, ale vzápětí usko čila dozadu jako uštknutá. Kapitánovo tělo se zhroutilo na bok. Z pro říznutého hrdla vytékala krev.

Její výk řik ztlumila n ěč í ruka. Sergej!

„Copak t ě tak zdrželo?“ zašeptal rusky. Chytil ji zezadu za vlasy a druhou rukou jí p řiložil k hrdlu ost ří loveckého nože.

„Než t ě zabiju, trochu si spolu užijeme, da? Pus ť tu ty č.“

Kovová trubka dutě bouchla o podlahu u jejích nohou.

„A te ď si sundej kalhoty,“ zašeptal a str čil jí jazyk do ucha.

Terry cítila, že ost ří nože proniklo k ůží a te če jí krev. Pomalu si rozepnula džínsy. Hore čně uvažovala, co bude dál.

„Stáhni si je dolů, až ke kotník ům.“

Za čala si stahovat t ěsné kalhoty p řes boky, pak se ohnula, aby je p řetáhla přes lýtka. Schváln ě p řitom vyklouzla pravou nohou z nohavice.

Stále ji držel za vlasy, ale n ůž na chvíli sev řel mezi zuby, rozepnul si kalhoty a stáhl si je až ke kotník ům. Fun ěl p řitom jako zví ře.

Terry cítila, že se jí špi čka nože op ět zaryla zezadu do krku. „Ohni se. Roztáhni nohy.“

Terry se p ředklonila dop ředu. Nyní cítila hrot nože na zádech. Roztáhla nohy, opatrně p řenesla váhu na levou nohu a připravila se.

Rus op ět p řemístil n ůž do zub ů, pak jí stáhl kalhotky. Když jí hmátl mezi nohy, otřásla se ošklivostí.

Te ď!

Prudce kopla pravou nohou a zasáhla ho do obnažených genitálií.

Sergej za řval bolestí.

Terry klesla na jedno koleno, a p řestože ji Sergej táhl za vlasy dozadu, snažila se dosáhnou na trubku. Konečně ji sev řela. Bleskurychle se oto čila a ze všech sil jí Rusa uhodila do hlavy.

265

Sergej se zhroutil na zem. Temeno hlavy se mu zbarvilo krví.

Terry o krok couvla a pak ho ješt ě jednou ude řila. Zaslechla, jak praskla lebe ční kost.

Dlouho stála nad zhrouceným tělem a oddychovala. Cht ělo se jí k řičet odporem. Po chvíli si op ět natáhla kalhoty a sklonila se k Rusovi, aby zkontrolovala jeho puls.

Po řád je živý…

S trubkou p řipravenou k úderu mu za čala prohledávat kapsy. V košili našla magnetickou kartu.

Náhle se Rus pohnul a chytil ji rukou za nohu.

Tlumen ě vyk řikl. Oto čila se a praštila ho trubkou p řes zápěstí.

Sergej zaúp ěl a pustil ji.

Terry dob ěhla k vodot ěsným dve řím vedoucím na chodbu. Když se p řesv ědčila, že jsou zav řené, vstoupila do velínu hangáru a zav řela za sebou hydraulicky ovládané dveře.

Chvíli se orientovala na řídicím panelu. Jakmile našla knoflík ovládání zaplavovacích ventilů, oto čila jím proti sm ěru hodinových ru čiček. Z otvor ů v podlaze za čala tryskat voda. Vid ěla, že Sergej se p řevalil, zvedl se na kolena a držel si hlavu.

Po chvíli se dokonce postavil a jako opilý se potácel k vodot ěsným dve řím do chodby.

Terry pohlédla na řídicí panel. Červená kontrolka ji informovala, že dve ře do chodby, ani do velínu nelze ve fázi zaplavování hangáru otevřít.

Sergej cloumal dve řmi do chodby jako šílený. Pak uvid ěl Terry sedící ve velínu. P řipotácel se k okénku a přitiskl na n ě tvá ř. V jeho o čích byla spalující zášť chyceného dravce. Tvrd ě ude řil pěstí do skla.

Voda mu nyní dosahovala až k pasu.

Sergej znovu a znovu bouchal do okénka.

Terry sledovala, jak se jeho nenávist postupně m ění v strach. Znovu zoufale ude řil p ěstí do skla. Voda mu mezitím stoupla až k brad ě. P řitiskl nos na sklo a zíral na ni šíleným pohledem. Voda dosáhla ke stropu a vnější vrata se otev řela. Sergej se chytil za hlavu. O vte řinu pozd ěji mu praskla lebka jako p řezrálý meloun.

266

Terry se oto čila na druhou stranu a zhroutila se do operátorského křesla. Byla naprosto vy čerpaná. Zbytky obou rozdrcených t ěl táhl proud k otevřeným vrat ům hangáru a ven do temnoty.

Náhle ji upoutal jakýsi pohyb, z hlubiny se vyno řila nestv ůrn ě veliká hnědá hlava. Obrovské ploché čelisti p řipomínající krokodýla se doširoka otev řely a odhalily řadu strašlivých špi čatých zub ů.

Terry ztuhla. Zd ěšená a zároveň fascinovaná sledovala, jak nestv ůrný prehistorický plaz vstr čil hlavu do hangáru a v jediném okamžiku pohltil zbytky Sergejova t ěla. Netvor se potom obrátil břichem vzh ůru a na všechny strany plival kusy rozdrceného masa.

Sv ětélkující jasn ě červené o či šmejdily po hangáru a hledaly další žrádlo.

Kolem obludy propluly zbytky t ěla kapitána Hoppa a zmizely ve tm ě Hlubiny. Náhle zr ůdný plaz vytáhl hlavu z hangáru a vlnivými pohyby odplul.

Terry t řesoucí se rukou stiskla ovládací tlačítko, kterým dala povel k uzav ření vn ějších vrat hangáru. Myšlenky na útěk v Epimetheu byly ty tam. V tuto chvíli jí p řipadalo snesiteln ější zem řít na palub ě Benthosu, než se st řetnout s obludami kroužícími kolem lodi.

Slyšela, že se spustila hydraulická čerpadla. Dlouhé minuty trvalo, než se voda z hangáru p řečerpala do nádrží rozmístěných po obvodu základny Benthosu.

Kone čně se na ovládacím panelu rozsvítily zelené kontrolky . Terry otev řela dve ře velínu a zhluboka se nadechla vlhkosti zbylé po mo řské vod ě. Prohlédla mokrou podlahu, aby m ěla jistotu, že v hangáru nezbyl jediný d ůkaz o tom, že tady byla.

Náhle zaslechla podivné zvuky. Přestala dýchat. Z vn ější strany vrat hangáru se ozývalo škrábání.

Vyb ěhla do chodby a zav řela za sebou t ěžké vodot ěsné dveře.

267

Návnada

Aljašský záliv

Vrtulník pilotovaný Macem dosedl na palubu Williama Beeba až za svítání. Harry Moon je hned odvedl na velitelské stanovišt ě.

Doktor Maren a kapitán Morgan stáli sklonění nad mapou Aljašského zálivu a na druhém konci místnosti se Celesta dohadovala s kýmsi vysíla čkou.

„Netváříte se moc vesele,“ obrátil se k nim kapitán.

„Nemáme k žádnému veselí důvod,“ zamumlal Mac.

Celesta praštila sluchátkem. „K čertu s nimi. Kanadské úřady nás činí zodpov ědnými ze smrt jakési kajakářky a kluka, který spadl z trajektu.“

„A mají pravdu. Za jejich smrt neseme odpov ědnost my, kdo jiný?“ řekl Jonas.

„To je pitomost,“ odsekla Celesta.

„Když ze zoologické zahrady ute če lev a n ěkoho zabije, pak je za to zodpov ědná zoologická zahrada,“ poznamenal Mac.

Celesta teatrálně obrátila o či v sloup. „Díky za vysv ětlení. Ur čit ě vás ale pot ěší, když vám řeknu, že kanadská pob řežní stráž se rozhodla vzít v ěc do svých rukou. Už vyslali ozbrojený pob řežní člun a dv ě helikoptéry, aby žraloka našli a zabili.“

Maren posm ěšn ě odfrkl. „Kašleme na Kana ďany. B ěhem noci se Meg p řesune do Aljašských vod a ocitne se mimo jejich působnost.“

„Pro č m ěníme kurs?“ zeptal se Jonas.

Maren ukázal na mapu. „Od ostrova Vancouver existují dv ě

268

odlišné cesty, po kterých migrující velrybí hejna táhnou do Beringova mo ře. Te ď už víme, že Meg sleduje tu hlavní podél kanadského a aljašského pobřeží. P ředpokládám, že zachová směr na západ, dokud se nedostane k Aleutám. Odtud by měla sledovat velryby na sever p římo do Beringova mo ře. My te ď plujeme po druhé cestě, zkratkou, kterou používají p ředevším velryby šedé. Vezmeme to tedy nap říč Aljašským zálivem, a tak ji předstihneme. To nám umožní zk řížit jí cestu tady, v blízkosti mysu Chiniak na ostrov ě Kodjak.“

Jonas se sklonil nad mapou. „A jak ji hodláte najít, až se dostaneme p řed ní, a to nemluvím o tom, jak se k ní chcete dos tat tak blízko, abyste ji mohli harpunovat?“

„Zm ěnili jsme plán,“ řekla Celesta. „Chceme ji p řilákat na návnadu.“

„Na jakou návnadu?“

„Na lvouny,“ řekl Maren. „Lvouní maso je pro Meg delikatesa. Až se dostaneme ke Kodjaku, naložíme na palubu t ři čerstv ě zabité lvouní samce. Pak zav ěsíme na hák kus masa, já do něho dám slušnou dávku anestetika a potáhneme návnadu podél pob řeží. P ět minut potom, co ji Meg zhltne, bude naše.“

Kapitán Morgan se znovu sklonil nad mapu. „Kdy předpokládáte, že megalodon dorazí k mysu Chiniak?“

„Pokud popluje stejnou rychlostí jako te ď, za t ři až čty ři dny.“

„Potom navrhuji, abychom se st řídali po sm ěnách na stráži,“ řekl Harry.

Maren p řikývl na souhlas. „Zatím dám dohromady plán.“

Nemocnice Valley Memorial Monterey, Kalifornie

Sadiu Kleffnerovou p řekvapilo, že vidí svého šéfa sed ět. U nemocni čního l ůžka stála sestra a skláněla se k n ěmu.

„Masao, jak se cítíte?“ zeptala se Sadia.

„Zapla ťpánbůh, dob ře. Sadio, řekn ěte sest ře, že se musím

269

okamžit ě vrátit do Institutu.“

„Jen si klidn ě lehn ěte, pane Tanako. Dokud to napovolí lékař, nikam nep ůjdete.“

„Ale mn ě už je docela dob ře…“

„To pana doktora jist ě pot ěší. Te ď si ale lehn ěte, nebo vás k lůžku p řivážu.“

Masao se chystal protestovat, ale pak dosp ěl k názoru, že mu nezbývá než se podrobit, a lehl si.

Sadia se posadila na kraj l ůžka. „V čera dokon čili vým ěnu vrat v lagun ě. Te ď by prý s nimi nehnul ani King Kong.“

Tanaka po čkal, až sestra odejde. „Co je s vámi, Sadio? Víte, že vždycky poznám, když p řede mnou n ěco skrýváte.“

Sekretářka uhnula pohledem. „Už jsou další mrtví. Mladý chlapec a jakási žena.“

Masao zav řel o či, na okamžik pocítil v hrudi úzkostné nap ětí.

„V médiích nás trhají na kusy. Začíná to být špatné.“

„Neslyšela jste, co je s mojí dcerou?“

„Kone čně se mi poda řilo spojit se s Goliášem. Řekli mi, že se Terry rozhodla z ůstat na Benthosu ješt ě další týden.“

„Cože? Ona je po řád dole v Hlubině?“

Sadia zpozorovala, že se mu t řesou ruce. „Ujiš ťovali m ě, že je všechno v po řádku.“

„Ne, nic není v po řádku. N ěco se tam d ěje, cítím to. Kde je Jonas?“

„Na lodi n ěkde u Aljašského zálivu. Snaží se dostihnout megalodona u Kodjaku. Abych nezapomn ěla, poslali jsme za nimi dv ě AG-dvojky. Na Celestin p říkaz.“

„Cože, AG-dvojky?“ Masao otev řel o či. „Na co jim budou hloubkové ponorky?“

„Nevím. Celesta vysloven ě cht ěla AG-dvojky.“

Masao zavrt ěl hlavou. „Sadio, te ď m ě dob ře poslouchejte. Chci, abyste se spojila s fregatním kapitánem Jamesem Adamsem ze základny válečného námořnictva v Guamu. Řekn ěte mu, že se s ním pot řebuju okamžit ě setkat. Zajist ěte mi letenku na nejbližší spoj.“

270

„Ale váš lékař vás ješt ě nepropustil.“

Tanaka se posadil a odpojil si od paže hadi čku intravenózní výživy. „Tak se musím propustit sám.“

„Ale, Masao…“

„Sadio, copak nechápete, že je ohrožen život mé dcery? Přineste mi oble čení, než se vrátí Velká sestra Ratchedová.“

Mys Chiniak

Jihozápadní pobřeží ostrova Kodjak

Celesta stála u zábradlí na levoboku a sledovala, jak lodní je řáb vyzdvihuje z rybářské lodi posledního ze tří ulovených lvoun ů a překládá ho na palubu Williama Beeba. Posádka mrtvá těla obkládala ledem.

Náhle k Celestě p řistoupil Maren a podával jí telegram. „ Čerstvá zpráva z Goliáše.“

Celesta p řelétla papír o čima. „To je od Benedikta.“

„Co ti píše?“

„Age quod agis, Vezmi v ěc do svých rukou.“

„Co to má znamenat?“

„Že se mnou ztrácí trp ělivost.“

„Ned ělej si starosti.“ Maren ji položil ruku kolem pasu. „Chytíme megalodona, jakmile…“

Celesta se od n ěho odtáhla. „Řekla jsem ti, že na ve řejnosti ne.“

„Pro č? Bojíš se, že by nás mohl vid ět Taylor? Nesnaž se to popírat. Vidím, jak se na n ěho díváš.“

„Žárlivost ti nesluší, Michaeli. Jak říká Benedikt, raději bys měl vzít v ěci do svých rukou.“ Pohlédla na hodinky. „Kdy za číná moje hlídka?“

„Naplánoval jsem tě na konec šesté sm ěny. O p ůlnoci t ě vyst řídá Harry a po něm od dvou do šesti ráno nastoupí Taylor a Mackreides. Vyšlo to krásně. M ůžeme spolu být, aniž by o tom Taylor v ěděl.“

271

„Idiote!“ V Celestiných o čích blýskl hn ěv. „O tom, kdy a jestli vůbec se uvidíme, rozhodnu já, a ne tvoje hormony. Řekla jsem ti jasn ě, že m ě máš dát s Jonasem dohromady.“

Maren se polekan ě stáhl. „Já vím, ale Taylor trval na tom, že chce mít hlídku s Mackreidem a v noci. Co jsem m ěl d ělat?“

Celesta pozorovala, jak se od nich pomalu vzdaluje rybářská lo ď. „Ti dva mají n ěco za lubem. Kde je te ď Jonas?“

„Naposledy jsem ho vid ěl s Mackreidem ve vrtulníku.“

„Najdi ho a řekni mu, že jsem velmi zneklidn ěná a mám obavy o to, co je s Benthosem. Řekni mu, a ť za mnou hned te ď p řijde do mé kajuty, že s ním pot řebuju mluvit.“

„A co my dva? Jak to bude v noci?“

„Povinnosti mají p řednost p řed radovánkami. Teď b ěž a ud ělej, co jsem ti řekla.“

Maren nakoukl do kokpitu, a když tam nikoho nevid ěl, obešel vrtulník a otev řel dví řka nákladového prostoru.

Ani tam nikdo nebyl.

Už cht ěl dví řka zav řít, když si všiml, že zpod deky vy čnívá pažba. Vlezl dovnit ř a odkryl deku, p řed ním ležela velká granátometná puška.

„Ten parchant…“

Opatrn ě vyhlédl ven, aby se ujistil, že ho nikdo nevid ěl, a pak zalezl do zadní části stroje.

„Ty jsi snad zešílel,“ řekl Mac, když za sebou zabouchl dve ře kajuty.

„Vím, že je to riskantní, ale ne nereálné,“ řekl Jonas. „Je to jediný zp ůsob, jak se dostat k jistému výst řelu.“

„A na jakou vzdálenost se k n ěmu chceš dostat?“

„Tak na padesát až šedesát metrů.“

„A jak hodláš zabránit, aby na tebe nezaútočil?“

„Nebude tušit, že jsem ve člunu. Nepoužiju motor, ale nechám se táhnout lodí, kousek p řed návnadou.“

„Ty jsi opravdu zešílel. Tak m ě alespo ň nech, abych byl v

272

člunu s tebou.“

„Nem ůžeš tam být se mnou. Pot řebuju, abys kontroloval situaci ze vzduchu. Podle signálu vysílače sice poznám, že je Meg nablízku, ale ty ji m ůžeš objevit d říve.“

„Po řád si myslím, že je to zatracen ě riskantní podnik.“

„Možná, ale tohle šílenství už musí n ěkdo zastavit. A já ho dnes v noci ukon čím, tak, nebo onak.“

Ozvalo se zaklepání. Mac otevřel.

Přede dve řmi stála Celesta. Její mejkap prozrazoval stopy po slzách. „Oh, promiňte, necht ěla jsem rušit…“

„Co se d ěje, Celesto?“ zeptal se zneklidn ěný Jonas.

„Musím s vámi mluvit. P řij ďte, prosím vás, za mnou, hned, jak se uvolníte.“

„Práv ě odcházím,“ řekl Mac. Pohlédl na Jonase a obrátil oči vzh ůru.

Celesta vešla do kajuty a p řistoupila k lodnímu okénku. V jejích o čích se t řpytily slzy. „Jonasi, nevím, v jakém stavu náš vztah právě je, ale pot řebuji vaši podporu. Pot řebuji, abyste mi věř il.“

„Co se stalo?“

„P řemýšlela jsem o vašich d ěsivých snech. Možná bychom je nem ěli podce ňovat. Vím, zní to bláznivě, ale cítím, že musím Benedikta varovat p řed Ďáblovou dírou.“

Jonas zavrt ěl hlavou. „Najednou mým šíleným sn ům v ěř íte? Říkala jste p řece, že to jsou jen projevy utkv ělých pocit ů viny, které mám…“

„Terry je po řád ještě na Benthosu.“

„Cože?“ Jonas ji chytil za ruku. „Pro č jste mi to ne řekla d říve? Jak to, že tam po řád je?“

„Podle Benedikta odmítá opustit stanici, dokud nebude vysazen poslední UNIS.“

Jonas cítil, že se mu d ělá mdlo. Klesl na kraj lůžka a t řel si spánky. „Chci s ní mluvit.“

„To nejde. S Benthosem má přímé spojení pouze Goliáš.“ Posadila se vedle n ěho a za čala mu masírovat krk. „Jonasi, řekn ěte

273

mi polohu Ďáblovy díry. Dejte mi šanci, abych je mohla varovat.“

Jonas ml čel.

„Po řád mi nevěř íte?“

„To není otázka d ůvěry.“

„Takže vám záleží víc na dodržení slova, které jste dal válečnému námořnictvu, než na život ě své ženy?“

„Najednou máte obavy o moji ženu?“

„Mám obavy o Benedikta a posádku Benthosu. Nemusím vám připomínat, že se nacházejí víc než jedenáct kilometrů pod hladinou oceánu a že sebemenší trhlina v plášti ponorky by mohla…“

„Nechte toho, Celesto. Já jsem ten poslední člov ěk, kterému byste mohla d ělat p řednášky o Marianské hlubině. Podívejte se, pot řebuju si to rozmyslet. Dejte mi čas?“

Celesta se zklaman ě oto čila pryč. „Dob ře. Se ďte tady a ned ělejte nic. Ale jestli se tam t ěm lidem n ěco stane, nikdy vám to nezapomenu.“

Jonase obklopila neproniknutelná tma. Zcela ztratil orientaci. Přitiskl tvář na tvrzené sklo malého okénka a zíral do tmy, kdy se objeví bílý and ěl smrti.

V dálce se mihlo cosi světlého. Jonas nemohl říct, jestli to bylo pod ním, nebo nad ním, v ěděl jen, že se pohybuje sm ěrem k tomu. Slabá zář se stávala výrazn ější, neur čitý tvar získával kontury. Jonas se za čal chv ět. Pocit strachu, který mu svíral žaludek, sílil.

Zdálo se, že p řítomnost toho tvora vnímá celou podstatou svého bytí. Tvor p řestal kroužit a trojúhelníková hlava tiše zamí řila k ponorce. Strašideln ě sv ětélkující tělo p ůsobilo v naprosté tm ě hlubiny jako p řízrak.

Jonas se snažil nadechnout, ale jako by ho cosi svíralo. Nebyl schopen se odvrátit. Jako hypnotizovaný sledoval svého trýznitele, jeho široce rozev řené čelisti, za nimiž se černala nedohledná jeskyn ě jícnu.

V tlam ě obludy se cosi objevilo. Objekt vyplul ven, jako b y ho netvor vyplivl, a stoupal k Jonasovi.

274

Nouzový modul?

Pouzdro podobné rakvi se zastavilo kousek od okénka. Jonas vid ěl obrys postavy uvnit ř. Byl to muž, úpln ě nahý, s obli čejem skrytým ve stínu.

Bílá zář netvorova t ěla pon ěkud pohasla a rysy muže vyvstaly zřeteln ěji. Jonas vyk řikl hr ůzou. Vyt řešt ěným pohledem zíral na mrtvou tvář, svou vlastní.

Jonas se zvedl na lokti a zaklapl budík. P řevalil se na bok. Vize jeho vlastního neživého t ěla plujícího hlubinou necht ěla zmizet. Posadil se. Byl promo čený potem a celý se chv ěl.

Pohlédl na ciferník: bylo p ůl dvanácté v noci. Vstal, dopotácel se k okénku a otev řel ho. Do kajuty vrazil závan chladného arktického vzduchu. Jonas si uv ědomil, že venku lehce mží. Zav řel okénko a začal na sebe natahovat vlhké oblečení.

Věděl, že ho čeká těžká noc.

Když vystoupil na palubu, drobný déš ť zhoustl. P řetáhl si přes hlavu kapuci a vydal se po kluzké palub ě na zá ď.

U velkého navijáku stál Mac a hovořil s Harrym Moonem. Harry kývl na pozdrav. „Mizerné po časí, co?“

„Doufejme, že se to ješt ě nezhorší,“ odpov ěděl Jonas.

Harry zvedl hlavu k temné obloze. „Tenhle déšť by m ěl kolem druhé až t řetí ustat. Není tu co d ělat, člov ěk musí jen pozorovat lano a snažit se neusnout. Kdyby se ta vaše obluda zakousla do návnady, určit ě to poznáte. Sta čí povolit naviják a modlit se, aby ten Maren ův uspávací prostředek zabral.“

„Já vím, co se p řitom má dělat,“ řekl Jonas.

„Pak vám už jen pop řeju dobrou noc. V šest ráno vás vystřídá Celesta.“

Jonas po čkal, až Harry zmizel uvnit ř lodi. Pak spustil naviják a přitáhl návnadu, zatímco Mac zamířil k vrtulníku, aby p řinesl připravené vybavení.

Z mo ře se vyno řilo mrtvé tělo lvouna. Jonas vytáhl návnadu na záďový palubní nosník a vypnul naviják.

Ocelové lano mizelo v tlam ě zví řete a kon čilo velkým hákem

275

zabodnutým v b řichu. Uvnit ř t ěla bylo zašitý desetigalonový vak s roztokem narkotiza ční látky. Další sáčky s anestetikem byly umíst ěné na n ěkolika místech pod k ůží.

Maren neponechal nic náhodě.

Mac se vrátil s granátometnou puškou. Jonas odemkl skladovací boudu, vyjmul z bedny malou p říru ční tašku a vytáhl z ní výkonný bezdrátový amplion. Potom Mac rozev řel mrtvému lvounovi tlamu a Jonas vsunul za řízení zví řeti do jícnu.

„Te ď to vyzkouším.“ Jonas sáhl do brašny a zapnul akust ický systém. Zevnitř mrtvoly se ozval hluboký bru čivý zvuk. Jonas přidal na síle, až se temná masa těla rozechv ěla a za čala klouzat po mokré palub ě.

„To je jako v hororu,“ prohlásil Mac. „Na jakou vzdálenost to ten tv ůj žralok uslyší?“

„Zvuk se pod vodou ší ří mnohem dál. Těžko říct, jak citlivé má megalodon smysly, ale p ředpokládám, že tyhle vibrace zaznamená na opravdu velkou vzdálenost.“ Jonas si setřel z tváře vlhkost. „Pomoz mi, spustíme návnadu zpátky do vody.“

Zapnul naviják. Malý je řáb zvedl tělo lvouna do výšky, potom Mac odsunul oto čné rameno nad vodu a Jonas uvolnil asi sto metr ů délky lana. Návnada zmizela ve tm ě.

„Tak a te ď je řada na mn ě,“ řekl Jonas.

„Jonasi…“

„Prosím t ě, ne. Vím, co chceš říct, už to znám nazpam ěť . Rad ěji mi pomoz s člunem.“

V prost řední části lodi byly na obou stranách malé navijáky na spoušt ění gumových záchranných člun ů. Jonas do jednoho člunu vlezl a p řivázal k oku na jeho přídi velké kolo nylonového lana.

„Je dlouhé šedesát metrů,“ řekl. „To by m ělo sta čit, abyste m ě vlekli asi padesát metrů p řed návnadou.“

Mac zakroutil hlavou, ale p řesto mu podal pušku. „Jinak řečeno, o n ěco víc než na dv ě délky megalodonova t ěla. Co pro tebe budu moct ud ělat, pokud se dostaneš do n ějaké blbé situace? To už by bylo bezpe čnější, kdybys m ěl v člunu motor.“

„ Řekl jsem ti, že vle čení je lepší. Zvuk motoru by Meg jen

276

přilákal.“

Mac mu podal krátkovlnnou vysílačku. „Budu se držet asi třicet metr ů nad tebou. A budu mít spušt ěné záchranné lano s popruhy, kdybys pot řeboval rychle z člunu.“

Jonas se p řinutil k úsm ěvu. Potom vytáhl z bedny soupravu se sluchátky a nasadil si ji na uši. Chvíli poslouchal.

„Slyšíš n ěco?“

„Ne, ješt ě není v dosahu. Je ti jasné, že nás čeká dlouhá noc.“

„Jen v té své lodičce neusni, Ahabe.“ Mac uvolnil západku kladky a spustil člun do vody.

Jonas dole člun odpojil od spoušt ěcích popruh ů. Proud za lodí plující rychlostí p ěti a p ůl kilometru k jihozápadu ho rychle unášel do tmy.

Mac už p ředtím p řivázal konec lana ke kovovému sloupku zábradlí a nyní pomalu lano popouštěl, aby se člun dostal asi do poloviny vzdálenosti mezi lodí a vlečenou návnadu.

Jonas cítil, jak kolem n ěho tiše ubíhají temné vody Aljašského zálivu. Padal chladný déšť a severní vítr ho rozechvíval chladem. Skr čil se na dno člunu a op řel se záchrannou vestou o záď.

Ocelové lano, které se táhlo z lodi k návnadě, probíhalo asi p ůl metru nad jeho levým ramenem a mizelo v šedo černé temnotě. Jakmile Jonas p řivykl tm ě, rozeznal na konci lana sv ětlejší skvrnu zp ěněné vody. N ěkde tam sto padesát metrů za ním čeřilo hladinu tělo lvouna. Jonas zaslechl nad vlnami temné dun ění amplionu, bylo to, jako by v mrtvém těle bušilo obrovské srdce.

Zvedl pušku a zaost řil její zam ěř ova č na zp ěněnou skvrnu.

„Ve čeře je p řipravená,“ zašeptal. „Tak poj ď, Meg, a vezmi si ji.“

Pětat řicet kilometr ů severovýchodn ě od mysu Chiniak plula lo ď. Sto šestnáct a p ůl metru dlouhý trajekt jménem Kennicott mí řil po aljašské lodní magistrále k jihu. Aniž to kdokoliv z osmi set pasažér ů a člen ů posádky tušil, lo ď na cest ě k ostrovu Kodjak provázela jako stín obrovská světlá skvrna.

Jakmile megalodon vplul do vod Aljašského zálivu, zvýšil v

277

instinktivní reakci na chladn ější vodu rychlost. Vývojové zm ěny, které umožnily tomuto obrovskému živo čišnému druhu p řežít až do poslední fáze doby ledové, mu nyní pomáhaly přizp ůsobit se. Chemické reakce v sou činnosti s nervovým a ob ěhovým systémem rozšířily žralokovu schopnost rychlých svalových kontrakcí, jejichž ú činkem se zvýšila jeho t ělesná teplota o šest až osm stup ňů . Rozší řené tepny pak rozváděly vlnu nov ě generované tepelné energie do vnitřních orgánů, zatímco tlustá kůže a podkožní vrstva pomáhaly ryb ě izolovat je od vn ějšího chladného prost ředí.

Megalodon klouzal t ěsn ě pod hladinou a hledal potravu v brázdě, kterou ze sebou zanechával trajekt. Přestože zvýšení tělesné teploty m ělo sou časn ě za následek zrychlení zažívacího procesu, metabolismus utlumený chladem v kombinaci s pokra čujícím obdobím rujnosti vedl naopak k tomu, že se d ostavil pocit ochablosti. Od chvíle, kdy se megalodon naposledy nažral, uplynuly už t ři dny, jenže te ď se cítil tak slabý, že se neodvažoval zaúto čit na velrybí hejno.

Kroužil tedy kolem velké lodi, když jeho čidla náhle zaregistrovala známé vibrace. Žralok se vytrhl z nete čnosti, ost ře máchl ocasní ploutví a pohnal své obrovské tělo dop ředu. Sv ětlá skvrna ve tvaru obrovského torpéda podklouzla pod lodí a naváděná akustickým majákem vyrazila najisto za potravou.

Dv ě hodiny padesát šest minut ráno

„Jonasi, jsi ješt ě živý?“

Jonas zvedl hlavu. P řestože slyšel rachot rotor ů, samotný vrtulník na černé, zatažené obloze nespatřil. Sáhl zdřev ěnělou rukou po krátkovlnné vysílačce a p řitiskl si ji k uchu.

„Jo, žádná velká zábava, ale držím se. Jak je tam naho ře?“

„Trochu se zvedá vítr, ale pokud se neblýská, je to v pohod ě. Co ty? Musíš být jako rampouch.“

„Ani ne, kombinéza drží teplo, ale za čínají se zv ětšovat vlny.“

278

„Poslyš, kamaráde, co tak, kdybychom to dnes v noci zabalili. Vytáhnu tě nahoru, než chytíš zápal plic.“

„Ne!“ houkl Jonas. „Už žádné no ční m ůry, žádné zprávy, že ta bestie zase n ěkoho sežrala. Už jsem ti řekl, že to dnes jednou provždy ukon čím.“

„A co když se to tvé monstrum neobjeví, Ahabe?“

„Objeví. Konec.“ Jonas schoval vysíla čku do kapsy.

Vlny vysoké až jeden metr houpaly člunem ze strany na stranu a sílící vítr hnal Jonasovi do tváře studené deš ťové kapky.

Co když se opravdu neobjeví…

Jonas zíral up řen ě do tmy. Proti temné obloze se rýsovala šedo černá hladina zčeřená vlnami. Už nejméně posté mu p řed očima prob ěhl d ěsivý obraz no čního snu, kdy vid ěl sám sebe mrtvého v záchranném modulu.

Obrazy mu plynuly p řed o čima, a p řestože bd ěl, znovu prožíval všechny své no ční hr ůzy. Vid ěl, jak stojí v dešti a hledí na vojáky námořní p ěchoty spoušt ějící do zem ě muže, jejichž smrt v Hlubin ě před jedenácti lety zavinil. Viděl se na palub ě lodi Magnate, jak bezmocn ě p řihlíží smrti své bývalé ženy v zubech mo řské obludy. A vid ěl také, jak stojí v soudní síni a advokáti obětí na n ěho k řičí obvin ění z nezodpov ědnosti a ve řejného ohrožení, zatímco dav přihlížejících šeptá „vrah, vrah.“ A potom Terry, lež ící v slzách na nemocni čním l ůžku a oplakávající jejich mrtvé dítě.

