Projekt Sakkára

Andreas Wilhelm

(2009)

Hodnocení:

90%

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružný román

Výzkum záhadné jeskyně v jižní Francii svedl dohromady anglického historika Petera Lavella a francouzského amatérského archeologa Patricka Nevreuxe. Od doby, kdy objevili jedinečný archiv vědění, nemyslí na nic jiného, než že vypátrají další svědectví o starodávné moudrosti a mystice. Nečekaně dostanou pozvání do Káhiry od stařičkého sira Olivera Guardnera, jemuž otec odkázal drahocennou sbírku staroegyptských nálezů. Nebylo mu bohužel dopřáno pátrání po vědění světa a původu magie dokončit, protože ve třicátých letech záhadně zahynul. Oba dobrodruhy fascinuje vyhlídka, že znovu vykročí po této stopě a dílo zesnulého úspěšně završí. Východiskem se pro ně stane papyrus zcizený z Tutanchamonova hrobu. Obsah písemnosti je přivede na stopu tajuplného kacířského faraona Achnatona a bájemi opředené Tabula smaragdina. Pátrání pokračuje na ostrově Rhodos a v Káhiře, hluboko pod nekropolí v Sakkáře a směřuje k netušeným kořenům lidských dějin. Jejich výprava však záhy probouzí zájem mocných konkurentů, například tajné společnosti, která oběma mužům nepokrytě vyhrožuje, i přitažlivé Melissy, jež je členkou pochybné sekty. Když Peter a Patrick nakonec objeví utajený Imhotepův hrob, vystavují se sami největšímu nebezpečí…

Vynikající badatelé Peter Lavell a Patrick Nevreux mají dosud v živé paměti Projekt Babylon a jeskyni se záhadnou září a už na ně čeká nová neuvěřitelná výprava: mají objevit pramen moudrosti záhadného kacířského faraona Achnatona.

Prvním záchytným bodem se jim stává papyrus zcizený v Tutanchamonově hrobce. Jejich cesta, která přes Rhodos a Káhiru směřuje pod nekropoli v Sakkáře, záhy probouzí zájem mocných konkurentů – bezohledné tajné společnosti i přitažlivé Melissy, členky pochybné sekty

ANDREAS

WILHELM

Další fascinující dobrodružství

badatelského týmu z Projektu Babylon

PROJEKT

SAKKÁRA

KNIŽNÍ KLUB

Andreas Wilhelm

PROJEKT: SAKKARA

Copyright © 2007 by Limes Verlag in der Verlagsgruppe

Random House GmbH, München

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2009 by Rudolf Řežábek

Jacket design © 2009 by Ivan Brůha

Czech edition © 2009 by Euromedia Group, k. s.

ISBN 978-80-242-2360-5

Mladí jste všichni svými dušemi,

neboť nemáte v nich

žádné staré myšlenky, pískané dávným podáním,

ani žádné vědomosti, časem zešedivělé.

Příčina toho jest tato:

mnoho rozmanitých pohrom

přišlo na lidi a ještě přijde,

největší ohněm a vodou,

druhé pak menší

tisícerými jinými způsoby. ( Citováno podle Platón: Timaios. Kritias. Praha, Oikúmené, s. 21 (přel. F. Novotný))

SENCHIS ZE SAJÍ, KNĚZ BOHYNĚ NEITH, ASI 570 př. n. 1.

PODLE PLATONA, TIMAIOS

KAPITOLA 1

11. srpna 1930
Guardnerova rezidence na Gezíře, Káhira

Wolfgang Morgen seděl na rozkládacím lehátku na okraji zahrady, kde byl v přízračném šeru soumraku skoro neviditelný. Lokty se opíral o opěradla a prsty obou rukou mu na hrudi vytvářely tvar pyramidy. Lhostejným pohledem klouzal po přítomných. Připadali mu jako rozptýlené stádo ovcí, které na rozsáhlé pastvině vytvořilo menší skupinky a popásalo se na bezvýznamných rozhovorech. Sešla se tu malá elita, která ve své nic netušící aroganci byla pouhou jiskřičkou v mohutných plamenech lidských dějin.

Morgen čekal. Jeho čas ještě nenadešel.

Plameny se mihotavě zachvěly. Bíle odění sluhové se přičinlivě a nenápadně míhali kolem stolů a stanů, nalévali do nádobek olej, upravovali délku knotů a zapalovali pochodně. Nasládlý pach spalovaného oleje se mísil s kořeněnou vůni neobvykle velkého grilu na dřevěné uhlí. Kromě steaků a jehněčích kotlet se tam opékaly ryby, raci a dva tucty křehkých ptáků, kteří s holýma a roztaženýma nohama vypadali, jako by na ně někdo šlápl.

„Egyptští holubi, lady Evelyno. Opravdová delikatesa. Musíte je bezpodmínečně ochutnat.“

Dáma ve vzdušných šatech se utrápeně usmála. „Děkuji za vaši snahu, sire Guardnere. Obávám se však, že od příjezdu je mi pořád trochu nevolno.“

„Je mi skutečně líto, že to slyším právě od vás. To si pak pochutnáte spíš na čerstvě upečených chlebových plackách s trochou ful mudames. Nechám vám přinést tonik. Teď mě laskavě omluvte.“

Stranou ostatních hostů objevil mladého Němce na lehátku. Když k němu sir Guardner přistoupil, muž se zvedl a sir Guardner si s ním srdečně potřásl rukou.

„Pane Morgene, to je moc dobře, že jste to ještě stihl!“

„Dobrý večer, sire Guardnere. Měl jsem jednání s vyslancem doktorem von Stohrerem. Srdečný dík za vaše milé pozvání.“

„Pobýváte v Káhiře už měsíc, takže bylo pomalu načase! Hodně jsem o vás slyšel, máte zřejmě podobné zájmy jako já.“

Němec se usmál. „Jako vy a všichni přítomní, že ano?“

„Ano, to máte asi pravdu. Dovolíte, abych vás představil několika svým dlouholetým přátelům?“

„Velmi rád.“

Uchopili sklenky se sektem a sir Guardner vedl hosta zahradou.

„Mluvíte také francouzsky?“

„Musím přiznat, že jen jakž takž.“

„No, určitě se domluvíme i anglicky.“ Přistoupili ke stolu a sir Guardner ukázal na zavalitého muže středního věku. „Chtěl bych vám představit Pierra Jolieta. Pracuje s doktorem Jeanem-Philippem Lauerem v Džoserově komplexu. Monsieur Joliet, to je Wolfgang Morgen, vědecký atašé německého vyslanectví.“

Wolfgang Morgen podal ruku muži, který jen naznačil, že vstává ze židle. „Těší mě.“

„Mě také, pane Morgene. Bienvenu en Égypte.“

„Děkuji vám. Slyšel jsem o rozsáhlých restaurátorských pracích v Sakkáře. Úctyhodná činnost. Bohužel jsem se tam ještě nemohl podívat.“

„Jste kdykoli vítán, pane Morgene. Doktor Lauer tu dnes večer bohužel není, jinak byste si s ním přímo sjednal termín.“

„Kdo by mohl doktoru Lauerovi zazlívat, že dává přednost polní kuchyni a starým kamenům před hostinou pod palmami? Podivuhodné priority, smím-li to tak nazvat.“

„Ach, to ne, on přes léto nikdy není v Egyptě. Přijede zase v listopadu. Ale takhle alespoň zbude víc pro nás, n’est-ce pas?“

„Dovolíte, abych pana Morgena zase odvedl?“ vmísil se do rozhovoru sir Guardner.

„Ale jistě,“ odpověděl Francouz. „Au revoir, pane Morgene, a hodně úspěchů. Můžete se u nás kdykoli ohlásit.“

Sir Guardner kráčel s Němcem dál mezi stoly a pochodněmi k bazénu a terase, od jednoho kroužku rozmlouvajících hostů ke druhému. Všiml si přitom, že mladý muž má velmi elegantní postavu. Nebylo mu ani třicet, ale mluvil plynulou angličtinou bez tvrdého německého přízvuku. Vyznal se ve společenské konverzaci, nešetřil vtipnými poznámkami a zvědavé hodnotící pohledy několika přítomných žen odměňoval elegantními a výstižnými komplimenty.

„Tak, teď ještě lord Thornton a pak musíme bezpodmínečně něco sníst. Aha, stojí támhle vzadu.“

Lord Thornton byl dokonalým ztělesněním úctyhodného zjevu. Téměř dvoumetrový, ramenatý muž měl na sobě stylový světlý oblek přiměřený současnému počasí. Na první pohled nebylo na jeho oblečení nic mimořádného, přesto v něm působil jako světelná postava; tento dojem ještě umocňoval bílý plnovous a dlouhé bílé vlasy, jejichž bujnost nedokázal zakrýt ani široký klobouk.

„Lorde Thorntone, dovolte, abych vám představil Wolfganga Morgena, vědeckého atašé německého vyslanectví.“

Morgen si pozorně prohlédl tohoto velikána. Lordův věk se dal jen těžko odhadnout, bylo mu nejspíš kolem sedmdesátky, ale oči mu zářily tak neobyčejně živě a vážně, že Němec sebou bezděčně škubl. Když mu podal ruku, Morgen si všiml těžkého, zlatorudého pečetního prstenu se soustřednými kruhy.

„Lord Thornton je v Egyptě snad odnepaměti, je to opravdová chodící legenda. Kdybyste se chtěl něco dovědět o této zemi nebo jejích obyvatelích, jste právě u něho na správné adrese.“

„Moc mě těší, že jsem vás poznal, lorde Thorntone.“

„Potěšení je zcela na mé straně, pane Morgene. Už jsem se o vás doslechl – i o vaší působivé kariéře. Váš krajan Ludwig Borchardt se o vás pochvalně vyjádřil.“

„To jsem nevěděl a je to pro mě samozřejmě velká čest.“

„Co přivádí tak mladého muže, jako jste vy, do Egypta?“

„Studium historie a egyptologie.“

„Předchází vás opravdu skvělá pověst. Jaké cíle tu však sledujete? Chcete kráčet v Carterových nebo Champollionových šlépějích?“

„Ne, to mě neláká. Otec mi vždy kladl na srdce: Kdo kráčí po stezkách vyšlapaných jinými, nikdy je nepředhoní.“

Na obličeji lorda Thorntona se mihl pobavený úsměv. „To je krásné ponaučení. Domníváte se tedy, že najdete stezky, kterými dosud nikdo neprošel?“

„Ano, ledaže by to byly moje vlastní stopy.“

„Pak dovolte i mně malý příspěvek k výměně moudrostí: Pýcha se může stát ctností, avšak jen tehdy, pokud přispívá ke cti.“ Odmlčel se a Němec odolal pokušení něco odpovědět. „Vaše cíle jsou nepochybně ctižádostivé,“ pokračoval pak lord Thornton, „a vaše výkony uznávané, jinak bychom spolu teď nerozmlouvali. Ale povězte mi, Ikare, považujete se přitom spíše za hledače pokladů, nebo vědce?“

Wolfgang Morgen na to chtěl reagovat kousavou odpovědí, ale nakonec jen nepatrně ustoupil: „Pátrám po vědomostech. Hledám vědění, což je ten největší poklad.“

Němce zasáhl ostrý a pronikavý pohled. „Pane Morgene, ani netušíte, jak velkou máte pravdu.“

„Jste vynikající hostitel,“ ocenil Wolfgang Morgen, když se k němu později znovu připojil sir Guardner, kterého následovali dva sluhové v tunikách a fezech. Jeden nesl velkou vodní dýmku zdobenou tepaným zlatem, druhý svíral malou nádobku s uhlíky. Sir Guardner se posadil vedle Němce a oba Egypťané sestavili dýmku. Když začal tabák žhnout, odstranili náustek, nahradili ho jiným, podali siru Guardnerovi hadičku a stáhli se do ústraní.