Terry k n ěmu oto čila hlavu a její hluboké asijské oči na n ěho hled ěly s toutéž sm ěsí smutku a nenávisti, jakou viděl v pohledech rodi čů , manžel ů a manželek, sourozenc ů a d ětí všech t ěch, co zahynuli strašlivou smrtí v zubech netvora.

Jonas otev řel o či a n ěkolikrát se zhluboka nadechl, aby se vzpamatoval.

Déš ť ustal.

Klekl si na sedátko, rozepnul si kombinézu a ulevil si p řes okraj člunu.

„ Čekám na tebe, bestie,“ zašeptal. „Tak poj ď a vezmi si m ě.“

Celesta zrychlovala pohyby a prudce vrážela pánví do

279

Marenových slabin. Náhle zaslechla, že slab ě vyk řikl a vzápětí se jeho t ělo uvolnilo.

„To je všechno?“ zaúp ěla zklaman ě.

„D ěláš si legraci?“ zašeptal se smíchem. „Bylo to fant astické.“

Převalila se na bok. „Alespo ň n ěkdo z toho n ěco m ěl.“

„Kam jdeš?“

„Osprchovat se.“

Hled ěl za ní a obdivným pohledem pozoroval její postavu. „Mohu jít s tebou?“

Oto čila se k n ěmu. „Michaeli, neuraz se, ale doufám, že si nemyslíš, že to bylo b ůhvíco. B ěž do své kajuty, chci se vyspat.“

Maren se posadil, navlékl na sebe oblečení a odešel.

Píp.

Nepatrný zvuk Jonase vylekal, jako by vedle n ěho ude řil blesk. Rychle si nasadil sluchátko a zatajil dech.

Píp… píp… píp…

Jednou rukou sev řel pušku a druhou sáhl pro krátkovlnnou vysíla čku. „Macu, práv ě se ozval signál!“

Mac prohledal pohledem černou hladinu. „Nic nevidím. Z ůsta ň pokud možno v klidu a neupozor ňuj na sebe.“

„Samoz řejm ě,“ odpov ěděl Jonas vzrušeným hlasem. Napjat ě pátral kolem sebe.

Pípání sílilo.

Megalodon nasál vodu. Jeho čichová čidla zaznamenala slabé stopy pachu mo či. Vystoupil asi deset metr ů pod hladinu a kroužil pod ko řistí. Zatím se držel v bezpe čné vzdálenosti a jeho smysly dál sondovaly okolí.

*

„Tam je,“ vyk řikl Mac. „Krouží pod hladinou asi dvacet metr ů od tebe na tvém levoboku. Drž se, právě proplouvá pod tebou!“

Jonas se chytil sedátka. Cítil, že se voda pod člunem zví řila a proud ho na okamžik strhl stranou. Opatrn ě se naklonil p řes okraj.

280

Ve tm ě zahlédl mihnout se sv ětélkující ocasní ploutev. Megalodon proklouzl doprava a zmizel.

„Jonasi, jsi tam?“

„Pst.“ Jonas stáhl hlasitost. „Kde je?“

„Zmizel n ěkde v hloubce.“

Jonas cítil, jak mu prudce buší srdce. Sev řel ob ěma rukama pušku.

„Jonasi, vyno řil se za návnadou…“

Jonas p řitiskl oko k dalekohledu pušky.

„Te ď zaúto čil!“ vyk řikl Mac.

Megalodon ův nos vyrazil nad hladinu kousek za návnadou a široce rozev řené čelisti sklaply nad zadní p ůlkou lvounova t ěla.

Jonas zamí řil na obrovskou hlavu, zatajil dech, a stiskl spouš ť.

Cvak.

Měl pocit, jako by mu vynechalo srdce. Znovu zamí řil a stiskl spouš ť ješt ě jednou.

Cvak. Cvak, cvak.

„Do prdele, ten krám nestřílí!“

Vzápětí mu srdce vysko čilo až do krku. Člun se najednou zastavil. P římo proti Jonasovi se řítilo torzo návnady.

Mac uvid ěl, že se člun zastavil. V p ředtuše pohlédl na záď Williama Beeba. Po palub ě se mihla osamocená postava a zmizela uvnit ř lodi.

„Jonasi, n ěkdo p řesekl tvoje lano. Vydrž, letím k tob ě…“ Mac prudce klesl nad člun, aby k n ěmu dosáhlo záchranné lano.

Jonas zadržel dech a čekal, až bude mít lano na dosah. Místo toho však uvid ěl, že se ke zbytku návnady a tím i k n ěmu rychle blíží megalodon ův nos.

Čelisti zely doko řán…

Sko č!

Jonas se vymrštil z člunu a ob ěma rukama sev řel lano. T ěsn ě pod ním narazila masivní mrtvola lvouna do člunu a p řevrhla ho.

Megalodon okamžit ě zaregistroval pohyb, oto čil se a ch ňapl čelistmi. Člun s bouchnutím praskl.

281

Jonas k řečovit ě svíral lano. Uv ědomoval si, že se nesmí za žádnou cenu pustit. Nohy a spodní polovina těla bolestiv ě narážely do ledové vody. Cítil, že mu kluzké lano ujíždí a rozdírá mu ruce do krve. Vyk řikl bolestí, protože mu do zran ěných nohou narazily zbytky t ěla lvouna.

Znovu sklouzl dol ů mezi potrhané kusy masa. Zoufale stiskl návnadu mezi nohama a zvrátil se dozadu. Uvědomil si, že mu do zad tvrd ě naráží zví řený proud. Oslepila ho mrazivá voda. V ůbec necítil ruce.

Tak takhle jsi skon čil, osle. Zabil ses sám!

Megalodon set řásl ze zubů zbytky člunu a obrátil se za unikající ko řistí.

Macovi stékal do o čí studený pot. Ut řel si rukávem čelo. Zoufale se snažil sledovat záchranným lanem roztrhané zbytky návnady, mezi nimiž n ěkde tušil Jonase. Náhle si uvědomil, že usiluje o nemožné. Zapnul vysíla čku a zahulákal na lodního radistu.

Jonas sev řel hlavu lvouna mezi koleny. Jakmile získal stabilitu, str čil pravou nohu do zbytk ů horní části trupu mrtvého těla. Vak s roztokem anestetika vypadl do mo ře, ale zato se Jonasovi poda řilo nahmatat nohou železný hák. Op řel se o n ěj a vystr čil hlavu nad temné vlny. Zalapal po dechu. Uv ědomil si, že se nekontrolovateln ě t řese.

Náhle ke své hrůze uvid ěl, že kousek za ním se vyno řila sv ětélkující hlava. D ěsiv ě blízko n ěho zela rozev řená tlama, dv ě řady zub ů, obnažené dásně…

Na zlomek vte řiny ho napadlo vzdát to. Místo toho se v zoufalém pudu sebezáchovy zkroutil stranou a v křečovitém pohybu strhl zbytky návnady s sebou. Čelisti sklaply naprázdno.

Dravec se prudkým mrsknutím ocasu oto čil a znovu se chystal zaúto čit.

Jonas zav řel o či. V ěděl, že beznad ějný boj nem ůže trvat dlouho. Jeho d ěsivé sny tedy nebyly pravdivé. Nezem ře se svou ženou hluboko na dn ě oceánu, ale na otev řeném mo ři a sám.

Náhle si uvědomil ohlušující rachot burácející těsn ě nad jeho

282

hlavou. Spodní část přistávajícího podvozku tvrdě narazila do hřbetní ploutve. Lyžina prosekla k ůži a zp ůsobila dravci hlubokou ránu podél ploutve, stroj však nebezpečně zakolísal a za čal se divoce otáčet.

Žralok se pono řil.

Mac bojoval s kniplem v marném úsilí získat opět nad vrtulníkem kontrolu. P řistávací lyžiny zachytily o hladinu a vrhly stroj do výšky zlomek vte řiny p ředtím, než by se rotor utopil ve vod ě. Mac si uv ědomil, že m ůže každou vte řinu ztratit otáčky a skon čit ve vlnách. Konečně se mu poda řilo stroj zvednout. Zamí řil k lodi a za dvacet vte řin dopadl jako pytel šroub ů na palubu.

Jonas se zoufale držel mrtvého torza. Nemohl d ělat nic, než čekat, až ho obluda poz ře. Odpus ť mi, Terry, byl jsem hrozný hlupák…

Mac se vysoukal z kokpitu a rozb ěhl se k navijáku. Tam už stál Harry s Marenem.

„Mackreide, co to ksakru vyvádíte?“

Mac odstr čil Marena a zapnul motor navijáku.

„Zbláznil jste se…“

„Kli ď se mi z cesty, tam ve vod ě je Jonas!“

Megalodon plul hluboko pod ko řistí. Instinkt mu říkal, že zví ře, na které zaútočil, je zran ěné, nebo mrtvé, přesto ho dokázalo těžce ude řit a zranit. Žralok váhal, jak se zachovat. Hlad ho však hnal do nového útoku. Vynořil se a mocnými pohyby ocasu vyrazil. Te ď už byl opatrn ější, zasadil své ko řisti ránu, pak se stáhl zpět a čekal, až zem ře.

Jonas si už p řestal uv ědomovat, co se d ěje kolem n ěho, ale smrt stále nepřicházela. Náhle měl pocit, že ho cosi táhne nahoru. Vzápětí se vše propadlo do tmy.

Mac p řelezl zábradlí a z vnější strany zachytil bezvládné tělo.

Jonas visel p ět nebo šest metr ů nad vodou za pravou nohu, kterou m ěl zaklín ěnou mezi kusem masa návnady a hákem. Mac ho jednou rukou sev řel kolem pasu, zatímco druhou se k řečovit ě

283

držel zábradlí. I v této pozici však stačil zahlédnout, že dole pod ním vyrostla sv ětélkující zář.

Bestie vyst řelila vzh ůru podél zádi. Mac jediným zoufalým škubnutím vrhl Jonasovo t ělo p řes zábradlí. Zlomek vteřiny potom se vzduchem mihly čelisti. Dravec, který minul svou ko řist, za ťal zuby do konstrukce ramene navijáku. Na neskutečný okamžik zůstalo obrovské bílé tělo viset nad vodou, pak se ozval praskot dřeva a sk řípání kovu. Konstrukce navijáku se ohnula jako luk, vzápětí vylétly do výšky prasklé trámy a prkna a vše se i s bílým netvorem z řítilo do mo ře.

To však Mac vnímal jen nap ůl. Ješt ě sta čil Jonase odtáhnout dál, aby ho nezasáhly létající trosky, a pak už se nad ním sklonil, aby zjistil, jestli je živý.

„Jonasi, Jonasi, probu ď se!“ Sehnul se t ěsn ě k úst ům. „Zatracen ě, nedýchá! Harry, seže ňte doktora, rychle. Necítím puls. Harry, okamžit ě doktora!“

Záď lodi vypadala, jako by p řes ni p řelet ělo tornádo. Uprostřed trosek stáli jako hypnotizovaní Harry s Marenem. Harry se nebyl schopen pohnout. Ignoroval Maca a stále zíral na bílou h řbetní ploutev, dokud nezmizela v brázdě z čeřené vody za lodí.

284

Vetřelci

Marianská hlubina

Terry se probudila s výk řikem d ěsu. Posadila se. Srdce jí divoce tlouklo a pyžamo m ěla úpln ě propocené.

Znovu se ozvalo hlasité bouchání na dveře.

„Kdo je tam?“

„Benedikt. Otev řete.“

Ach, bože, už ví…

„Moment.“

Vklouzla do džín, v rychlosti si stáhla vlasy do ohonu a otev řela dve ře.

Benedikt si ji m ěř il, jako by jí cht ěl skrz naskrz proniknout. „K řičela jste. Jste bledá jako smrt.“

„M ěla jsem zlý sen. Od té doby, co jsem tady v Hlubin ě, nemám jedinou klidnou noc. Kdy budu moct Benthos opustit?“

„Do čkáte se. Teď se ale oblékn ěte a p řij ďte za mnou na pozorovací palubu. Rád bych vám něco ukázal.“

Zav řela dve ře. Chvíli poslouchala, a když m ěla jistotu, že Benedikt odešel, zamkla. Potom vytáhla z kapsy kalhot magnetickou kartu, kterou vzala minulou noc Sergejovi.

Kde ji schovat?

Pilní čkem na nehty vy řízla ve švu matrace otvor široký asi sedm nebo osm centimetr ů a kartu do n ěj zastr čila. Pak ustlala, dokon čila oblékání a zamířila k lodním sch ůdk ům.

Jakmile se objevila na velitelském stanovišti, obrátilo se na ni několik ml čenlivých pohled ů. „Dobré ráno,“ zamumlala a

285

vystoupila p řístupovou šachtou o jednu palubu výš.

Oválný prostor byl temný a sv ětlo do n ěj pronikalo pouze zven čí z hlubiny ozářené vn ějšími červenými reflektory Benthosu. Na pozadí pozorovacího okna se rýsovala Benediktova silueta.

„P řesv ědčte se, že jste za sebou zav řela poklop p řístupové šachty,“ řekl tichým, p řesto nesmlouvavým hlasem. „Pomalu poj ďte blíž. Mají p řekvapiv ě dobré o či.“

Terry ud ělala p řesn ě, co říkal. Zajistila vodot ěsný poklop, potom pomalu p řešla temný prostor a zastavila se vedle Benedikta před velkým pozorovacím oknem.

„A ť uvidíte cokoliv, zdržte se prudších pohyb ů,“ varoval ji.

„Co pozorujete?“ zašeptala.

„Bu ďte trp ělivá a dívejte se.“

Okolí Benthosu bylo zaplavené m ěkkým červený sv ětlem. Dvacet metr ů pod vznášející se lodí se mezi stíny rýsovalo mo řské dno. Temný prostor, kam už nepronikalo sv ětlo reflektor ů, lemoval les černých komín ů. Byly vysoké a velice úzké a nad každým se klenul oblak sazí, horké vody a sirnatých sediment ů.

Náhle Terry zpozorovala pohyb, po dn ě proklouzl obrovský stín a vzápětí zmizel pod Benthosem. Připomenula si tvora, který vstr čil hlavu do hangáru, a rozechvěl ji strach.

Po chvíli zaregistrovala další pohyb, tentokrát nad jejich hlavami. Kolem skla sklouzl dol ů úho ř dlouhý alespo ň p ět metr ů, svými trychtý řovitými ústy honil jakousi st říbrnou rybu. Než však sta čil hbit ější ko řist ulovit, sto čil sv ůj dlouhý tenký ocas p řed sebe. Vzápětí se na jeho konci rozsvítilo bílooranžové sv ětlo.

St říbrná ryba se okamžitě obrátila a p řitahovaná světlem vplula přímo do otev řených úho řových úst.

Terry se právě chystala n ěco říct, vtom kolem oblého trupu Benthosu majestátně proplul neskute čný tvor.

Benedikt jí sev řel zápěstí a zadržel ji, aby se neobrátila a neutekla.

Nejd říve se objevila spodní část ploché hlavy a na okamžik zablýskly zuby p řipomínající tyranosaura. Pak netvor pohnul čelistními svaly a doširoka otev řel d ěsivou krokodýlí tlamu.

286

Obrovský plaz ch ňapl s rychlostí hada po úho řovi a nadvakrát ho poz řel. Potom ud ělal tém ěř ladný obrat a zmizel, p ředtím však sta čil plesknout do skla jedním ze svých obrovských lop atovitých výr ůstk ů.

„Tvor, kterého jste te ď vid ěla, se jmenuje kronosaurus,“ řekl Benedikt, d řív než se sta čila zeptat. „Je to krátkokrká odnož pliosaura, prehistorického mo řského plaza, který dominoval druhohorním mo řím, dokud se p řed sedmdesáti miliony lety neobjevil carcharodon megalodon. Napo čítal jsem jich šest. Všichni krouží kolem naší lodi.“

„Myslela jsem, že se Benthosu bojí.“

„Zřejm ě jejich apetit p řekonal strach.“

„Nerozumím.“ Terry cítila, že jí po krku stékají ka pi čky potu.

Benedikt se oto čil a pátravě se na ni zahled ěl svýma smaragdovýma o čima. „Zdá se, že okusili teplé maso a krev, moje drahá. A zřejm ě jim zachutnalo.“

Terriny myšlenky se rozb ěhly naplno. „Proteus, museli sežrat posádku nebo její zbytky.“

Benedikt chvíli o její odpov ědi p řemýšlel. Zdálo se, že ho uspokojila.

„Hodláte odložit svoji p říští misi?“

„Mais, non, madame. Je maintiendrai, Budu pokra čovat. Benthos popluje Hlubinou dál k severu, posádka Epimethea se připravuje k vyplutí s dalším UNISem. P ředpokládám, že se k misi p řipojíte, nebo ne?“

„Já? Ani m ě nenapadne. Jak v ůbec m ůžete uvažovat o vyslání Epimethea, když venku čekají ty obludy?“

Benedikt p řešel pomalu k ovládacímu panelu u protější st ěny. „Takže te ď dáváte p řednost Sergejovi p řed t ěmito tvory?“

„Ne, to je jen…“

„Pak vás o čekávám na palubě ponorky. Za dvacet minut odplouváme.“ Benedikt stiskl tlačítko a zapnul mechanismus stahování vnějšího titanového pláště p řes pozorovací okno.

„Benedikte, po čkejte…“ Terry se k n ěmu rozb ěhla.

Z temnoty venku se náhle vynořil další kronosaurus. Netvor se

287

vrhl proti výse či skla, která ještě nebyla zakrytá. Jeho o či jisk řily červenými sv ětly.

Ohlédla se na Benedikta, ten široce rozev řenýma o čima pozoroval, co se d ěje za oknem. Na jeho tváři hrál škodolibý úsm ěv.

Terry o n ěkolik krok ů couvla. Netvor otev řel tlamu a roztáhl čelisti p řes celé okno.

Ozval se vysoký tón hydraulického mechanismu a tita nový plášť zaklapl. Vzáp ětí zazn ěly ohlušující údery na vn ější pláš ť, kronosaurus úto čil na kopuli. Terry se oto čila. Benedikt stál u ovládacího pultu a usmíval se na ni. Jeho čist ě vyholená hlava se pod stropními sv ětly zářiv ě leskla.

„Zřejm ě budeme muset s pr ůzkumem Hlubiny p řece jen po čkat.“

Sledovala, jak odjiš ťuje poklop a sestupuje po žeb říku do přístupové šachty. Do vn ějšího pláště Benthosu dál bušily těžké údery.

288

Ještě jedna šance

Klinika v Iliuliuku Přístav Port of Dutch Unalaska, Aljaška

„Vítám vás zpátky na světě,“ ozvalo se nad ním.

Jonas otev řel o či a uvid ěl baculatou tvář aleutské sestry.

Žena se na n ěho mile usmála, pak přistoupila k oknu a roztáhla závěsy, aby do pokoje mohlo ranní slunce. „Tak je to le pší. Řekla bych, že už vás musí škrábat v krku.“

Jonas p řikývl.

„P řinesu vám trochu vody, ale nejdříve vám musím odepnout ta pouta.“

Jonas se podíval na ruce, které byly p řipoutané za zápěstí ke konstrukci l ůžka. V prstech omotaných gázou cítil zvláštní mraven čení.

„Pan doktor říkal, že už je to s vámi dobré. Ale řeknu vám, dal jste nám dost práce.“ Podržela mu u úst sklenku s vodou.

Jonas se napil. M ěl vyschlé hrdlo a voda mu p řipadala jako balzám. „Co se se mnou stalo?“ zeptal se.

„Zřejm ě jste se rozhodl p řeplavat Aljašský záliv a p řitom jste si přivodil hypotermii. Vaše t ělo odmítlo za takových podmínek fungovat.“

„Chcete říct, že se mi zastavilo srdce?“

„V jednu chvíli jste už byl mrtvý. D ěkujte bohu, že váš p řítel ovládá základní resuscitaci. Ještě ve vrtulníku vám obnovil dýchání, ale vaše t ělesná teplota a krevní tlak klesly na

289

nebezpe čně nízkou úrove ň. Na resuscita čním odd ělení vám pak op ět vysadila srde ční činnost. Našt ěstí tady máme dobré lékaře. Zase vás nastartovali, navíc extrémní podchlazení snížilo na minimum nebezpe čí poškození životn ě d ůležitých orgán ů.“

„Po čkejte, vy tvrdíte, že jsem byl… mrtvý?“ Jonas zav řel o či a snažil se vzpomenout si, jak to s ním m ělo dopadnout podle jeho snu.

„Asi jednu nebo dv ě minuty. Také jste na n ěkolika místech utrp ěl ošklivé omrzliny, hlavn ě prsty na nohou i rukou máte dost zasažené.“

Jonas zahýbal prsty a ucítil tupou bolest.

„Pan doktor má trochu obavy o prsty na vaši levé noze. Ješt ě se na n ě chce podívat, aby m ěl jistotu, že je nezachvátila gangréna. Všichni tady na odd ělení by také rádi věděli, od čeho máte ty ošklivé rány.“

„To byla jen taková nehoda p ři ryba ření,“ zašeptal Jonas. „Jak dlouho tady budu?“

„T ři dny. Váš p řítel se vrátil na loď n ěkam do Beringova mo ře. Jsme s nimi v rádiovém spojení. Řeknu naší operátorce v ústředn ě, aby jim dala v ědět, že už jste p ři v ědomí.“

Sestra mu nat řásla polštář a odešla.

Jonas zav řel o či a znovu za čal p řemýšlet o tom, co práv ě slyšel.

Byl jsem mrtvý…

Přemohl ho neuv ěř itelný smutek. Vracel se ve vzpomínkách ke všemu, co se stalo v jeho život ě za posledních jedenáct let od doby, kdy poprvé unikl smrti v Marianské hlubině. V ědomí viny zp ůsobilo, že se stal paleobiologem. Jeho ego pot řebovalo dokázat celému sv ětu, že to, jak se zachoval p ři pilotování Seacliffa nem ělo nic spole čného s panikou, ale bylo jedinou správnou reakcí na nenadálé nebezpečí. Posedlost megalodonem zni čila ob ě jeho manželství a nyní ho slepá nenávist k tomu tvoru p řivedla až na pokraj samé smrti.

Bůh mi dává ještě jednu šanci…

290

*

Po n ěkolika hodinách se sestra vrátila a položila na noční stolek vedle l ůžka podnos s ob ědem. „Doufám, že máte hlad. Mimochodem, je tu vaše p řítelkyn ě, ta krásná blondýna…“

„To není moje p řítelkyn ě.“

„Dob ře. Tak a ť to je, kdo je, p řijela a je celá žhavá vás uvidět. Nem ěla bych jí ale říct, a ť po čká, dokud se nenajíte?“

„Ne, pus ťte ji sem hned.“

O chvíli pozd ěji vstoupila do pokoje Celesta. Dlouhé platinové blond vlasy ji splývaly p řes černý rolák. Naklonila se k n ěmu, jemn ě ho políbila na tvá ř a potom si p řitáhla židli těsn ě k l ůžku.

„Tady máte, než na to zapomenu.“ Vytáhla z kabelky mobilní telefon a položila ho na toaletní stolek. „Posílá vám ho Harry. Chce, abyste mu zavolal, až budete zralý na propušt ění. Tak vy už jste prý vid ěl bílé sv ětla a dokto ři vás zase vrátili zpátky, je to tak?“

„Vzpomínám si na bílou zář, ale ta m ěla zuby. Ud ělal jsem pěknou pitomost, že?“

„Nejen to, navíc jste se pokoušel zabít mého žralok a. Celou dobu jsem si myslela, že vám mohu d ůvěř ovat. Ve skute čnosti vám vůbec nešlo o m ě, využíval jste m ě, abyste se mohl dostat co nejblíže megalodonovi a zabít ho.“

„Celesto…“

„Nesnažte se lhát a p řiznejte to.“

„Dob ře, p řiznávám, že jsem přijal vaši nabídku, protože jsem cht ěl zabít Meg. A pokud jde o vás, nikdy jsem vám nic nep ředstíral. Řekl jsem vám, že miluju svou ženu. Naopak vy na mě d ěláte dojem, že se mnou máte nějaké úmysly.“

„P řitahujete m ě. Je to snad zlo čin?“

„Jsem ženatý…“

„A co kdybyste nebyl?“

„Cože?“ Tón, jakým to řekla, v n ěm vyvolal zamrazení.

„Slyšel jste dob ře. Jak byste se zachoval, kdyby už Terry ve vašem život ě nebyla? I potom byste m ě odmítl jako nedávno?“

Bu ď opatrný, Jonasi…

291

„Celesto, jste krásná mladá žena a já starý nudný vědec. K čemu by takový vztah byl? Cením si vašeho p řátelství a na chvíle, které jsme spolu strávili, budu vzpomínat. Měla jste pravdu, když jste říkala, že všechno špatné, k čemu v mém život ě v posledních jedenácti letech došlo, jsem sváděl na tu p řerostlou obludu.“

„Ano, řekla jsem vám, že jste jí chorobn ě posedlý.“

„Terry i Mac mi už roky říkají totéž, ale já jsem je ignoroval. Představte si, že jsem musel opravdu zem řít, abych si uv ědomil, že m ě m ůj vztek a pocit viny oslepovaly. Nejlépe to vystihl Mac, když mi za čal říkat kapitán Ahab. Celesto, byl jsem ochotný zem řít, jen abych megalodona zabil.“ Položil hlavu na p olštář a zav řel o či. „Omlouvám se vám, jestli jsem vás oklamal.“

Dotkla se jemn ě jeho obli čeje. „Zapome ňme na to.“

„Od této chvíle pro m ě za číná být všechno jinak. B ůh mi dal ješt ě jednu šanci a já ji hodlám využít.“

Zm ěř ila si ho podezíravým pohledem. „Co tím chcete říct?“

„Jen to, že jsem s megalodonem skon čil. Definitivn ě. Žádná žralo čí obluda už v život Jonase Taylora nebude. Mám oficiálně nárok na důchod.“

Odtáhla se od něho a její nosní dírky se rozší řily. „Nepokoušejte se p řede mnou ospravedl ňovat, Jonasi Taylore. Te ď od toho nem ůžete odejít, te ď ne po tom všem, co se stalo. Ješt ě jsme toho vašeho žraloka nechytili.“

„Mého žraloka? Pokud si vzpomínám, před chvílí jste o n ěm mluvila jako o svém žralokovi…“

„Vy víte, jak jsem to myslela. Musíte vydržet až do konce, dlužíte mi to.“

„Nechte ho být.“

„Zbláznil jste se?“ Prudce vstala a p řevrhla sklenku s pomeran čovým džusem. „Jonasi, kolik lidí zem řelo od chvíle, kdy váš žralok unikl z laguny? Nemyslíte, že je naší po vinností v ůč i ve řejnosti chytit ho, dokud nepozabíjí spoustu dalších nevinných lidí?“

„Celesto, proboha, je to jen žralok. Pohybuje se ve svém přirozeném prostředí. Neživí se jen lidmi. To se nám te ď zdá…“

292

„Mýlíte se. Je to vaše vina, že se dostal ven z Mar ianské hlubiny.“ Zabodla mu ukazovák do hrudi. „Za to, že je te ď na povrchu, jste zodpov ědný vy a Tanaka.“

„Ouha, te ď si nejsem jistý, jestli dob ře slyším. Kde jsou najednou vaše rady, že za to, co se stalo, nemám cítit vinu?“

„Ano, myslela jsem, že byste se nem ěl neustále zabývat pocity viny, ovšem pouze v p řípad ě, když d ěláte něco pro dobro v ěci. A dobrá věc je pomoct mi megalodona chytit, dokud op ět nebude zabíjet.“

„Pro č já? Jen proto, že jsem p řed jedenácti lety nešťastnou náhodou zkřížil t ěm zabijákům cestu? Já už jsem jednoho megalodona chytil a druhého zabil. Řekl bych, že pokud se tý če prehistorických žralok ů, svoji kvótu jsem už bohat ě splnil.“

Celesta rázovala po pokoji jako lev v kleci. „Po řád ještě máte závazky vůč i Institutu, Jonasi. V ůč i všem, co zem řeli.“

„A kolik toho ješt ě budu muset ud ělat, abych je nem ěl? Sama jste to řekla. Už jedenáct let neznám nic jiného než ty odporné tvory, ty zabijáky. Omlouvám se, Celesto, už žádná nenávist, už žádné pocity viny, všechno zem řelo p řed t řemi dny zároveň se mnou. Před vámi je nový Jonas Taylor, nov ě zrozený. A pokud jde o moje závazky vůč i vám a Institutu, dobře víte, že jsem se vás pokoušel varovat. Říkal jsem vám, abyste žraloka uspali, dokud bránu nespravíme a natrvalo neuzavřeme.“

Celesta si d řepla vedle l ůžka a položila na n ě hlavu. „Prosím vás, Jonasi, potřebuju vaši pomoc.“

„A jsme u toho, Celesto, ve skute čnosti moji pomoc v ůbec nepot řebujete. Všechno m ůže ud ělat Maren. Osobn ě si myslím, že Meg je p říliš veliká, aby ji bylo možné chytit a dopravit zpátky do laguny. Nezapome ňte také, že je to samice a právě te ď je v období rujnosti, což ji d ělá ještě nebezpe čnější než normáln ě. Jestli chcete slyšet moji radu, pokra čujte v pátrání v Beringově mo ři. D říve či pozd ěji se n ěkde objeví. Je to jen otázka času.“

„Op ět se mýlíte. Od posledního incidentu, který jste s Meg měl, jsme o ni ani nezavadili. A to nejsme jediní, kdo po ní pátrá. Pob řežní hlídky mají plnou pohotovost, navíc se v oblas ti

293

pohybují tisíce rybářských lodí. Nikdo z nich žádného obrovského žraloka nespat řil a také se nenašly žádné zbytky po roztrhaném lvounovi nebo velryb ě. Dokonce i Maren je z toho zmatený.“

„Beringovo mo ře je velké. Nabídn ěte místním rybářů m

odm ěnu. Jsem si jistý, že ho n neoznámil.“

ěkdo zahlédl, pouze to nikomu

Celesta mu položila hlavu na ruku a za čala hrát na city. „Tak vy jste se opravdu rozhodl? Opravdu chcete odejít?“

„P řesn ě tak.“ Odtáhl ruku. „Chci se vylé čit, znovu nabrat síly. Potom se vrátím do Kalifornie a začnu s Terry nový život.“

Celesta mu pohlédla zkoumav ě do o čí. „Okay, Jonasi, chápu vaše pocity. Máte za sebou velice traumatizující zkušenosti a já vám nevyčítám, že se od nich chcete distancovat. Ale po řád je tu něco, co m ůžete ud ělat, abyste uchránil nevinné lidi před smrtí.“

„Co je to?“

„Vaše žena je stále ješt ě na palub ě Benthosu, je tam s lidmi, na kterých mi velice záleží. Vy víte, že se tam v H lubin ě nacházejí

v nebezpe čí.“

ůj p řítel, když tvrdíte, že

„A co chcete, abych ud ělal?“ řekl Jonas a snažil se posadit.

„Abyste se zachoval opravdu jako m

jím jste. Od chvíle, kdy jste mi pov ěděl o Ďáblově dí ře, nemám klidnou noc. M ůžete říct, že jsem neurotická, ale nemohu za to, opravdu mám o ně velké obavy. Trápí m ě zlá p ředtucha, že se tam

něco stane.“

„Celesto, Marianská hlubina je víc než dva tisíce čty ři sta kilometr ů dlouhá a tém ěř šedesát p ět kilometr ů široká.“

„Jsem žena, Jonasi. Nesnažte se stav

logické argumenty.“

ět proti mým pocit ům

řát já vám. Řekn ěte mi

Myslím, že vy byste m mluvím.“

Vy čerpan ě si lehl. „Dob ře, Celesto, co tedy ode m ě chcete?“

„D říve, než se obrátíte zády ke svým závazkům, dop řejte mi stejný klid mysli, jaký se snažím dop

polohu Ďáblovy díry. Pro vás to možná nic neznamená, ale když budu v ědět, že se Benthos tomu místu vyhne, budu klidn ěji spát.

ěl pochopit lépe než kdokoliv jiný, o čem

294

Jonas zav řel o či. V duchu uvažoval, jestli jí tu informaci m ůže prozradit, nebo ne. Pokud mu bylo známo, válečné námořnictvo se už o Marianskou hlubinu víc nezajímalo. Co by se st alo, kdyby jí polohu Ďáblovy díry řekl, a m ěl ji tak jednou provždy z krku?

Potom si však vzpomn ěl na Macova varovná slova.

„Je mi líto, Celesto. Prost ě vám to nemohu říct.“ Vid ěl, že zrudla hn ěvem.

„Víte co, Jonasi? B ěžte k čertu, vy i to vaše slavné válečné námořnictvo!“

Vyrazila pry č tak prudce, že tentokrát p řevrhla podnos s celým jeho obědem.

Harry Moon vstoupil na velitelské stanoviště a uvid ěl Michaela Marena, který nep řítomn ě zíral do mapy Beringova mo ře.

„Kosatky sežraly poslední návnadu,“ řekl Harry. „Co te ď?“ Maren zvedl hlavu. „Jak to mám, sakra, v ědět?“

„Vy jste odborník. Řekl jste, že žralok by m ěl být n ěkde tady.“

„Jist ěže tu n ěkde je, akorát se neukazuje. Možná ho vyděsily všechny ty vrtulníky, lod ě a čluny pob řežních hlídek. Dejte na moje slova, d říve nebo pozd ěji se objeví.“

„Vypadáte jako po flámu. Měl byste se po řádně vyspat.“

„Jo, to taky ud ělám. Kdy se má vrátit Celesta?“

„Asi ve t ři hodiny.“

Maren vyšel ven a zamí řil na palubu. Když si navlékal teplou bundu s kapucí proti ledovému v ětru, zaslechl, že ho n ěkdo volá.

„Doktore, Marene, poj ďte, prosím vás, sem.“ Maren pohlédl sm ěrem k p řistávací plošin ě pro vrtulník. Uvid ěl Mackreida pachtícího se s jakousi velkou papírovou bednou, z řejm ě ji cht ěl zvednout a naložit do vrtulníku.

„Doktore, pomozte mi. Je to jen chvilka.“

Maren k n ěmu neochotn ě zamí řil. „Co chcete?“

„Pot řebuju píchnout s touhle krabicí. Mám pošramocená záda.“

Maren se sklonil a zvedl krabici, která vážila sotva dvacet kilogram ů. „To m ě musíte otravovat? Vždy ť by to zvedlo i dít ě. Co je s vámi? Myslel jsem, že jste silný chlap.“

295

„ Říkám vám, že mám pošramocená záda. Jsem rád, že se ůbec v narovnám. Nedal byste mi tu krabici ještě dovnit ř?“

Maren se oto čil a šoupl lehkou krabici k zadní st ěně nákladového prostoru. „Tak, doufám, že nebudete chtít, abych tam ješt ě…“

Mac ho uchopil za pas a hodil do nákladového prostoru. Maren se p řevalil, pak se obrátil a šokovaný si t řel hlavu. „Co to, sakra…“

Špi čka Macovy boty ho zasáhla do břicha a vyrazila mu dech. Než se sta čil vzpamatovat, Mac mu svázal ruce silonovou šňů rou. Pak zvedl v ědce na nohy a volný konec š ňů ry n ěkolikrát omotal o kovovou stropní p říčku.

Maren sebou zmítal a snažil se osvobodit. „Co to, s akra, děláte? Proč…“

Mac vlezl do kokpitu a nastartoval motor. „To je prosté, dokt ůrku, vyjebal jste s mým kamarádem, a to je, jako byste vyjebal se mnou.“

Vrtulník se zvedl do vzduchu a zamí řil k severu.

„Po čkejte, sakra! Kam se mnou letíte?“

„Na vyhlídkový let. Zjistil, jsem, že Aljaška je za tracen ě krásný kus zem ě. Vy si to nemyslíte?“

„Už toho bylo dost. Co jste si to vzal do hlavy? Pr o č to děláte?“

Mac ho ignoroval. Vrtulník p řelet ěl východním sm ěrem Beringovo mo ře, pak zamí řil na sever a pokra čoval nad zasn ěženými vrcholy hor a zelenými údolími.

Celesta zvedla hlavu od časopisu, všimla si, že ke dve řím Jonasova pokoje se blíží sestra.

„Promi ňte, to je pro mého snoubence?“ Ukázala na podnos s ob ědem.

„Vašeho snoubence?“

„Ano. Myslím doktora Taylora.“

„Oh, ano, nesu to panu Taylorovi.“

„Dovolíte?“

296

Sestra se usmála a předala jí podnos.

Celesta jí úsm ěv oplatila. Po čkala, až sestra odejde, potom vytáhla z kabelky sadu žlutých pilulek.

Jonas se díval na televizní zprávy.

„Tak už jsem zase tady,“ zašveholila Celesta na pra hu.

Jonas vypnul televizi. „Myslel jsem, že jste se vrátila na lo ď.“

„Cht ěla jsem, ale pak jsem m ěla nep říjemný pocit z toho, jak jsme se rozešli. Když jsme p řátelé, měli bychom se k sob ě také tak chovat. Ani nevím, jak k tomu došlo, že jsem na vás k řičela. Cht ěla jsem jen, abyste byl spokojený a nem ěl o Terry strach.“

„Díky, Celesto.“

Sklonila se k n ěmu a políbila ho na čelo. „Tady to je pro vás,“ podala mu dv ě pilulky a sklenici s džusem. „Sestra mi kladla na srdce, abych vám je dala. Říkala, že vám pomohou získat op ět sílu.“

Jonas spolkl pilulky a zapil je. „Co te ď budete d ělat?“

Celesta si p řitáhla židli. „William Beebe je nyní na cest ě do nejbližšího p řístavu. Chci nechat opravit poškozenou palubu, aby byla lo ď v po řádku, než vyrazíme…“

Celesta mluvila a mluvila a Jonas cítil stále větší únavu.

„… poslechla jsem vaši radu a nabídla jsem odm ěnu p ět tisíc dolar ů tomu, kdo první spat ří naší rybi čku a oznámí nám, kde je. Jsem p řesv ědčená, že nebude dlouho trvat a znovu se objeví na hladin ě.“

Její slova mu za čala v hlav ě rezonovat, jako by p řicházela ze studny.

Celesta pozorovala, že za číná obracet oči dozadu. „Není vám něco?“

Jonas si t řel spánky. „Nevím. Najednou cítím takovou únavu…“ Zav řel o či.

Celesta se sklonila až k n ěmu a zašeptala mu do ucha. „Jonasi, přitahuju vás?“

„Ano.“

„A v ěř íte mi?“

„Ne.“

297

„Ale cht ěl byste se se mnou milovat, že?“

Jonas st ěží vnímal, co mu říká. „Ano, ale nejde to,“ zamumlal. Pentathol sodný ú činkoval. „Miluju Terry. Nechci jí být nev ěrný.“

„Jonasi, Terry je v Marianské hlubin ě. Zem ře, jestli ji nebudeme varovat p řed Ďáblovou dírou. Jonasi, nedovolte, aby zem řela.“

Jonas za ťal zuby a zoufale se snažil udržet pozornost. „Nech ci, aby zem řela.“

„Pak mi musíte říct ty sou řadnice, rychle.“ N ěkolikrát ho pleskla po tváři. „Jonasi, Ďáblova díra…“

Cítil, že se propadá do mlhy. P řipadalo mu, jako by jeho slova říkal n ěkdo jiný. „… severní p říkop… dvacet dva stupn ě… čty řicet p ět minut… severní ší řky…“

„Ano, pokra čujte!“

„… čty řicet, šest… stup ňů … t řicet t ři… minuty… východní délky.“

Celesta ho políbila na ústa a rychle opustila pokoj.

Po dvou hodinách Mac zakroužil nad rozlehlou zelenou plání plnou lu čních kv ětin. Na severovýchod ě se zvedala hradba zasn ěžených vrchol ů a na jih se táhl mohutný pás jehli čnatých les ů.

Vrtulník p řistál.

„Kde to, sakra, jsme?“ k řičel Maren.

„Slyšel jste n ěkdy o m ěst ě, které se jmenuje D ům boží?“

„Ne.“

„Ani já ne, ale podle mapy by m ělo ležet kdesi na jih odsud, možná padesát šedesát kilometrů.“ Mac otev řel dví řka nákladového prostoru a vyhodil ven papírovou krabici.

„Co to d ěláte?“

„Myslel jsem, že s sebou budete chtít mít svoje oso bní v ěci. Dovolil jsem si vyklidit je z vaší kajuty. Ale není t řeba, abyste mi děkoval, bylo mi pot ěšením.“

„To nemyslíte vážn ě. P řece m ě tu nenecháte?“

„Pro č ne? Je to nádherná zem ě, i když si budete muset dát

298

trochu pozor na medv ědy.“

„Vždy ť tady zem řu.“

Mac odvázal šňů ru od stropní p říčky a vyvedl Marena ven.

Vědec padl koleny na zpola promrzlou, bahnitou zem. „Mackreide, po čkejte. Dob ře, p řiznávám. Odmontoval jsem úderník na Taylorov ě pušce, ale p řísahám, že lano jsem nep řesekl.“

„Tak kdo ho p řesekl?“

„Nevím…“

Mac došel k vrtulníku a zav řel dví řka nákladového prostoru.

„Po čkejte, Mackreide! Proboha, nenechávejte m ě tady! Jestli mn ě nev ěř íte, zeptejte se Celesty. Tu noc, kdy se to stalo, jsem s ní byl v posteli.“

„Výborn ě, to alespo ň nazna čuje, že jste m ěl motiv. Vid ěl jste, že Celesta Jonase svád ěla. Posedla vás žárlivost a pokusil jste se ho zabít.“

„Ne, vlastn ě ano, byl jsem žárlivý, ale to lano jsem nep řesekl.“

Mac pozorn ě hled ěl do Marenovy tváře. Po chvíli vytáhl dlouhý lovecký n ůž.

Maren se strachy p řikr čil.

Mac mu p řeřízl š ňů ru na zápěstích. Potom sáhl do kokpitu a vyhodil ven batoh. „Je v n ěm mapa, zápalky a pár dalších věcí, které se vám budou hodit. Jestli se mi ještě jednou p řipletete do cesty, zabiju vás.“

Mac vlezl zpátky do vrtulníku.

Maren se vrhl k dví řkům kokpitu, ale už byly zajišt ěné. „Mackreide, ned ělejte to!“

Mac se k n ěmu oto čil a vrhl na n ěho široký úsm ěv. „P řeju příjemnou cestu.“

Zoufalý v ědec se chytil p řistávacích lyží. To už se však vrtulník zvedl a set řásl ho.

Maren sed ěl na zemi a díval se, jak stroj mizí za lesem. Korunami strom ů kýval čerstvý severní vítr. Maren se zachv ěl zimou.

Rozhlédl se. Teprve teď mu za čínalo docházet, v jak vážné

299

situaci se nachází.

„A ť t ě vezme čert, Mackreide!“ vyk řikl za vrtulníkem. Dokonce se za ním rozb ěhl, ale po n ěkolika krocích zakopl o padlý kmen, který nebyl v tráv ě vid ět. Za čal do d řeva vztekle kopat a vyk řikoval nejhorší kletby, na jaké p řišel.

Po n ěkolika minutách vyčerpan ě klesl na zem vedle batohu. Sáhl dovnitř, vytáhl mapu, kterou mu Mackreides nechal, a rozložil ji.

„Ten parchant! Ten zkurvysyn!“

Byla to mapa Clevelandu.

Maren ji roztrhl nap ůl. Byl zdrcený. Po chvíli se zvedl a vykro čil k lesu.

Jonas otev řel o či. Celesta byla pry č a nemocni ční pokoj se pono řil do tmy. Poprvé, co si dokázal vzpomenout, cítil vnit řní klid. V duchu si p řipravoval, co řekne Terry, až se op ět shledají. Cht ěl ji nabídnout, že se p řest ěhují, prodají d ům a za čnou žít někde jinde, kde si bude p řát. Najde si práci s normální pracovní dobou. Bude doma o víkendech, bude d ělat cokoliv, jen aby mohli být spolu.

Jeho myšlenky p řerušilo hluboké dunění. M ěl pocit, že nemocni ční pokoj se t řese. Posadil se. Okna drn čela v rámech a voda ve sklence na no čním stolku se rozlila.

Po n ěkolika vte řinách vibrace ustaly.

Do pokoje vstoupila sestra. „Doufám, že jste se moc nepolekal?“

„To bylo zem ětřesení?“

„Jen takové menší ot řesy. To tady je na denním po řádku. Většina nás místních to už ani nebere na v ědomí. M ěl jste vid ět, jak to tady vypadalo, když Makushin naposledy soptil. M ůj bože! Kam se člov ěk podíval, všude samý popel.“

„Nev ěděl jsem, že na tomhle ostrov ě je sopka.“

„Na celých Aleutách jsou aktivní sopky. Koneckonc ů, vždy ť jsme sou částí pacifického pobřežního pásu.“

Jonas strnul. Myslí mu probleskla hrozná myšlenka.

300

„Co je vám, pane Taylore?“

„Sestro… cht ěl bych, abyste mi pomohla… pot řebuju se dostat k po číta či.“

„M ůj syn má laptop…“

„Mohl bych ho použít? Prosím vás, jde o velmi d ůležitou v ěc. Je to otázka života a smrti!“

301

Past

Marianská hlubina

Benedikt Singer stál opřený o kruhový prosv ětlovací st ůl. Jeho smaragdové o či vypadaly v zářivkovém sv ětle spíš jako zví řecí než lidské. Nalevo od n ěho byl Vladislav Prokovi č, nov ě jmenovaný kapitán Benthosu a napravo doktor Liu Kwan, profesor fyziky plazmy. Všichni t ři muži se sklán ěli nad po číta čovou batymetrickou mapou Hlubiny a okolních Marianských ostrov ů.

Řet ěz vulkanických ostrov ů se táhne jako široký oblouk zemské masy probíhající od severu k jihu. Ostrovy se zvedly z mo řského dna p řed miliony lety, kdy došlo k podsunutí pacifické tektonické desky pod filipínskou. Jako stín k tomuto pásu ostrovů na východ leží nejhlubší místo na sv ětě, klikat ě se vinoucí mo řská brázda rozdělená podmořským h řbetem širokým tém ěř padesát kilometr ů na dv ě poloviny: severní a jižní.

Modrá tečka v jižní části ukazovala současnou polohu Benthosu. Benedikt ozna čil červeným zna čkova čem severní část Hlubiny. „Podle informací, které získala Celesta od Jonase Taylora, je toto oblast, kde operoval Seacliff. Vladislave, jak rychle se tam m ůžeme p řesunout, když budeme postupovat maximální rychlostí?“

Vladislav Prokovi č se dotkl prstem klapky na levém oku zakrývající prázdný o ční d ůlek, byla to trvalá památka, kterou si odnesl z afghánské války. „Třicet hodin nám bude trvat, než se dostaneme ke st ěně ka ňonu. Pak bude muset Benthos vystoupit o čty ři tisíce metr ů výš, urazit čty řicet p ět kilometr ů na sever a pak

302

op ět sestoupit do severní části Hlubiny. Odtud by to pak bylo k Ďáblově dí ře dalších dvacet hodin… Dohromady tedy asi sedmdesát dvě hodiny. V p řípad ě p říznivých proud ů možná mén ě.“

„Bylo by dobré, kdyby Goliáš provedl ješt ě p řed naším příchodem chromatografické testy plyn ů v Ďáblově dí ře,“ navrhl Kwan.

Prokovi č zavrt ěl hlavou. „N ět. V dob ě, kdy nás neustále ohrožují ty obludy, by nebylo rozumné posílat Goliáše nap řed.“

„Pro č ne?“ zeptal se Kwan. „Pláš ť Benthosu je p řece dostate čně pevný, aby jim odolal.“

„To je pravda, ale nádrže s pohonnými hmotami a zátěží připevn ěné pod lodí už tak nezranitelné nejsou. Totéž platí o Epimetheovi. Pár hodin navíc nem ůže být d ůvodem, abychom podnikli takové riziko,“ mínil Prokovi č.

„Jakmile vystoupíme, abychom p řekonali m ělký h řeben, kronosau ři nás opustí,“ řekl Benedikt. „Dejte Goliášovi instrukce, aby nás do té doby sledoval.“

„A co s tou ženou?“ zeptal se Prokovi č. „Je rozumné nechat ji, aby se toulala bez dozoru po lodi? Te ď, když je Sergej mrtvý, nemá z ničeho strach.“

„To toulání bez dozoru je iluze. Moje o či ji sledují kamkoliv se hne.“

„Tak pro č jste ji nechal, aby Sergeje zabila?“

„Pouze jsem dovolil, aby se situace vy řešila sama. Sergej byl příliš neopatrný a ona toho využila. Alkohol ho zni čil už dávno. Zasloužil si zem řít.“

„M ůžeme postavit stráže…“

Benedikt p řejel rukou po mladíkov ě nakrátko ost říhaných vlasech červených jako mrkev. „Ned ělejte si starosti, Vladislave. Já si ji pohlídám. Je to myš chycená v bludišti, ze kterého se nem ůže dostat. Jako pozorný student lidské p řirozenosti ji sleduji, aniž o tom ví. Její reakce na stresové situace mi říkají vše.“

„Ví toho p říliš moc,“ poznamenal Kwan.

„Ale komu to m ůže sd ělit?“ zeptal se Benedikt. „Pokud je

303

naživu, máme možnost použít ji v p řípad ě nep ředvídané situace jako rukojmí. Jakmile naše mise skon čí, bude malá myš rozřezána na kousky a beze zbytku zlikvidována. Do té doby jí povolíme, a ť se po své kleci pohybuje, jak chce.“

Tři hodiny dvacet minut ráno

Terry se zastavila. Ze sálu jaderného reaktoru na palub ě F zaslechla tlumené hlasy. Srdce jí prudce bušilo. Otev řela vodot ěsný poklop, sestoupila o n ěkolik stup ňů dol ů a op ět za sebou zav řela. Kone čně se dostala na palubu G.

Vstoupila do prázdné chodby a rychle přeb ěhla k n ěkolika dve řím jišt ěným bezpe čnostním systémem. Za nimi m ěly být skladovací prostory. Terry vytáhla Sergejovu magnetickou kartu a přejela jí p řes čidlo.

Dve ře se otev řely.

Vstoupila do p ředsí ňky osv ětlené mdlým sv ětlem. Nechala za sebou dve ře zaklapnout a zamí řila úzkou chodbou k dalším dve řím na pravé stran ě. Chvíli poslouchala, pak je otev řela. P řed ní se objevila prázdná šatna s uzamykatelnými skříňkami. U st ěn místnosti bylo n ěkolik otev řených p řevlékacích box ů. Uvnit ř každého visely jednodílné kombinézy podobné těm, které poznala na Goliášovi.

Terry prošla šatnou a pokra čovala po chodb ě kolem vykachli čkované koupelny s n ěkolika sprchovými kouty. Nakonec se zastavila p řed kovovými dve řmi. Zvedla o či a p řečetla si varovné upozorn ění napsané v angličtin ě, ruštin ě, korejštin ě a arabštin ě:

PŘED VSTUPEM DO TERMONUKLEÁRNÍ LABORATO

JE NUTNÉ POUŽÍT VZDUŠNÉ SPRCHY

ŘE

Ignorovala upozorn ění a vešla. Musela zav řít o či, protože jí do tváře prudce ude řil proud vzduchu. Jakmile p řekro čila práh,

304

poznala, že podlaha klesá. Vkro čila do malé p ředsín ě. V místnosti o rozm ěrech t ři krát čty ři a p ůl metru byly kolem dokola lavice, pouze ve vzdálené stěně uvid ěla Terry dve ře s okénkem. P řitiskla tvář k tmavému sklu.

Za dve řmi byla laborato ř, ale jiná, než jakou kdy vid ěla. Uprost řed místnosti stál objekt připomínající černou sklen ěnou kostku vysokou asi dva metry. Za řízení obklopovala spousta po číta čů a výv ěv. Pod stropem nad kostkou byl umíst ěn p řístroj, který vypadal jako mohutný pr ůmyslový laser.

Uvnit ř nebyl nikdo vid ět. Terry opatrn ě otev řela dve ře. Op ět ji ovanul proud vzduchu z klimatiza čního za řízení. Prošla kolem po číta čů a uvid ěla řadu hliníkových pracovních stol ů pokrytých spoustou černých kamen ů. Vypadaly jako brambory. Terry jeden z nich vzala do ruky a prohlédla si ho.

„Mangan,“ zašeptala si pro sebe.

„Správn ě.“

Oto čila se a leknutím strnula, p řed ní stál Benedikt Singer. Zaujala vyzývavou pózu jako drzá škola čka p řistižená p ři kou ření.

„Zdá se, že si už nedovedete p ředstavit noc, ve které byste nepodnikla menší výlet,“ řekl Benedikt. „Jen pro p říšt ě, až se op ět rozhodnete vloupat do zabezpe čených provozních prostor, byl bych rád, kdybyste se řídila na řízeními o hygien ě. Už p ři návštěvě v laborato ři Tokamaku na Goliášovi jste je nedodržovala.“

Terry cítila, že ztrácí nervy. „Co se mnou ud ěláte, Benedikte? Hodláte m ě zabít?“ To bylo hloupé…

„Zabít vás? Za to, že jste bez dovolení vkro čila do laborato ře? To by byl trochu tvrdý trest, nezdá se vám? Ale vy máte na sv ědomí ješt ě jinou v ěc, zavraždila jste Sergeje, je to tak?“

„Cht ěl m ě znásilnit!“

„Myslíte, že pokus o znásiln ění ospravedl ňuje vraždu?“

„Zabil by m ě, stejn ě jako zabil kapitána Hoppa.“

„Sancta simplicitas, opravdu, má drahá?“ Benedikt nad ní kroužil jako sup. „Ale to není d ůležité. Slibuji vám, že váš ohavný čin z ůstane v tajnosti.“

305

„Co se mnou chcete d ělat?“ zeptala se. Snažila se ze všech sil

nedat na sob ě znát strach.

„Co bych m

ěl?“ odpov ěděl, jako by to teprve zvažoval. „Abych řekl pravdu, ješt ě jsem se nerozhodl. Po řád nevím, jaká je vaše hodnota. Vaše chladnokrevnost v hangáru na m ě opravdu zap ůsobila, a to nemluvím o vaší odvaze a fyzické zdatnosti, kterou jste projevila na palub ě Goliáše. Co byste řekla tomu, kdybych otestoval vaši inteligenci? Řekn ěte mi, jaký je m

zájem v Marianské hlubině?“

ůj pravý

ě. Ale pro č bych

Dívala se mu do o čí a odmítala p řed jeho pohledem uhnout. „Oblast Marianské hlubiny spadá do exkluzivní ekonomické zóny. Využíváte smlouvy o rozmisťování modulů UNIS jako zást ěrky pro ilegální těžbu manganu z hlubiny.“

Už z jeho o čí poznala, že se trefila. „Výborn

měl vynakládat tak obrovské výdaje na to, abych ze dna mo ře vykutal trochu manganových pecek?“

„Je z řejmé, že vám nejde o mangan, a když na to přijde ani o nikl nebo kobalt. V t ěch rudách musí být n ěco, co n ějak souvisí s

termonukleárním procesem.“

„Bravo. Poj ďte se mnou.“ Benedikt ji objal kolem ramen a vedl ji k elipsovité komo ře. „ Řekn ěte, slyšela jste n ěkdy o héliu—

3?“

ěkolika šálk ů na kávu ěsíci. Lunární těžba

„Pouze to, že je nesmírn ě vzácné.“

„Slovo vzácné zdaleka nevystihuje pravý stav. V ětšina sv ětových v ědc ů v ěř í, že na celém sv ětě existuje tak malé množství tohoto izotopu, že by se vešlo do n

, i když mnohem víc ho bylo objeveno na M

by byla samoz řejm ě obrovským dobrodružstvím.“

„Pro č je hélium-3 tak d ůležité?“

Benedikt se usmál. „Pon ěvadž je to klí č, moje drahá, klíč, kterým lze odemknout tajemství termonukleární reakce, nejv ětšího technologického problému všech dob. Přestože od chvíle, kdy Einstein poprvé vyvodil závěr, že hmota m

vývoj zna čně postoupil, naším nejv ětším problémem je ovládnout horkou plazmu pot řebnou pro dosažení teploty jednoho milionu

306

ůže produkovat energii,

stup ňů , p ři které dochází k termonukleární reakci.“

„A vy jste ten problém vy řešil?“

Benedikt se op řel o jeden z hliníkových stol ů. „Ne já, ale dva vynikající fyzici, profeso ři Dick Prestis a Michael Shaffer. Moji někdejší kolegové.“

„Prestis a Shaffer, ta jména jsou mi pov ědomá.“

„M ěla by vám být pov ědomá. Jsou to ti dva muži, kteří zahynuli na palub ě Seacliffu, ponorce válečného námořnictva, kterou pilotoval p řed jedenácti lety tady v Hlubině váš manžel. Našt ěstí pro m ě Prestis a Shaffer vzali své tajemství zvládnutí procesu termonukleární reakce s sebou do hrobu.“

„Ví o tom Jonas n ěco?“

„Bože, ne. Dokonce ani vále čné námořnictvo nem ělo tušení, na čem oba fyzici ve skute čnosti pracovali.“

„Jonas mi řekl, že mapovali hlubinné proudy kv ůli ukládání vyho řelých ty čí plutonia.“

Benedikt se usmál. „Chytrá pohádka, ale příliš vzdálená pravd ě. Prestis se Shafferem ud ělali p řed lety ohromující objev. Při analýze jakýchsi manganových pecek zjistili, že t yto konkrétní vzorky byly vyt ěženy z mo řského dna p řed více než sto lety H. M. S. Challengerem. “

Benedikt stiskl tla čítko na řídicím pultu vedle sklen ěné kostky a celá její jedna strana se se syčivým zvukem otev řela.

Terry nahlédla dovnitř. Uvid ěla, že z podlahy vy čnívá válec laseru.

„Nasa ďte si je.“ Benedikt ji podal ochranné brýle. Op ět kostku zav řel, oto čil se k po číta či a laser aktivoval.

Uvnit ř komory zableskl ostrý paprsek viditelný i p řes tmavé sklo. Kus manganu, na který paprsek dopadl, se rozž havil. Laboratorní výv ěva uvnit ř komory za čala odsávat plyny.

„Víme, že z n ěkterých hydrotermálních jícn ů na dn ě Pacifiku stoupají elementární plyny, i když ješt ě p řesn ě nerozumíme tomu, jak v manganových peckách dochází k procesu obohacení. Jedním z t ěchto plyn ů je práv ě helium-3, které z naší planety uniká už od dob jejího vzniku. Tím, jak jsou hydrotermálními jícny

307

pumpovány ven mangan a další nerosty spolu s p řeh řátou vodou, dochází k formování pecek, které v sobě velice často obsahují bubliny inertních plyn ů.“

Na po číta čovém monitoru se začaly objevovat údaje o analýze chemických složek zkoumané horniny.

„Prestis se Shafferem použili podobný proces na jed nu z manganových pecek vytažených roku 1870 H. M. S. Challengerem. To, co objevili, je tém ěř vyd ěsilo. Zjistili, že uvnit ř kusu horniny jsou uzav řené bubliny unikátní směsi helia-3 a deuteria, o níž se záhy p řesv ědčili, že je ideálním palivem pro termonukleární reakci, která se dá dlouhodobě stabilizovat.“

Benedikt vypnul laser. „Všechny manganové pecky, které jsme shromáždili za poslední m ěsíce, jsou z tohoto pohledu jalové, látky, které potřebujeme v nich prost ě nejsou. Challengerovy vzorky pocházely z určité p řesné lokality, jejíž polohu znali pouze Prestis se Shafferem. Byla to oblast uvnit ř Marianské hlubiny, kterou z žertu nazvali Ďáblovou dírou. Při jejich tajné výprav ě byl Seacliff vybaven nasávacím zařízením p řizp ůsobeným ke sbírání pecek manganu z mo řského dna. Domnívám se, že to byly právě vibrace ší řící se od tohoto za řízení, co bylo prvotní p říčinou, která k jejich ponorce p řilákala megalodona.“

„M ůj bože…“

Benedikt vypnul po číta č. „Ješt ě p ředtím, než se žralok objevil a napadl je, poda řilo se Prestisovi sebrat ze dna p ět nebo šest manganových pecek. Vále čné námořnictvo je pak zkonfiskovalo, ale nikdo nem ěl tušení, jakou mají hodnotu. Teprve dlouhá léta po smrti obou v ědc ů se mi kone čně poda řilo získat pár těchto unikátních vzorků a po testech ve svých laborato řích jsem odhalil jejich tajemství.“

Benedikt vzal do ruky další horninu. „Pátrání po Ďáblově dí ře v obrovských rozlohách Hlubiny se rovná hledání jehly v kup ě sena. Její polohu zná jen několik d ůstojník ů vále čného námořnictva, a samoz řejm ě pilot, který Seacliffa řídil.“

„Jonas? Ten by to nikdy nikomu ne řekl.“

„Už řekl. Abych byl p řesn ější, prozradil to ve slabé chvilce

308

mojí chráněnce.“ Benedikt blýskl triumfujícím úsm ěvem. „Netva řte se tak p řekvapen ě, Celesta umí na muže p ůsobit.“

„Nev ěř ím vám.“

„Budete muset. Zatímco spolu mluvíme, Benthos mí ří k Ďáblově dí ře.“

Terry nechápavě zavrt ěla hlavou. „Ale pro č je kolem toho všeho tolik tajností?“

„Na tuto otázku jste si už odpov ěděla. Jsou tu zákony exkluzivní ekonomické zóny, které ostatním státům brání v těžb ě nerost ů. Zakázané ovoce je to nejsladší, n’est-ce pas?“

„Kdo tedy z toho všeho profituje? Pro koho pracujet e?“

„Benedikt Singer nepracuje pro nikoho. Mým ‚partner em‘ se čist ě náhodou stalo menší sdružení arabských investor ů, které poskytlo GTI lidské zdroje a finan ční prost ředky.“

„Arabští investo ři? Pro č ne řeknete p římo teroristé?“ vyhrkla Terry, ale vzápětí si p řála vzít svá slova zpět.

Benedikt do ní zabodl ostrý pohled. „Vidím, že jsem vás op ět podcenil. Nevadí, odpovím vám. Posouzení, jestli je n ěkdo terorista nebo bojovník za svobodu, závisí víc na tom, z jakého politického úhlu na toho člov ěka pohlížíte, než na tom, co vlastn ě dělá. Byli britští kolonizátoři konce osmnáctého století násilníci? Moji arabští partne ři mi umožní získat nad novým zdrojem energie monopol, který by mi Západ nikdy nepovolil. Jsem svým založením pr ůzkumník. Toužím vstupovat do nových neprobádaných oblastí, a proto nemám zájem, aby moje schopnosti svazovala všelijaká právní a jiná omezení.“

Chytil ji za rameno a vyvedl z laborato ře. „Do osma čty řiceti hodin by m ěl Benthos dorazit do Ďáblovy díry. Když zapojíme do práce Promethea i Epimethea, budeme schopní rychle vyt ěžit rudu ze dna. Díky Institutu se pak Benthos vyno ří na povrch, aniž by Spojené státy nebo Japonsko měly tušení, co bylo vlastním posláním jeho mise.“

Terry cítila, že se jí t řesou ruce a d ělá se jí mdlo. „Co potom ud ěláte se mnou?“

„Už jsem vám řekl, že jsem se ješt ě nerozhodl. Musím se

309

přiznat, že jste si m ě získala. Líbíte se mi. Napadlo m ě, že bych vás mohl nechat prožít zbytek vašeho života na palu b ě Benthosu .“ Usmál se. „Řekn ěte mi, moje drahá, shledáváte mě alespo ň trochu přitažlivým?“

310

Ohnivý kruh

Beringovo mo ře

Jonas si zakryl o či p řed prachem zví řeným rotory vrtulníku. Stroj dosedl na p řistávací plochu v areálu nemocnice. Jonas zamával sest ře, otev řel dví řka na druhé stran ě od pilotovy seda čky a vlezl do kokpitu.

„Na chlapa, který um řel, vypadáš docela slušn ě,“ konstatoval Mac.