Angličan ji předal svému hostovi a ten z ní silně potáhl. Vzápětí vydechl oblak ovocné vůně. „Moc vám děkuji,“ přikývl uznale a vrátil hadičku.

„Doufám, že jste tady prožil příjemný večer?“ ujistil se sir Guardner.

„Určitě. Nejen pohoštění, ale i vaši hosté byli naprosto mimořádní.“

Guardner přikývl. „Povězte mi něco o své práci. Napsal jste článek o rozenkruciánech, o kterém se živě diskutuje.“

„Ano, to je pravda.“

„Zmiňujete se v něm o svobodných zednářích, katolické církvi, iluminátech a všelijakých tajných uskupeních a nakonec tvrdíte, že existuje jakési světové židovské spiknutí. Přinejmenším si to čtenáři takhle vykládají.“

Němec zvedl odmítavě ruku. „Já jsem s tím nevystoupil jako s dokázanou skutečností. Šlo mi pouze o to, abych předvedl, že je možné takovým způsobem uvažovat.“

„Opravdu? A nedělá vám starosti, jak si to budou vykládat určitá hnutí ve vaší zemi?“

„Ne, proč bych si s tím lámal hlavu? Pravda se musí vyslovit, i když je to bolestné. A jak by se dala najít pravda, pokud by se nám zakázalo svobodně přemýšlet?“

„Každý však nedokáže s natolik spekulativní tematikou zacházet. Najdete řadu lidí, kteří pokládají za bernou minci vše, co je někde napsáno – právě proto, že co je psáno, to je dáno.“

„Stěží mohu brát ohled na každého pěšáka, když píšu vědeckou práci.“

Sir Guardner mávl odmítavě rukou. „Chci říct jen to, že člověk, který hledá pravdu, nese velkou odpovědnost – obzvlášť v případě, když jeho pravdu nelze doložit, jelikož to není její konečná podoba.“

„Samozřejmě rozumím tomu, co máte na mysli.“ Morgen trochu odbočil, protože neměl zájem toto téma podrobně rozebírat. Ve skutečnosti tu byl z naprosto jiného důvodu. „A proto dál pátrám po pramenech a kořenech naší kultury a původu.“

„A to vás přivedlo do Egypta?“

„Nejen to, sire Guardnere. Přivedlo mě to přímo k vám.“

„Co tím myslíte?“

„Neexistuje moc lidí, kteří jsou na stopě Vševidoucího oka.“

Angličan udiveně vzhlédl. „Co o tom víte?“

„Tolik jako každý, kdo zkoumá tradice mysticismu a hledá původ Vševidoucího oka, to znamená kořeny našich kultur. Přečetl jsem v posledních letech vše, co mi přišlo do ruky, pobýval v knihovnách v Paříži, Praze a Lisabonu, ve velkých muzeích a národních galeriích, rozmlouval s esoteriky a duchovními v Římě a New Yorku. A nejednou jsem přitom sledoval pouze nejasnou stopu, protože pokaždé tam byl někdo přede mnou a vyžádal si tytéž folianty a rukopisy a kladl stejné otázky. Všechny nitky se nakonec sbíhají ve starém Egyptě a moderní Káhiře, to znamená u vás.“ Wolfgang Morgen se uklonil. „A teď hořím nedočkavostí, abych se dověděl, jak daleko jste pokročil. Jaká spojení se vám podařilo objevit? A skutečně se řešení nachází v Tell el-Amarně?“

Sir Guardner se na chvíli odmlčel. Znovu blaženě potáhl z vodní dýmky, než posléze odpověděl: „Překvapujete mě, pane Morgene.“

„Vy jste si myslel, že takové šetření je nad moje síly?“

„Ne, to ne. Jenom mě udivuje, že se nebojíte bez všech okolků a naprosto otevřeně mluvit o svém úmyslu. Jistě vám neuniklo, že existují velmi energické snahy udržet tato témata pod pokličkou.“

„Ano, to jste vyjádřil moc pěkně. Ve skutečnosti jsou to až fanatické, kriminální zájmy.“ Morgen se ještě trochu předklonil. „Ale vy a já jsme přece na stejném břehu. Já mohu důvěřovat vám a vy mně. Ukažte mi, co jste zjistil. Nikdo nevlastní působivější sbírku a nemá tak nevyčerpatelné vědomosti jako vy.“

„Lichotíte mi.“

„Myslím to zcela vážně. Sledoval jste stopy až sem a teď žijete v Egyptě už tak dlouho… Koho tu ještě najdeme? Archeology, restaurátory, hledače pokladů, akademiky. Ale kdo z nich je schopen najít souvislost mezi nálezy a skutečnými dějinami? Oba víme, že veškeré práce v Egyptě nejsou ničím jiným než slepeckým tápáním v třítisícileté temnotě. My jsme však narazili na stopu Ariadniny nitě a můžeme ji sledovat zpátky až do srdce labyrintu.“

„To je opravdu výstižné přirovnání,“ uznal sir Guardner a pak váhavě přikývl. „Počkáme tedy, až hosté odejdou. Nějaký ten kousek ze své sbírky vám snad mohu ukázat.“

O několik hodin později stál Wolfgang Morgen na terase u okraje bazénu a hleděl do zahrady. Olejové lampy v zadní části už byly zhasnuty a židle uklizeny. Během večera hosté vytvářeli pořád menší pijácké skupinky, nezávazné klábosení vystřídaly vychloubačné dobrodružné historky, oplzlé vtipy a nevázaný chechtot, potom polohlasná a namáhavě formulovaná ujištění o přátelství a nakonec ticho liduprázdné zahrady.

Na terasu vstoupil sir Guardner. „Pane Morgene, tak vy tu ještě opravdu jste.“

Němec se otočil. Guardnerovi pohrával kolem úst mnohoznačný úsměv a lehce, ale viditelně vrávoravý krok dával tušit, že se nepřipojil pouze k jedné družné skupince.

„Promiňte, ale chtěl jsem si tento nádherný večer a vaše pozvání vychutnat až do konce. Už bych se měl také vydat na cestu…“

„Prožil jste tady příjemné chvíle? Neviděl jsem vás pít – jistě víte, že obzvlášť v Africe se musíte starat o vyrovnaný pitný režim…“

„Ano, jistě. Spokojil jsem se však s vodou.“

„Ach, rozumím.“ Guardner se trochu nevraživě ušklíbl. „Opravdu máte velmi profesionální ambice. Dovolíte, abych vám ještě nabídl poslední drink? One for the road? Myslel jsem, že bezpodmínečně chcete zhlédnout mou sbírku.“

„Je dost pozdě, nechtěl bych vás připravovat o další čas…“

Guardner mávl odmítavě rukou; jeho gesto bylo poněkud rozmáchlé, takže vypadalo jako záběr při veslování. „Jen žádnou falešnou skromnost, pane Morgene. Kdy se zase setkáme v tak báječné náladě? Pojďte dál, na tohle si čas udělat musíme.“ Angličan pokynul rukou k salonu.

„Jste si jistý?“ Morgen teď nesměl nic uspěchat.

„Trvám na tom.“

„Tak dobře…“

Sir Guardner ukázal na bar. „Co si dáte? Skotskou?“

„Ale ne sám.“

Angličan uchopil dvě sklenky a začal rozlévat. „Jistě že ne. To by bylo nezdvořilé. Led už vám nemohu nabídnout.“

„To by byla snad potupa.“

„Máte pravdu! Prosím.“ Podal Němci sklenku. „Na Egypt a krále Jiřího. Cheers!“

„Na zdraví.“

„Víte co?“ pokračoval Angličan. „Je to pěkný pocit konečně najít někoho se stejnými zájmy. Myslím jako vy a já. Pokud člověk pátrá tak dlouho jako já, je dobré, když může sdílet své poznatky s protějškem, který to dokáže ocenit.“

„Copak nemáte kolegy, s nimiž spolupracujete?“

Guardner znovu odmítavě mávl rukou, tentokrát v ní však držel sklenku, jejíž obsah povážlivě zašplouchal.

„Ach, nikdo z nich nemá sebemenší tušení,“ prohlásil s požitkářsky ležérním mlasknutím jazyka. „Sám jste to říkal. Jsou to jen polovzdělaní diletanti. Upozorňuji, že já nejsem archeolog. Pokud vím, jsem pořád ještě obchodník, že? Ale mám koníčka – nebo lépe řečeno vášeň. A trochu se v ní vyznám. S kým bych měl o tom mluvit? Člověk musí jít po této stopě dlouhé roky, aby všemu porozuměl. A po pravdě vám povím, že vlastně ani já nic netuším. Prostě je to tak. A vy také ne! Celé je to mnohem větší než my.“ Dopřál si vydatný doušek. „Ale já jsem bezesporu na správné stopě!“

„Přejete si, aby se na tom nikdo jiný nepodílel?“

„Nikdo by to nepochopil. A navíc,“ zatvářil se spiklenecky, „to není určené jen tak pro každého. Je to něco pouze pro zasvěcené! Rozumíte? Zasvěcené.“

„Rozumím vám dokonale.“

„Nemohu se ubránit dojmu, že právě vy jste takový člověk!“ Sir Guardner se usmál. „V podstatě… víte, je dost mrzuté, když jste jediný, kdo o tom něco ví, nemyslíte? Chtěl byste si s někým vyměnit poznatky a zkušenosti, ukázat, k čemu jste opravdu došel. Skutečný muž chce vždycky ukázat, co má, nebo ne?“

Morgen mlčel.

Sir Guardner se s pousmáním podíval na Němce. Bylo nesmírně obtížné říct, co si tento pozorný hostitel doopravdy myslí. Nejspíš to byla směsice dlouholeté zdrženlivosti, potřeby dosáhnout uznání, nedůvěry a alkoholu.