Jonas stiskl svému p říteli ruku. „Macu, cht ěl bych ti pod ěkovat…“

„Dob ře, dob ře. P řipíšu ti to na dve ře, i když mám dojem, že tam už pomalu není místo. Ale te ď vážn ě, jsem rád, že ti ta kole čka v hlav ě kone čně p řesko čila na správný p řevod. Už jsem totiž myslel, že se budu muset p řejmenovat na Izmaela.“

Jonas zaklapl p řezku bezpe čnostního pásu a stroj se začal zvedat. „Jak daleko jsme od lodi?“

„Pár minut. Minulou noc jsme kotvili v Dutch Harboru. Mimochodem, dnes časn ě ráno nás opustila Celesta.“

„Celesta je pry č? Kam odešla?“

„Neodešla, ale vyzvedl si ji vrtulník GTI. Kapitán Morgan říkal, že si s sebou vzala všechny své v ěci.“

„Tomu nerozumím,“ poznamenal Jonas. V dálce se objevil William Beebe. „Pro č zmizela práv ě te ď, když už je opravená laguna a vynaložila takovou spoustu pen ěz na chycení megalodona?“

„Na to ti neodpovím. Možná to má něco spole čného s tím, že t ě

311

sváděla a zároveň šoustala s Marenem.“

„Celesta s Marenem? Kdo ti to řekl?“

„Sám Maren, chvíli p ředtím, než jsem ho vysadil na túru po panenské aljašské krajině. P řiznal, že z tvé pušky odmontoval úderník, ale p řísahal, že s p řeseknutím lana člunu nem ěl nic spole čného.“

„A ty mu v ěř íš?“

„Asi ano, ale to sou časn ě znamená, že na palub ě je ješt ě n ěkdo, kdo t ě nemá v lásce. Máš pon ětí kdo?“

„Ne.“ Jonas si mnul o či a snažil se srovnat si v hlav ě všechno, co slyšel. „Nechápu to. Pro č by na m ě Celesta tak dorážela, když spala s Marenem?“

„Jo, kamaráde, to po mn ě chceš moc. Já jen říkám zapla ťpánbůh, že jsou oba pry č.“

Vstoupili na velitelské stanoviště, kde našli kapitána a Harryho Moona.

„To je skv ělé, Taylore, že už jste zase fit,“ zahlaholil kapit án. „Ale hned se musím zeptat, jak je to s tou zm ěnou našeho kursu?“

„Pot řebuju, abychom se co možná nejrychleji p řesunuli do oblasti Marianské hlubiny.“

„Promi ňte, ale já jsem dostal instrukce, že máme dokončit opravy, pak se vrátit do Beringova moře a pokra čovat v chytání žraloka.“

„Megalodon není v Beringov ě mo ři,“ řekl Jonas. „Mí ří do Hlubiny.“

„Kdyby tu byl doktor Maren, myslím, že by s vámi nesouhlasil,“ řekl Harry a ned ůvěř iv ě si m ěř il Maca.

Jonas se chvíli p řehraboval v lodních mapách a potom vytáhl batymetrickou mapu Pacifiku.

„Harry, p ředpokládám, že víte, co je to ohnivý kruh?“

„Hm, to tedy nevím.“

„Opravdu? To jste m ě p řekvapil. No nevadí…“ Jonas rozložil mapu. Pomocí červeného značkova če nakreslil čáru, která se táhla podél pacifického pobřeží Jižní a St řední Ameriky, pak dál podél

312

severozápadního pobřeží Spojených stát ů, Kanady, Aljašky a Aleutských ostrov ů, nap říč Pacifikem a dol ů na jih podél pob řeží Japonska k Indonésii.

„Tohle je ohnivý kruh, seismická oblast, v níž se n achází víc než čty ři sta aktivních sopek. Hluboko v nitru nad jádrem Zem ě a jeho pláštěm leží p řibližn ě čtrnáct tektonických desek, které plují pod zemskou k ůrou jako gigantické mezikontinentální vory. Kolize mezi t ěmito deskami pak zp ůsobují zem ětřesení a prudké vulkanické erupce projevující se nejsiln ěji právě v oblasti ohnivého kruhu.“

„A co má tohle všechno spole čného s megalodonem?“ zeptal se Harry.

„Hned k tomu dojdu. V pr ůběhu poslední fáze doby ledové zna čně klesla teplota oceánu a v ětšina živo čich ů druhu megalodon zahynula. P řežili jen ti, kte ří se stáhli do nejhlubších vod a tam se dokázali adaptovat. Právě na dn ě Marianské hlubiny se vytvo řila izolovaná vrstva teplé vody chrlené hydrotermálními jícny. Ale samotná Hlubina je součástí ohnivého kruhu, konvergentního rozhraní vytvo řeného odtržením pacifické desky a jejím podsunutím pod filipínskou.“

„Co tím vším chcete říct?“

„Pouze to, Harry, že žraloci druhu megalodon jsou v ybaveni zvláštními smysly, které reagují na magnetické pole Zem ě a seismické vibrace a využívají toho k orientaci na dlouhé vzdálenosti. Když p řed čty řmi lety unikla z Hlubiny matka našeho žraloka, instinktivn ě zamí řila na východ. Nejd říve proplula kolem řet ězu Havajských ostrov ů, pozd ěji se sto čila na sever podél st ředoamerického pob řeží až dosáhla montereyského kaňonu. Všechny tyto lokality jsou sou částí ohnivého kruhu a po jeho trase také sledujeme jejího potomka od chvíle, kdy unikl z laguny.“

„Myslel jsem, že táhne za migrujícími velrybími hejny,“ prohlásil Harry.

„Já také. Teď jsem ale p řesv ědčený, že se Beringovu mo ři vyhnul. Podle m ě sm ěř uje na jihozápad a sleduje nepatrné seismické vibrace vycházející z Aleutského příkopu. Podívejte se

313

sem.“ Jonas ukázal na aljašské pobřeží. „Pokud je to tak, jak jsem říkal, p řekro čí severní Pacifik a bude pokra čovat k poloostrovu Kam čatka a ke Kurilským p říkop ům. Tyto prohlubn ě se táhnou na jihozápad podél Kurilských ostrovů a dál p řecházejí do Japonského p říkopu, to všechno je op ět sou částí ohnivého kruhu. Japonský p říkop nakonec ústí do Marianské hlubiny, to znamená prostoru, který byl déle než milion let megalodonovým domovem.“

„To zní, jako by žralok cestoval po jakési podvodní magistrále,“ ozval se Mac.

„Nevím, Taylore,“ řekl kapitán Morgan. „Já jsem pořád přesv ědčený, že sleduje letní migraci kytovc ů.“

Jonas na n ěho pohlédl. „Megalodon žádné kytovce nesleduje. Je v období rujnosti a tahle mocná síla ho vede po obvodu ohnivého kruhu zp ět do Marianské hlubiny, aby se mohl pářit.“

„Taylore…“

„Kapitáne, prosím vás. Tam v hlubině je moje žena. Pot řebuju ji odtud dostat, než bude pozd ě.“

Západní Pacifik

Třicet čty ři kilometry jihozápadně od poloostrova Kam čatka

Kapitán výzkumného plavidla Cachalot obrátil loď po v ětru a dovolil své posádce napnout plachty. Loď dlouhá osm a p ůl metru brázdila vzedmutými vlnami. Lanovím hvízdal chladný vítr. Mezi mraky ob čas vykoukl m ěsíc a ozářil palubu matným sv ětlem.

Techni čka zvuku Janis Henkelová si nasadila sluchátka a chvíli poslouchala. Musela si p řipomínat, aby se nedívala do kamery namí řené sm ěrem na ni.

Oto čila se, aby byla čelem ke svému manželovi. „Bruci, podle mých posledních výpo čtů te ď ‚Šílený Max‘ spí skoro dv ě st ě padesát metrů pod hladinou. Vznáší se ve vertikální poloze p římo pod naší lodí. Jestliže dodrží své obvyklé schéma, m ěl by z ůstat v klidu nejmén ě t ři hodiny. Pak by m ěl pokra čovat na sever.“

314

„A… stop,“ řekl producent Norton Binder. „Výborn ě Jan. Takže vorva ň obrovský definitivn ě usnul?“

Janisin manžel biolog Bruce Henkel si p řipnul na košili mikrofon. „Jsem p řipravený.“

„Dob ře,“ řekl Norton. „Te ď bude jen mluvený komentá ř, takže si nevšímej kamery a čti p římo ze svých poznámek. Joshi, máš všechno nastavené?“

„Úrove ň zvuku v po řádku,“ ohlásil kameraman. „Můžeš.“

Bruce si odkašlal. „Samec vorvan ě velikého je se svými osmnácti metry délky a čty řiceti p ěti tunami váhy nepochybně nejstrašn ější dravec této planety. Tito ob ři byli poprvé loveni po čátkem devatenáctého století, kdy lovce velryb začal zajímat především obrovský výt ěžek rybího tuku. Na rozdíl od velryb vybavených kosticemi, agresivní vorvani často své lovce napadají a nepochybn ě to byli oni, kdo inspiroval Hermana Melvilla k napsání klasického románu Bílá velryba.“

„Výborn ě. Tak tohle bylo mnohem lepší než p ři posledním záběru,“ řekl Norton. „M ůžeš dál.“

„Samec vorvan ě, který je v ětší a agresivn ější než samice, obvykle táhne sám, a protože se pohybuje ve velkých hloubkách, je obtížné ho na otev řeném mo ři sledovat. Abychom se o t ěchto dravcích dov ěděli víc, pluje Cachalot bez hluku pod plachtami a sleduje obrovské tvory pomocí mikrofon ů namontovaných pod lodí. Vorvani obrovští, podobn ě jako jejich p říbuzní delfíni, sondují své okolí pomocí zvláštních zvukových pulsů nazývaných echolokace, což je u velryb vybavených zuby ojedin ělé. Naše expedice sleduje poslední čty ři dny zvláště velkého samce, kterému jsme dali p řezdívku Šílený Max. Odposloucháváním zvuk ů, jež tvor vydává, dokáže Jan přesn ě ur čit jeho polohu v ak čním rádiu osmi kilometrů od lodi.“

„Stop. Okay. Řekl bych, že to pro dnešek sta čí. Já s Joshem jdeme spát. Pokud by se ale dělo n ěco zajímavého, v každém případ ě nás vzbu ďte.“

Jan se dívala za ob ěma muži odcházejícími ke kajutám. Vtom ucítila, že jí Brucovy silné prsty masírují záda. „To je skv ělé, jak

315

to d ěláš, ale je mi jasné, co tím chceš naznačit, že je řada na mn ě, abych z ůstala celou noc vzh ůru a poslouchala Maxovo chrochtání. Že mám pravdu?“

„Tak n ějak.“ Bruce ji políbil vzadu na krk a zamí řil k l ůžku.

Megalodon se nechal tiše unášet jižním anadyrským proudem a pokra čoval v cest ě na jihozápad podél asijských b řeh ů. Právě míjel v hloubce asi sto osmdesáti metrů Kurilské ostrovy. Hluboko dole pod ním se černala hlubina Kurilského p říkopu, jehož nejnižší bod se nachází tém ěř deset tisíc p ět set padesát metr ů pod hladinou.

Předtím megalodon využil Aleutského p říkopu jako sm ěrníku svého dalšího tahu, p řekro čil severní Pacifik a plul podél Kam čatského p říkopu na jihozápad. Když proplouval kolem mysu Lopatka, náhle zjistil, že k říží cestu tisíci velrybám táhnoucím na sever do svých letních pastviš ť v Ochotském mo ři.

Jeho blízkost zap ůsobila na velrybí hejna podobn ě, jako když se objeví hladový vlk uprost řed stáda ovcí. Kytovců se zmocnila panika. Hejna se okamžit ě p řeskupila a zm ěnila sm ěr, aby se dravci širokým obloukem vyhnula. P řesto se mu poda řilo roztrhat a sežrat jednu samici a její mlád ě.

Te ď však, když klouzal na východ kolem japonského ostr ova Hokkaidó, zaznamenal nové vibrace, sotva patrný, p řesto však mocný tlukot srdce, za nímž žralok okamžit ě poznal jiného dravce. Sedmdesát milionů let starý prvotní instinkt se probudil k životu. P řítomnost soka v jeho domén ě probudila megalodona k aktivit ě.

Vzrušený zvýšil rychlost a hnal se sm ěrem ke zdroji vibrací.

Samec vorvan ě obrovského visel bez pohybu ve vertikální pozici asi dv ě st ě padesát metr ů pod hladinou. P řestože z ůstával v naprostém klidu, nedalo se říct, že by v pravém slova smyslu spal, část jeho mozku byla v neustálé pohotovosti.

Náhle se obrovský samec probudil k plnému vědomí. Jeho smysly p řijaly signály o tom, že se k n ěmu zdálky cosi blíží.

316

Otev řel o či, n ěkolikrát máchl ocasem a přešel do horizontální polohy.

Jeho akustický systém podobný sonaru rychle ur čil p řesnou polohu úto čícího megalodona. Vorvaní samec se oto čil, vzdorn ě zat řásl obrovskou hlavou a čekal na st řet se sokem.

Jan Henkelová zavřela časopis a sáhla po hrnečku. Káva už byla studená. Sotva však vstala, aby si ji přih řála, ozvaly se z hydrofonu intenzívní mlaskavé zvuky.

„Bruci, probu ď se! Zdá se, že Max se chce dát znovu do pohybu.“

Biolog se p řevalil a mátožn ě se nadzvedl. „ Řekni té oblud ě, že ješt ě není ráno.“

Jan napjat ě poslouchala. „To je zvláštní. Nikam nepluje, jen po řád krouží sem a tam. Je šedesát metrů pod námi.“

„Myslíš, že o nás ví?“

„Nedovedu si p ředstavit, jak by nás zjistil. Myslím, že m ůžeme být sv ědky chování, které ještě není u vorvan ě obrovského zdokumentované.“

Bruce se znovu p řevalil a dal nohy na zem. „Okay, jdu vzbudit ostatní.“

Vorva ň čekal, až se megalodon p řiblíží na vzdálenost n ěkolika set metr ů, a teprve pak vyrazil. Obrovský ocas mocn ě bi čoval vodu. Samec se řítil proti bílému žralokovi s úmyslem vrazit do něho svou mamutí hlavou.

Megalodon ucítil nebezpe čí, ost ře uhnul a obloukem unikl pry č. Samec ho ješt ě chvíli pronásledoval, ale pak poznal, že jeho sok je rychlejší, a vrátil se do své obranné pozice.

I když byl megalodon skute čně rychlejší, nemohl na vorvaního samce zaúto čit, aniž by riskoval, že ho jeho sok zasáhne drtivým úderem hlavy nebo stejn ě zni čující ranou mocného ocasu.

Ob ě monstra kolem sebe kroužila a odhadovala se. Vorva ní samec ob čas provedl výpad, ale bílý žralok vždy uhnul, pak s e vrátil a dál čekal na p říležitost, jak soupe ře p řekvapit.

317

„Co se d ěje?“ houkl Norton. Musel se chytit st ěžn ě, protože lo ď se za čala ve ví řící vod ě otá čet.

„Zdá se mi, že tam dole je s Maxem ješt ě n ěco jiného,“ k řikla Jan.

„Další vorva ň?“

„Ne, slyším jen jeden zdroj zvuk ů. A ť je to, co je, Maxe to po řádně vyvedlo z klidu.“

„Musíme být v pohotovosti pro p řípad, že by se rozhodli skákat nad hladinu,“ řekl Bruce a spustil lodní motor.

Cachalot se p řestal otáčet. Lo ď zamí řila dál od středu ví ření.

Přestože byl vorvaní samec p řibližn ě stejn ě veliký jako megalodon, m ěl ve srovnání se svým sokem jeden nedostatek, byl to savec a pot řeboval vzduch. Proto se p ři svém kroužení za čal blížit hladin ě, aby se nadechl.

Megalodon se naklonil na bok a vyrazil zespodu k útoku.

Projel vodou jako šíp. Jeho čelisti ch ňaply po vorva ňov ě kulaté prsní ploutvi a sev řely ji jako pitbull. Šílený Max sebou divoce mrskl, ale stisk pilovitých zub ů nepolevoval.

Posádka Cachalota se oto čila sm ěrem, kde z vody vyst řelila obrovská vorvaňova hlava. Vzápětí vylet ěla nad hladinu další obrovská ryba, tentokrát bílá jako sníh. Obě obludy se z řítily v jednom chumlu zpátky do zpěněné vody. Než mohla posádka Cachalota jakkoliv reagovat, uv ědomila si, že se lo ď zmítá uprost řed bojišt ě dvou obrovských mo řských oblud.

Vorva ň škubal hlavou ze strany na stranu a svým divokým zmítáním posílal proti malé plachetnici vlny vysoké tém ěř dva a půl metru. Jakmile se za čaly p řelévat p řes okraj, chytil Bruce svou ženu a p řitáhl ji k sobě, zatímco druhou rukou stále svíral kormidelní kolo. Mocný vorva ňů v ocas plácl sotva půl metru od příd ě.

Vorva ň se p řevalil na bok. Zu řiv ě se snažil set řást ze sebe úto čníka, bil do n ěho ocasem, ale dosáhl jen toho, že megalodonovy zuby mu ješt ě víc drásaly hru ď a drtily její kosti.

318

Megalodon n ěkolikrát divoce škubl hlavou ze strany na stranu ve snaze urvat ploutev od t ěla. Kone čně se mu to poda řilo a spolu s ploutví vytrhl z vorva ňova t ěla ješt ě kus zkrvaveného masa a tuku.

Vorva ň vydrážd ěný bolestí máchl obrovskou hlavou, aby se obrátil k útočníkovi čelem. Žralokovy čelisti ch ňapaly kolem jako zb ěsilé a bolestí rozb ěsn ěný kytovec se snažil zahryznout se do jeho nosu.

Posádku Cachalota zasáhla sprška krve a pěny. Lo ď se náhle propadla do hluboké brázdy za vzedmutou vlnou. Jan se k řečovit ě chytila Brucovy paže. Ve chvíli, kdy se p říď lodi nebezpe čně zvedla, zahlédla Jan na vteřinu megalodonovu rozev řenou tlamu. Pilovité zuby se zablýskly a zahryzly se do spodní čelisti vorvan ě. Ozval se strašlivý zvuk drcených kostí.

Samec v šílené k řeči vymrštil t řicet osm tun živé váhy nad hladinu a bi čoval vodu ocasem. Vykloubená a rozdrcená spodní čelist se mu bezvládně houpala pod hlavou.

Přes plošinu na Cachalotov ě zádi se přelévaly temné vlny a zanechávaly na prknech slizkou vrstvu krve a velrybího tuku. Bruce prudce p řidal otáčky a zahnal lo ď dál od smrteln ě zran ěného vorvan ě, který sebou zmítal, tloukl ocasem do vody a odmítal zem řít.

Po chvíli se t ělo obrovského samce zklidnilo a obrátilo se břichem vzh ůru. P řed p řídí Cachalota projela alabastrov ě bílá hřbetní ploutev a zmizela. Bruce vypnul motor v obav ě, že by jeho zvuk mohl bílou obludu p řilákat. O chvíli později se Šílený Max zvedl v poslední bolestivé k řeči. Megalodon op ět zaúto čil zespodu a zaryl zuby do samcova h řbetu. P ůlm ěsí čitá ocasní ploutev šlehla sem a tam po hladin ě a poslala na všechny strany spršku p ěny.

Posádka plachetnice se shlukla uprostřed lodi. Všichni byli zhrození brutalitou útoku a svou vlastní zranitelností. Pouze Norton b ěhem boje kradmo sledoval svého kameramana, aby se ujistil, že stále to čí.

Ješt ě dalších dvacet minut úto čil megalodon na zkrvavenou masu velrybího tuku, která zbyla z Šíleného Maxe. Vlny ší řící se

319

kolem místa krveprolití zahnaly plachetnici pon ěkud dál. Bruce se svou posádkou pak vztyčil jednu z plachet, aby se vzdálili z dosahu bílé bestie.

Když lo ď odplouvala, Jan uvid ěla, že se z temnoty vyno řilo asi půl tuctu šedých h řbetních ploutví.

Než by se však odvážili blíž, kroužili žraloci v be zpe čné vzdálenosti a čekali, až jejich v ětší p říbuzný skon čí hostinu.

320

Zoufalé hodiny

Marianská hlubina

Terry vylezla po žeb říku p řístupové šachty a vstoupila na pozorovací palubu. U baru stál Benedikt a naléval si n ěco k pití. Kapitán Prokovič, sedící na barové stoličce, na ni vrhl pohled, kterým Terry málem zahnal zpátky.

„Vida, tady jste,“ obrátil se k ní Benedikt. „Jdete práv ě v čas. Před chvílí za čal Benthos stoupat podél stěny ka ňonu. Co vám mohu nabídnout k pití?“

„Nic.“

„Nic? Nesmysl.“ Benedikt nalil dvojitou vodku, obeš el bar a vrazil jí sklenku do ruky.

„ A votre santé, Na vaše zdraví.“ Obrátil svou sklenku do sebe a potom řekl cosi rusky kapitánu Prokovičovi.

Terry odložila netknutou sklenku na pult. Rus se sebral, sestoupil po žeb říku dol ů a zav řel za sebou poklop.

Benedikt p řistoupil k ovládacímu panelu. Nejprve zhasl vnitřní sv ětla a teprve potom spustil mechanismus odklápění kopule.

Titanový pláš ť se za čal rozevírat. Rudá zář vn ějších sv ětel odhalila holou strmou st ěnu ka ňonu obklopenou neproniknutelnou tmou hlubiny.

Benthos pomalu stoupal.

Náhle si Terry přiložila ruku k úst ům a potla čila v sob ě výk řik, kolem okna propluli dva obrovští kronosau ři. O chvíli pozd ěji ot řásly lodí děsivé rány.

„Jsou čím dál agresivnější,“ zašeptala Terry.

321

„Necht ějí nás nechat uniknout. Z nějakého d ůvodu nás vnímají jako zdroj potravy.“ Benedikt jí podal její sklenku a odvedl ji k oknu. „Dívejte se. Jak stoupáme a blížíme se k proudu hydrotermálních sazí izolujících spodní vrstvu, dostávají se téměř do stavu naprosté zu řivosti.“

Terry nervózn ě sledovala obrovského kronosaura dlouhého nejmén ě dvanáct metr ů, který se stále pohyboval mezi stěnou ka ňonu a pozorovacím oknem.

„Tenhle vypadá, že se chystá k útoku…“

Bestie, jako by ji slyšela, se prudce oto čila a vyrazila proti nim.

„Proboha… Benedikte, na co čekáte? Zavřete tu kopuli!“

Benedikt se ani nepohnul.

Hlava monstra rychle rostla, jeho o či svítily v záři rudých sv ětel jako dv ě ohnivé výhn ě. Terry cítila, že jí srdce buší až v krku. Oto čila se a cht ěla utéct…

V tu chvíli Benedikt stiskl tla čítko malého dálkového ovládače. Z Benthosu vyšlehla sv ětla a podmo řskou hlubinu zaplavila oslnivě bílá zá ř.

Úto čící kronosaurus se prudce obrátil. Terry si všimla, že jeho tělo se zachvívalo, jako by bylo zasaženo deseti tisí ci volty. Vid ěla, že tvor málem vrazil do stěny ka ňonu a vzápětí zmizel ve tm ě.

Benedikt se zasmál.

Terry na jeden ráz vypila sklenku a klesla do křesla. „D ělá vám pot ěšení, když si se mnou m ůžete pohrávat, že? Za čínala cítit, že se jí motá hlava.“

„P řiznávám, že ve mně z ůstalo n ěco z nezbedného školáka,“ řekl a blýskl po ní triumfujícím úsm ěvem. „Mám vám nalít ještě jednu?“

„Ne.“ Pozorovala, jak roste zakalení vody. Benthos stoupal hustou vrstvou sirnatých a jiných sediment ů vznášejících se nad Hlubinou jako p říkrov smogu nad pr ůmyslovou oblastí. Náhle zaslechli jakési praskavé zvuky, jako by na sklo okna dopadaly drobné kamínky.

A pak se lo ď vyno řila nad hydrotermální vrstvu a stoupala dál

322

podél stěny primordiálního kaňonu.

„Sem už nás kronosau ři nebudou sledovat?“

„Ne, nemohou opustit hydrotermální vrstvu,“ řekl Benedikt. „Chrlící jícny jsou pro život v Hlubin ě n ěco jako kyslíkový přístroj. Bez nich by celý chemosyntetický potravní řet ězec zahynul.“

Cítila, že ji sleduje dlouhým pohledem. Pak se oto čil, sestoupil na velitelské stanoviště a nechal ji samotnou s jejími myšlenkami.

Nikdy m ě odsud nepustí živou. Je na mn ě, abych se o sebe postarala. Musím si najít n ějakou zbra ň. Musím ho zabít d řív, než zabije on m ě…

Hodiny ubíhaly v d ěsivém tichu.

V hloubce sedmi tisíc čty ř set patnácti metr ů se Benthos majestátně zvedl nad podmo řský h řeben a vznášel se nad náhorní plošinou odd ělující severní a jižní prostor Marianské hlubiny. Pak se jako gigantická válečná loď vydal na plavbu k severu. Jeho reflektory provrtávaly tmu a odhalovaly šedivé pusté dno pokryté vrstvou usazenin.

Terry hled ěla na obraz mo ře prostého jakéhokoliv života, na opravdové Údolí smrti pod hladinou mo ře. P ředstavila si, jak proudy unášejí po dn ě její mrtvé t ělo a jak je shnilé provrtávají a žerou tucty bílých krab ů.

Za čala p řerývan ě dýchat. Zajela si zoufale rukama do vlas ů. Z očí se jí vyhrnuly slzy a po celém těle jí vyrazil studený pot. Zav řela o či. Sto čila se v k řesle do klubí čka a monotónn ě se kývala.

Trvalo n ěkolik minut, než se op ět uklidnila. Otev řela o či a tup ě hled ěla do stropu.

A potom to uvid ěla, skrytý objektiv dálkov ě ovládané kamery zam ěř ený p římo na ni.

*

323

Pacifický oceán

Tisíc sto šedesát kilometrů severovýchodn ě od Ďáblovy díry

Jonas a Mac stáli na zádi Williama Beeba. Poškozená paluba byla zakrytá deskami z překližky a vytržené zábradlí nahrazovala provizorní d řev ěná bariéra. Oba muži hleděli na zčeřenou brázdu táhnoucí se za lodí. Do zad se jim opíral chladný n o ční vítr.

„Za jak dlouho se Meg m ůže dostat do Hlubiny?“ zeptal se Mac. Odšrouboval uzávěr jakési lahvičky, odvrátil se a nalil trochu tekutiny na hadr.

„Dostali jsme hlášení, že nedaleko japonských b řeh ů napadl vorvan ě. P ři této rychlosti, nanejvýš za pár hodin.“

„Za svítání vyrazíme.“ Mac se podíval na hodinky. „ Jsi připravený?“

Jonas hled ěl up řen ě na temnou hladinu oceánu. Nemohl zahnat vzpomínku na své poslední setkání se žralokem. „Jo. Poj ďme na to, a ť už to máme z krku.“ Šel za Macem dovnit ř. Zamí řili po sch ůdcích ke kajutám pro důstojníky.

Mac zaklepal na dve ře.

Po chvíli vykoukl ven Harry Moon. Byl jen v tri čku a trenýrkách.

„Co je? Není trochu pozd ě?“

„Promi ňte, ale je to dost d ůležité,“ řekl Mac. „Nebude to dlouho trvat.“

Harry na n ěho vrhl podezíravý pohled. „No dob ře, tak poj ďte dál.“ Otev řel dve ře a pustil je dovnit ř.

„Co se stalo, že je to tak d ůležité?“

„N ěkdo se m ě minulý týden pokusil zabít,“ řekl Jonas.

„Cože?“ Harry se zatvá řil, jako by byl šokovaný. „Kdy?“

„V tu noc u aljašského pob řeží,“ řekl Mac.

„Když žralok napadl váš člun? Víte to jist ě?“

„Víme to jist ě,“ řekl Mac. Obcházel kabinu jako lev. „Někdo schválně p řesekl vle čné lano člunu.“

„Víme, kdo to ud ělal. Vy řídíme si to s ním, ale pot řebujeme, abyste nám přitom pomohl,“ řekl Jonas.

324

Harry zjevn ě znervózn ěl. „Nem ěli byste o tom říct kapitánovi?“

„Ne, vy řešíme to sami,“ řekl Jonas. V tu chvíli sev řel Mac Harryho zezadu pod krkem a p řitiskl mu na tvář hadr napušt ěný éterem.

Harry otev řel o či. Uv ědomil si, že leží na zádech a dívá se na opravenou konstrukci navijáku. Chtěl n ěco říct, v ústech ho však dusil kapesník a navíc je m ěl p řelepená jakousi páskou. Pokusil se posadit, ale ani to nešlo, protože m ěl ruce i nohy spoutané.

„P řeju dobrý ve čer,“ ozval se nad ním Mac. Harry si uv ědomil, že mu k pasu p řivazuje konec lana. „ Čas jako stvo řený pro no ční koupání, nemyslíte?“

Nad Harrym se sklonil Jonas. „Neznám námořníka, který by nem ěl pon ětí, co je to ohnivý kruh. To jste opravdu m ěl v ědět. Trochu jsem se informoval u svých p řátel ve Woods Hole. Vyšlo najevo, že jste nikdy nem ěl nic spole čného ani s programem SOSUS, ani s Institutem. Ve skute čnosti jste byl do posádky přijat pár hodin před vyplutím, když první d ůstojník musel odjet za podivných okolností z m ěsta a řešit jakousi rodinnou záležitost. Nevím, kdo jste, ale te ď už na tom nezáleží, za chvíli budete sousto pro žraloka, jako jste ho ud ělal ze m ě.“

Harrymu se rozší řily o či hr ůzou. Za čal cosi nesrozumiteln ě mumlat.

„Co říká?“ zeptal se Mac. Na okamžik spustil naviják a lano vytáhlo Harryho na nohy.

„Že prý zapomn ěl ru čník,“ řekl Jonas. P řistoupil k Harrymu a odtrhl mu pásku od úst.

Harry vyplivl roubík. „To jsem nebyl já, p řísahám! Nedělejte to…“

„M ěl jste si p řipravit n ěco p řesv ědčiv ějšího,“ řekl Mac a postr čil ho p řes okraj lodi.

Jonas uvolnil naviják.

Harry najednou vyk řikl a vzápětí se pono řil nohama nap řed do mo ře.

325

Ledová voda mu vyrazila dech. Polkl několik slaných hlt ů, ale stále se zalykal. Voda ho bodala a pálila. Lano svázané kolem pasu se s trhnutím napnulo, smýklo jím stranou a po chvíli sklouzlo do podpaží. Cítil, že mu svírá hru ď jako v kleštích a bolestiv ě mu rozdírá k ůži.

Chvíli sebou divoce zmítal, pak se mu poda řilo chytit lano ob ěma rukama. Zoufale se p řitáhl, aby si udržel hlavu nad vodou, ale vydržel to jen chvíli. Svaly mu mrtv ěly chladem. Nakonec lano pustil a rezignovan ě se nechal vlá čet temnými vlnami. Blesklo mu hlavou, že takhle tedy vypadá smrt. Ve chvíli, kdy se jí už už poddával, za řízlo se mu lano ješt ě bolestiv ěji do hrudi a táhlo ho nahoru.

Mac se naklonil a p řitáhl ho na loď.

Harry se zhroutil na palubu, lapal po dechu a neovladateln ě se třásl.

„P říšt ě to lano p řesekneme,“ řekl Mac.

„Po-po-čkejte,“ vydechl Harry. Zoufale se snažil promluvit. „Jsem od C-C-CIA.“

Jonas s Macem na sebe pohlédli. „To jsou kecy.“

„Je-je to pravda. Nech-nechte m ě u-uvnit ř oh řát a do-dokážu vám to.“

„Dokažte to tady,“ řekl Mac a p řehodil p řes n ěho deku.

Harry si p řitáhl deku kolem ramen. „Ten mobilní telefon, který jsem dal Jonasovi, je v n ěm miniaturní mikrofon s vysíla čem. Odposlouchával jsem jeho rozhovory s Celestou Singerovou.“ Obrátil se na Jonase. „Řekl jste jí o Ďáblově dí ře…“

„Já?“

„V nemocnici. Vypadalo to, že jste n ěč ím omámený. Musela vám dát nějakou drogu.“

„Ta d ěvka…“

„Co je Ďáblova díra?“ zeptal se Mac.

„Místo v Marianské hlubin ě, kam jsem p řed jedenácti lety pilotoval Seacliffa. Co je na n ěm tak d ůležitého, že m ě kv ůli n ěmu omámila drogou a vy zase jste m ě cht ěl zabít?“

„Celesta vás na tuhle plavbu vzala jen proto, aby z vás dostala

326

jeho polohu,“ řekl Harry p řes drkotající zuby. „V ěděl jsem, že je prohnaná a že to z vás jednou vytáhne. A pak se najednou naskytla příležitost, jak vám navždy zabránit, abyste jí to vyklopil.“

„ Říkal jsem ti, že té d ěvce o n ěco jde,“ ozval se Mac a pohlédl na Harryho. „A co se tý če tady toho, vykašlal bych se na n ějaké oznamování policii a hodil bych ho zpátky rybám.“

„Po čkej.“ Jonas si klekl, aby vid ěl Harrymu do tváře. „Co je v Ďáblově dí ře tak d ůležitého?“

„To vám nemohu říct…“

Mac se natáhl k ovládači navijáku.

„Okay, po čkejte, řeknu vám to, ale jen proto, že vás můžeme pot řebovat.“

„Nejd říve jste se m ě pokusil zabít a pak chcete, abych vám pomohl? Vy ale máte žaludek, vážený pane.“

„Vaše žena je v rukou Benedikta Singera,“ řekl Harry. „Jestli ji ješt ě n ěkdy chcete vid ět živou, ud ěláte líp, když m ě rozvážete.“

Ďáblova díra Marianská hlubina

Benthos se pono řil do vrstvy sazí jako létající talíř sestupující na zatažené no ční obloze. Lo ď se vrátila do izolovaného podmo řského světa Marianské hlubiny. Infračervená světla op ět odhalila les rozeklaných černých komín ů zvedajících se do výšky více než p ětadvaceti metr ů z prehistorického mo řského dna, z nichž nad každým se vytvá řel h řibovitý mrak rozptýlených minerálních sedimentů a p řeh řáté vody.

Benedikt Singer stál nad profesorem Kwanem a netrpěliv ě čekal na výsledky chromatografických test ů.

„Vypadá to skv ěle,“ hlásil Kwan. „Detekovali jsme oblaka tritiugenního helia-3.“

„S tím už jsme se setkali mockrát.“

„Ale ne s takovou koncentrací helia-3 jako tady, Be nedikte. Řekl bych, že jsme to kone čně našli.“

327

„Pane, Epimetheus je p řipravený vyplout,“ oznámil kapitán Prokovi č. „Také p řišla zpráva z Goliáše.

Benedikt p řistoupil k nejbližšímu po číta čovém terminálu a vy ťukal sv ůj p řístupový kód. Jakmile se šifrovaná zpráva z Goliáše objevila na obrazovce, zadal jiné kódové slovo a spustil překládač. Text zn ěl:

OČEKÁVANÁ DOBA P ŘÍLETU CELESTY SINGEROVÉ: DEV ĚT HODIN RÁNO. OPRAVA PROMETHEA DOKON ČENA, DOPL ŇKOVÁ VN ĚJŠÍ SV ĚTLA NAMONTOVÁNA. POSÁDKA SE P ŘIPRAVUJE K SESTUPU. DOBA VYPLUTÍ: DVANÁCT HODIN V POLEDNE.

Promi ňte, pane,“ p řerušil ho Prokovi č. „Kapitán Epimethea hlásí, že v hangáru je ta žena a žádá o svolení, aby se mohla zú častnit plavby.“

Benedikt se pobaven ě usmál. „Naše myš se chystá zahrát svou poslední kartu. Vy řiďte kapitánu Warrenovi, aby paní Taylorovou uvítal na palub ě.“

„Provedu, pane.“

Terry vstoupila do Epimethea a zaujala místo vedle pilota.

„P řipravte lo ď k sestupu,“ p řikázal kapitán.

„Provedu, pane. Hermetický uzáv ěr ut ěsn ěn, hangár se napouští.“

Terry sledovala každý pilot ův pohyb, všt ěpovala si do pam ěti každé tla čítko, které stiskl.

„Uvoln ěte zajiš ťovací ramena.“

„Provedu, pane. Zajiš ťovací ramena uvoln ěna. Lo ď m ůže vyplout.“

„Spus ťte pohon.“

Pilot spustil motory. Ponorka se zachv ěla. Po chvíli se za čal Epimetheus vzdalovat od Benthosu a zamí řil k cíli své mise na dno Ďáblovy díry.

328

*

Tmou hlubiny t ěsn ě nad teplým dnem lehce klouzala rodina kronosaur ů. Vp ředu plula samice. Se svými patnácti metry délky a pětadvaceti tunami váhy byla téměř o t řetinu v ětší než její druh a dvakrát tak veliká jako její samičí potomek. Všichni t ři se pohybovali v sev řeném seskupení, v n ěmž se oba menší tvorové drželi každý z jedné strany t ěsn ě u boku samice.

Formaci ve tvaru V používali proto, aby šet řili energií. Velká samice vp ředu vytvářela svou hrudí vodní koridor, jehož postranní proudy v podstat ě strhávaly dva menší pliosaury dop ředu. To, že pluli t ěsn ě p ři sob ě, však m ělo ješt ě jednu d ůležit ější výhodu, jejich nejv ětší nep řítel nenasytný carcharodon megalodon tak dostával od svých smyslových čidel informaci o mnohem v ětším tvoru, než byl nejv ětší z nich.

Protože kronosau ři byli ryboješt ěř i s chladnou krví, vytvo řili si mezi hydrotermálními jícny ustálenou trasu, která vyhovovala jejich pot řebám. Jejich primordiální předch ůdci žijící p řed sedmdesáti miliony let využívali k udržení t ělesné teploty slune čního záření. Tím, že se druh kronosaur ů p řizp ůsobil životu v hlubin ě, musel se obrátit k jinému zdroji tepla a tou byla p řeh řátá voda tryskající z podmo řských jícn ů. Ta oh řívala jejich t ěla a zároveň jim umož ňovala dýchat pomocí žáber.

Pliosau ři byli rychlí a schopní lovci a jejich temné zbarvení zp ůsobovalo, že z ůstávali v temnotě Hlubiny tém ěř neviditelní. Ve tm ě je prozrazovala jen zá ř jejich o čí, i když na druhou stranu tyto rud ě svítící skvrny vábily nic netušící mo řské tvory těsn ě p řed krokodýlí čelisti. Na obyvatele hlubokomo řského prostředí m ěli kronosau ři p řekvapiv ě dobré vid ění a byli schopní zachytit rychle se míhající sv ětélkující ryby na vzdálenost padesáti až šedesáti metr ů.

Pokud však šlo o ko řist, která se pohybuje pomalu, spoléhali se na zcela jiné schopnosti svého smyslového ústrojí. V jejich mozkové tkáni se v těsné blízkosti nervových zakon čení nacházely shluky s vysokou koncentrací krystalů kovových kysli čník ů magnetitu. Tyto krystaly p ůsobily jako miniaturní

329

magnety a umož ňovaly plaz ům orientovat se v Hlubin ě prost řednictvím zemských magnetických polí. Tento systém se vyvíjel miliony let a postupn ě dosp ěl k takové citlivosti, že umož ňoval zaznamenat i nepatrné zm ěny intenzity magnetického pole uvnit ř ka ňonu vyvolané pohybem hejna rybek nebo olihní, anebo také smrtelného nepřítele.

Cestou na jih na své plavb ě za potravou, která nikdy nekon čila, ucítili kronosau ři silné poruchy magnetického pole šířící se podél dna. Všichni t ři zabrali jako jeden organismus p ředními ploutvemi a vyrazili na pr ůzkum.

Terry se dívala ven okénkem a v hlav ě se jí divoce rojily myšlenky. V posledních čty řech hodinách nedělala nic jiného, než sledovala, jak sací za řízení Epimethea vtahuje do lodi manganové pecky a další usazeniny ze dna vytvo řeného v k řídovém období. V takovýchto hloubkách to byl neoby čejn ě t ěžký proces. Nasát necelé tři decimetry krychlové hornin v prostředí, v n ěmž p ůsobí tlak více než jedné tuny na centimetr čtvere ční, vyžadovalo, aby motor o výkonu tisíc wat ů b ěžel celé čty ři minuty. Čas od času technik proces nasávání přerušil a umožnil jednomu členu posádky vyjmout vzácné horniny ze shromažďovacího kontejneru pod ponorkou, zatímco jiný technik provád ěl nutnou údržbu za řízení.

Dnes byl úlovek tak bohatý, že posádka už p řed hodinou překro čila kapacitu nákladového prostoru. Benedikt však přesto nepovolil, aby se vrátili k Benthosu. Te ď se tedy v úzké chodb ě procházející středem lodi vršily pytle p řepln ěné horninami a kapitán, pokud se chtěl dostat k ovládacímu pultu, je musel doslova p řelézat.

Terry si snad posté opakovala pilotovací sekvence v r ůzných situacích. Sed ěla se zav řenýma o čima a p ředstavovala si, jak se pozd ě v noci vkrade do hangáru, vklouzne do ponorky a za v ře se tam. Pak b ěhem n ěkolika minut ponorku uvolní od zajiš ťovacích ramen a v tu chvíli už Benedikt ztratí všechny pros t ředky, jak jejímu útěku zabránit. Představovala si, jak v první chvíli s

330

Epimetheem vypluje zpod Benthosu, rychle vystoupí nad hydrotermální vrstvu, a dostane se tak pryč z domovského prost ředí t ěch obludných tvor ů. Potom zamí ří na západ, přičemž zůstane v hloubce kolem tisíce metr ů, aby se p řed vyno řením na povrch n ěkde v oblasti Marianských ostrov ů dostala z Goliášova dosahu. V duchu se vid ěla, jak vylézá z poklopu nad velitelskou věží a p řed sebou vidí tropický ostrov. Pak s ponorkou doplu je ke břehu, jak daleko to p ůjde, a zbytek už p řebrodí nebo doplave vlastními silami. P ředstava, že klesne na b řehu zalitém sluncem a její d ěsivý sen bude navždy u konce, byla tém ěř nesnesitelná.

Ze slastných p ředstav ji vytrhlo zapraskání vysílačky.

„Kapitáne, na Goliášovi zaregistrovali osamoceného živo čicha, který se rychle pohybuje sm ěrem k vám. Je příliš veliký, aby to byl kronosaurus. Vzdálenost šestnáct kilometrů a rychle se snižuje.“

Terry se prudce rozbušilo srdce. Velký osamocený ži vo čich větší než kronosaurus, to nemohl být p řece nikdo jiný než megalodon!

„Jaké jsou Benediktovy instrukce?“ zeptal se kapitán.

„Chce, abyste pokra čovali v t ěžb ě. Benthos se zatím p řesune přímo nad vás.“

„Informujte Benthos, že jsme plní a nemáme už horninu kam dávat,“ odpov ěděl kapitán.

„Benedikt ův p říkaz zní pokra čovat v t ěžb ě,“ opakoval radista.

Tři kronosau ři kroužili v bezpe čné vzdálenosti kolem podivného tvora a odhadovali ho jako ko řist. Jakmile však ucítili, že se k nim z dálky blíží ješt ě cosi v ětšího, rozd ělili se. Samec a sami čí mládě pluli blíž, aby se pokusili odehnat ko řist od v ětšího tvora a nasm ěrovat ji k samici, která zůstala opodál v záloze.

Benthos sestoupil níž a p řikryl Epimethea pod sebou v prostoru mezi svými t řemi nohami p řipravenými dosednout na dno. T řicet metr ů nad ponorkou se do maximální ší řky roztáhla naváděcí ramena, aby Epimethea bezpe čně p ředala zajišťovacím ramen ům,

331

které ho pak zvednou a p řesn ě usadí velitelskou v ěž do otvoru v přechodovém prostoru.

Z Benthosu vyšlehly čty ři oslepující kužely a provrtaly tmu jako sv ětla majáku.

Terry cosi upoutalo v kuželu zam ěř eném p římo dol ů. Uvid ěla, že asi patnáct metrů od jejího okénka se ze dna zvedl velký zví řený oblak sediment ů.

Než sta čila zareagovat, dva kronosau ři tvrd ě narazili hlavami do pravého boku Epimethea a p řevrátili loď na levý bok.

Sta čila jen vyk řiknout, vzápětí ji náraz vrhl do tmy. Cítila, že dopadla na naskládané vaky s vytěženou horninou. Vzáp ětí p řes ni upadl kdosi další a bolestiv ě ji p řirazil nohy.

„Zastavit t ěžbu!“ vyk řikl kapitán. „Odhodit zátěžové desky…“

V kabin ě se rozsvítilo červené nouzové světlo a ponorka se vyrovnala do správné polohy.

Terry se pokusila posadit. Zaúp ěla bolestí. Odsunula bezvládné tělo ležící jí na nohou a namáhav ě se zvedla.

Z titanové desky nad její hlavou ukápla kapička vody.

Bože…

Epimetheus se zvedl ze dna do náruče Benthosu a b ěhem několika málo okamžik ů se jeho velitelská v ěž spojila s mate řskou lodí.

Benedikt stál ve velínu hangáru a přes sklen ěnou st ěnu sledoval, jak se do zaplavené komory zvedá velitelská věž ponorky. T ěsnicí mechanismus se neprodyšn ě sev řel sou časn ě se zaklapnutím zajiš ťovacích ramen. Epimetheus přistál.

Nyní se zapnula výkonná čerpadla, aby b ěhem n ěkolika minut hangár vyčerpala a mohl v n ěm být obnoven atmosférický tlak.

Terry se protla čila k velitelské v ěži. Netrp ěliv ě pozorovala, jak kapitán Warren vztyčuje žeb řík a čeká na signál z Benthosu, že mohou otev řít poklop. Jen tak náhodou se sehnula a podívala se ven vedlejším okénkem.

K zakotvenému Epimetheovi se blížil obrovský stín.

332

Zazn ěl signál a kapitán Warren otevřel poklop.

Terry se rychle protáhla průlezem do vlhkého hangáru. Viděla, že ve velínu za sklen ěnou p řepážkou stojí Benedikt a mluví do mikrofonu.

„Kapitáne, p řikažte svým lidem, aby vyložili horninu do hangáru.“

„Pane, Epimetheus je stále ohrožován. Nemohli bychom po čkat?“

„Ne! Ud ělejte to hned, kapitáne.“

Terry dob ěhla k zamknutým dve řím hangáru a zabušila p ěstí do těžkých kovových dve ří. „Pus ťte nás ven!“

Také n ěkolik člen ů posádky už vylezlo ven do hangáru, ale kapitán je vzápětí poslal zp ět do ponorky. „Utvo řte řet ěz,“ přikázal. „Musíme vyložit náklad!“

Muži za čali vynášet bílé vaky naplněné hroudami velikosti brambor.

Dosp ělá kronosauří samice proplula pod ko řistí, která se najednou p řestala hýbat.

Kapitán Warren vrhl sm ěrem k Benediktovi zoufalý pohled. „Pane, my bychom opravdu pot řebovali pomoc.“

Benedikt pozoroval vy čerpané muže vynášející z ponorky další a další vaky. „Prokovi či, pošlete pár svých lidí do hangáru, aby pomohli vykládat.“

„Provedu, pane.“ Rus vybral dva muže.

Terry zaslechla, že cvakl zámek. Dveře se otev řely, do hangáru vstoupili dva statní muži a sp ěchali k velitelské v ěži.

Samice kronosaura vážící tém ěř dvacet t ři tuny narazila hlavou do b řicha Epimethea.

V hangáru se rozsvítila červená světla a vzápětí zazn ěla siréna. Terry se vrhla do otev řených dve ří, které se za ní vzápětí zabouchly a ude řily ji do zad takovou silou, že ji vrhly až ke vzdálené stěně vn ější chodby. Sotva zvedla hlavu, rozlehl se chodbou ohlušující hluk. Cítila, že se pod ní t řese podlaha.

S námahou se postavila na nohy a rozběhla se k velínu.

„Ach, bože…“

333

Titanový pláš ť Epimethea pod strašlivým úderem praskl a vzápětí lo ď implodovala pod tlakem více než jedné tuny na centimetr čtvere ční. V okamžiku, kdy se ponorka zbortila jako promáčknutá plastová láhev, zaplavil ji příval mo řské vody, která vzápětí vytryskla do hangáru a svým tlakem okamžit ě zabila všechny, kte ří se tam nacházeli. Vzduch uvnitř se stla čil do úzké vrstvy a b ěhem zlomku vte řiny se rozžhavil na teplotu n ěkolika tisíc stup ňů . Pouze vrstva titanu silná tři metry, která obklopovala tlakovou komoru, uchránila Benthos od imploze.

Kolem oválných stěn hangáru divoce vířil proud vody unášející zm ěť trosek. Našt ěstí voda marn ě hledala slabé místo, kde by prorazila titanový pláš ť a vnikla do dalších prostor Benthosu.

Terry s hr ůzou sledovala, co vodní p říval zp ůsobil. Do skla okna narážela zmasakrovaná lidská těla s prázdnými o čními důlky, z nichž vytékala b ělavá hmota smíšená s krví. Všechna těla byla zcela rozdrcená obrovským tlakem a tváře zdeformované k nepoznání, takže už ztratily výraz neskonalého d ěsu, který m ěly v okamžiku smrti.

Terry se oto čila a spolu s ostatními, z nichž mnozí se zastavovali a zvraceli, utíkala pry č. Jen Benedikt z ůstal a bez hnutí zíral na ví řící smrš ť lidských t ěl a plovoucích exkrement ů.

„Naturam expellas furca, tamen usque recurret,“ zašeptal, když si ze svého smaragdového oka stíral slzu. „Vyž e ň p řírodu vidlemi, p řece se vždy zase vrátí.“ Zav řel o či. „C’est la guerre.“

334

Odhalení

Základna válečného námořnictva Spojených států Guam

Velitel základny James Adams obešel svůj pracovní st ůl a vykro čil vst říc Masao Tanakovi, aby se s ním p řivítal.

„Masi, to je skv ělé, že tě zase vidím. Poj ď, rád bych ti někoho představil. Tohle je Dave Ross.“

Z k řesla vstal asi dvaa čty řicetiletý muž a podal Tanakovi ruku. „T ěší m ě, že vás poznávám, pane Tanako.“ Ross byl malý, štíhlý, ale p řesto p ůsobil dojmem silného člov ěka.

„Pan Ross je od CIA. Rád by si s tebou promluvil o jisté záležitosti… týká se to Terry.“

Masao se posadil. „Poslouchám.“

Ross si pooto čil k řeslo, aby sed ěl proti n ěmu. „Pane Tanako, to, o čem zde budeme mluvit, z ůstane jen mezi námi. Je vám to jasné?“

„Pokra čujte.“

„Asi p řed čty řmi lety se izraelská zpravodajská služba dov ěděla o tajné sch ůzce, která se uskutečnila v Súdánu. Zúčastnil se jí váš partner Benedikt Singer a n ěkolik čelních p ředstavitel ů islámského terorismu. O šest měsíc ů pozd ěji za čaly konstruk ční práce na Benthosu, Prometheovi a Epimetheovi. Stavba t ěchto lodí byla financovaná ze zdrojů, které byly do společnosti Geo-Tech tajn ě p řesouvány z organizací ovládaných exilovým saudským milionářem Osamou bin Ladenem.

Před osmnácti m ěsíci NSA zachytila zprávu, z níž vyšlo

335

najevo, co bylo d ůvodem Singerovy ú časti na sch ůzce. Ukázalo se, že Benedikt Singer objevil palivo, s jehož pomo cí je možné dosáhnout udržitelného termonukleárního procesu získávání energie.“

„Co míníte pojmem ‚udržitelného‘?“

„S termonukleární energií v ědci experimentují už n ějakých čty řicet let,“ řekl Ross. „Nejv ětším technologickým problémem tohoto procesu je udržení plazmy vzniklé syntézou deuteria a tritia. U Singerova nového paliva je tritium nahrazeno héliem-3. Tato sm ěs stla čovaná rotujícím magnetickým polem jeho reaktoru Tokamak vytváří udržitelnou plazmu a je tedy základem pro dlouhodob ě stabilizovanou termonukleární reakci. Řečeno mluvou laik ů, Singerovi se poda řilo prorazit termonukleární bariéru.“

Masao zvedl obo čí na znamení, že to na n ěho ud ělalo dojem.

„Spojené státy, Rusko, Japonsko i státy Evropské unie pracují celé roky na dokon čení projektu ITER, což je zkratka pro International Thermonuclear Experimental Reactor,“ řekl Ross. „Singer ův objev ale vše zm ěnil. Objev nového paliva posunul Singera o t řicet let p řed ITER a tím i p řed zbytek sv ěta.“

„Masao, arabská koalice, která Singera financuje, reprezentuje špi čku sv ětového terorismu,“ řekl Adams. „V zájmu celého lidstva nem ůžeme p řipustit, aby získali na tak unikátní objev monopol.“

„Dob ře, ale co má tohle všechno společné se mnou, nebo vlastn ě s mojí dcerou?“

Ross se naklonil dop ředu. „Musí vám být jasné, že bin Laden neutrácí miliardy dolarů, aby umožnil spole čnosti GTI zkoumat oceány nebo rozmisťovat na dn ě Marianské hlubiny roboty UNIS. Podstata spo čívá v tom, že zdroj Singerova zázračného paliva se nachází právě v ur čité konkrétní oblasti Marianské hlubiny. Benthos Singerovi umož ňuje tajn ě si p řisvojit palivo ze zóny uvnit ř našich vlastních teritoriálních hranic, z oblasti podléhající zákonům EEC. Je to úpln ě stejné, jako kdyby se Spojené státy vet řely na území států sdružených v OPECu, aby kradli jejich ropu.“

Masao zav řel o či. Snažil se všechno, co slyšel, vst řebat a dát si

336

to do souvislostí. „P řesto tomu nerozumím. Když CIA ví, co Singer d ělá, proč mu p řístup do Marianské hlubiny povoluje?“

„Ze dvou d ůvod ů,“ odpov ěděl Ross. „Za prvé, o Singerovu palivu a jeho podstat ě jsme se dov ěděli teprve nedávno. A za druhé, kontrolovat p řístup do podmo řské oblasti dlouhé víc než dva tisíce čty ři sta kilometr ů a hluboké jedenáct kilometr ů je mnohem t ěžší, než by se na první pohled zdálo. Prost ě jsme na to nebyli p řipraveni.“

Adams vstal a vyšel zpoza svého stolu. „Benthos operuje tak hluboko, že je nemožné monitorovat jeho pohyb našim i satelity. A pr ůzkum pomocí sonarových metod je nanejvýš obtížný, p rotože zvuk motor ů lodi je sotva zachytitelný, a i kdybychom ho dokáz ali detekovat, co bychom nad ělali, když už by tam do Hlubiny sestoupila?“

„A co tak použít hlubinné pumy?“

„Ani to není tak jednoduché. I kdyby se nám podařilo ur čit přesnou polohu lodi, pochybuji, že by ji exploze hlubinné pumy dokázala poškodit. Plášť Benthosu tvo ří dva a tři čtvrt ě metru tlustý titanový pancí ř.“

Do diskuse vstoupil Ross. „Nejv ětší obavy máme z toho, že Geo-Tech m ůže p řemístit Benthos kamkoliv do mezinárodních vod a kdykoliv vstoupit do Marianské hlubiny po dn ě, aniž bychom to zaznamenali. Našt ěstí se MOSSADu poda řilo odhalit, že Benedikt Singer hledá p říležitost pro v ědeckou expedici, kterou by mohl svou činnost maskovat a do Hlubiny vstoupit legálně. To mu samoz řejm ě umož ňuje nechat na hladin ě mate řskou lo ď Goliáš a využívat jí jako materiální základny i jako prostředku k zajišt ění bezpe čnosti.“

Adams se p řinutil k úsm ěvu. „Našt ěstí tu byla divoká karta, která nás zachránila, ti vaši gigantičtí žraloci.“

„Po čkejte…“ Masao náhle za čal chápat. „Myslíte projekt UNIS, ten lukrativní kontrakt s JAMSTECem?“

Ross vrhl na Adamse ostrý pohled. „Pot řebovali jsme, aby Singer získal legitimní p říležitost k p řístupu do Marianské hlubiny. A realizace projektu UNIS se pro ten ú čel jevila jako

337

ušitá na míru.“

„M ůj bože, jak daleko vy v CIA dokážete jít! Takže ta žaloba na nás, soudní proces, to neskutečné odškodn ění? které jsme museli zaplatit, aniž jsme se mohli odvolat… To vše chno jste tedy zinscenovali vy s cílem, aby náš podnik zkrachoval!“

Masao vstal a prudce odstr čil k řeslo. „Použili jste m ůj Institut jako návnadu pro Geo-Tech, nalákali jste je, aby nás koupili a potom použili k získání legálního vstupu do Marianské hlubiny.“

Adams se rychle postavil mezi oba muže v obav ě, aby se jeho přítel nepokusil ředitele CIA fyzicky napadnout. „Masao, uklidni se, CIA m ě ujistila, že tvoji spole čnost odškodní. Snaž se pochopit…“

„Odškodní? Jamesi, dovedeš si v ůbec p ředstavit, jaké škody postihly moji rodinu jen v morální rovině?“

„Bohužel, s tím se nedá nic d ělat,“ řekl Adams. „Musíš pochopit, co bylo v sázce…“

Masao zrudl zlostí.

„Pane Tanako, je možné, že je ohrožen život vaší dc ery,“ řekl Ross. „Pokud jí chcete pomoct, radím vám, abyste se posadil a nechal m ě dokon čit, co jsem vám začal vysv ětlovat.“

„Jestli se mé dce ři cokoliv stane…“

„Pane, nechte m ě dokon čit.“

Adams posunul Masaovo k řeslo a pokynul mu.

Masao se op ět posadil.

„Je mi opravdu líto, jakým problém ům jsme vás a vaši rodinu vystavili,“ pokra čoval Ross. „Snažte se však pochopit, že nešlo pouze o záležitost CIA. Ve v ěci se angažovaly také Japonsko, Rusko a zem ě Evropského hospodá řského společenství. Singer není hloupý, kdyby ho oslovily p římo vlády Spojených států nebo Japonska, domyslel by si, že po n ěm jdeme. Využili jsme vašeho Institutu jako zprost ředkujícího článku, který m ěl zamezit vzniku podez ření. Rozhodující byl pro nás čas. Říkáte, že jsme vás dohnali k bankrotu? Ten soudní proces byl skute čně…“

„Ale pro č to zav ření Institutu? Zmrazení našich aktiv?“

338

„K tomu nemám co dodat. Šlo nám o to dostat vás do natolik obtížné situace, abyste se po lukrativní nabídce JAMSTECu ohledn ě projektu UNIS museli kontaktovat s Benediktem Singerem a požádat ho o finan ční podporu. Pouze Geo-Tech m ěl prost ředky, pomocí nichž se projekt mohl realizovat, a to nemluvím o pen ězích, které jste potřebovali na p řekonání svých finan čních problém ů. Byli jste nuceni svou spole čnost prodat a my jsme v ěděli, že Singer se chytí a návnadu spolkne i s navijákem.“

Masao se n ěkolikrát zhluboka nadechl. Ze všech sil se snažil zůstat klidný.

„Nejv ětším problémem pro nás bylo přijít na to, co vlastn ě je zdrojem toho jeho paliva,“ pokra čoval Ross. „První velký pr ůlom nastal, když se MOSSADu poda řilo propašovat na palubu Protea jednoho z našich agent ů. Bohužel došlo k havárii a náš člov ěk zahynul d říve, než nám sta čil poslat jakoukoliv informaci.“

„Jedno jsme však v ěděli jist ě,“ p řidal se Adams, „že Singer vstoupil do Marianské hlubiny, aniž p řesn ě v ěděl, kde leží zdroje toho jeho paliva. Zjistili jsme, že Proteus byl navržený k tomu, aby provedl celkový pr ůzkum dna hlubinného p říkopu. Jeho zni čení ale zpozdilo plány GTI o celé měsíce.“

Ross vstal. „Dva dny p ředtím, než megalodon unikl z vašeho za řízení, zachytila NSA kódovanou zprávu odeslanou z Goliáše Celest ě Singerové, v níž byl zmín ěn Jonas Taylor.“

„Jonas?“ Masao zvedl hlavu. „Co s tím má Jonas spol e čného?“

„Tv ůj ze ť pilotoval p řed jedenácti lety ponorku válečného námořnictva jménem Seacliff, která prováděla sérii expedicí do Marianské hlubiny,“ vysv ětlil Adams. „P ři poslední plavb ě z řejm ě Taylor narazil na megalodony a b ěhem nouzového výstupu zahynuli dva v ědci, kte ří s ním byli na palub ě. Ukázalo se, že oba byli jaderní fyzici a zabývali se teorií termonukle ární reakce. Jeden z nich, Dick Prestis, byl bývalý kolega Bened ikta Singera.“

„Jakmile jsme si tuto souvislost uv ědomili, další už bylo jednoduché,“ řekl Ross. „Provedli jsme analýzu manganových pecek, které oba v ědci shromáždili p ři expedicích Seacliffa, a zjistili jsme, že uvnit ř hornin jsou uzav řeny inertní plyny.“

339

„Palivo pro termonukleární proces,“ dodal Adams.

Ross se op řel o velitel ův st ůl. „Jakmile jsme znali p řesnou polohu místa, kde tyto konkrétní manganové pecky leží, situace se úpln ě zm ěnila. Za čali jsme p řipravovat své vlastní roboty řízené na dálku, pomocí nichž bychom manganové pecky těžili. Cht ěli jsme se vyhnout p římé konfrontaci se Singerem, protože má stále ješt ě velký vliv ve finan čním a politickém sv ětě.“

„Ale Benthos už v Hlubin ě je,“ řekl Masao. „Jak jste cht ěli Singera odtamtud vypudit, aniž byste vzbudili jeho podez ření?“

„Zahájením vyšet řování katastrofy Protea komisí JAMSTECu,“ odpov ěděl Ross. „Doufali jsme, že tím p řinutíme Singera stáhnout se z Hlubiny ještě p ředtím, než najde pravé místo. Nanešt ěstí vaše dcera poslala JAMSTECu o aktivit ě spole čnosti Geo-Tech kladné vyjádření a potom Jonas Taylor nev ědomky prozradil Celest ě Singerové polohu místa, kde p řed jedenácti lety těžili Prestis a jeho kolega. Díky vašemu zeti je už Benthos na cest ě a my nemáme prost ředky, kterými bychom ho mohli zastavit.“

„Ale to v ůbec nevadí,“ řekl Adams. „Na Goliášovi pracují agenti MOSSADu. Jakmile se dozvíme, že Singer našel manganové pecky a vytěžil je, naše lodi je na základ ě zákon ů EEC zkonfiskují.“

„A jak je to s mou dcerou? Říkal jste, že je v nebezpe čí.“

„Pokud je nám známo, nachází se stále na palubě Benthosu, spolu s jedním z mých nejlepších agent ů,“ řekl Ross. „O čekáváme, že se v průběhu n ěkolika p říštích dní objeví na Goliášovi. Je ovšem d ůležité, abychom je odtud dostali d říve, než tam dopluje lo ď vále čného námořnictva, protože Singer by je mohl použít jako rukojmí.“

„Te ď už chápu, to je z řejm ě d ůvod, pro č jste se rozhodli všechno mi prozradit,“ řekl Masao. „Chcete, abych se do toho vložil a dostal svou dceru i vašeho agenta pry č. Pak by tam mohla připlout lo ď vále čného námořnictva a vyt ěženou rudu zkonfiskovat.“

„Správn ě,“ řekl Ross.

340

Marianská hlubina

Bíle sv ětélkující žralo čí samice plula temnými vodami Pacifiku jako strašidelný duch. Mí řila stále k jihu, od jisté doby však jevila známky neklidu. Její nervový systém rezonoval zvláštním chv ěním, které zp ůsobovalo, že neustále škubala masivní hlavou jako k ůň odhán ějící mouchy.

Její vnit řní kompas uvedly do zmatku náhlé změny zemského magnetického pole deformovaného podmořskými masivy a dalšími geologickými útvary v oblasti Marianské hlubiny. Po ur čité dob ě se však samice uklidnila a vydala se na cestu dol ů. Vedená pudem starým miliony let za čala sestupovat širokými pomalými kruhy, aby její t ělo m ělo čas p řizp ůsobit se dramatickým zm ěnám tlaku.

Za čala vnímat chlad, proto zrychlila, aby rozproudila krev a zah řála se zevnitř. Čím níž sestupovala, tím byla teplota vody nižší. Nakonec samice proplula hustou vrstvou rozpt ýlených minerálií a sirných produktů a vstoupila do teplých hydrotermálních vod.