„Chcete to vidět?“ zeptal se po krátké odmlce. „Pojďte se mnou!“

Guardner vykročil se sklenkou v ruce a zavedl hosta do pracovny. Rozsvítil a zapnul dřevěný stropní ventilátor. U okna stál psací stůl a židle, zbytek místnosti byl vyplněn regály přetékajícími knihami a stohy papíru. Poslední zbytek volného místa na stěnách pokrývaly obrazy a zarámované, ilustrované rukopisy. Wolfgang Morgen přistoupil k jednomu z obrazů.

„Je to opravdu pravý Poussin?“

„Ano. Vím, v tomhle klimatu je to opovážlivost, ale musel jsem to dílo prostě mít.“

„A záhada?“

Guardner zavrtěl hlavou. „Všechno to jsou nesmysly. Obraz vznikl příliš pozdě. Proto najdete už jenom stopy. Ani sám Poussin už všechno nevěděl. Ale podívejte se na tuto stranu.“ Ukázal na zarámovaný pergamen. Latinský text byl jen obtížně čitelný a obklopoval malbu, která znázorňovala trojúhelník, z něhož všemi směry vyzařovaly paprsky. „Víte, co to je?“

Němec přistoupil blíže a nevěřícně přejel prsty po skle. „Paracelsus? Snad to není…“

„Samozřejmě že je,“ ujistil ho Guardner se slyšitelnou hrdostí v hlase. „Jedna strana z klíče k jeho dílu Archidoxa Medicinae.“

„Desátá kniha této základní doktríny. O záhadných mystériích života… Četl jsem jen údajnou kopii. Ale tato strana je…?“

„No jistě, je to originál! A všimněte si, že to není jen tak nějaký originál. Zde vysvětluje hermetické principy, které se nám dochovaly z pramene zvaného Tabula. A proto,“ poklepal přitom na malbu, „je to nejvýznamnější časové okno do minulosti. Pochází z Turína, pokud to nevíte.“

„To je fascinující.“

Guardner přikývl a jeho pohled se při prohlížení rukopisu ztratil v neurčité dálce. „Ano, v tomto bodě vidíme přímé spojení příběhu Vševidoucího oka s hermetickými spisy. Všechny pozdější publikace, které vydali rozenkruciáni a později skotští svobodní zednáři, pronásledují už jen přízračné stíny a triumfálně mávají volnými konci mnohem větší, avšak dávno zapomenuté historie.“ Potom se znovu obrátil k Němci. Při mluvení se mírně pohupoval. „Ale to vám bylo nepochybně také jasné… Říkal jste, že rovněž sledujete stopu, a tak jste se dostal do Egypta a přišel za mnou.“

„To je pravda. I já jsem v určité době přirozeně narazil na Paracelsa a vydal se v dějinách nazpět; při tomto duchovním návratu mě čekal Giovanni Pico della Mirandola, Nicolas Flamel, Roger Bacon a samozřejmě Albert Veliký. Studoval jsem středověké alchymistické spisy a chtěl proniknout k jejich pramenům.“

Guardner přikývl a upil další doušek. „Hm, hermetická díla.“

„Přesně tak. Přečetl jsem všechno o Velkém díle v řečtině. Tak jsem se dostal k Tabula Smaragdina a pronikl nakonec k prazdroji veškeré moudrosti, tedy k Thovtovi. Jsem přesvědčen, že jeho odkaz se dá ještě najít!“

Sir Guardner položil Morgenovi ruku na rameno. „Ó ano, tento sen pronásleduji celý život. Pátrání po kameni mudrců jako pohaslé záři kdysi skvostné a jedinečné moci nositele kultury Thovta, který daroval Egypťanům své fantastické písmo, naučil je medicíně a astronomii a bdí nad posmrtným soudem… Nesmrtelný bůh Thovt, strážce všech mystérií a vesmíru… Objevit toto božstvo a jeho odkaz bylo vždy mým snem.“

„A? Co jste objevil? Povězte mi to!“ Morgen se netrpělivě kousal do rtů.

Sir Guardner na okamžik zaváhal a pak opět přikývl. „Ano, opravdu, na něco jsem přišel… A nebudete věřit svým očím!“

Odložil sklenku s whisky na psací stůl a přistoupil k regálu, z něhož vytáhl zásuvku a z ní vyndal kovovou krabičku. „Určitě znáte Codex Guillaume, ve kterém Guillaume z Baux popisuje, jak byl kámen moudrosti nalezen v Egyptě a přešel do vlastnictví templářů.“ Zavřel přihrádku a vrátil se k psacímu stolu s kazetou.

„Samozřejmě! Je to jedna z nesčetných zpráv o díle Tabula, ale neexistuje žádný další historický doklad… Považoval jsem to jako všechny podobné indicie za legendu.“

„To jsem si myslel také! Ale tento dokument,“ ukázal na krabičku, „nás vede úplně jiným směrem! Ještě se mi to nepodařilo celé přeložit, ale už je jasné, že se tu skrývá klíč k Thovtově odkazu, k prazdroji, ke kultuře před naší kulturou!“

Wolfgang Morgen přistoupil ke stolu a natáhl pravou ruku po kazetě, ale sir Guardner ho zadržel. „Nesmíte se toho dotknout! Stačí jediný neopatrný pohyb a mohlo by se vše rozpadnout v prach!“

Wolfgang Morgen ruku váhavě stáhl. „Jistě, rozumím.“

„Nikdo neví, že vlastním tento papyrus,“ vysvětlil sir Guardner a pomalu schránku otevřel. „My dva jsme jediní, kdo ho po více než třech tisíciletích uvidí… Tady ho máte!“

Němec se předklonil a prohlížel si egyptský papyrus. Za chvíli mu bylo jasné, že hostitel ani trochu nepřehání. Kresby promlouvaly naprosto jasným a zřetelným jazykem. Mlčky zkoumal postavu faraona, který stál vedle stély a popisoval na ní zdroj své moudrosti. Wolfgang Morgen poznal výjev na stéle, který byl dost bezradně a neohrabaně popsán i v díle Codex Guillaume; na vlastní oči viděl zářící oko v pyramidě. Kartuše se jménem na něho doslova křičela – tak dobře a důvěrně ji znal. Cítil, jak ho zamrazilo v zádech. Guardner tedy skutečně našel pravý klíč! A on, Morgen, to tušil! Měli před sebou přístup k největšímu tajemství v dějinách lidstva, přístup k zaniklé vyspělé civilizaci, ze které vycházely všechny ostatní kultury – dávno před řeckými filozofy, dlouho před Egypťany. To, nač hleděl, ho zavádělo zpět do minulosti vzdálené desetitisíce let. Roztřesenými prsty uchopil Angličanovu sklenku, chvilku ji podržel v ruce a pak ji podal svému hostiteli: „To je… jednoduše fantastické! Světová senzace! Připíjím na váš objev!“

Sir Guardner převzal sklenku, když se mu konečně podařilo odtrhnout pohled od dokumentu, a dopil ji do dna. „Na zdraví, můj sportovní příteli. Ano, máte pravdu, tenhle pergamen se nedá vyvážit ani zlatem. Bude třeba přepsat celou naši historii.“ Opatrně zavřel kazetu.

„Jak dlouho to už vlastníte a co s tím vlastně zamýšlíte udělat?“ zajímal se Morgen. „Kdy to přeložíte?“

„Ach, nemám nijak zvlášť naspěch. Musím to udělat sám, protože bych nechtěl, aby se vše dostalo do nepovolaných rukou.“

„Prozradíte mi, jak jste to proboha získal?“

„Víte, to by bylo příliš dlouhé povídání. Nejprve si musíte uvědomit, že jsem byl velice dobrým přítelem lorda Carnarvona, nechť odpočívá v klidu.“

„Ten papyrus pochází z Tutanchamonova hrobu?“

„Ano, přesně tak! Je to cosi jako Carnarvonova nejcennější vzpomínka na vykopávky. Asi víte, že si vybral pár kousků, ostatně Carter si počínal stejně… Nic velkého, žádné drahocennosti ani sochy, natož pak něco jako bustu Nefertiti, kterou odvezl váš krajan do Berlína. Byly to spíše suvenýry. A jeden z nich, tento nenápadný papyrus, jsem z lorda Car… Carnarvona vylákal. Určitě víte, že tento muž…,“ sir Guardner si přejel jazykem přes rty, „ne… nebyl studovaný egypto… og.“ Angličan svraštil čelo, sáhl si rukou na ústa a začal si hekticky třít rty.

„Sire Guardnere?“ usmál se Morgen.

„Nemohu mlu… vit,“ vysvětlil a nadále zkusmo otvíral ústa. Jeho pohyby byly stále zřetelněji škubavé a nekoordinované.

Wolfgang Morgen spěšně přistoupil k muži a podepřel ho, když už Angličanovi nohy vypovídaly službu a podlamovaly se.

Namáhavě ze sebe vypravil pár neartikulovaných zvuků. Stařec se s očima vytřeštěnýma hrůzou zhroutil.

Wolfgang Morgen nechal muže sklouznout na podlahu. Potom se napřímil a chvíli na něho spokojeně shlížel. Dokázal to!

„Divíte se vcelku oprávněně,“ ozval se po chvíli odmlky. „Vím, že mě ještě slyšíte, proto vás rychle poučím. Jste ochromen, sportovní příteli. Jak jste si všiml, začíná to u končetin. Sám jsem však udiven, že to tak rychle působí. No, tím příjemnější to pro vás bude. Zanedlouho se vám začne nedostávat dechu. Než se udusíte, dojde nejspíš k srdeční zástavě.“

Angličan na něho zoufale zíral z podlahy a nebyl schopen jediného pohybu.

„Tento jed vytváří ve svých střevech ježík,“ pokračoval za chvíli Morgen. „Víte to? Žije v Rudém moře, není to odtud tak daleko. Je to neobyčejně praktické. Nevadí vám, když si vezmu vaši sklenku? A pochopitelně také kazetu.“

Němec přistoupil k psacímu stolu a uchopil obojí do rukou. Ještě jednou usrkl z vlastní sklenky, prošel se trochu po pracovně, prohlédl si některé zarámované dokumenty, zběžným pohledem přeletěl hřbety knih v policích a nakonec se zase otočil. „Tak už vypusťte duši, ať to máme za sebou!“

Hruď sira Guardnera se zdvíhala už jen nepatrně. Wolfgang Morgen setrval ještě několik minut v pracovně, dokud si nebyl zcela jistý, že muž je mrtev. Pak spěšně prošel salonem a vyšel na terasu.

„Pomoc, pomozte mi!“ zvolal, klopýtl a upustil obě sklenky do bazénu.

Za chvíli ho obklopil veškerý Angličanův personál.

„Sir Guardner!“ sípal rozčileně. „Dostal infarkt! V pracovně! Rychle!“ Služebnictvo se okamžitě vyděšeně rozuteklo na všechny strany.