Nyní klouzala t ěsn ě pod stropem tvo řeným mraky sediment ů a jako její p ředci p řed více než sto tisíci lety vysílala do tmy hlubiny bledou m ěsí ční zář. Jakmile se zah řála v teplé vodě tryskající z horkého zemského kotle, zamířila po dn ě ka ňonu na jih.

Po n ěkolika hodinách její smyslová čidla zaznamenala, že se k ní blíží jiný živý tvor. Zm ěnila sm ěr a vyrazila za zdrojem vibrací, které začaly siln ě stimulovat její pohlavní pud.

Náhle se v temnotě objevil samec. Jako partner byl zna čně menší, než by odpovídalo jejím rozm ěrům, ale zato hbit ější. Samec opatrn ě kroužil kolem. Aby se vyhnul p římé konfrontaci, přiblížil se k obrovské samici zezadu.

Vzrušená samice megalodona dovolila, aby samec proklouzl až těsn ě k jejímu levému boku.

Samec se pohybem ocasu posunul dop ředu, zakousl se do prsní ploutve samice a zahájil akt kopulace.

Samice se obrátila břichem vzh ůru a zmítala se na h řbet ě pod

341

samcovým b řichem.

Dva prehistori čtí bílí žraloci pluli b řichy k sob ě, samec naho ře, samice dole. Z ůstali ve spojení n ěkolik minut, po které se samec zahryzával silněji a siln ěji do prsní ploutve, aby se samice udržel.

Náhle samice vyrazila dopředu, bleskov ě ch ňapla po samcov ě ocasní ploutvi, a než sta čil milenec zareagovat, jediným drtivým stiskem svých čelistí mu ji uhryzla.

Samec se za čal k řečovit ě svíjet a bít zbytkem ocasu v zoufalé snaze uniknout.

Samice se p řevrátila, rozevřela tlamu a znovu ch ňapla, tentokrát po anální ploutvi. Strašlivé zuby rozervaly samcovo břicho v četn ě pohlavních orgán ů, které ji ještě p řed chvílí oplod ňovaly.

Bezmocný samec se zoufale zmítal v drtivém sev ření. Samice na zlomek vte řiny povolila, ale jen proto, aby se zahryzla ješt ě hloub ěji do samcova b řicha. Te ď už jen čekala, až její milenec zem ře.

Nakonec jí došla trp ělivost. Když se samec stále zmítal, několikrát divoce trhla hlavou ze strany na stranu a urvala své ob ěti kus b řicha a zbytek ocasu. Zmrza čené samcovo tělo sebou ješt ě n ěkolikrát v posmrtných k řečích škublo, ale pak už obalené rudým oblakem krve pomalu klesalo ke dnu. Ješt ě se ani neusadil zví řený kal, a už se k mrtvole za čali slézat bílí krabi, aby se o ni postarali. Krutý kolob ěh života se uzavíral.

Samice, která se právě postarala o své budoucí potomstvo, pokra čovala podél dna hlubiny k jihu. Svrchovaný lovec objevoval své nové království.

342

Ďáblova díra

Marianská hlubina

Kapitán Prokovič se zastavil p řed dve řmi. Z kajuty zn ěla hudba doprovázející zvučný bas v Orffov ě oratoriu Carmina burana. Prokovi č si ut řel zpocené dlan ě a prsty si prohrábl krátce st řiženého rudého ježka. Pak, aniž se obt ěžoval s klepáním, vstoupil do kajuty.

Benedikt ležel se zav řenýma o čima na pohovce potažené černou, jemnou k ůží. Byl zcela soust řed ěný na hudbu a teprve po chvíli si uv ědomil, že v místnosti ješt ě n ěkdo je. Otev řel o či a ztlumil zvuk.

„Už vaši lidé skon čili?“

„Da.“

Benedikt si všiml výrazu v kapitánov ě tvá ři. „Vidím, že jste se s tím ješt ě nevyrovnal.“

„Bylo to zbyte čné. P říliš jsme riskovali…“

„Velké v ěci se neobejdou bez rizika.“

„Možná bychom m ěli na n ějakou dobu zpomalit a lépe se na ty netvory p řipravit.“

„Vladislave, zpomalení je luxus, který si nem ůžeme dovolit. Jestliže polevíme v úsilí dokon čit naši misi, ITER ji dokon čí za nás. To neštěstí je pro nás zkouškou. Vy byste snad chtěl, aby smrt našich kamarádů byla zbyte čná?“

„Ne.“

„Potom pokra čujme v úkolu, jehož dokon čení je na dosah ruky.“

343

Prokovi č ho zavedl do p řechodového prostoru, který byl vzápětí po nešt ěstí vy čerpán a vyčišt ěn. Benedikt ucítil pach čpavku.

Profesor Kwan zkoumal n ěkolika tuct ů vak ů plných manganových pecek.

Jakmile uvid ěl Benedikta, rozzářil se mu na tváři úsm ěv. „Všechny testy jsou pozitivní. Našli jsem dar samot ného Promethea.“

„Kolik toho je?“

„Dost, aby to sta čilo zásobit energií všechny průmyslové státy sv ěta v n ěkolika p říštích letech.“

Benedikt zavrt ěl hlavou. „To není dost. Musíme vyt ěžit i zbytek, d říve než Ameri čané naše tajemství objeví a oblast uzav řou.“

„Jak to chcete ud ělat?“ zeptal se Prokovi č a nervózn ě si potahoval za klapku na oku. „Ty obludy po řád krouží kolem lodi. Cítí krev našich kamarád ů.“

Benedikt mu položil ruku na rameno. „Už jsme se doh odli, že kolem trupu Promethea namontujeme dodate čná světla, která je udrží v pat řičných mezích. A to nebude jediné opat ření, Benthos vystoupí padesát metrů nad hydrotermální vrstvu, kam se kronosau ři neodvažují. Od této chvíle budeme Promethea při plavb ě doprovázet a pak, až odpluje vyložit horniny na Goliáše, vrátíme se do chladných vod.“

„Provedu, pane. A co s tou ženou?“

Benedikt se usmál. „Teď už ji k ni čemu nepot řebujeme. Do ve čera bude mrtvá.“

Terry sed ěla na svém lůžku a hled ěla na dve ře kajuty zajišt ěné z vn ější strany, aby nemohla utéct. Pokaždé, když se jí zmocnil nával paniky, vyskočila a chodila po kajut ě sem a tam, dokud se nevy čerpala a neklesla zp ět. Pak jen čekala, že každou chvíli přijdou její v ěznitelé a vyvedou ji na popravu.

Jen tak pro nic za nic m ě Benedikt nezamknul. Už si se mnou

344

přestal hrát. Teď už je p řipravený m ě zabít.

V zoufalství chytila židli a tloukla s ní tak dlouh o do zamknutých dve ří, až ji z ůstaly v rukou jen kousky. Znovu zkusila oto čit knoflíkem a s p řekvapením zjistila, že se pon ěkud uvolnil. Za čala se hore čně rozhlížet po n ěč em, co by mohla použít jako páčidlo.

Přisko čila ke stolu a p řevrhla ho, doufala, že se jí poda ří ulomit jednu jeho nohu. V tu chvíli si všimla m říže zakrývající ventila ční otvor.

Kapitán Prokovič a hled ěl nervózn ě na monitory uzav řeného televizního okruhu, na nichž byly vid ět černobílé záběry spodní části Benthosu.

Pod plochým dnem lodi bylo zav ěšeno velké množství tlakových tank ů p řipomínajících obrovské pontony. V polovin ě z nich byla mo řská voda sloužící jako zátěž, druhá polovina obsahovala benzín, který jako látka leh čí než voda lo ď nadnášel.

Kolem dna lodi neustále kroužili tři kronosau ři evidentn ě vzrušení chutí lidské krve. P řitahoval je zvuk motor ů čerpajících mo řskou vodu ze záchytných kontejnerů ve spodní části trupu lodi. Pozornost prehistorických tvor ů se však nyní soust ředila na obrovské pontony, které jim tvarem připomínaly Epimethea. Doufali v nové hody. Jakmile se Benthos zvedl z mo řského dna, za čali netvo ři na titanové kontejnery útočit.

Na velitelské stanoviště vystoupil Benedikt. „Podejte hlášení, kapitáne.“

„Máme nový problém.“ Prokovič ukázal na monitory. „Kronosau ři za čali úto čit na zátěžové tanky.“

„To m ě neznepokojuje. Pláš ť tank ů je natolik silný, že i oni jsou na n ěj slabí.“

„Souhlasím, pane, ale sta čilo by, kdyby je jen promáčkli, pak by se zm ěnilo rozložení vodního tlaku a n ěkterá místa konstrukce by byla extrémn ě namáhaná.“

„A v nich by mohl tank prasknout.“

„Ano, pane. Zatím žádné poškození neregistrujeme, ale ty

345

bestie za čínají být čím dál agresivnější.“

„T ři sta šedesát metrů k hydrotermálnímu stropu,“ hlásil jeden z člen ů posádky.

Benedikt fascinovan ě sledoval obrovskou plochou hlavu, která se objevila na monitoru. Tvor se náhle s neuvěř itelnou akcelerací rozehnal proti jednomu z benzinových tank ů a pokusil se ho nárazem oddělit od plochého krytu dna lodi.

Během n ěkolika následujících vteřin došlo k tomu, čeho se kapitán obával, obrovský tlak vody okamžitě odhalil zeslabené místo, poškozený tank implodoval a vyvolal řet ězovou reakci, která odhodila Benthos stranou. Celá loď se v okamžiku pono řila do tmy.

Po chvíli zazářila červená nouzová světla záložního energetického systému.

Prokovi č se zvedl ze zem ě. Benthos přestal stoupat a z ůstal v poloze naklon ěný asi o deset stup ňů na stranu. „Hlaste poškození…“

„Pane, zátěžové tanky B-čty ři až B-osm jsou pry č. Také jsme přišli o benzínové tanky G-pět, G-osm a G-dev ět.“

Benthosem ot řásla další exploze a celá loď se rozhoupala. Muži se dlouho zd ěšen ě dívali na Benedikta a bezmocn ě čekali, co se stane dál.

Potom, jako by sama p říroda poru čila, aby se vrátili, začala obrovská loď klesat zp ět ke dnu.

Západní Pacifik

Vrtulník se vznášel bez pohybu nad temn ě modrou hladinou a Mac pátral po vyřazené sov ětské válečné lodi. „Tamhle je,“ zvolal náhle. Ukázal na obzor, kde se objevila malá šedá skvrna. Jonas na lo ď zaost řil dalekohled a po chvíli ho podal Harrymu Moonovi. „Jste si jistí, že Celesta je tam?“

„Naprosto jistí,“ řekl Harry. „Jakmile z vás vytáhla polohu Ďáblovy díry, nechala Williama Beeba Williamem Beebem a

346

zmizela. Nem ěla sebemenší zájem na chytání žraloka, šlo jí jen o tu informaci.“

„A jak víte, že Benedikt tu lokalitu opravdu našel? “ zeptal se Mac.

„Víme p řesn ě, kdy jeho ponorky za čaly pendlovat mezi Hlubinou a Goliášem. Musíme dostat Terry a svého agenta z lodi, aniž bychom vzbudili n ějaké podezření. Potom, když Benedikt dokon čí t ěžbu, vezme v ěc do svých rukou vále čné námořnictvo.“

Jonas cítil, že se mu svírá žaludek. „Co vás vede k p řesv ědčení, že Benedikt Terry pustí?“

„Pro č by ji nem ěl pustit?“ řekl Harry. „Vaše žena o jeho operaci nic neví a Benedikt jist ě nebude mít zájem, aby na sebe zbyte čně poutal pozornost. Za námi pluje William Beebe. Podle mě je to poslední, o co by stál, aby se v dob ě, kdy bude na palubu Goliáše nakládat manganovou rudu v ceně miliard dolar ů, kolem lodi kdokoliv motal. Až Celesta pozná, že bez Terry neodletíme, za řídí, aby ji poslali nahoru. Jinak bude mít na krku Williama Beeba.“

„A co když mezitím moje žena objevila, co se v Hlub in ě doopravdy d ěje?“

Harry pokýval hlavou. „Modleme se, aby neobjevila.“

Mac dosedl na p řistávací plochu v přední části paluby hned vedle jiného vrtulníku, který tam již stál. Jeden z muž ů posádky Goliáše čekal, až se zastaví rotory, aby nevítané hosty p řivítal.

„Poj ďte, prosím, se mnou,“ řekl tónem, který nev ěstil nic dobrého.

Jonas vid ěl muže pracující na velké ponorce umíst ěné na hydraulické plošin ě na zádi. Montovali na bílý doutníkovitý trup řadu podmo řských reflektor ů. Červená písmena na kýlu ponorky oznamovala, že lo ď se jmenuje Prometheus. Jonas si vzpomn ěl na kurs řecké mytologie, který absolvoval jako univerzitní student na Pensylvánské univerzitě. Prometheus byl Titán, který ukradl na Olympu ohe ň a p řinesl ho lidem, aby jim usnadnil život.

Benediktova domýšlivost nezná hranic…

347

Náhle si Jonas všiml staršího muže se shrbenými ram eny. Stál op řený o zábradlí.

„Masao…“

Jonas ův tchán se otočil. V o čích m ěl slzy a jeho ztrhaný výraz prozrazoval utrpení. Jonasovi se sev řelo srdce.

„Masao, co se stalo?“

„Terry je mrtvá,“ zašeptal sotva slyšitelným hlasem . Jeho asijské o či byly napuchlé od pláče.

Jonas cítil, že se pod ním podlamují nohy. Mac s Ha rrym okamžit ě p řisko čili a zachytili ho.

„Co se stalo?“ zeptal se tiše Mac.

„Jedna z ponorek implodovala,“ vypravil ze sebe zt ěžka Masao. „Terry byla na palub ě. Celá posádka zahynula.“

„Kdo ti to řekl, Masao?“

„Vid ěl jsem to, Jonasi. Na vlastní o či jsem to vid ěl.“ Masao vzal svého zetě t řesoucí se ruku za rameno a vedl ho dovnit ř lodi. Na stole v p řijímacím salonu stál videopřehrávač.

Jonas uvid ěl záznam pořízený kamerou z velínu p řechodového prostoru Benthosu. Na obrazovce se objevil záběr zachycující okamžik, kdy se z podlahy zaplavené komory zvedla velitelská věž Epimethea. O chvíli pozd ěji voda zmizela a z poklopu se vyno řili členové posádky ponorky.

„Tamhle je Terry,“ ukázal Masao.

Jonas vid ěl, jak Terry b ěží prostorem a mizí z obrazovky. O chvíli pozd ěji se však op ět v záběru objevila. V okamžiku imploze se kamera zat řásla, vzápětí komoru zaplavil prudký p říval vody a všechny uvnit ř okamžit ě zabil.

Jonas sledoval o čima plnýma slz ví řící roztrhaná těla. „Kde je Terry? Nevidím ji.“

„Je tam,“ ozvalo se za ním. Na prahu místnosti stála Celesta. „Jonasi, je mi to velice líto.“

Jonas se oto čil. Cítil, že se mu chv ějí svaly hn ěvem. „Jak k tomu došlo? Co to zp ůsobilo?“

„Benthos napadla skupina obrovských tvor ů.“

„Megalodon ů? Lžete! Megalodoni neloví ve skupin ě.“

348

„Ne, megalodoni to nebyli. Benedikt jim říkal kronosau ři.“

„Kronosau ři?“ Klesl do k řesla a zbledl jako st ěna. „Bože…“

„Benthos zůstal tr čet na dn ě. Naši lidé te ď montují na Promethea silné podmo řské reflektory, které by obludy zahnaly. Musíme zachránit zbytek posádky.“

„Popluju s vámi,“ řekl náhle Jonas.

„To bohužel není možné. Na Prometheovi není jediné místo navíc. Musíme vzít zpátky Benedikta a posádku Benthosu.“

„P ůjdu dol ů,“ opakoval Jonas a vytáhl videokazetu z přehrávače. „Musím ji vid ět.“

Celesta ho chytila za ruku a vedla ho na palubu ke kýlu Promethea. „Vidíte ty škrábance a promáčkliny? To jsou poz ůstatky po zubech, Jonasi, po zubech kronosaur ů. Jedna z těch oblud dokonce utrhla nýt a lo ď tém ěř zni čila. Po řád si ještě myslíte, že lžu?“

„Chci vid ět její t ělo na vlastní o či!“

„Jsi roz čilený, Jonasi. Poj ď dovnit ř a…“

„Nedotýkej se m ě, sakra!“ obo řil se na Maca. „Masao nevid ěl, že by na tom záb ěru…“

Masao na svého zetě ztrápen ě pohlédl. „Jonasi, poj ď s námi, prosím t ě…,“ naléhal Mac.

Kone čně dovolil, aby ho Mac s Harrym odvedli k vrtulníku.

„Jonasi, poslouchejte m ě, miláčku,“ zavolala za ním Celesta. „Žádná těla se nezachovala. Všechno pohltila hlubina.“

Terry vložila do drážky t řetího šroubu další minci. Za ťala zuby a bez ohledu na bolest v kone čcích prst ů se jí vší silou snažila oto čit.

Kone čně se jí poda řilo šroub uvolnit.

Aniž se namáhala se zbývajícími šrouby, ohnula m říž a nakoukla do otvoru.

Rovnob ěžn ě s chodbou probíhalo potrubí z hliníkového plechu, kterým byla každá kajuta napojená na centrální ventila ční systém. Šachta však byla úzká, mohla mít nanejvýš padesát krát padesát centimetr ů. Terry nakoukla do otvoru a uvid ěla, že asi čty ři nebo

349

pět metr ů nalevo je m řížka, kterou proniká sv ětlo, z řejm ě sousední kajuta.

Zhluboka se nadechla, vstr čila do otvoru ruce a hlavu a potom vydechla. Po velké námaze se jí podařilo nacpat do úzkého prostoru i ramena.

Několik vte řin z ůstala bez hnutí sev řená stěnami šachty jako v kleštích. Potom se pomalu p řeto čila na záda, zkřížila si ruce na prsou a shrbila ramena. Postupn ě si vytvo řila dostatek místa, aby mohla dovnit ř vtáhnout i nohy.

Chvíli si odpo činula, pak se za čala pomalu nohama odstrkávat a posouvat se šachtou dop ředu, až se dostala k ventila ční m řížce vedlejší kajuty. Nahlédla dovnitř, zdálo se, že uvnit ř nikdo není. Nem ěla však dostatek místa, aby mohla jakkoliv manipulovat se šrouby, kterými byla m řížka upevn ěná. Posunula se tedy dál, až se její nohy dostaly na úrove ň otvoru, pak se p řeto čila na bok a za čala do m řížky kopat.

Trvalo jí n ěkolik minut, než s vynaložením obrovského úsilí mřížku uvolnila. Te ď už jen sta čilo zkroutit horní část těla a vysunula se do prázdné kajuty.

V tu chvíli lodí ot řáslo několik explozí a chvíli potom tvrd ě narazila na mo řské dno. Terry si uvědomila, že Benthos musel ztroskotat. Jedinou nad ějí na záchranu tedy zůstával Prometheus.

Vzpomn ěla si na skryté kamery uzav řeného televizního okruhu rozmíst ěné po celé lodi. To, že se jí podařilo uniknout ze své kajuty, byla jedna v ěc, ale dostat se do přechodového prostoru, aniž by ji zachytily kamery nebo uvid ěl n ěkdo z posádky, bylo mnohem t ěžší.

Terry se rozhlédla kolem sebe. Otev řela šatník, visel v n ěm bílý laboratorní pláš ť spolu s ochrannou p řilbou. V tu chvíli ji napadla fantastická myšlenka. Vrazila do koupelny, rychle si umyla mejkap, potom si holicí žiletkou u řízla pramen vlas ů a za čala hledat n ěco, čím by si je mohla p řilepit.

Zubní pasta!

Prstem si rozet řela pastu pod nosem a na brad ě, roz řezala pramen vlas ů na kratší kousky a vtla čila je do ní.

350

Vypadalo to, že maskování by mohlo držet.

Rychle se svlékla a oblékla si mužskou košili, kalhoty a gumové pracovní boty. Nakonec si stáhla vlasy do drůlku, nasadila si p řilbu a oblékla laboratorní plášť.

Pohlédla do zrcadla.

d

Zblízka by jist ě nikoho neoklamala, ale z pohledu sledovací kamery… to by jí možná mohlo projít. P

času.

řinejhorším získá trochu

S bušícím srdcem otev řela dve ře kajuty. Nikoho nevid ěla.

Dlouhým mužským krokem vykro

čila po prázdné chodbě.

William Beebe připlul n ěkolik hodin potom, co Prometheus zahájil sestup do Ďáblovy díry. Jakmile se Jonas vrátil na palubu pr ůzkumného plavidla, zav řel se ve své kajutě a po řád dokola si přehrával videozáznam imploze Epimethea. Pokaždé, když sebou kamera trhla, zastavil obraz a zkoumal ho.

Do kajuty vstoupil Mac s láhví Jacka Danielse.

„Kde je Masao?“ zeptal se Jonas.

„Doktor mu dal n ějaké prášky na uklidnění.“ Když Mac vid že Jonas p řevíjí videozáznam, zakroutil hlavou. „Přesta ň se už

mu čit.“

ěl,

Jonas stiskl tla čítko p řehrávání, pak zpomalil rychlost. „Dobře

se dívej.“

Aby Mac svému p říteli vyhov ěl, zadíval se na obrazovku. Terry p řeb ěhla p řed kamerou, zmizela z obrazu a zase se objevila.

„Dívej se, jak obraz posko čí. Te ď!“ ukázal Jonas.

Mac si klekl za zem a posunul se blíž k obrazovce. „Dej to

ješt ě jednou.“

Sledovali scénu znova, obraz t ěsn ě p řed okamžikem imploze

posko čil.

„Hajzlové,“ řekl Mac. „Něco tam vyst řihli.“

„Jsem p řesv ědčený, že je Terry živá.“

Mac pohlédl Jonasovi do o čí. „P řipravím AG-2 ke spušt ění.“

*

351

Ve chvíli, kdy se Prometheus ocitl asi padesát metrů nad stropem hydrotermální vrstvy, přikázal kapitán zapnout nově namontované reflektory.

Celesta okénkem na levoboku sledovala zkalenou vodu ví řící pod ponorkou.

„To je fantastické,“ zašeptala. Prometheus proplul hlubinnými oblaky a vstoupil do Ďáblovy díry.

Benedikt se zastavil p řed pozorovacím oknem. Sledoval, jak se z dálky blíží zářící hv ězda. Sv ětla ponorky byla tak jasná, že všichni tvorové žijící u dna se p řed nimi schovali.

Benedikt se oto čil. V pr ůlezu z velitelského stanoviště se objevil kapitán Prokovič.

„Tak vidíte, Vlade, náš plán vychází. Ani jeden z kronosaur ů se do sv ětel neodvážil.“

„Ano, pane. Jaké jsou vaše p říkazy?“

„Hned, jak Prometheus přistane, naložte na n ěj vyt ěženou rudu. Řekn ěte také Celestě, a ť za mnou p řijde na pozorovací palubu. A Terry Taylorovou odve ďte do hangáru. Je čas ji zlikvidovat.“

Jonas stál na palubě v potáp ěč ské kombinéze a kontroloval Abyss Glider-2, který práv ě posádka lodi zdvíhala do výšky. Jednomístná hloubková ponorka vypadala na stojanu spíš jako tryskový stíha č než jako podmo řské plavidlo. Byla stav ěná především na rychlost a její hydrodynamické parametry a lehká konstrukce jí umož ňovaly let ět hluboko pod hladinou jako šíp. I když Prometheus bude v Hlubin ě d říve, protože vyplul už p řed několika hodinami, m ěl sestup AG-2 trvat pouze asi jednu p ětinu doby, co ponorce Geo-Techu.

Konstrukce plavidla dlouhého tři metry sestávala ze dvou plášťů . Vn ější trup byl vyroben z kevlaru a jeho st řední část, dvojice trysek motoru a ocasní část byly zpevněné slitinami hliníku. Uvnit ř tohoto pouzdra se nacházela ješt ě jedna lo ď, nouzový modul z tvrzeného syntetického skla tvořící vlastní kokpit ponorky. V p řípad ě poškození trupu nebo p ři jakékoliv

352

nouzové situaci mohl pilot těžký vn ější obal odhodit a vystoupit na hladinu pouze v únikovém modulu.

Ve chvíli, kdy Jonas kon čil prohlídku, k n ěmu p řistoupili Harry Moon s Macem.

„Na co jsou ty dva menší kryty pod tryskami?“ zepta l se Mac a ukázal na zadní část ponorky. „To jsem u jiných ponorek nevid ěl.“

„AG-1 používá pro rychlou akceleraci pomocný vodíkový pohon podobný raket ě. Abychom dosáhli stejného efektu v hloubce deseti tisíc šesti set metr ů, museli jsme celou ocasní část překonstruovat. U AG-2 jsou pod t ěmi kryty dv ě pomocné pohonné jednotky na kapalný vodík a kyslík. S nimi je ponorka schopná vyvinout rychlost, kterou by jí závidělo torpédo. To se mi před čty řmi lety zatracen ě hodilo.“

„Možná se vám bude hodit i tohle,“ řekl Harry a podal Jonasovi pistoli ráže 0.44.

„Myslíte, že je to nutné?“

„Tam dole vás nečeká setkání se skauty. Mac mi řekl o tom videozáznamu. Jestli je vaše žena ješt ě naživu, Benedikt ji tak dlouho nenechá. Zbraň má plný zásobník. Radím vám, abyste ji neváhal použít. Mnoho št ěstí.“

Jonas se podíval Macovi do o čí. „Tak k tomu opravdu došlo.“

Mac odvrátil pohled.

„Macu, já… cht ěl bych ti pod ěkovat. Však ty víš, za co… že jsi stál vždycky p ři mn ě…“

„Nech zbyte čného řečnění, Jonasi. Rad ěji se už spus ť dol ů a vra ť se s Terry. Čekáme vás oba dva na večeři.“

Jonas ho objal.

U otev řeného poklopu ponorky stál Masao. Sevřel Jonasovy rozechv ělé ruce a pevn ě je stiskl. „Jonasi, nemusím vám říkat, že vás mám rád jako vlastního syna. Vím, jak je to pro vás t ěžké.“

„Terry je živá, Masao, ale ten parchant ji zabije, pokud mu v tom nezabráním.“

„Jonasi, pravou odvahu osv ědčí člov ěk tehdy, když jde do něč eho, čeho se nejvíc bojí. Dokud nemá strach, nedá se mluvit o odvaze. P řeju vám, abyste našel svého bojovného ducha, jako jste

353

to dokázal před čty řmi lety.“

„A co moje sny?“

„Využijte je, abyste se p řipravil, ale ned ělejte z nich svého nep řítele. Uv ědomte si, že ty nejt ěžší a nejzávažn ější bitvy svádí člov ěk sám v sobě.“

Masao ho krátce objal. Jonas vlezl do ponorky a zavřel se ve vnit řním kokpitu.

Zaujal polohu v pololeže, p řipoutal se a ukázal průhledným kónickým nosem zdvižený palec. O pár vte řin pozd ěji zvedli ponorku nad palubu, pomocí ramene navijáku ji přenesli p řes zábradlí a spustili do vody.

Podmo řské plavidlo se divoce houpalo ve vlnách, ale Jonas trp ěliv ě čekal, až ho žabí muži odpojí od lana.

Tak k tomu opravdu došlo. Rozechv ělou rukou si set řel pot z čela. Ďáblova díra… místo, kde jsem p řed jedenácti lety ošidil smrt. Jako by m ě Hlubina volala zp ět, aby mohla srovnat skóre…

Jeden z žabích muž ů poklepal na kužel nosu a signalizoval, že jsou hotovi. Jonas spustil motory. Po chvíli zatla čil řídicí páku dop ředu, ponorka se sklonila pod úhlem sedmdesáti stupňů dol ů a zahájila sestup.

„Dob ře, cht ěli jste, abych se vrátil, tak jsem tady. Jen mi dovolte, abych naposledy sev řel Terry v náručí a pak m ě m ůžete zabít!“

Tmav ě modrá voda Pacifiku za čala ješt ě víc tmavnout a pozd ěji úpln ě z černala. Jonas Taylor řídil Abyss Glider spirálovitým sestupem dolů vst říc svému osudu.

„Jak to myslíte, že utekla?“ zeptal se Benedikt.

„Poda řilo se jí utrhnout rošt ventila čního potrubí a prolézt jím do sousední kajuty.“

Benedikt se sám pro sebe usmál. Jeho důmyslná myš unikla z pasti. Její šikovnost a vynalézavost zasluhovala uznání.

Nebylo to zdaleka poprvé, co n ěkoho dostal do podobné zoufalé situace ohrožení života jako ji. M ěl zkušenost, že lidé bu ďto hrozb ě smrti rychle podlehnou a poddají se, nebo bojují a ž

354

do ho řkého konce. Studoval reakce svých pokusných subjekt ů, s velkou pe člivostí katalogizoval charakterové vlastnosti, analyzoval silné i slabé stránky jednotlivých typů, až si vytvo řil soubor hodnotících faktor ů, které mu umož ňovaly zjistit, kdo z jeho lidí nejlépe obstojí v krizových situacích. Teď však ke svému překvapení zjistil, že Terry Tanaková se jeho teorii vymyká. Zp ůsob, jakým bojovala za zachování svého života, sv ědčil o tom, že je podstatn ě siln ější, než jak odhadoval, a je t řeba ji brát mnohem vážn ěji.

Takový zajímavý subjekt. Škoda že musí zem řít.

„Prohledejte lo ď. Použijte kamer, které jsou monitorované z mé kajuty. Chci, abyste ji okamžitě našli a p řivedli sem ke mn ě. Zaslouží si mou osobní pozornost.“

Terry vstoupila do chodby na palub ě G a postavila se do řady za n ěkolik muž ů čekajících, až budou moci vstoupit do přechodového prostoru, ve kterém se nyní obnovoval tlak po přistání Promethea. Když kolem ní prob ěhl kapitán Prokovič se dv ěma muži, op řela se o st ěnu, složila ruce na prsou a sklonila hlavu.

Po tváři jí stékaly kapky potu. Na rtech cítila chu ť zubní pasty.

Klid…

Titanové dveře hangáru se otevřely. Terry vešla spolu s čekajícími muži dovnit ř.

Právě se otev řela velitelská věž Promethea, z níž vylezli t ři muži a vítali se s ostatními.

Terry se nenápadně posunula k žeb říku, nejd říve však nechala vystoupit zbývající muže, kte ří se objevili na vrcholu velitelské věže.

Odvrácená stranou pleskla posledního po zádech a rychle vklouzla na palubu Promethea.

Ponorka byla prázdná.

Terry zamí řila do koupelny. Cht ěla se zamknout v n ěkteré ze sk říní a pouze se modlila, aby v p říštích p ěti hodinách, během nichž m ěla ponorka vystoupit na hladinu, nikoho nenapadlo

355

nakouknout dovnit ř.

V okamžiku, kdy cht ěla oto čit knoflíkem, se dve ře koupelny otev řely.

Terry ztuhla.

Celesta na ni krátce pohlédla. „Oh, pardon… M ůj bože, Terry? Jste to opravdu vy?“ Celesta se rozesmála.

Terry se zaplavily o čí slzami zoufalství. „Celesto, prosím vás, ne říkejte o mn ě nikomu. Pomozte mi ukrýt se uvnit ř. Prosím vás…“

„Ach, bože, kdyby vás te ď vid ěl Jonas. Tak jak jste se starala o Benedikta, zatímco jsem byla pry č?“

„Celesto, prosím vás…“

„Víte, že jsem se s Jonasem docela sblížila. Řeknu vám, že se mu velice ulevilo, když jsem mu řekla, že jste mrtvá.“

„Cože?“

„Možná bych mu m ěla říct, že jste se zm ěnila v muže.“

Do ponorky sestoupil kapitán Prokovič. „Celesto, Benedikt na tebe čeká na pozorovací pa…“

„Vlade, neztratil jsi n ěco?“ zeptala se Celesta a stáhla Terry z hlavy ochrannou p řilbu.

Terry zaplavila slepá zuřivost. Vyrazila proti nenáviděné žen ě jako tyg řice, srazila ji k zemi a zaryla jí nehty do hrdla.

Prokovi č rychle p řisko čil, chytil Terry za pas a odhodil ji stranou, až prolet ěla otev řenými dve řmi do koupelny.

Terry narazila hlavou do trubky pod umývadlem. P řed o čima se jí zajisk řilo.

Celesta se posadila. T ěžce dýchala a na krku m ěla tmav ě rudé stopy po Terriných prstech. Prokovi č jí pomohl na nohy. „Nestalo se ti n ěco?“

Celesta se dotkla rukou hrdla a set řela si krev z menší ranky. „Zamkni ji v hangáru, ale nic jí ned ělej, rozumíš? Musím ješt ě něco za řídit, ale za dvacet minut p řijdu do hangáru za tebou.“

*

Jonas se ocitl v neproniknutelné tm ě a zcela ztratil orientaci.

356

Přes pr ůhledný kónický nos z tvrzeného syntetického skla zí ral do zapomn ění. V hlav ě mu ví řily divoké myšlenky.

Strach však brzy vyst řídaly hn ěv a odhodlání. V ěděl, co ho dole čeká, ale teď už nemyslel na sebe.

Myslel jen na to, co se stane s Terry…

Pustil řídicí páku, aby si utřel zpocenou dla ň.

Podíval se na hloubkom ěr: t ři tisíce sedmdesát šest metrů.

Nemáš na vybranou…

Sev řel řídicí páku a zatlačil ji dol ů.

Celesta se zhluboka nadechla a za čala stoupat po žeb říku přístupové šachty na pozorovací palubu. Benedikt byl sám. Zav řela za sebou poklop a zajistila ho.

„Co to d ěláš?“ zeptal se.

„Chci jen, abychom m ěli trochu soukromí.“ P řistoupila k baru a nalila dv ě vodky.

Oto čil se k ní. Právě míchala obsahem jeho sklenky. „Co to máš na krku?“

„Napadla m ě Terry Taylorová. Na Prometheovi.“ Podala mu jeho vodku.

Benedikt se usmál. „Statečná dívka. Škoda že ji musíme zabít.“

„Jestli nejsi proti, postarám se o to.“

„V žádném případ ě,“ řekl. Dopil svou sklenku.

Celesta k n ěmu p řistoupila blíž. „Zdáš se mi n ějak melancholický. Co je s tebou?“

„Oscar Wilde jednou řekl: ‚Na tomhle sv ětě jsou dva druhy tragédií. Jedna je nemít to, co by člov ěk cht ěl, a druhá, mít to.‘“

Přejela mu rukou po vnit řní stran ě stehna. „Vidím, že bych se měla pokusit zlepšit ti trochu náladu.“

Benedikt zajel rukou do jejích blond vlas ů a p řitáhl si ji blíž. „Chyb ěla jsi mi.“

Usmála se a hleděla do jeho svítících o čí. „Tak si m ě vezmi.“ Sáhla pod sukni a stáhla si kalhotky.

Benedikt za čal p řerývan ě dýchat vzrušením. Vzal ji kolem pasu a táhl ji k nejbližší pohovce. Náhle se však zarazil.

357

„Benny, co je?“

„Nevím… jako bych najednou cítil závra ť.“

„Možná by sis m ěl na chvíli lehnout.“

Benedikt ud ělal n ěkolik vrávoravých krok ů dop ředu. Místnost se kolem n ěho to čila, jako by byl na koloto či. Pohlédl na Celestu a náhle pochopil. Zíral do jejích očí, jeho smaragdový pohled byl víc zví řecí než lidský. „Ta vodka…“

„Dala jsem ti do ní trochu n ěč eho, co ti pom ůže usnout.“

Odstr čil ji a potácel se k zavřenému poklopu.

Celesta sáhla po láhvi vodky. Přistoupila k n ěmu a ranou do temene ho srazila k zemi.

Prokovi č svázal Terry ruce za zády, str čil ji do hangáru a dveře z vn ější strany zajistil.

Terry si p ři pohledu na n ě p řipomn ěla Sergejovu smrt.

„Ach, bože!“ Rozhlédla se po své obrovské cele. Kro m ě půltuctu robot ů UNIS, se řazených podél vzdálenější st ěny, byl celý prostor prázdný.

Těžce dýchala a cítila, že jí tepe krev v hlav ě. Když si uv ědomila, co ji čeká, začala trhat pouty a zoufale se je snažila uvolnit.

Benedikt otev řel o či. Bolest ho vytrhla z bezv ědomí. Sed ěl před pozorovacím oknem, ruce a nohy pevn ě p řivázané k židli. Z velké rány na temeni mu tekla krev.

„Celesto?“

„Tady jsem.“ P řešla místnost a zastavila se p řed ním. Klidn ě usrkávala ze své sklenky.

„Pro č? Pro č jsi to ud ělala?“

„P říležitost d ělá zloděje, vzpomínáš, vždycky jsi mi to p řece říkal.“

„Rozmysli si, co d ěláš,“ ozval se slab ě. Zamrkal, protože mu do oka stékala krev.

Celesta se sehnula a pramének mu utřela. „Jsem rozmyšlená. Připravil jsi m ě dob ře.“

358

„Možná. Ale naše malé impérium se teď o hodn ě zv ětšilo. Budeš pot řebovat moji pomoc.“

„Myslím, že nebudu. Promi ň mi malou slovní h říčku, ale už m ě unavuje nechat se po řád jebat do zadku. Teď to vezmu do rukou já.“

„Nezvládneš to…“

Celesta stála před ním. V jejích o čích svítila nenávist. „Prosíš o slitování, Benedikte? To je komické. Měl jsi ho pro moji matku? Nevzpomínám si.“

„Pro tvoji matku?“ Benediktovy o či se rozší řily.

„Nepokoušej se zapírat. Oba dob ře víme, že Sergej rád mluvil, když byl opilý.“

„Jak dlouho to víš?“

„Od svých šestnácti let. Od té doby jsi byl m ůj. Pokaždé, když jsem se dívala do tvých smaragdových o čí, mn ě bylo jasné, že se dívám na mrtvého člov ěka.“

„A co náš vztah, náš svazek, všechno, co jsem ti za ta léta dal, to pro tebe nic neznamená?“

„Pro č si myslíš, že jsem čekala tak dlouho?“

„Jizva z ůstane, i když je rána léčená.“ Zavrtěl hlavou. „Zklamala jsi m ě. Po tom všem, co jsem t ě u čil, po řád nevíš nic o čestnosti… o loajalit ě.“

„Kašlu na tebe. Najednou ze sebe chceš d ělat strážce morálky?“ Klekla si nad ním, zvedla jeho bradu a přitiskla mu zbytek rozbité láhve na hrdlo. „Stálo zabití toho aparátníka za to, aby musela zem řít moje matka?“

„Tvoje matka byla d ěvka. Vzal jsem ji z ulice, když jí bylo teprve devatenáct. Dal jsem jí život, v ěnoval jsem ji tvému otci jako dar.“

„Jako dar?“

„Nádherný dar, dokonce i s n ěč ím uvnit ř. Tv ůj otec nemohl mít děti, takže jsem tvou matku p řivedl do jiného stavu a daroval mu přímo rodinu.“

Celesta pustila láhev. Vstala a s rukou na ústech couvla sm ěrem k oknu.

359

Kolem skla proplul dosp ělý samec kronosaura. Netvor zaregistroval pohyb.

Benedikt vrhl na Celestu sadistický úsm ěv. „Ano, slyšíš dob ře. Jsem tv ůj otec.“

V jediné vteřin ě prob ěhly Celest ě hlavou tisíce myšlenek.

„Tvoje matka byla okouzlující, nejkrásn ější žena, s jakou jsem se kdy setkal. Zároveň však byla neocenitelným nástrojem, který mi pomohl vytáhnout z tvého otce tajné informace. Na jejich základě pak Geo-Tech postavila reaktor Tokamak.“

„A to bylo všechno, co pro tebe byla? Pouhý nástroj?“

„Ne.“ Benedikt op ět zamrkal, aby se zbavil praménku krve na ví čku. „Miloval jsem ji, ale byla to slabá žena. Po smrti tvého otce se op ět vrátila k drogám. Dospěl jsem k názoru, že se jí už nemohu s ni čím sv ěř ovat a ani se o tebe starat. Její poslední výstup mi pomohl zbavit se potenciálního nep řítele z politbyra, člov ěka, který mohl zablokovat smlouvu o získání Goliáše.“

„Takže jsi ji zabil?“

Benedikt zvedl hlavu. Tvář m ěl zk řivenou bolestí. „Celesto, obvaž mi tu ránu, než…“

„Takže jsi ji zabil!“

Up řen ě hled ěl do o čí své dcery. „Dal jsem jejímu životu smysl. Když ho znovu ztratila a sešla z cesty, zbavil jsem ji pouze její mizérie. M ěl jsem místo ní n ěco nekone čně cenn ějšího. M ěl jsem tebe.“

„ Ďábelský zp ůsob, jak zacházet se svou dcerou.“

Benedikt zavrt ěl hlavou. „Tvoje krása m ě uchvátila. Byla jsi pro m ě vt ělením své matky. P říliš m ě ovládala smyslnost, touha po t ěle…“

Celesta se oto čila k oknu. „Myslím, že tamti venku také touží po t ěle, ale trochu jinak.“ Dálkovým ovláda čem zapnula vn ější reflektory.

Benedikt sledoval pohyb dravc ů vn ě lodi. „Celesto, poslouchej mě. Spolu bychom dokázali obrovské věci. Máme v rukou energii, kterou se m ůže chlubit jenom slunce…“

„Dokážu je sama.“

360

„Celesto, jsi moje krev. Jsem takový, jaká budeš ty; byl jsem takový, jaká jsi nyní.“

„Postrádám matku.“

„Ultra posse nemo obligatur, Nikdo není povinen konati více, než m ůže.“

„Jakže, Benedikte, ty žebráš?“

„Chceš, abych to ud ělal?“

„Ne, na to je už pozd ě. Kostky jsou vrženy, netoužím dál držet vlka za uši.“ Op ět mu set řela krev z o čí. „Pokud s tebou nedokážu skoncovat te ď, mohlo by se stát, že bych se jednou ocitla v takové pozici, v jaké jsi nyní ty.“

„Zdá se, že jsem t ě toho nau čil p říliš moc.“

„Možná jsi mn ě to spíš p ředal v genech.“

Kronosau ří samec se prudce oto čil a rozehnal se proti pozorovacímu oknu.

Benedikt zav řel o či. „Majori cedo, Potomek lepší otce. Myslím, že touhou všech rodi čů je vid ět, jak k řídla jejich d ětí přesahují p řes okraj hnízda.“

„V tom p řípad ě se m ůžeš dmout hrdostí.“

Otev řel o či a uvid ěl stín blížící se z hlubiny. „Myslím, že bys měla jít.“

Celesta se oto čila k oknu. Rychle se sehnula, políbila Benedikta na rty a dob ěhla k p řístupové šachtě.

„Celesto?“

„Ano… ot če?“

„Uvidíme se v pekle.“

Rychle sestoupila po n ěkolika stupních a zav řela nad sebou poklop. Po pravé stran ě byla sada tla čítek, jimiž se aktivoval nouzový p říklop odd ělující pozorovací palubu od zbytku lodi. Celesta vy ťukala sv ůj bezpe čnostní kód.

Vzápětí jí nad hlavou zahu čel hydraulický mechanismus a poklop p řístupové šachty p řekryla titanová deska těžká tři tuny.

Benedikt stále hleděl do hlubiny. Zdálo se, že karmínov ě rudé oči se zv ětšují. Ze tmy vyrostla krokodýlí hlava s široce rozev řenými čelistmi.

361

Po strašlivém nárazu následovala exploze skla. Tlak vody okamžit ě roztrhl Benediktovi lebku. Vzáp ětí se zbortila kopule Benthosu a úto čícího kronosaura poh řbilo dvanáct tisíc tun titanu. Ze zplošt ělé horní paluby, která vypadala, jako by ji svou patou rozdrtil samotný B ůh, se vyvalil obrovský oblak bublin, trosek a krve.

Lo ď ješt ě chvíli rezonovala ostrým sk řípotem, jak se trup vyrovnával s novým rozložením tlaku.

„Proboha, co se stalo?“ k řičel Prokovi č.

Celesta čekala, až hluk dozní. „Kronosaurus prorazil okno na pozorovací palub ě. Benedikt je mrtvý.“

Přib ěhl jeden z technik ů. „Slyšíte to praskání? Vn ější obal pracuje. Benthos může každým okamžikem implodovat.“

Celesta se obrátila k Prokovičovi. „Vlade, je Prometheus naložený?“

„Ano, ale je tu ješt ě jiný problém. Sonar detekoval obrovského živo čicha, který se pohybuje p římo k nám. Teď je od nás t řináct kilometr ů na sever, ale b ěhem osmnácti až dvaceti minut m ůže být tady. Nevíme, co to je, ale je to obrovské, nejméně dvacet metr ů dlouhé.“

Meg…

„Za jak dlouho m ůžeme Benthos opustit?“

„Za deset minut. Ale to není všechno. Z Goliáše hlásí, že v Abyss Glideru je na cest ě k nám Jonas Taylor.“

„Jonas? No to je skv ělé! Je Terry po řád v hangáru?“

„Ano.“

„Kontaktuj se s Goliášem. Řekni jim, a ť m ě p řes Williama Beeba spojí s Jonasem. Dej mi hovor do velínu hangáru a za deset minut se sejdeme na palub ě Promethea. Uv ědom posádku. Opouštíme Benthos.“

Jonas obklopený temnotou napjat ě zíral do ví řící hlubiny. Byl promo čený studeným potem. Útroby mu svírala zlá p ředtucha a v ústech cítil nakyslou chu ť strachu.

Náhle se kdesi pod ním objevila neurčitá bledá zář. Sv ětlo

362

pomalu kroužilo. Jonas bojoval s pokušením ponorku oto čit a vrátit se.

Ze tmy se vyno řila hlava. Rozev řené čelisti, dv ě řady d ěsivých zub ů…

Jonas zamrkal, op ět zíral do prázdné tmy. Chvějící se rukou si ut řel pot z o čí. „Za čínáš mít halucinace,“ řekl sám k sobě nahlas. „Musíš si zachovat soust řed ění, být bd ělý…“

Náhle ho ohlušil příval d ěsivého hukotu. Náraz tlakové vlny vrhl ponorku stranou, jako by to byla d ětská hračka.

Jonas se chytil za hlavu. Chvíli neslyšel nic než z von ění a pískání.

Obrovská imploze, to musel být Benthos. Bože, ne…

Srovnal ponorku a znovu obrátil její nos dolů.

Teprve po n ěkolika minutách zvonění v uších ustalo a obnovil se mu sluch.

„Jonasi, ohlas se…“

Zapnul rádio. „Masao, ten výbuch…“

„Slyšeli jsme ho, ale Celesta Singerová říká, že Benthos po řád drží.“

Díkybohu…

„Chce s vámi mluvit o Terry.“

„Spojte m ě s ní.“

Po chvíli, kdy se ze sluchátka ozývaly jen statické poruchy, zaslechl Celestin hlas. „Jonasi, slyšíte m ě?“

„Mluvte.“

Celesta zapnula externí reproduktory, aby jejich rozhovor slyšela i Terry.

„Jonasi, na Benthosu došlo k dalšímu nešt ěstí. Jsme nuceni lo ď okamžit ě opustit. Benedikt je mrtvý. Vid ěla jsem také, co zbylo z Terry. Miláčku, necht ějte slyšet, co…“

„Chci se p řesv ědčit sám.“

Terry zaslechla Jonas ův hlas a za čala ze všech sil volat jeho jméno.

Celesta se ve zvukot ěsné kabin ě usmála. „Jonasi, vím jak je pro

363

vás důležité mít jistotu. Chcete žít dál a já vám v tom pomohu. Te ď m ě dob ře poslouchejte. Ve spodní palub ě Benthosu je velký hangár. Nad vstupními vraty je detektor, který reaguje na pohyb. Přepnu ovládání na automatiku. Stačí, když pod vraty proplujete a spustí se vstupní procedura. Trvá pět minut, než se hangár zaplaví. Pak se vrata otev řou. Jakmile vplujete dovnit ř, vrata se op ět automaticky uzav řou, hangár se vyčerpá a obnoví se v něm normální tlak. Rozum ěl jste?“

„Rozum ěl.“

„Jonasi, tohle je pohnutý okamžik, vy jste ztratil Terry, já zase Benedikta. Vy však víte, že vás miluju, a pokud budete chtít, budu jen vaše…“

Jonas rádio vypnul.

Celesta zapnula automatiku vstupního systému, vyšla z velínu a jeho dve ře zajistila zevnit ř. Pak p řistoupila k Terry sedící se svázanýma rukama na podlaze.

„Jak je vám po těle, když víte, že to bude váš manžel, kdo vás zabije?“

„Táhn ěte k čertu!“

„Nebu ďte zlá, moje milá. Mluvíte s Jonasovou budoucí manželkou. Myslím, že hned, jak zem řete, se spolu pokusíme založit rodinu…“

Terry vysko čila na nohy.

Celesta ji znovu srazila na podlahu. „Jednu ko čičí rva čku denn ě snesu, ale víc ne. Jen tak pro vaší informaci, Ben edikt je opravdu mrtvý. Nesnažte se ronit pro n ěho krokodýlí slzy, už je na cest ě do pekla. A vám p řeju p říjemnou smrt.“

Terry čekala, až za sebou Celesta zav ře dve ře. Pak se p řevalila na záda, svázané ruce protáhla pod zadkem a po několika pokusech se jí poda řilo provléct je pod skrčenýma nohama dop ředu. Se zoufalým odhodláním se zahryzla do elektrického kabelu, kterým byla spoutaná. Nedovedla si p ředstavit, že by m ěla zem řít v okamžiku, kdy se v otev řených vratech objeví Jonasova ponorka. Byla to d ěsivá představa, s níž se odmítala smí řit. Zbývalo jí jen pár minut.

364

Celesta sestoupila do Promethea a Prokovi č za ní ut ěsnil poklop velitelské v ěže. Ponorka byla p řecpaná lidmi, všichni stáli na pytlech naplněných tunami manganových pecek.

„Je lo ď p řipravená k vyplutí?“ zeptal se kapitán ponorky. „Ano, pane.“

„Odpojte zajiš ťovací ramena.“

„Provedu, pane. Zajiš ťovací ramena odpojena!“ Prometheus klesl ke dnu jako kámen. „Odho ďte veškerou zátěž! Zapn ěte motory na plný výkon!“ Ponorka se vyrovnala a její p říď se zvedla. „Pro č to jde, k čertu, tak pomalu?“ zeptala se Celesta. „Jsme p řetížení,“ odpov ěděl kapitán. „Ale jakmile se zvedneme, mělo by to být okay.“

Jonas zapnul vn ější reflektory a napjat ě hled ěl do ví řícího kalu odd ělujícího hydrotermální vrstvu od chladné vody. Srdce cítil až v krku. Napínal zrak, ale nevid ěl nic než temnotu.

Okay, Jonasi, zatím žádná bílá zář…

Zatla čil řídicí páku a vedl Abyss Glider mrakem rozptýlených sediment ů.

Náhle m ěl pocit, jako by ponorku za čalo cosi strhávat dolů. O chvíli pozd ěji vstoupil Abyss Glider do Ďáblovy díry a začal si razit cestu mezi jejími proudy.

Jonas zapnul sonar a zjistil polohu Benthosu. Sotva nastavil nový kurs, zpozoroval, že nalevo v dálce p řed ním stoupá ze dna zář reflektor ů. Uv ědomil si, že to musí být Prometheus a zamí řil k němu. Na obrazovce sonaru se objevila červená tečka ozna čující polohu ponorky.

Náhle se však na sonaru objevily další te čky. Jonasovi se prudce zrychlil tep. Nové objekty se pohybovaly mnohem rychleji než ponorka, a i když je stále halila tma, jejich chaotické víření v prostoru jasn ě prozrazovalo, o koho jde.

Kronosau ři!

Jonas zadržoval dech. Hled ěl up řen ě do tmy, ale nevid ěl nic.

365

Te čky na obrazovce se p řibližovaly. Zdálo se, že ho kronosau ři zaregistrovali.

Jedna obluda se k n ěmu blížila zezadu, druhé dv ě kroužily po pravé stran ě.

Jonas mí řil nejvyšší rychlostí k Prometheovi.

Jeden z kroužících tvor ů náhle ost ře zm ěnil sm ěr, jako by mu cht ěl od říznout p řístup k ponorce.

Bestie, dostaly m ě! Hrdlo mu sev řel pocit tísn ě. Nejenže kronosau ři byli v ětší a rychlejší než jeho plavidlo, ale projevili se jako inteligentní lovci, kte ří si dokáží rozd ělit úlohy. Jonas zatla čil na řídicí páku a zamířil proti tvoru, který ho blokoval. Neustále přitom sledoval údaj na ukazateli VZDÁLENOST CÍLE.

Devadesát metrů…

Nad kuželem sv ětla vycházejícího z Promethea se objevila temná silueta.

Třicet metr ů…

Nahmatal tla čítko zapínání vnějších reflektor ů.

Patnáct metrů…

Te ď!

Tmu prorazil oslepující kužel. Vzáp ětí Jonas strhl ponorku stranou a prolet ěl v t ěsné blízkosti kolem konsternovaného kronosaura.

Než sta čil zareagovat, v ětší z obou bestií se k n ěmu p řiblížila zezadu, potom se však prudce oto čila a zmizela.

Te čky na obrazovce se za čaly vzdalovat na jih.

Jonas v ěděl, pro č kronousau ři zmizeli. S divoce bušícím srdcem zíral do tmy a čekal, kdy se objeví bílá zář.

Vlevo ho minul Prometheus. Lo ď pomalu stoupala vzh ůru a brázda, kterou za sebou zanechávala, na chvíli strhla malou ponorku za sebou. Jakmile m ěl Jonas reflektory Promethea za zády, uviděl ve tm ě v dálce blikat sv ětla Benthosu. Podmo řská základna spočívala asi dv ě st ě padesát metr ů od n ěho v temnot ě mo řského dna.

Napravo se kone čně objevila hrozivá bílá zá ř. Sto dvacet metr ů. Sv ětlá skvrna se rychle blížila.

366

Jonas zamí řil k Benthosu.

Megalodon vstoupil na bojišt ě, jeho smysly zaregistrovaly dokonce n ěkolik velkých ko řistí. Jeden druh citlivých bun ěk zaznamenal tlukot srdcí kronosaur ů, zatímco smyslová čidla soust řed ěná v jeho postranní čáře rozlišila vibrace generované dvojicí pohonných jednotek Abyss Glideru.

Oba tyto vzruchy však megalodon ignoroval. Jeho zajímal ten nejv ětší a nejpomaleji se pohybující objekt.

Celesta napjat ě hled ěla kulatým okénkem a s bušícím srdcem čekala, kdy se ve tm ě objeví bílá skvrna.

„Megalodon se rychle blíží,“ hlásil operátor sonaru. „Vzdálenost tři sta metr ů…“

Celesta spat řila bílou zář. „Zatracen ě! Kapitáne, dělejte n ěco!“

Vztekle odstr čil její ruku. „A co tak asi? Mám snad vyházet posádku?“

„Dv ě st ě padesát metr ů…“

Celesta se obrátila k Prokovičovi. „Vlade…“

„Už je pozd ě,“ zašeptal. „Za chvíli všichni zem řeme. A kv ůli čemu? Kv ůli hromad ě zatracených kamen ů!“

Op ět se objevily dv ě červené tečky. Kronosau ři vyrazili ze dna. Z jejich pohybu Jonas poznal, že mu cht ějí od říznout cestu k Benthosu.

Zaklel, prudce oto čil Abyss Glider o sto osmdesát stupňů a zamí řil nahoru k Prometheovi.

„Zatracen ě…“

Uvid ěl megalodona. Žralok se blížil k velké ponorce. Za čal kroužit, což znamenalo, že brzy bude následovat útok.

„Jonasi, slyšíte m ě?“

Jonas zapnul rádio. „Slyším i vidím, Celesto.“

„Jonasi, prosím vás, máme na palubě dvacet lidí. Nemohl byste tu bestii odlákat pryč, alespo ň do doby, než se dostaneme nad hydrotermální vrstvu?“

367

Prudký náraz vrhl AG-2 bokem.

Jonas chvíli bojoval, aby nad ponorkou získal kontrolu. P řes pr ůhledný kryt nosu na n ěho hled ělo krvav ě rudé oko.

Zato čil ost ře doprava.

„Jonasi…“

„Moment, te ď mám plné ruce práce!“

Ze tmy se vyno řil dosp ělý kronosaur.

„Zatracen ě…“ Jonas strhl ponorku do ostrého oblouku a t ěsn ě unikl čelistem, které už už ch ňapaly po ocasním k řidélku.

Oba kronosau ři pokra čovali v kroužení a udržovali Abyss Glider mezi sebou. Jonas poznal, že takhle se jich nezbaví, a obrátil nos ponorky přímo nahoru. Doufal, že se zachrání v kuželu reflektor ů Promethea.

Celesta vyk řikla hr ůzou.

Drtivý náraz megalodonova nosu do p říd ě vrhl ponorku stranou. Motory zoufale zavyly, jak se snažily zabránit, aby se loď nep řeto čila.

Megalodon dál kroužil kolem objektu, ve kterém cítil ko řist.

Operátor sonaru utřel z obrazovky kapky potu. „Sto osmdesát metr ů ke stropu, blíží se k nám Taylor!“

Jonas mhou řil o či p řed oslepujícími reflektory Promethea.

Oba kronosau ři se náhle útoku vzdali a zmizeli.

Jonas ješt ě chvíli mí řil vzh ůru, pak ponorku naklonil a širokým obloukem se vracel k Benthosu.

Znovu napjat ě pátral pohledem, kde se objeví zlov ěstná bílá zář, ale kv ůli jasným sv ětl ům Promethea toho moc nevid ěl. Ve chvíli, kdy velkou ponorku míjel, vyno řila se p římo p řed ním ze tmy obludná hlava. Opět se p řed ním objevilo to, co vid ěl tisíckrát ve svých snech, široce rozev řené čelisti a za nimi vábivá černá prázdnota.

Jonas vyk řikl a strhl řídicí páku k sobě a doprava. Pozd ě.

Špi čky pilovitých zub ů ch ňaply po prost ředním stabiliza čním křidélku na levé straně a čist ě ho odd ělily od trupu.

368

Poškozený Abyss Glider se za čal nekontrolovateln ě otá čet kolem podélné osy.

Megalodon vyrazil za unikající ko řistí.

Jonas stla čil řídicí páku a namířil nos ponorky dol ů, aby žralokovi unikl. Vzáp ětí uvid ěl, že se řítí p římo proti ob ěma kronosaur ům stoupajícím ze dna.

Vyd ěšení mo řští plazi vyst řelili z dosahu zub ů svého obrovského nep řítele a širokým obloukem se vrátili ke dnu, kde cht ěli na unikající ko řist po čkat.

Celesta vid ěla, že Abyss Glider zmizel kdesi dole ve tm ě sledovaný megalodonem. „Kolik zbývá k hydrotermálnímu stropu?“

„Mohli bychom tam být b ěhem dvou minut,“ řekl Prokovi č. Sklonil se nad obrazovkou sonaru. „Vypadá to, že s vaším přítelem je amen.“

„C’estla vie. Po čkej… Zatracen ě, a co Terry?“

„Benthos přišel implozí o kopuli, která rozkládá tlak vody do st ěn. Te ď ale všechen spo čívá na ploché podlaze pozorovací paluby. Zaru čuju vám, že ta to nevydrží ani dvacet minut.“

Celesta se usmála a přepnula rádio na vysílání. „Jonasi, moje lásko, doufám, že mě slyšíte. Díky za pomoc. Slibuju, že vám nechám postavit krásný náhrobní kámen.“

Jonas její žvásty ignoroval, m ěl p říliš práce, aby udržel poškozený Abyss Glider pod kontrolu.

Megalodon ův nos ude řil jako kladivo do ocasní části ponorky. Interiérem kokpitu na okamžik zableskla žralokova bioluminiscentní zář. Abyss Glider se slep ě řítil proti temnému dnu hlubiny.

Z rádia se dál ozýval hlas, který mu hrál na nervy.

„Jonasi, bu ďme k sob ě up římní. P řiznejte, že jste m ěl chu ť se se mnou milovat, pamatujete, tenkrát v noci v mé kajut ě.“

Pomocné motory…

Jonas za ťal zuby a snažil se dosáhnout na páku.

Ze dna se vyno řila obrovská kronosauří samice a vyrazila, aby

369

svému nep říteli ukradla ko řist.

„P řísahám, Jonasi, že by to bylo veliké. Vsadím se, že n ěco takového jste ještě nezažil. Zamiloval byste se do m ě…“

Megalodon ucítil, že k jeho ko řisti se řítí kronosaurus, rozev řel čelisti a ch ňapl po ocase Abyss Glideru.

„… a nemusel jste zem řít. Musí to být pro vás hrozné, přitom Terry v Benthosu čeká, až ji p řijdete zachránit.“

„Cože? Terry je živá, a vy jste ji nechali tam dol e…“

„Ano, ješt ě je živá, ale jakmile se k ní p řiblížíte, zem ře.“

„Zatracená d ěvko!“

„Moc bych si p řála vidět vaše shledání. Jonasi, miláčku, obejm ěte její mrtvolu za m ě.“

Jonas slyšel, jak se posádka Promethea sm ěje. Cítil, že v n ěm nar ůstá zběsilý vztek. Oto čil pákou na ovládacím pultu a zapálil pomocné motory.

AG-2 vyst řelil p řed megalodonovými čelistmi jako torpédo.

Ponorka se mihla kolem ohromené kronosau ří samice vzh ůru. Megalodon se máchnutím ocasu otočil a vyrazil za ní.

Jonas zapnul rádio. „Hej, Celesto, řekla jste si o to. Te ď se zase vsadím já, že n ěco takového jste ještě nezažila!“

Snížil rychlost na polovinu a čekal, až ho megalodon dostihne.

Celesta hled ěla na obrazovku sonaru, jako by necht ěla v ěř it svým o čím. Malá tečka následovaná větší, ob ě se velkou rychlostí blížily k nim.

„Jd ěte k čertu, Jonasi!“ Chytila Prokovi če za ruku. „Jak daleko zbývá k hydrotermálnímu stropu?“

Zvenku se ozval lehký hluk, na vn ější pláš ť za čaly narážet saze vyvržené černými komíny.

„Bu ďte bez obav,“ odpov ěděl s úsm ěvem. „Už jsme v n ěm.“

Viditelnost se siln ě snížila. Celesta zadržela dech a stále hled ěla okénkem ven. Za dvacet vteřin se ocitnou v ledové vod ě a pak už budou v klidu stoupat ke Goliášovi.

Posádka začala tleskat, nap ětí v kabin ě se uvolnilo. Celesta se usmála a sáhla po rádiu. „Da svidánija, Jonasi, m ůj drahý…“

370

Jonas zvýšil rychlost a následoval Promethea do vrstvy sazí. Ohlédl se dozadu, bílá zář let ěla t ěsn ě za ním jako ocas komety. Po n ěkolika vte řinách prorazil neprůhlednou vrstvu a ledovou vodou zamí řil k pomalu stoupajícímu Prometheovi. Za čal kroužit kolem.

„Hej, Celesto, našel jsem megalodona. Kde ho chcete mít?“

Celesta se oto čila k okénku. Z hydrotermální vrstvy se vynořila obludná bílá hlava. V tu chvíli jí myslí bleskla poslední otcova slova: Uvidíme se v pekle…

Jonas po čkal, až se megalodon p řiblížil k Prometheovi na padesát metrů, pak ud ělal prudký obrat o sto osmdesát stup ňů a sklonil nos Abyss Glideru zp ět ke dnu.

Celesta zírala jako uhranutá ven. Viděla, že bílá obluda rozevírá čelisti a vrhá se do míst, kde se pod trupem lodi nacházela sférická observatoř.

Ozvalo se d ěsivé sk říp ění. Ponorka p řestala stoupat. Motory kvílely v marném úsilí překonat obrovskou zátěž, která se na lo ď pov ěsila.

Megalodon divoce škubal hlavou a t řásl svým obrovským sokem, jako by to byl pouhý lvoun. V tu chvíli se k desi zajisk řilo. Přetížená elektrocentrála vypadla a loď se pono řila do tmy.