Wolfgang Morgen zůstal u bazénu sám. Položil dlaň na kazetu, usmál se a potichu dodal: „Přitom jsem mu právě chtěl ukázat svůj papyrus…“

KAPITOLA 2

27. září 2006
Kongresové centrum v Hamburku

„Vědění je moc,“ zaduněl hlas z reproduktoru. Malý sál kongresového centra byl zaplněn do posledního místa. V jednotlivých řadách seděli lidé všech věkových skupin a sociálních vrstev. Studentky s jutovými příručními taškami na klíně vedle pánů v žaketu, hospodyně s univerzitním diplomem vedle zdánlivě ošuntělých mužů v džínách a teniskách.

Vedle řečnického pultu stál urostlý muž. Bylo mu mezi pětapadesáti a šedesáti lety, měl na sobě elegantní oblek a na nose brýle. Ohnutou paží se opíral o katedru a klouzal pohledem po přítomných. Na posluchače působil sebejistým dojmem vysokoškolského učitele.

„Jen málokdo z nás ví, co Francis Bacon tímto výrokem vlastně myslel. Jsme snad proto bezmocní?

Dovolte, abych se vám stručně představil. Jmenuji se Peter Lavell. Jsem profesor historie a pracuji ve vědeckém poradním sboru Národopisného muzea a působím jako hostující docent na univerzitě v Hamburku. Kromě toho jsem antropolog a zabývám se souvislostmi a dějinami vývoje našeho kulturního dědictví ve vztahu k pověrám a – povězme religiozitě. Cynik se zřejmě neubrání otázce, co pohledávám na odborné konferenci, na které se ve foyer prodávají trička s nápisy I Want to Believe nebo Pravda je mimo nás.“

Z publika se ozval zdrženlivý smích.

„Rád vám to prozradím. Dnes bych chtěl – pro ty z vás, kteří znají mé články, je to určitě něco nečekaného – mluvit o tom, co se nachází za hranicemi našeho vědění. To znamená o tom, co nevíme, a o našem hledání vědomostí. To je totiž aspekt, který nás všechny spojuje. To, co nás lidi od samého počátku pohání vpřed a co nás dovedlo k vymoženostem, které výrazně překonávají jakékoli individuální počiny.“

Profesor Lavell se postavil za katedru a krátce nahlédl do poznámek. Potom si sundal brýle a znovu vzhlédl.

„Vědění je moc, prohlásil Francis Bacon. Jeho pohled byl přitom vlastně mnohem omezenější než dnešní rozsah použití těchto okřídlených slov. Šlo mu o to, že pozorování a zkoumání přírody by nemělo probíhat jen na empirickém základě a bez filozofické průpravy. Platí totiž, že bez přesné znalosti a uznání příčiny by se účinek nedal předvídat ani reprodukovat, a proto by byl bezcenný. Tento výrok by se však nemohl tak rozšířit, kdyby se jeho racionální jádro nedalo přenést do obecnějšího kontextu. Bacon nám tu neříká jen: Raději nejdřív vytvořte teorii atomových částic, než proti sobě vyšlete dva kusy uranu. On zcela zásadně tvrdí: Musíte vědět, co děláte, než to uděláte. Je to zdánlivě samozřejmá rada a Benjamin Franklin naštěstí věděl, co dělá, když se zabýval zvláštními elektrickými jevy. Ale vzpomeňte si na Adama a Evu: Počínali si snad také nepromyšleně?

Tím jsme se dostali k věčnému lidskému dilematu. Pohání nás touha po vědění. Ale kdo nám řekne, jak daleko smíme zajít? Vzpomeňte si na etické otázky, které nám klade genetický výzkum. Existuje vědění, které by mělo zůstat nepoznané? A jak to můžeme rozhodnout dřív, než staneme na jeho prahu? A pokud je už příliš pozdě, dá se poznání odvolat?

Einstein prý prohlásil, že univerzum a lidská hloupost mají jedno společné: jsou nekonečné. Jen u univerza si tím prý není tak úplně jistý.“

Zdrženlivý smích posluchačů ocenil tento bonmot.

„Má hloupost něco společného s nedostatečným věděním?“ pokračoval. „Neměli bychom snad být méně hloupí, pokud dnes víme víc než dříve? Kam až musíme zajít při pátrání po poznání? A jak daleko můžeme proniknout? Narazíme někdy na konečnou mez poznání?

Dnes jsme se tu sešli jako společenství hledačů a naše hledání je pravděpodobně to jediné, co máme společné. Avšak při veškerém pátrání po novém poznání mi jistě dáte za pravdu, když tvrdím, že množství toho, co víme, je sice větší než kdykoli předtím, ale že si zároveň bolestně uvědomujeme, že množství toho, co nevíme, přitom mnohonásobně vzrostlo.

Na rozdíl od situace před několika staletími už dnes není možné přečíst vše, co se vytiskne. Univerzální géniové jako Archimedes, Aristoteles, Da Vinci, Paracelsus, Newton nebo Humboldt se už v současnosti nemohou vyskytovat. Všude se bádá, objevuje a publikuje. Přitom dennodenně získáváme víc údajů než všechny kultury v dějinách lidstva dohromady. Ale generujeme zároveň také poznání?

John Naisbitt, futurolog a samozvaný filozof, to nádherně vyjádřil následujícím výrokem: We drown in information but we are thirsty for knowledge. Topíme se v informacích, ale žízníme po vědění.

Poukazuje v této souvislosti na významný rozdíl: Vědění není totéž co informace. A ruku na srdce: Co doopravdy víme? Vědění je přísně vzato definováno jako informace spočívající ve vlastní zkušenosti nebo zdůvodněná logickým odvozením. Já například vím, že dnes pršelo. Byl jsem přece u toho – bohužel mému deštníku zůstalo toto poznání utajeno.“

Publikum se opět zasmálo.

„Ale co si počít s tím, že Julius Caesar byl zavražděn roku čtyřicet čtyři před naším letopočtem? Tak u toho jsem nebyl – a pravděpodobně ani nikdo z vás. Můžeme to přesto vědět? No, odvozujeme a přijímáme to na základě celé řady pramenů, jejichž hodnověrnost je v důsledku komplexní sítě vzájemných souvislostí všeobecně akceptována jako zdůvodněná a prokázaná skutečnost. Avšak víme to opravdu?

Bacon nám říká, že chceme-li pochopit důsledek, musíme rozumět příčině. Z hlediska lidského vývoje to znamená chápat svou minulost. Základní problém poznání minulosti ovšem spočívá právě v tom, že nikdo z nás u toho nebyl, když se to stalo.“

Mezi posluchači seděl Patrick Nevreux a usmíval se. Tento Francouz přišel na konferenci na profesorovo pozvání a poprvé poslouchal jednu z jeho pověstných přednášek, které bývaly často pokládány za cynické. Ačkoli byly inteligentní a promyšlené a naznačovaly nové souvislosti, jejich výpovědní hodnota nezřídka zanikala v rozčilení nad profesorovou arogancí. Při dnešním projevu to tak ale nevypadalo, spíše naopak.

Patrick se s profesorem seznámil přede dvěma lety. Ačkoli šlo o naprosto odlišné muže, byli přesto vybráni pro společný projekt v jižní Francii. Ukázalo se, že se vzájemně skvěle doplňují. Patrick byl inženýr, žádný studovaný historik, ale zato měl neklamný instinkt, dar improvizace a vlastní zkušenosti v terénu – zejména když šlo o použití nových technologií, sond nebo počítačů, byl ve svém živlu. Oproti tomu Peter jako profesor byl teoretik a v praktickém životě se moc nevyznal. Byl však nesmírně sčetlý a kritický. To, že měl obdivuhodné vědomosti zrovna o takových tématech jako náboženství, pověry a okultismus, se k němu na první pohled vůbec nehodilo, zato se to však ukázalo pro jeho práci jako neobyčejně užitečné.

Patrickovi se obzvlášť vybavoval jeden zážitek, na který si nikdy nedokázal vzpomenout bez toho, že by se sám sebe ptal, jestli se mu to snad nezdálo. Jeskyně, průchod, modré světlo a Stefanie… Ta se mu do vzpomínek vryla víc než cokoli jiného. On sám byl rozhodně poslední člověk, který by věřil na nějakou formu nadpřirozených sil. Na potopená zlatá města, to ano, nikoli však na esoterické bláboly. Přesto v něm tu a tam zasršely podivné jiskry v podobě útržkovitých vzpomínek a intuitivního poznání. Občas neomylně věděl, že něco je správně nebo špatně, a dokázal téměř hmatatelně vytušit odpovědi, aniž je ve skutečnosti znal. Začalo to, když poprvé strčil hlavu do světelného koridoru v jeskyni. Avšak jeho zážitek se Stefanií, která společně s ním vstoupila do tajuplné jeskyně, způsobil ještě něco jiného. Byl si jistý, že mu nejen zachránila život, ale že ho i změnila. Poté ji už viděl jinýma očima, ne jako běžnou ženu, ale zářící, větší a nedosažitelnou bytost. Chyběla mu, a přesto míval občas neodbytný pocit, že tu ještě je.

Patrick zlehka zavrtěl hlavou. Už jen to, že o takových věcech přemýšlí, mu naznačovalo, že se v něm udála nějaká změna. Ale to je jedno, stejně to nejspíš zase jednou pomine.

Peter mezitím přednášel o Alexandrijské knihovně. Patrick se nepokoušel najít znovu nit přednášky a místo toho se rozhlížel po posluchačích. Pokaždé se divil, jak jsou lidé rozdílní – a hlavně kolik žen se zajímá o pseudovědy. Tady přece probíhá konference o důkazech mimozemského vlivu na vývoj člověka. To téma vděčí za popularitu asi hlavně Dänikenovi, který jej před třiceti lety s úspěchem zvěčnil ve svých prvních, nesmírně úspěšných knihách. Hlavní roli hrála myšlenka, že lidstvo bylo stvořeno a zplozeno mimozemskou civilizací a že všechny zprávy o starověkých bozích se dají vysvětlit mimozemskými astronauty a jejich kosmickými loděmi. Oficiální název Paleo-SETI neznamená nic jiného než pátrání po mimozemské inteligenci v minulosti Země. S postupem času přestali však být na takových konferencích hlavním tématem tolikrát připomínaní a vyzdvihovaní božští astronauti. Diskutovalo se tu o numerologii Velké pyramidy, biblickém kódu, nejnovějších pozorováních UFO v Nevadské poušti, poslední slavnosti letního slunovratu ve Stonehenge, záhadných kresbách na náhorní plošině Nazca, nálezu z Burrow’s Cave a otiscích lidských chodidel, které údajně dokazovaly, že lidé a dinosauři žili současně. Stály tady prodejní stánky s aromalampičkami a vonnými tyčinkami, tetováním z henny, drahými kameny, indiánskými šperky, lapači snů, virgulemi, lampami ze solných krystalů, činely, tarotovými kartami, zlatými soškami Buddhy, padělanými tibetskými kultovními předměty, miskami feng-šuej, měděnými a magnetickými náramky, stavebnicemi na drátěné pyramidy, levitující vodou, videofilmy o proutkařích, DVD o seancích regresní hypnózy a knihami o tantrických sexuálních technikách.

A uprostřed toho všeho on, Patrick Nevreux pobaveně kroutící hlavou a Pater Lavell, profesor historie, který se právě pokouší přiblížit posluchačům hodnotu vědění a nicotnost magie. Nejspíš zcela zbytečně, ale publikum mu přesto bylo příznivě nakloněno. To je zřejmě pozitivní aspekt návštěvníků konference: Tím, že hledají jinou pravdu než stoupenci velkých náboženství, jsou nutně otevření a souhlasí alespoň s možnosti, že existuje jedna, nebo dokonce víc jiných pravd. Proto si odlišné názory a koncepce klidně vyslechnou.

Patrick věděl, že vystoupit s přednáškou nebyl Petrův nápad. Obdržel pozvánku s úkolem, aby přispěl svou troškou do mlýna. Měl referovat na téma Vědění – a odváděl opravdu skvělý výkon.

Když se Patrick a Peter naposledy viděli, měli události v jižní Francii právě za sebou. Vzpomínka i její stimuly byly ještě čerstvé. Dohodli se, že co nejrychleji společně naplánují výpravu. Něco je táhlo do Egypta, v tom byli zajedno, ačkoli si neřekli o svých pohnutkách ani slovo. Čas však rychle plynul a jejich plány získaly konkrétní obrysy, když Peter dostal tuto pozvánku. Nabídli jim projekt v Egyptě a dnes, po domluvené přednášce, se měla konat první schůzka.

„Existence rozenkruciánů,“ zvýšil hlas Peter, „nebyla na počátku 17. století o nic méně pochybná než dnes. Zatímco se na stranu mystického bratrstva přiklonili někteří významní vědci a intelektuálové a vyjádřili přání, aby byli přijati do kroužku zasvěcenců, většina veřejnosti chápala rozenkruciány jako velkoryse koncipovanou studentskou recesi. Všichni obvinění z toho, že jsou autory mysteriózních publikací, tvrdošíjně popírali jakýkoli svůj podíl. Je paradoxní, že právě to živilo víru jejich stoupenců. Argumentovali, že základní princip spočívá v tom, aby každý rozenkrucián tajil vlastní totožnost, takže popírání jakékoli spolupráce je naprosto přirozené, a dokonce je to indicie reálné existence.“ Peter pohlédl do auditoria a zvedl ruku. „Je mi jasné, že v tomto sále jsou lidé s neotřesitelným názorem na toto téma, ale nechtěl bych zde nabízet fórum pro takto zaměřenou diskuzi. Jiní řečníci se zhostí tohoto tématu lépe, než jsem to dokázal já. Ale podstata přitom zůstává pořád stejná: pravda a nepravda, vysvětlení a jeho protiklad jsou si tak blízké, že téměř splývají. Jestliže tedy studujeme dějiny, musíme se ptát, zda bychom se z jiného úhlu pohledu nedostali ke zcela opačnému přesvědčení.

Myšlení ve strnulých a předem stanovených mantinelech je nejhorší nepřítel hledajícího člověka, protože máme sklon všímat si toho, co odpovídá našim očekáváním, zatímco nehodící se odbýváme jako zanedbatelné a brzy na ně zapomínáme. Tak se může vyvinout fanatická víra v domnělou pravdu a jakýkoli výzkum se pak snaží jen o to, aby potvrdil příslušná věroučná tvrzení místo toho – jak by to bylo správné –, aby ověřoval jejich základní teze.

Vy všichni jste tím či oním způsobem hledající, a proto se pořád mějte na pozoru před sebou samými. Pozorujte se a prověřujte, jestli se domníváte, myslíte nebo máte pocit, že víte. Domnívat se a hledat je čestné a poctivé a odpovídá to naší povaze. Avšak pro víru i vědění se lidé ve všech dobách zabíjeli.“

„Dobrá přednáška,“ uznal Patrick, když k němu profesor po přednášce přišel do foyer. „Ale pro zdejší posluchačstvo nejspíš jen marnotratné plýtvání časem.“ Zhluboka potáhl z cigarety a odklepl popel do prázdného šálku od kávy.

Peter přistoupil ke konferenčnímu stolku a odložil na něj minerálku.

„To si upřímně řečeno myslím taky. Ale naděje umírá vždy poslední, že?“

„Doufám, že náš prostředník přijde co nevidět a nenechá nás tady zkysnout. Už vás někdo oslovil?“

„Ještě ne, ale raději taky zůstanu tady venku a počkám.“ Ukázal na přeložený list s programem konference. „Teď je na řadě Ezechielova kosmická loď. Nemyslím si, že bychom to nutně museli slyšet.“

„Biblické příběhy?“

„Starý zákon. Světla na hoře, žebřík do nebe a putování v ohnivém voze. A samozřejmě záhadné setkání třetího druhu.“

„No jistě. Jako náhrobní deska z Palenque, že ano?“

„Přesně tak.“

„Díky za varování. Takže bychom měli co nejrychleji vyhledat bufet! Doufám, že tu ještě mají něco k jídlu?“

„Když ne tady, jinde určitě. Hamburk má co nabídnout. Ale měli bychom ještě chvíli počkat. Nechci mít pocit, že jsem přednášel úplně zbytečně.“

„Jen se podívejte!“ Patrick ukázal hlavou na mladou ženu, která se k nim blížila, a pokradmu si ji prohlížel. Skoro třicátnice, zrzavé vlasy, bledý obličej, pihy. Němka? Spíš Irka. Měla na sobě široký tmavozelený pletený svetr, široký opasek s koženými pruhy a černou nařasenou sukni, která se jí v nesčetných vrstvách a záhybech vlnila kolem nohou. Patrick si všiml nápadného stříbrného přívěšku na řetízku kolem jejího krku. Žena rázně přistoupila k Petrovi a podala mu ruku.

„Profesore Lavelle, slyšela jsem vaši přednášku. Byl to sen!“ Mluvila vynikající angličtinou, nejspíš to byl její mateřský jazyk. A bez irského akcentu. „Jmenuji se Melissa Joyceová. Prostě se s vámi musím seznámit.“

„Upřímně děkuji. Těší mě, že se vám líbila,“ odpověděl Peter a pak ukázal na Patricka. „To je můj mladý kolega Patrick Nevreux.“

Kývla na Patricka a zběžně se usmála. „Ach ano, zdravím.“

„Nice to meet you,“ odpověděl Patrick.

Jeho výslovnost ji zaujala. „Odkud pocházíte? Jste snad Francouz?“

„Ano.“

„To je mi líto.“

„Nemusíte ničeho litovat. Já jsem Francouz docela rád.“

Zasmála se. „Ne, tak to nemyslím. Jsem popleta. Co jsem to chtěla říct… Vyhovuje vám, když se nadále budeme bavit anglicky?“

Patrick, který si s pobavením všiml, že viditelně zčervenala, potáhl úmyslně nedbale z cigarety. „Jen do toho. Nejsem ani od profesora zvyklý na nic jiného.“

„Takže vy se znáte už déle? Spolupracujete? Moc ráda bych se dověděla něco víc o vaší práci, profesore Lavelle. Ve svém oboru se vyznáte velmi dobře.“

„No víte,“ odpověděl Peter, „opravdu se snažím, ale nikdy to není dokonalé.“

„Moje slova. Je toho tolik kolem nás, čemu nerozumíme, viďte? Máte toho ještě víc? Myslím tím jiné přednášky, knihy a podobně?“

„Nic aktuálního. Za poslední tři roky je to moje první přednáška. Na nějakou dobu jsem se odmlčel, abych zpracoval svůj poslední projekt. Ale jednu knihu jsem přece jen napsal: Dlouhodobá globální vývojová kauzalita. Nevím, jestli vás to zajímá. Jsou to ovšem témata, která přirozeně tak rychle nezastarávají.“

„O co ve vaší knize vlastně jde?“

„Pokouším se vysvětlit, jak se různé vývojové tendence v dějinách vzájemně podmiňovaly a co by se možná stalo, kdyby nedošlo k určitým událostem nebo kdyby se odehrály jinak. Kdyby nebyla postavena Čínská zeď, došlo by ke stěhování národů? Kdyby se křesťanství nestalo státním náboženstvím Římské říše, vznikla by vůbec instituce papežství? Kdyby křížové výpravy skončily úspěšně, západní kultury by se rozšířily po celém Blízkém východě a jejich orientální protějšky v Turecku, Izraeli, Egyptě, Saúdské Arábii, Íránu, Iráku a jinde by zanikly…“

Melissa přímo visela Petrovi na rtech.

„Ve skutečnosti je to tak,“ pokračoval profesor, „že se každý den znovu rozhoduje o osudu lidstva. Pořád vidíme jen velká rozcestí, která jsme minuli. Co by se stalo, kdyby atentát na Hitlera byl úspěšný? Zůstal by pak svět ušetřen nekonečného utrpení? Takové myšlenky všichni dobře známe. Ale i jakákoli jiná, sebemenší událost spoluvytváří vývoj světa. Ať už to bylo nebo bude k dobrému či zlému, je naprosto nemožné to určit. Opravdu by se dalo říct, že to není o dobru ani zlu, protože události samy o sobě nejsou dobré ani zlé – záleží jen na lidech, jak na ně reagují a co z nich udělají.“

„Petře, myslím, že svou interpretací teorie chaosu našeho hosta nudíte,“ ozval se Patrick.

„Kdepak, v žádném případě,“ odmítla Melissa. „Moc mě to zajímá, opravdu!“ Pak poplácala Patricka po rameni. „Jak vůbec můžete něco takového říct?“ Při těchto slovech se usmála.

„Nejspíš jsem zase podle sebe soudil o jiných.“

Melissa se na Francouze podívala a Patrickovi se zdálo, že její pohled byl příliš dlouhý na to, aby nevyjadřoval žádný zájem. „Vypovídá to něco o vás nebo o mně?“ zeptala se.

„Můžete si vybrat,“ odpověděl Patrick. „Cigaretu?“

„Já za normálních okolností nekouřím.“

„Třeba vám chybějí mimořádné příležitosti?“

Pronikavě se na něho zahleděla a nevěděla, co mu odpovědět. Navíc se znovu začervenala. Potom se trochu ironicky usmála, zavrtěla hlavou a znovu se otočila k profesorovi. „Co to bylo za projekt, o kterém jste právě mluvil? Čemu jste se vlastně naposledy věnoval?“

„Byl to výzkum v jižní Francii. Bohužel bez hmatatelných výsledků a ničeho, co by se později dalo zpracovat.“

„To je mi líto. A teď? Budete se opět zaobírat nějakým novým projektem?“

„Ne – chci říct ano, možná, ale ještě to není jisté.“

„Zase v jižní Francii?“

„Ne, pravděpodobně v Egyptě.“

„Egypt? Skutečně? Ale to je báječné! Víte, já totiž pracuji v Káhiře. Musíte mě určitě navštívit, ráda vám ukážu město…“

„To je od vás velmi laskavé, ale…“

„Právě začal ramadán, to je zážitek! Mohu vám zařídit vstup na několik podivuhodných hřbitovů, to vás jistě zaujme. A potom muzeum, kde působím.“

„Vy jste zaměstnaná v muzeu?“ Peter překvapeně vzhlédl.