Ozvaly se zd ěšené výk řiky. V naprosté tm ě létali lidé od jedné st ěny ke druhé jako hadrové loutky.

Prokovi č se p ři prvním ot řesu zvrátil dozadu, chvíli byl smýkán po podlaze, a nakonec skon čil na hromad ě zmítajících se t ěl v kopuli observato ře. Narazil čelem na sklo. Jakmile se vzpamatoval, pohlédl p řes sklo ven a vyrazil ze sebe výk řik hr ůzy.

Červená nouzová světla ponorky ozářila vnit řek obrovské růžové tlamy svírající kopuli v drtivém stisku.

Celesta tiskla tvář k okénku. Hled ěla dol ů pod lo ď, kde se bílá obluda pokoušela zuby rozdrtit sférickou observato ř.

Náhle před ní vyvstala tragédie jejího života.

Uprost řed výk řik ů hr ůzy, obklopená chaosem a tmou se rozplakala. Nezlomil ji strach, ale pocit prázdnoty své vlastní existence.

371

Jakmile megalodon zjistil, že se do své ko řisti nedokáže zakousnout, za čal škubat hlavou ze strany na stranu, aby observato ř utrhl od trupu.

Okraj titanové desky zapraskal a uvolnil se…

V krati čkém neskutečném okamžiku se zdálo, jako by se Prometheus stáhl do středu své vlastní gravitace.

Pak už Celestinu bolest navždy utlumila exploze osl ňujícího sv ětla.

Jonas se slep ě řítil dol ů. Ve strachu, aby se nerozt říštil o dno Hlubiny, vypnul pomocné motory, pak prudce stáhl řídicí páku a navedl Abyss Glider na povlovn ější klesání.

Ponorku vyrovnal asi deset nebo dvanáct metrů nad dnem. Ve sv ětle reflektor ů se objevil les černých komín ů.

Za ťal zuby a za čal se s obtížn ě ovladatelným strojem proplétat mezi kou řícími jícny, které jako by proti n ěmu jeden za druhým vyskakovaly ze tmy. Náhle zaúpěl, Abyss Glider se ot řel o ty čící se vrchol jednoho z hydrotermálních jícnů a ve zlomku vte řiny přišel o zbývající prost řední stabiliza ční k řidélko.

Jonas musel vynaložit veškeré své pilotní um ění, aby ponorku srovnal. Pak ji p řevrátil dnem vzhůru a pokra čoval dál ve větší výšce nad kou řícími komíny.

Náhle před sebou spat řil strašideln ě červená světla a vzápětí impozantní temný obrys. Byl tak obrovský, že za ním nemohlo být nic jiného než Benthos.

Na sonaru se objevily dv ě te čky a rychle se blížily.

Terry se poda řilo uvolnit zuby první uzel a po n ěkolika minutách horečného úsilí rozpletla elektrický kabel na rukou natolik, že ho mohla stáhnout ze zápěstí. Právě v tu chvíli zaslechla zvuky, které jí nahnaly husí k ůži, prostorem zn ělo kovové praskání a skříp ění p řetíženého vn ějšího obalu. V ěděla, že mezi titanovými pláty vznikají první mikroskopické net ěsnosti a trhliny, nová slabá místa, která nesmírný vodní tlak vzápětí využije k další postupné destrukci, až nakonec…

372

S ohlušujícím rachotem implodovala paluba B.

Ješt ě nedozn ěl Terrin zoufalý výk řik, když se v dalším rachotu zhroutila paluba C.

O zlomek vte řiny pozd ěji se aktivoval nouzový systém, jehož hydraulický mechanismus uzav řel strop paluby D dvaceti tunami titanových plátů a zabránil tak, aby se zbytek lodi nezbortil jako dome ček z karet.

Terry p řiv řela o či a se zatajeným dechem poslouchala d ěsivé praskání, které se všude kolem ní ozývalo. P řed o čima jí vyvstal obraz zmrza čených t ěl posádky Epimethea ví řících v zaplaveném hangáru. Zmučený mozek rezignoval. V naprosté beznad ěji klesla na podlahu, sto čila se do klubí čka a čekala, až p řijde její poslední chvíle.

Jonas kroužil kolem Benthosu a hledal vstup do hangáru. Kone čně uvid ěl modrý paprsek. Jakmile Abyss Glider p řeťal jeho dráhu, spustil se automatický vstupní systém.

Terry vysko čila na nohy. Srdce jí bušilo až v krku. Řadou pr ůtokových regulátorů v podlaze za čala do hangáru proudit mo řská voda. Ach bože, te ď um řu, te ď um řu…

Šílenost toho okamžiku byla zdrcující. P řisko čila ke dve řím, chvíli jimi cloumala, pak vyrazila výk řik plný zoufalství a beznad ěje a za čala se brodit vodou ke vzdálenému konci hangáru.

Zůstala stát. Chvěla se po celém těle hr ůzou, co bude následovat. Voda kolem ní stoupala. Náhle si uvědomila, že zírá na řadu robot ů UNIS.

Pak jí hlavou bleskla fantastická myšlenka. Vší silou v ůle přinutila mozek k soust řed ění.

Vn ější pláš ť robot ů tvo řil válcovitý trup z titanového plechu, který chránil p řístroje uvnit ř p řed vodním tlakem. Kdyby se jí poda řilo n ěkterý otev řít a vlézt dovnitř…

Zkusila p říklop prvního robotu a zjistila, že je zajišt ěný. Uv ědomila si, že speciální nástroj na jeho odjištění je ve velínu.

Voda jí dosahovala už nad kolena.

373

„Bože, prosím t ě…“

Brodila se od jednoho robotu ke druhému šílená strachem. Pak pohlédla na příklop posledního UNISU.

Jonas udržoval Abyss Glider na míst ě a čekal, až se otev řou těžká titanová vrata.

Dv ě te čky na obrazovce sonaru se zv ětšovaly.

Jonas p řejížd ěl nervózním pohledem po ocelov ě šedém trupu Benthosu, který byl v mdlém červeném sv ětle sotva vid ět. „Zatracen ě, pro č to tak dlouho trvá?“

Po dn ě, p římo pod osv ětleným b řichem Benthosu proklouzl temný stín. Zpod lodi vyjela krokodýlí hlava dosp ělého kronosaura.

Terry vyk řikla radostí. N ěkdo, kdo s robotem naposledy pracoval, se neobt ěžoval hermetický p říklop zajistit.

Po pás ve vodě za čala otáčet víkem proti sm ěru hodinových ru čiček. V duchu d ěkovala technikovi, jehož zapomn ětlivost jí nyní dala alespo ň nepatrnou nad ěji na záchranu.

Sotva víko jen trochu uvolnila, vyvalil se zevnit ř odporný puch.

Pokra čovala v otáčení, ale puch ji tém ěř dusil. Že by mrtvá krysa? Kone čně bylo t ěžké víko volné. Oběma rukama ho zvedla, ale vzápětí musela couvnout, aby se nezalkla.

Odvrátila se pryč, zhluboka se nadechla a sáhla dovnitř. Nahmatala jakýsi vak z hrubé plachtoviny.

„ Co to, k čertu, m ůže být?“

Protože se jí neda řilo vak zvednout, vylezla nahoru a odtáhla víko na stranu. Se zadrženým dechem znovu sáhla dovnit ř. Musela napnout všechny své síly, aby vak vytáhla a shodila do vody.

Cítila, že jí praská v uších, tlak vzduchu v hangáru se rychle zvyšoval.

Slezla do vody, která jí nyní sahala až tém ěř k hrudi, a vysypala obsah vaku.

Z úst se jí vydral výk řik hr ůzy. Z vaku do vody vyklouzla

374

zohavená mrtvola Heatha Williamse. Začala se dávit.

Po chvíli se vzpamatovala, odhodila u říznutou hlavu a vrhla se zp ět k robotu. Vstupní otvor vy čníval už jen asi patnáct centimetrů nad hladinu. Vylezla nahoru, spustila se dovnit ř a vyk řikla zoufalstvím.

Vnit řní prostor robotu byl p říliš malý, aby se do n ěho mohla vt ěsnat!

Jonas vyrazil kolem Benthosu, ale kronosaurus mu byl v patách.

Zatracen ě… kde je ten druhý?

Obrovský plaz nemohl v tak t ěsné blízkosti trupu manévrovat jako jeho mnohem menší ko řist, proto ch ňapl čelistmi po jejím ocase, aby se ho zachytil.

Jonas mrkl vpravo a na zlomek vte řiny zachytil svit dra čího oka. D ěsivá tlama se rozevřela, čelisti delší než samotný Abyss Glider se roztáhly a odhalily dvě řady smrtících kuželových zub ů.

Kronosaurus trhl hlavou na stranu a znovu ch ňapl po unikající ko řisti.

Jonas prudce p řitáhl řídicí páku a strhl ponorku do kolmého stoupání. Vteřinu potom se kolem trupu z druhé strany vyno řil menší kronosaur.

Jonas vystoupil nad zborcenou kopuli Benthosu a znovu se obrátil dolů k vrat ům hangáru.

Terry vtiskla prsty za rozm ěrný hlavní panel a za čala jím cloumat, aby ho utrhla a vyhodila ven.

Do robotu za čala vtékat voda.

Terry se zap řela nohama do stran a v posledním zoufalém vyp ětí škubla. Vzáp ětí bolestiv ě narazila hlavou dozadu, panel kone čně povolil.

Rychle vyhodila masivní desku ven, sáhla po titanovém poklopu a usadila ho na místo.

V naprosté tm ě zkroucená v úzkém prostoru za čala víkem otáčet a utahovat závity. V ěděla, že když není víko jišt ěné vn ějším

375

hermetickým p říklopem, musí ho dotáhnout tak, aby dokonale těsnilo, jinak by si voda pod obrovským tlakem našla cestu dovnit ř a d říve než by ji udusila, rozdrtila by každou bu ňku jejího těla.

Po n ěkolik zoufalých chvil voda stále crčela dovnit ř.

Další t ři otáčky… a nastalo ticho.

Terry ješt ě chvíli otá čela víkem a snažila se ho utáhnout, jak nejvíc to šlo. Neustále musela p řemáhat dávení, protože v těsném prostoru stále přetrvával odporný puch hnijícího masa. Když už nedokázala víkem ani pohnout, opřela se vy čerpan ě dozadu a lapala po dechu. Byla zav řená v dusivé tmě úzkého prostoru, který se klidn ě mohl stát její rakví.

Náhle zaslechla tlumený zvuk hydrauliky. Obrovská vrata hangáru se začala otevírat.

Terry se prudce zrychlil dech. Te ď to p řijde! Sev řela hlavu v dlaních a čekala, až ji drtivý tlak vody zahubí.

Zvuk hydraulicky ovládaného mechanismu ustal.

Terry Taylorová se rozvzlykala. Zavřená ve tm ě v t ěsném pouzdru víc než jedenáct kilometrů pod hladinou Pacifiku si uv ědomila, že nebýt posledního zoufalého činu vedeného pudem sebezáchovy, její život by skon čil.

Abyss Glider se vznesl nad zborcenou kopuli Benthosu, ale zezadu op ět zaúto čil kronosaur. Jonas sklonil nos ponorky dol ů podél protější strany trupu. Vzáp ětí zahlédl nalevo pod lodí slabé sv ětlo.

Vrata hangáru jsou otevřená!

Prolet ěl v t ěsné blízkosti trupu Benthosu a už se chystal prudce oto čit, když spat řil, že zpod lodi proti n ěmu vyrazil menší kronosaur. Jonas se vzdálil od trupu a potom namířil ponorku přímo proti vyplouvající bestii. V posledním zlomku vte řiny však lo ď strhl do inverzního výkrutu a vplul otev řenými vraty do hangáru.

Abyss Glider se dvakrát šikmo odrazil od vzdálené sěny, než t Jonas sta čil p řitáhnout řídicí páku, strhnout ponorku do co

376

nejutažen ější zatáčky, a nakonec zpomalit tak, že se vznášela na míst ě.

Než se však sta čila vrata hangáru zavřít, vplul dovnit ř menší z obou kronosaur ů a odhodil Abyss Glider stranou. Obluda vypl ňovala tém ěř celý vnit řní prostor.

Abyss se p řevrátil dnem vzhůru a narazil do řady robot ů.

Ve chvíli, kdy se kronosaurus v t ěsném prostoru natahoval po ko řisti, se vrata hangáru zavřela.

Jonas visící hlavou dol ů v popruzích se mohl jen bezmocn ě dívat, jak obluda otevírá tlamu a natahuje se po něm.

Náhle Jonas vyjekl děsem, odkudsi vyplulo bezhlavé t ělo.

Kronosaurus jediným sklapnutím čelistí mrtvolu pohltil a zuby ji rozdrtil na kaši.

Jonas zav řel o či. Prostorem hangáru vířila krev a cáry shnilého masa.

Teprve hu čení hydraulických pump ho p řim ělo, aby o či op ět otev řel.

Kronosaurus p řitiskl hlavu t ěsn ě k pr ůhlednému nosu ponorky a zíral svým rudým okem dovnit ř.

Jonas se zoufale snažil vymanit z popruh ů, protože netvor mohl každým okamžikem nos ponorky uhryznout.

Pak se však stalo cosi neuv ěř itelného. Místo aby kronosaurus rozdrtil zuby vn ější pláš ť Abyss Glideru, za čal se zmítat a jeho tělo se zachvívalo v k řečích.

Jonas si uv ědomil, že hladina vody v hangáru klesla.

Zm ěna tlaku!

Kronosaurus se ješt ě n ěkolikrát pokusil ztěžka pozvednout, pak sebou naposledy škubl a pod svou vlastní váhou se zhroutil. Ze všech otvor ů jeho t ěla vytryskla krev.

Jonas se kone čně vymanil z popruh ů. Po kolenou prolezl do zadní části ponorky, odjistil poklop a vysoukal se ven. Chvíli se musel snažit, aby se v ůbec udržel na nohou.

„Terry!“ Rozhlédl se a znovu n ěkolikrát vykřikl jméno své ženy. Pak uvid ěl na vzdálené stěně hangáru cosi, co p řipomínalo režijní místnost ve studiu. Vyrazil tím sm ěrem, ale vzápětí upadl

377

na kluzké podlaze. Sotva vstal, uv ědomil si, že pokud se tam chce dostat, musí p řelézt mrtvou obludu. Stoupl na její zadní ploutev a opatrn ě se op řel rukama o slizkou hn ědou k ůži pokrytou šupinami.

Terry k řičela, co jí síly sta čily, ale uzav řený prostor UNISu ztlumil zvuk natolik, že ji Jonas neslyšel. V ěděla, že se musí dostat ven. Oto čila se a zoufale se snažila odšroubovat víko pr ůlezu. Hru ď se jí t ěžce zdvíhala, jak bojovala o vzduch. Uv ědomila si, že se dusí. Náhle se jí za čal zmoc ňovat zvláštní pocit, zdálo se jí, jako by temnota kolem ní vířila. Pak se v bezv ědomí zhroutila dop ředu.

Jonas vrazil ramenem do zav řených dve ří velínu. Když poznal, že jsou dostate čně pevné, aby mu odolaly, rozb ěhl se k vodot ěsným dve řím vedoucím do vnit řních prostor Benthosu. I ty však byly zajišt ěné.

Nad ním se ozývalo sk říp ění a praskání kovu. D ěsivé zvuky se rozléhaly celou lodí.

Náhle ho přemohl pocit naprostého zoufalství. Terry nebyla k nalezení a sv ůj vlastní život mohl po čítat na pouhé vteřiny. P řelezl zpátky přes mrtvého kronosaura a začal hledat pistoli, kterou mu dal Harry Moon.

V tu chvíli si všiml, že na podlaze leží ovládací pult vytržený z UNISu.

Chvíli na n ěj nechápavě hled ěl, pak mu hlavou bleskla vzrušující myšlenka. Pro č mu Celesta dovolila dostat se do Benthosu, když byla Terry opravdu živá? Co mínila tím, že ji zabije on sám?

Celesta cht ěla, aby vstoupil do hangáru. Ale proč? P řece aby spustil mechanismus napoušt ění vody. N ěkde tu musela Terry zav řít!

Zoufale se rozhlížel po hangáru, potom se rozb ěhl k řad ě robot ů. Op ět chvíli bezradn ě zíral na zajišt ěné poklopy a utržený ovládací pult.

Pohlédl na posledního robota v řad ě a najednou mu svitlo.

378

„Terry, ach, bože, Terry!“

Chytil víko a za čal ho odšroubovávat.

„Terry, slyšíš m ě?“

Zdvihl víko a odsunul ho na stranu. Rychle se naklonil do pr ůlezu, v stísn ěném prostoru uvid ěl zhroucené tělo. Chytil Terry za bezvládné paže a vytáhl ji nahoru. Teprve teď si uv ědomil, že z robotu vychází těžký mrtvolný pach.

„Bože, Terry, milá čku…“

Její tvář m ěla namodralou barvu. Na okamžik se ho zmocnila panika, vzápětí se však vzpamatoval… zvrátil jí hlavu dozadu a zahájil dýchání z úst do úst.

Benthos se za čal ot řásat jako při zem ětřesení.

Jonas zkusil puls.

Slabý, ale p řece jen…

Op ět se vrátil k dýchání z úst do úst. Oči m ěl zaplavené slzami.

Kone čně m ěl pocit, že se do Terriných tvá ří za číná vracet barva. Po chvíli se zakuckala a pomalu otev řela o či. Jonas se chv ěl úlevou, smál se a plakal, nebyl schopen ovládnout své emoce. Teprve te ď ho Terry poznala a do o čí jí vstoupily slzy. Jonas ji opatrn ě zvedl, ale ona ho objala kolem krku a odmítala ho pustit. „Jonasi, Jonasi, tak moc t ě miluju…“

„Já tebe také, Terry.“

Dlouhé vteřiny z ůstali v objetí, jako by zapomn ěli, kde jsou.

Náhle se kdesi nad jejich hlavami ozval pronikavý zvuk, sk říp ění zesílilo.

„Terry, Benthos se hroutí. Jak se odtud dostaneme?“

„Bože, nedostaneme se odtud,“ vydechla v náhlém vyst řízliv ění. „Velín je zamknutý.“ Zajíkla se, teprve te ď si všimla mrtvé obludy. „Pro č…? Co se tomu stalo?“

„Zabil ho atmosférický tlak. Dokázala bys otev řít vrata hangáru, kdybychom se dostali dovnitř?“ ukázal na velín.

„Už jsem se o to pokoušela, ale je to nemožné.“

Jonas se rozb ěhl k Abyss Glideru, sáhl pod přístrojový pult a vytáhl Moonovu pistoli.

„Poj ď.“ Pomohl jí p řelézt mrtvého kronosaura. „Ustup trochu,

379

rozst řílím zámek.“

Dv ěma výst řely rozt říštil mechanismus zámku.

Náhle Terry uviděla kovovou trubku, kterou použila na Sergeje. Zvedla ji. Jonas vrazil trubku do t ěsn ění a zapáčil. Jakmile se mu poda řilo uvolnit škvíru, do které mohli vstr čit prsty, oba pak dve ře spole čnými silami odsunuli tak, aby mohla Terry vklouznut dovnit ř. Rychle p řehlédla ovládací pult, pak stiskla tla čítko, kterým se spoušt ěla sekvence otevírání vrat.

Z podlahy za čala tryskat voda. Benthos nad jejich hlavami zasku čel, jako by protestoval.

„Nemáme moc času,“ k řikla Terry.

„Pomoz mi s ponorkou.“

Rychle p řelezli mrtvolu a po kotníky ve vod ě se p řebrodili k Abyss Glideru. Zvedli lo ď za nos a p řevrátili ji dnem dolů.

„Musíme ji dotáhnout k vratům,“ řekl Jonas. Bleskov ě prohlédl poškozené ocasní k řidélko a pohonnou jednotku.

Terry zvedla lo ď za okraj kýlové plochy a za čala se brodit vodou, která jim stoupala k pasu.

„Terry, musím ti n ěco říct…“

„Prosím t ě, jen ne to, že jsi s tou ženskou spal.“

Jonas se nervózn ě usmál. „Proboha ne…“

Sk říp ění nad jejich hlavami p řešlo v dunivý rachot.

„Jonasi, až se vrata hangáru otev řou, Benthos se definitivn ě zhroutí. Rozdrtí nás jako…“

„Vlez dovnit ř a posu ň se co nejdál dop ředu,“ k řikl a otev řel příklop. Terry vklouzla dovnit ř a posunula se do kokpitu. Její váhou se zadní část lodi zvedla, takže p říklop se zvedl nad stoupající hladinu. Nyní vklouzl nohama nap řed Jonas a pr ůlez za sebou uzav řel.

Leželi vedle sebe a sledovali, jak se hangár plní a hladina vody nad jejich hlavami stoupá.

Jonas stiskl tla čítko spoušt ění motor ů.

Nic.

„Co je?“

„Ta obluda asi poškodila trup. Zatracen ě, nádrž s kapalným

380

vodíkem je proražená…“

„Jonasi!“

Vrata hangáru se začala zvedat.

V tu chvíli se zbortila paluba D a spustila řet ězovou reakci implozí všech zbývajících palub pod ní.

Jonas sev řel páku aktivace nouzového modulu a bez váhání jí prudce trhl.

Válec z tvrzeného syntetického skla vystřelil z vn ějšího trupu a vyrazil do tmy, v témže okamžiku Benthos implodoval. Na vte řinu ucítili, že je bortící se obrovská lo ď strhává zp ět, ale pak je definitivn ě ze svého smrtícího sev ření uvolnila.

Nouzový modul bez jakéhokoliv pohonu stoupal v absolutní tm ě nahoru.

Terry s Jonasem se drželi v objetí a jeden druhému dýchali za krk.

„Jonasi, co jsi mi tam dole cht ěl říct?“

„Že je tady megalodon.“

„Tady? V Hlubin ě? Ach, bože, Jonasi, tvoje sny.“

Jonas cítil, že se po celém t ěle chv ěje.

Terry ho mate řsky pohladila po hlav ě a snažila se ho uklidnit. „Co se má stát dál?“ zašeptala.

Jonas otev řel doširoka o či, ale ani te ď její tvá ř ve tm ě nevid ěl. „Objeví nás, když se budeme blížit k hydrotermálnímu stropu. Bude nás sledovat, pak se vynoří nad vrstvu a zhltne celý modul.“

„T řeba nás neobjeví.“

„T řeba. Terry, omlouvám se ti, za všechno. Zni čil jsem naše manželství a…“

Stiskla mu ruku. „Riskoval jsi život, abys m ě zachránil.“

„Rad ěji zem řu s tebou, než bych žil bez tebe.“ Ve tm ě se k ní naklonil a políbil ji.

Megalodon klouzal t ěsn ě pod hydrotermálním stropem, jeho bioluminiscentní zář vrhala na ví řící vrstvu sazí duhov ě zbarvené reflexe. Masívní imploze Benthosu zahnala dravce na chvíli o kus dál, teď se však vrátil, protože jeho senzory zaznamenaly o bjekt

381

stoupající ze dna vzh ůru. Megalodon mu vyrazil vst říc.

Jonas se naklonil p řes naviga ční pult a napjat ě hled ěl do tmy Hlubiny. Čekal, kdy se objeví bledá zář.

Tam! Když se oto čil na pravý bok, zdálo se mu, že vidí jas podobný m ěsíci. Nad ním pluly tmavé mraky. Co když už zase sním? Probu ď se, Jonasi!

Srdce mu prudce bušilo.

„Co je to?“ zašeptala Terry. Ležela na zádech a m ěla zav řené oči.

Jonas jí pevn ě svíral ruku a nepoušt ěl ji, ani když se neur čitý jas zhmotnil v ďábelskou podobu jeho nejhoršího snu.

Modul stoupal hydrotermální vrstvou a divoce sebou zmítal ve ví řících proudech. Jonas zrychlen ě dýchal.

Modul se vyno řil nad hydrotermální vrstvou a stoupal dál ledovou vodou. Nad jejich hlavami bylo stále ještě dev ět a p ůl kilometru.

Jonas v ěděl, co se k nim blíží, p řesto otev řel o či a podíval se. Naposledy musel pohlédnout do tváře smrti. Stiskl ruku své ženy a čekal, až se objeví svítící trojúhelníková hlava, tak jako p řed jedenácti lety, tak jako od té doby stokrát v jeho snech.

„Terry, miluju t ě…“

Mdlá zář prorazila ví řící vrstvu a rostla. Její tvar nabýval formu, nep řirozené sv ětlo modelovalo Terrinu tvář v šedou siluetu.

Jonas se zachv ěl. Útroby se mu sev řely strachem.

Terry se oto čila a hled ěla do hlubiny. Stále se ho držela.

Megalodonova hlava vyr ůstala v mrtvém tichu z mlhy, jeho přízra čná bílá kůže strašideln ě svítila proti černému pozadí. Démonický škleb se rozev řel, zející tlama odhalila tmavé dásně s dv ěma řadami pilovitých zub ů.

Jonas se snažil nadechnout. Pohled, který se p řed ním otevíral, ho d ěsil, ale zároveň ho tak fascinoval, že se od n ěj nemohl odtrhnout. Zíral do bezedného ch řtánu pod rozevřenou horní čelistí jako uhranutý.

382

Náhle se vpravo od nich mihl stín. Jonas se otočil, šokovaný hled ěl na dosp ělého kronosaura, který se s rozev řenou krokodýlí tlamou řítil p římo k nim.

Čelisti masožravého dravce ude řily do hladkého povrchu modulu a Jonas s Terry vyk řikli hr ůzou. Ticho pro řízl strašlivý sk řípavý zvuk zub ů klouzajících po skle.

Jonas sev řel Terry a pevn ě ji držel, zatímco jejich sv ět se m ěnil v ten nejhorší d ěsivý sen, jaký si jen mohli p ředstavit.

Obrovská kronosauří samice mí řila s uchvácenou kořistí pry č, ale nebyla schopná ji spolknout vcelku. Na chvíli povolila stisk, aby si kluzkého tvora posunula mezi spodní a horní tesáky a mohla ho p řehryznout nap ůl.

Jonas s Terry se zoufale drželi jeden druhého. S o čima křečovit ě zav řenýma čekali, až jejich malá lo ď sklouzne do kronosaurova zejícího ch řtánu a oni strašliv ě zem řou.

Jonas na okamžik otev řel o či, špi čaté kronousau ří zuby se leskly v matné bílé záři.

Náhle se nouzový modul z kronosaurovy tlamy vysmekl.

Jonas nev ěř ícným pohledem zíral, jak z boku vyrazil megalodon a svými obrovskými čelistmi ch ňapl po podlouhlé krokodýlí hlav ě konsternovaného plaza.

„Ano! Ano! ANO!“

Kronosaurovo t ělo se divoce zmítalo, ale megalodon dál drtil jeho hlavu v nepovolujícím sev ření.

Zpod žralokových za ťatých čelistí tryskala temná kronosaurova krev. Pak se ozvalo d ěsivé zapraštění kostí a zuby svítícího dravce definitivn ě rozdrtily kronosaurovu lebku.

Megalodon se na okamžik zarazil a oto čil hlavu za vzdalujícím se nouzovým modulem.

Jonas m ěl pocit, že se mu zastavilo srdce. Modlil se, aby je netvor ušet řil. Po n ěkolik nekone čných vte řin hled ěl do studeného šedého oka. Nech nás jít svou cestou…

Kone čně se obrovský žralok oto čil a s mrtvým kronosaurem v zubech zamí řil do Hlubiny. Ješt ě poslední šlehnutí ocasní ploutví a byl pry č. Jonase zalila nep ředstavitelná úleva.

383

Op ět je obklopila tma.

Jonas polykal slzy radosti. P řitiskl se ke své žen ě a sev řel ji v objetí. Nouzový modul stoupal k hladin ě.

Jonas ležel na zádech vedle Terry, která se k němu tulila s hlavou op řenou o jeho hru ď. Oba byli naprosto klidní a uvoln ění. Jonas hled ěl do černého mo ře nad sebou. Poprvé za posledních jedenáct let necítil strach. Poprvé za tu dobu se těšil na budoucnost.

Temnota nad jejich hlavami postupn ě p řecházela do nachového a potom do temn ě modrého odstínu.

Terry se pohnula. Pohladil její ebenov ě černé vlasy. Op ět upadla do spánku.

Modul se s mohutným šplouchnutím vyno řil nad hladinu a za čal se houpat na vlnách. Terry se posadila a zírala na rudé zapadající slunce, jako by se právě probudila z dlouhého spánku. Usmála se na svého manžela, políbila ho a znovu se k n ěmu přitiskla.

Jonas ji jemn ě odstr čil, aby mohl zapnout nouzový radiomaják.

O deset minut pozd ěji se na ztemn ělém horizontu objevil William Beebe. Z lodi rychle spustili záchranný člun, do kterého usedli Masao a Mac.

„De profundis,“ zašeptala Terry a op ět si položila hlavu na jeho hru ď.

„Co to znamená?“

„Jsou to slova, která m ěl Benedikt na svých ponorkách. Znamená to: Z hlubin. Zřejm ě je to mín ěno, že se vždy op ět vyno ří. Tak dlouho bylo mojí jedinou myšlenkou, mojí pos edlostí, jak uniknout z Hlubiny. M ěla jsem hrozný strach… Neustále kolem m ě obcházela smrt.“ Sklonila se nad ním a š ťastn ě se smála. „Ale ty jsi m ě zachránil, Jonasi. Vytáhl jsi mou duši z hlubin. Když jsem t ě uvid ěla, cítila jsem, že moje modlitby byly kone čně vyslyšeny.“

„Moje také,“ zašeptal Jonas. Dlouho hled ěl do jejích o čí. „Moje také.“

384

Epilog

Obrovská ryba klouzala oblaky teplé vody stoupajícími vzh ůru. Alabastrov ě bílé t ělo živo čicha vrhalo zvláštní zář na vrcholy černých jícn ů. Kdesi vp ředu se držel ve st řehu potomek tvora, kterého žralok v čera zabil. Samice megalodona zamí řila k n ěmu, když se však p řiblížila k okraji pole hlubinných jícn ů, zachvátily ji křeče, které ji p řinutily zm ěnit sm ěr.

Hřbetní svaly se sev řely, prohnuly h řbet do tuhého oblouku a přinutily samici plavat v t ěsných kruzích po řád dokola. Její břicho se za čalo chv ět. Chv ění sílilo a po chvíli obrovským bílým t ělem škublo n ěkolik mohutných kontrakcí.

Ryba se zastavila, její ovidukt se rozší řil. Pak v jednom bolestném vypuzení vyšlo z těla samice mládě, t ři a p ůl metru dlouhý, tém ěř p ět metrických cent ů t ěžký samec, zcela hotový megalodon.

Mladý dravec švihl ocasem, prolet ěl podél své matky a zmizel v černé hloubce. O chvíli pozd ěji p řišel na sv ět druhý samec, tentokrát o něco menší. Mlád ě rozev řelo čelisti a okamžit ě vyrazilo za svým bratrem.

Vy čerpané samici trvalo dlouho, než se ztěžka pohnula z místa. Okamžit ě však vyrazila za svými potomky, aby tvory, kterým teprve p řed n ěkolika vte řinami dala život, ulovila.

Oba mladí same čci rychle zaregistrovali vibrace ší řící se od jejich matky. Zrychlili a každý zamí řil na jinou stranu. Po chvíli už každý sám proplouval mezi černými komíny a chuchvalci obrovský červ ů. To, jestli se jim poda ří p řežít, nyní záviselo především na jejich schopnosti unikat nenasytné matce, stejn ě jako hrozivým houf ům kronosaur ů.

Jakmile samice poznala, že své rychlejší potomky nedostihne,

385

zastavila se. Doširoka otev řela tlamu a v prost ředí chudém na kyslík namáhavě dýchala. P řestože dokázala existovat naho ře těsn ě pod hladinou, musela se podrobit p řírod ě, která odsoudila její druh k životu v teplých vodách Hlubiny. Cítila, že už z ůstane tady, pokud zde ovšem dokáže nasytit sv ůj v ěč ný hlad.

Samice se vrátila ke svému původního sm ěru a zamí řila tam, kde tušila mladého kronosaura. Jednoho dne možná megalodon zabije posledního z pliosaur ů a navždy roztrhne potravní řet ěz, který zachovával jeho druh v Hlubině po více než sto tisíc let. Toho dne se nejv ětší zabiják p řírody vrátí na povrch hnán primárním instinktem přežít, veden vzpomínkami na maso, kosti a krev.

386