„V Egyptském muzeu v Káhiře. Už jste ho navštívil?“

„Ne, bohužel ne. Ale třeba budu mít příležitost…“

„Tamhle přichází ještě jeden fanoušek,“ přerušil Patrick rozhovor a ukázal cigaretou na stranu. Blížil se k nim nějaký starý muž. Byl shrbený a opíral se o vycházkovou hůl. Měl na sobě elegantní oblek a přes ramena mu splývala přehozená šála.

„Nechci vás už déle zdržovat,“ ozvala se Melissa. „Zajděte do muzea a ptejte se na mě, uděláte mi velkou radost! Jsem tam zase od pondělka. Na shledanou!“

Patrick za ní na rozloučenou pokývl hlavou, ale Petrova pozornost se už soustředila na nového příchozího. Ze slavnostního obleku a starcovy cílevědomosti se dalo usoudit, že k nim nezamířil náhodou.

Neznámý promluvil chraptivým hlasem a s nepřeslechnutelným anglickým přízvukem: „Profesor Lavell? Monsieur Nevreux? Těší mě, že vás poznávám.“ Podal oběma ruku. „Jmenuji se Oliver Guardner a pozval jsem vás na tento večer.“

Peter mu opatrně potřásl rukou. „Je to pro mě velká čest a radost.“

„Dobrý večer,“ pozdravil Patrick, když na něho přišla řada, aby ohleduplně sevřel kostnatou ruku, a pozorně si starého muže prohlížel. Hostitel měl sluncem vysušený, propadlý a vráskami posetý obličej. Přesto z jeho slov vyzařoval mladistvý ostrovtip.

„Vůbec se ke mně nemusíte chovat s tak přehnanou citlivostí,“ prohlásil Guardner. „Už sice vlastnoručně nezardousím lva, ale ruka se mi rozhodně nerozpadne. Očekávali jste mladšího muže, že?“

„No…,“ začal Peter.

„Já za sebe mohu říct, že jsem ani nevěděl, že člověk může takhle zestárnout,“ usmál se Patrick. „Cigaretu?“

Guardner se usmál a jednu si vzal. „Vy, příteli, byste měl nejdřív zestárnout tak, jak vypadám já. Ale abych uspokojil vaši zvědavost – právě mi bylo osmdesát osm let, takže to nejlepší mám ještě před sebou.“

„Taky si myslím,“ přisvědčil Patrick a podal mu zapalovač.

„Chtěl bych vám ještě jednou poděkovat za pozvání, mister Guardner,“ ozval se Peter.

„Ach, to nestojí za řeč. Vždyť jsem to já, kdo si od vás něco přeje.“

„Myslel jsem, že žijete v Káhiře,“ pokračoval Peter. „Co vás přivádí do Německa?“

„Vy, ať už tomu věříte nebo ne. Jsem tady jenom kvůli vám. A chci vám učinit naprosto mimořádnou nabídku. Nedokážete ji odmítnout. Náklady samozřejmě nehrají žádnou roli.“

„To jsem už jednou slyšel,“ poznamenal Patrick.

„Napínáte naši zvědavost,“ podotkl Peter.

„Samozřejmě. Je to tak mnohem dramatičtější, že? Co byste řekli tomu, kdybychom si zašli do klidné restaurace? Povím vám tam všechno, co chcete vědět.“

„Mister Guardner,“ pokýval uznale hlavou Patrick, „you just made my day.“¹

„No výborně!“ zvolal Guardner. „Když se jako Francouz tak elegantně vyznáte v anglických idiomech, bude pro vás moje hledání egyptského pokladu dětskou hříčkou.“

„Hledání pokladu?“

„Musím říct,“ prohlásil stařec, když vzal ubrousek z klína, složil ho a položil vedle talíře, „že jídlo bylo skvělé. A víno jste vybral skutečně excelentně, monsieur Nevreux. Děkuji vám.“

„Jsem napjatý, co nám prozradíte o své nabídce,“ připomněl Peter.

„Ano, jistě,“ přikývl Guardner. „S radostí jsem vás vystavil mukám nedočkavosti.“ Usmál se, sáhl po šálku s kávou a trochu upil. „Ale teď vám konečně budu vyprávět příběh, kvůli kterému tu jste. Můj otec, sir John William Guardner, byl úspěšný obchodník. Působil jako dovozce, který počátkem minulého století obchodoval s orientálním zbožím, hlavně s nábytkem, tropickým dřevem a takzvanými starožitnostmi z kolonií.“ Rozmáchle zakroužil rukou. „Znáte to – stoly, židle, truhly, komody, zrcadla, všechno, co vypadalo nějak exoticky a opotřebovaně. Sošky z Polynésie, papírové slunečníky z Číny, bambusové zástěny z Japonska, ale také zebří kůže a vycpané sloní tlapy z Afriky a tak dále.“ Dopil kávu. „První světovou válku strávil v Egyptě, byla to pro něho vynuceně klidná doba, protože s řinčením zbraní nechtěl mít nic společného. Usadil se v Káhiře, v roce 1919 založil rejdařství a znovu se vrátil k obchodu. Nakonec se pod jeho jménem plavily dvě lodě na trase Londýn, Lisabon, Konstantinopol, Alexandrie. V té době se probudila jeho vlastní sběratelská vášeň pro starožitnosti; učaroval mu zvláště Egypt. S ohledem na tehdejší objevy je to asi pochopitelné. Chodil jsem tehdy v Brightonu do školy. Měli byste vědět, že od mého narození neudržoval žádný kontakt s mou matkou. Náhodně se seznámili a nebylo z toho také nic víc než jedna vášnivá noc v Londýně. Ona mi však nikdy nezakazovala, abych se s ním stýkal, a dovolila mi navštěvovat otce o zimních prázdninách. Vždycky mi ukazoval jednotlivé kusy z osobní sbírky a vyprávěl mi jejich příběhy. Naposledy jsem ho viděl v lednu 1930. Bylo mi tehdy dvanáct let a vyprávěl mi o svém pátrání. Poprvé mi prozradil, že nesbírá starožitnosti nahodile, ale že přitom sleduje určitý cíl – chce najít poklad. Ne jen tak nějaký běžný zlatý poklad, to zdůrazňuji, nýbrž něco nekonečně většího, jak tvrdil. Pokaždé to nazýval Vědění světa nebo Okultní zdroj veškeré magie.“

Peter zvedl obočí. Poté co jen o vlas unikli satanskému ceremoniálu, se od takových formulací a narážek vehementně distancoval.

Ze všech sil potlačil tísnivou vzpomínku a začal si nacpávat dýmku. S jistou nedůvěrou čekal, kam Guardnerovo vyprávění směřuje.

„Nikdy jsem si nevěděl a dosud si nevím s takovými věcmi rady,“ pokračoval stařec. „Prostě mi to nic neříká. Přesto jsem chápal, že jeho hledání je seriózní a že vlastní vzácné a drahocenné artefakty a rukopisy. Tehdy v zimě mi poprvé ukázal nejcennější kousek – egyptský papyrus se spoustou hieroglyfů a zvláštními kresbami. Nesvěřil se mi s tím, jak se mu dostal do rukou, jen že pochází z Tutanchamonova hrobu; údajně šlo o návod, který ho zavede přímo ke zmíněnému pokladu. Papyrus byl uložen ve vzduchotěsné kovové schránce, která v mnoha přihrádkách obsahovala váčky s nějakou chemikálií pohlcující vzdušnou vlhkost. Každopádně mi umožnil, abych se na papyrus krátce podíval, uzamkl schránku a rozložil dokonalou kopii tohoto rukopisu. Pomocí tkalcovské lupy, kružítka a pravítka vytvořil kopie kreseb; s dokonalou přesností změřil doušťku čar, rozměry a vzdálenosti, a tak přenesl jeden hieroglyf za druhým a všechny symboly a čáry. Nebyl v té době sice schopen přeložit text nebo s porozuměním vyložit smysl náčrtů, ale byl si svou věcí naprosto jistý. Tvrdil, že je to nejdůležitější objev v dějinách lidstva; jakmile se mu podaří papyrus rozluštit, začne se přepisovat historie Země. Bylo to bohužel naposledy, co jsem otce viděl.“

„On zmizel?“ zeptal se Patrick.

„Ne, v tomtéž roce zemřel.“

„Upřímnou soustrast,“ ozval se Peter. „Co se stalo s jeho hledáním? A s papyrem?“

„Otec měl už dřív problémy se slabým srdcem, a proto sepsal závěť. Když nečekaně zesnul, bylo tedy už stanoveno, že jeho sbírku, zápisky a práci zdědím já.“

„A schránka s papyrem?“

„Ta chyběla. Zaměstnávalo mě to dlouhé roky. Věděl jsem, že to byl jeho největší poklad a že nikomu o papyru neřekl – nejen proto, že původ rukopisu byl zřejmě problematický, ale i z toho prostého důvodu, že se obával, aby ho někdo při pátrání nepředběhl. Bez pomoci překladu postupoval vpřed jen velice pomalu. Na druhé straně jsem věděl, že mu to nedávalo spát. Vyprávěl mi – tehdy mi přece bylo jen dvanáct let – o tom i z jiného důvodu: s nikým se o to nemohl nebo nechtěl podělit. Byl na svůj objev nesmírně pyšný, ale přesto s ním zůstal úplně osamocený.“

„Třeba se v měsících po vašem posledním setkání přece jen někomu svěřil,“ zamyslel se Peter, „aby mohl sdílet nadšení nebo aby se dočkal pomoci při luštění hieroglyfů?“

„To je možné, ano. Při takové představě se ovšem nabízí myšlenka, jestli se snad právě proto nestal obětí loupežné vraždy. Rozhodně je to možné, ale já jsem takovou alternativu dlouhé roky potlačoval. Byl to velmi inteligentní a dobrosrdečný muž, měl mnoho přátel a byl vzácným hostem v každé lepší společnosti. Je nepředstavitelné, že by se něco takového stalo a pak by to zůstalo bez trestu.“

„Chyběly ještě nějaké jiné části z odkazu vašeho otce?“

„Nemohu to říct s naprostou jistotou, protože sbírka nebyla katalogizována, ale všechny kusy, na které si vzpomínám z dětství, tam byly a dosud jsou.“

„A jeho kopie papyru?“ zeptal se Patrick.

„I ta tam ještě je.“ Guardner se významně odmlčel a usmál se.

Peter rozvážně vyfoukl oblak kouře ke stropu a potom pohlédl na Patricka. Představil si, co se asi odehrává ve Francouzově hlavě. Patrick není archeolog, nebo dokonce historik, nýbrž hledač pokladů. Peter nepochyboval, že jeho francouzský kolega už před sebou jasně vidí, jak pátrají po tajných dveřích v pyramidách nebo utajených šachtách pod mastabami.

„Chtěl bych vás pozvat,“ pokračoval Guardner, „abyste přijeli do Káhiry a pokračovali v hledání, které započal můj otec.“

„Co nám nabízíte?“ zajímal se Patrick. Vyndal cigaretu a připálil si o svíčku na stole. Nesouhlasné pohledy od sousedních stolů ignoroval.

„Nabízím vám deset procent zisku.“

„Půjdeme, Petře, tady jen ztrácíme čas.“

Guardner se usmál. „Skvělé! To bylo velmi dobré! Nezklamal jste mě, monsieur Nevreux. Co byste tedy říkal na jedenáct procent?“

Patrick se ušklíbl a zavrtěl hlavou.

Peter se předklonil a přerušil vyjednávání. „Než se pobavíme o těchto detailech, zajímalo by mě, proč jste oslovil právě nás. A co se stalo za uplynulých sedmdesát let?“

„Samozřejmě jsem se sám pokoušel z otcových podkladů zmoudřet. Nikdy jsem se však nedokázal věnovat dostatečně hieroglyfům. Kromě toho mi nejspíš chybí základní znalosti příběhů a mýtů, které otec s tímto nálezem spojoval. Po celý život jsem váhal, jestli si mám tyto vědomosti osvojit sám, nebo najít nějakou důvěryhodnou osobu, kterou bych mohl touto prací pověřit. Navíc nikdo nemládne a starého psa už novým kouskům nenaučíte. Jistě si dokážete představit, že už prostě nemám na dlouhé váhání čas.“

„To znamená, že hledání od tehdejší doby ustalo?“

„Mnoho tisíciletí odpočívá utajené lidským zrakům, takže na nějakých sedmdesáti letech moc nezáleží.“

„A proč my?“ zeptal se Patrick. „Odkud nás znáte?“

„Dlouhé roky jsem velmi pozorně a svědomitě hledal možné kandidáty pro toto pátrání. Vy, monsieur Nevreux, jste mě obzvlášť zaujal svým nekonvenčním způsobem, jakým se v případě potřeby umíte vyrovnat s ustanoveními a autoritami. Jste ctižádostivý a tvrdohlavý, ale máte svědomí a nelačníte po hmotných statcích, čímž jste si získal mé sympatie. Nenecháte se zastrašit hrozbami a nebudete si lámat hlavu nad tím, že byste mohli ztratit dobrou pověst. To vám umožní lépe sledovat své cíle. Pokud jde o vás, profesore Lavelle, vaše publikace a přednáškový cyklus samozřejmě znám. Vítězné tažení rozumu – pověra a racionalita v proměnách tisíciletí; tím jste mě zaujal. Jen těžko bych hledal někoho jiného, kdo se tak skvěle vyzná ve vývoji mystiky a náboženství a může se pochlubit naprosto jedinečným přehledem v oblasti dějin a vývoje našich kultur a jejich vzájemných vztahů. Kromě toho velmi slušně ovládáte staroegyptské písmo. Nejste zřejmě specializovaný lingvista nebo egyptolog, ale zato jste dokonalý univerzální člověk pro splnění nastávajícího úkolu. A podle vašeho společného projektu v jižní Francii bylo jasné, že vy oba máte pro mé pátrání skvělé předpoklady.“

„Náš projekt?“ podivil se Peter. „Ten byl přece přísně tajný. Jak o něm můžete něco vědět?“

Guardner nedbale mávl rukou. „Ach, to je teď podružné. Podívejte, ve svém věku jsem už stačil navázat dobré vztahy a kontakty s mnoha informačními zdroji.“

„Co víte o projektu?“

„No, žádné velké podrobnosti. Váš zadavatel byl nejspíš spojen s americkou armádou. Šlo o jeskyni, nevysvětlitelné nápisy z mnoha kultur a komoru, kterou chránilo jakési záření. Během výzkumů jste se postaral o určitý rozruch, přitom jste záhadu podle všeho úspěšně rozluštil a našel vchod do komory. Bohužel jeskyně a komora se nakonec ztratily, ale jak je vidět, vy jste z toho přesto vyvázl se zdravou kůží.“

„Na můj vkus toho víte až moc,“ podotkl Patrick a svraštil čelo.

„Nejspíš chcete cenu vyšroubovat co nejvýš,“ poznamenal Guardner.

„Povedlo se mi to?“

„Jedenáct a půl.“

„Jedenáct a půl z ničeho se pořád rovná nule.“

„Tak dobře,“ připustil Guardner a usmál se. „Je mi jasné, jak se k tomu stavíte. A jak jste na tom vy, profesore?“

„Nechci, aby to vypadalo jako nedostatek respektu, ale ani mě jste nepřesvědčil. Obzvlášť s ohledem na velmi špatné zkušenosti, které jsme získali u právě zmíněného projektu.“ Peter nacpávátkem stlačil tabák, pozorně posoudil výsledek a opět vzhlédl. „Finanční stránka je přirozeně důležitá a jsem si jistý, že se v tomto smyslu nakonec shodneme. Tentokrát bych ale rád předem věděl, do čeho se pouštím. Kromě toho nemám zájem znovu pracovat v úplné anonymitě. Kdyby se nám tehdy ve Francii něco stalo – a moc k tomu nechybělo –, dlouho by nás nepostrádali a určitě by nás nikdo nenašel.“

„Dokonale vám rozumím, profesore, a mohu vás ujistit, že při své práci budete mít veškerou podporu, kterou si budete přát, a z finančního hlediska zcela volnou ruku. Jednu věc mi však musíte slíbit: vaše výzkumy budou probíhat co nejdiskrétněji.“

Patrick zasténal a zavrtěl hlavou, ale Guardner zvedl ruku. „Je to ve vašem vlastním zájmu, pánové,“ ujistil je stařec. „Jde o mnohem víc než o ztracený papyrus. Toto pátrání směřuje ke kořenům všech nám známých kultur – ba dokonce ještě dále! Je to zkoumání, které revolučně otřese vším, co víme o původu lidstva, lépe řečeno, co se domníváme, že víme. Vede do minulosti sahající ještě před Egypt. Je-li to tak nesmírná záhada, určitě budete chtít pracovat nerušeně a nikým neobtěžováni.“

Peter se podíval na svého kolegu, ale Patrick se pořád tvářil odmítavě.

„Mluvíte v samých velkých příslibech, mister Guardner,“ připomněl Peter. „Mohl byste nám nabídnout něco hmatatelnějšího než své jistě nezpochybnitelné slovo?“

„Samozřejmě že mohu.“ Guardner otevřel aktovku a vyndal z ní krabičku, kterou postavil na stůl přímo před Angličana. „Otevřete to.“

Peter zvedl víko a spatřil předmět velký jako mužská pěst, pečlivě zabalený do hedvábného papíru.

Vypadalo to jako část nějakého přístroje, bylo to cosi z leštěného kovu, s přesnými, téměř bezešvými spoji, okrouhlými zářezy a souběžně probíhajícími podélnými žlábky. Nebylo zřejmé, jakému účelu to sloužilo, ale zadní polovina předmětu byla uzavřena poměrně velkým kamenným úštěpem. Peter otáčel artefakt v rukou, zkoumal ho ze všech stran a potom ho podal Patrickovi.

„Co to je?“ zeptal se.

„Pochází rovněž z otcovy pozůstalosti. Byl to jeden z jeho nejcennějších nálezů, bezprostředně ho spojoval s papyrem a tím, co chtěl objevit. Jakousi vyspělou kulturu před naší, ba dokonce ještě před staroegyptskou!“

Patrick vážil objekt v rukou. „Mohl by to být chróm,“ usoudil. „A tenhle kámen, to je druh vápence. Vidíte ty stopy na hraně lomu? Je to pořádný kus, pravděpodobně uměle vyrobený. Jinak se nedá vysvětlit, že zadní část předmětu do něj tak dokonale zapadá.“

„Myslíte, že je to padělek?“ zeptal se Peter.

„To se dá zjistit. Nevím ovšem, co by to bylo jiného.“

„No,“ ozval se Guardner, „je mi nepříjemné takhle vás připravovat o čas a naléhat na vás víc než je zdrávo. Proto vám něco navrhnu. Pokládejte tento objekt za vypůjčený. Prozkoumejte ho. Zároveň vás zvu, abyste týden bydleli u mě. Budete mít dost místa, můžete obsadit celé křídlo vily. Bazén, plně klimatizované místnosti a personál máte samozřejmě k dispozici. Let, pronájem automobilu a velkorysá náhrada veškerých nákladů za každého z vás jdou na můj účet. Učiníte si dostatečnou představu o úkolu a potom se svobodně rozhodnete, jestli tuto zakázku přijímáte nebo ne. Jeden týden. Co vy na to?“

„Pět tisíc euro,“ odpověděl Patrick.

„Dám každému z vás deset tisíc, když se mnou přestanete smlouvat o drobné,“ odvětil Guardner a Patrick bezděčně zvedl obočí.

„Taková částka za pouhý týden?“ zeptal se Peter. „To musí být pro vás moc důležité.“

„Profesore Lavelle, jde o záhadu mého života a zároveň o otcovo tajemství. A co víc, ve hře je minulost světa. Nic důležitějšího snad ani neexistuje.“

„Kdy vás můžeme navštívit?“ zeptal se Patrick.

„Co takhle hned v pondělí?“

KAPITOLA 3

6. dubna 1939
letiště Almara, Káhira

Max von Müller přistál v 11.20 hodin. Byl to čtyřmotorový letoun typu Condor. Pomalu roloval po přistávací dráze k hloučku čekajících lidí. Když se konečně přední stranou trochu natočil a vrtule se zastavily, bylo na trupu vidět nejen typický znak wehrmachtu, nýbrž i hákový kříž, který se skvěl místo identifikace země na ocasní části letadla.

Na přistávací ploše stáli členové a příslušníci Rakouské a Německé kolonie, mezi nimi člen představenstva německé Obchodní komory v Káhiře a ředitel Dresdner Bank baron von Richter, ředitel Siemensu Wilhelm van Meeteren, několik úředníků německého vyslanectví, tiskový atašé von Röntgen, vědecký atašé Morgen a německý vyslanec doktor Czibulinski.

Z hloučku vykročil vyslanec následovaný van Meeterenem a von Richterem. Malá skupina se blížila k letadlu. Byly přivezeny pojízdné schody a dveře letounu se otevřely. Jeden člen posádky upevnil schody a zase zmizel uvnitř letounu, aby uvolnil místo pasažérům. Objevil se hubený muž na prahu čtyřicítky; černé vlasy měl z vysokého čela sčesané dozadu. Pevně se držel, když s lehkým kulháním sestupoval na přistávací plochu. Nakonec se zastavil dole u schodů, usmál se a upřel pichlavé oči na uvítací výbor. Vzápětí natáhl paži k pozdravu.

„Heil Hitler!“

„Heil Hitler!“ odpověděli von Richter a van Meeteren.

Czibulinski podal muži ruku. „Vítejte v Káhiře, pane doktore Goebbelsi.“

Nedostavili se žádní egyptští představitelé, protože tato návštěva byla neoficiální a předem prohlášená za soukromou. Navíc z pohledu Egypta a britské správy byla nežádoucí. Egyptská vláda zakázala Goebbelsovi poskytovat interview a veřejně vystupovat, což pečlivě vybrané přítomné představitele Německé školy neodradilo od toho, aby s přemrštěným zanícením nekřičeli Heil Hitler! a nepředali říšskému ministrovi květiny.

„Měl jste příjemnou cestu?“ zajímal se Czibulinski.

„Ano, děkuji.“

„Určitě se nemůžete dočkat, až si prohlédnete pyramidy. Výjezd do Gízy a Sakkáry jsme odložili na pozdní odpoledne, až se ochladí. Do té doby bychom vás chtěli pozvat na oběd a také se nemůžeme dočkat, až uslyšíme novinky z Německa.“

„Výborně. Můžeme tedy hned vyjet.“ Goebbelsův pohled klouzal po obličejích přítomných. „Je tu váš atašé Morgen?“

Wolfgang Morgen vystoupil z řady a podal muži ruku. „To jsem já. Moc mě těší, že vás poznávám, pane říšský ministře.“

Goebbels na něho pronikavě pohlédl. „S vámi, pane Morgene, bych si chtěl později soukromě promluvit. Prosím zařiďte to.“

„Spolehněte se.“

„Takže,“ prohlásil Goebbels a znovu se podíval na celý uvítací výbor, „neztrácejme čas.“

28. září 2006
LSCE, Gif-sur-Yvette

Patrick spěšně vstoupil do budovy Laboratoire de Science du Climate et de l’Environnement, Laboratoře pro klimatické a ekologické vědy. Čím méně váhal, tím méně působil dojmem návštěvníka. V tak rozsáhlém komplexu budov s nespočetnými pracovníky, kteří se navzájem neznali, bylo jednoduché pohybovat se nenápadně. Domluvil si schůzku s Vítorem, kterého znal ještě z pobytu v Palenque. Tehdy se celí poštípaní od moskytů snažili projít dešťovým pralesem. Dodnes vzpomínal na Vítorovo akademické nadšení pro starobylé stavby a kameny a jeho závěry o hlavních příznacích klimatických změn, které tuto oblast údajně před mnoha desetiletími postihly. Teď potřebuje Vítorovu pomoc při určování stáří artefaktu. Doufal, že mladého muže přiměje k tomu, aby provedl výzkum, jaký lze uskutečnit jen s technickým vybavením v jeho laboratoři.

Problematické bylo samozřejmě to, že Vítorovi nemohl o záhadném artefaktu nic prozradit, což při Patrickově nedočkavosti a zápalu rozhodně nepůsobilo přirozeně. Podíval se na hodinky. Domluvili se na šestou v laboratoři.

Patrick našel cestu rychle. Lidé, kteří kolem něho procházeli, si ho prohlíželi jen letmo. Mnozí už zřejmě odešli domů.

„Patricku! Rád tě vidím!“ pozdravil ho badatel, když Patrick vstoupil do laboratoře. „Celé roky o sobě nedáš vědět a pak máš najednou strašně naspěch.“

„Je mi to líto, Vítore. Hodně jsem cestoval.“

„A teď mám pro tebe něco prozkoumat, hm? O co jde? Do telefonu jsi toho zrovna moc neprozradil.“

Patrick se vychytrale zazubil. „Přece mě znáš.“ Vytáhl si balíček cigaret. „Dovolíš?“

„Tady v laboratoři ne, nezlob se.“

Patrick schoval krabičku a lítostivě pokrčil rameny. „Tak dobře. Připravil jsi už ten vzorek, který jsem ti poslal? Dostal jsi ho dnes ráno prostřednictvím UPS.“

„Ano, přesněji řečeno, požádal jsem o to asistenta. O co ti vlastně jde?“

„To jsi udělal dobře. Je to kousek krápníku a ty máš určit jeho stáří a hmotovým spektrometrem koncentraci uranu a thoria.“

„To mě taky napadlo, ale všechno chce svůj čas. Snad to nechceš hned teď?“

„Upřímně řečeno chci… Právě proto jsem se tě ptal, jestli máš volný večer.“

„To se ti povedlo. Volno musím mít nejen já, ale i přístroje!“

„Je to důležité, v podstatě jsem ty výsledky potřeboval už včera.“

Vítor si povzdechl a posadil se. „Ty si to opravdu představuješ moc jednoduše. Od včerejška nás pověřili novou sérií výzkumů. Přístroj bude zase volný až příští týden.“

„No jistě – a pak přijdou další pokusy. Musíš to mezi ně nějak vsunout.“

„Ještě dnes?“

„Ještě dnes.“

„Panebože! Skutečně nevím… No, měříme právě stejné izotopy, ale i tak… Nastavení a kalibrace zabere půl hodinu, na vzorek počítám další dvě až tři hodiny a nakonec všechno vrátit do původního stavu… Nemám zrovna chuť trávit tady celou noc.“

„Je to důležité!“

„Tak mi už pověz, o co jde? Zase hledáš nějaký poklad?“

„Vypadám jako někdo, kdo slepuje hliněné střepy?“

„Ven s tím!“

„Jde o jeskynní malby. Chci vědět, jak jsou staré. A vyskytují se tam krápníky, které se zřejmě vytvořily později.“ Patrick samozřejmě neměl v úmyslu vyprávět Vítorovi o záhadném nálezu. Místo něj mu poslal pouze malý jádrový vývrt.

„To přece není nic tak strašně neobvyklého, při rychlosti růstu jeden metr za deset tisíc let se to může klidně stát. Nebo jak velké jsou ty krápníky?“

„To je různé, ale hlavní je to, že v té jeskyně by se vlastně neměly vyskytovat žádné malby! Chci mít tedy jistotu, že krápníky jsou skutečně tak staré, jak si myslím, než tento objev zveřejním. Jinak bych se zbytečně ztrapnil.“

„Aha! Takže taková malá senzace?“

„Velká určitě ne, ale znáš přece mou trochu pošramocenou pověst.“ To vyjádřil velmi ohleduplně. Ve skutečnosti ho předcházela pověst pochybného hledače pokladů a nikoho by ani ve snu nenapadlo spojovat ho s pečlivou vědeckou analýzou. Samozřejmě mu to ani trochu nevadilo; navíc věděl, že u Vítora tím vyvolává nelíčený zájem.

„A spěchá to tak, že to nemůže týden počkat, co?“

„Vítore, prosím, věř mi, když ti to říkám! Musíš mi pomoct!“

Badatel pokrčil rameny. „Nevím, Patricku…“

„Pozvu tě pak do restaurace, souhlasíš? A zatímco přístroje poběží, pobavíme se o starých dobrých časech, hm? To přece nezní špatně, ne?“

„Tak dobře. Výjimečně. Kvůli těm starým časům.“

„Věděl jsem, že se na tebe můžu spolehnout, příteli!“

Vítor přistoupil ke skříni, vyndal z ní zkumavku a umístil ji do stojanu. „Dobrá, nejdřív seřídím stroj. Chvíli to potrvá. Mohl bys nám přinést dvě kávy? Kávovar najdeš venku na chodbě.“

Patrick přikývl. Vyšel ze dveří a dával si na čas. Vítor byl teď zaměstnaný, což znamenalo, že on sám musí pár nejbližších hodin nějak překlenout. Zkoumal artefakt ve svém bytě. Věděl, že neexistuje možnost, jak určit věk kovu. U mnoha nálezů se dalo stáří určit na základě rud použitých do slitiny nebo jádra sedimentární horniny, které se občas našlo v hmotných nálezech z doby ledové. Tento artefakt je však moderní práce, z kvalitní bezvadné oceli nebo jiného kovu, nevykazuje stopy koroze a určitě nebyl zhotoven v primitivních tavicích pecích před jedním nebo dvěma tisíciletími. Takové objekty jsou z analytického hlediska téměř nadčasové.

„Když vznikají krápníky, obsahují uran 238,“ vysvětlil později Vítor. „V průběhu tisíciletí se vytvářejí stále nové vrstvy, nejstarší vrstva je ta vnitřní. Během této doby se uran rozpadá na uran 234 a potom na thorium 230. Poločas rozpadu uranu je známý, takže se podle poměru thoria a uranu dá zjistit, jak dlouho ten proces už probíhá.“

„Proč mi to všechno vykládáš? To já přece vím.“

„Jistě, ale neumíš ten stroj obsluhovat – to si musím nakonec vychutnat sám.“

Dvě hodiny proseděli vedle neforemně vypadajícího hmotového spektrometru, který zabíral celý roh místnosti, a rozmlouvali o společných výzkumech a projektech, jimž se Vítor od té doby věnoval. Nakonec se na počítačovém monitoru rozsvítila zpráva. V souřadnicové soustavě se objevily výsledky zkoumání v podobě jednotlivých lomených čar na vodorovné ose.

„Už to začalo!“ poznamenal Vítor. „Tohle jsou podíly různých izotopů. Uran 238, 235, 234… tady máš thorium 230. A program propočítává jejich vzájemně poměr a stáří. Tady dole.“

Vítor ukázal na řádku, kde bylo zaznamenáno stáří vzorku, které umožní usoudit, jak dlouho je už kov sevřen krápníkem.

Patrick se zhluboka nadechl, když číselný údaj přečetl.

48 200 let.

30. září 2006
Správa egyptských starověkých památek, Zamalek, Káhira

Stephen Brooks a jeho vědecká asistentka čekali na dřevěné lavici na chodbě. Po dlouhém a vyčerpávajícím úsilí se jim podařilo domluvit si schůzku s doktorem Híšámem Abdelem Azízem. Doktor Azíz byl vedoucím Nejvyšší rady pro památky Egypta, Supreme Council of Antiquities (SCA), centrální instituce odpovědné za veškeré staroegyptské kulturní dědictví. Financovala a kontrolovala všechny tuzemské výzkumné projekty, vykopávky, restaurování, rozšiřování a novou výstavbu muzeí v Egyptě, zapůjčování exponátů pro mezinárodní putovní výstavy, navracení kdysi odcizených artefaktů – a pouze ona schvalovala zahraniční archeologické projekty. Nebo je také odmítala, jako v Brooksově případě. Proto byl tady.

Už několik let platily nové předpisy, nový postup při schvalování a nové podmínky. Odpovědný za ně byl osobně doktor Azíz. Tento Egypťan vystudoval archeologii a přes třicet let se jí aktivně věnoval. Ještě než se stal šéfem SCA, byl odpovědný za náhorní plošinu u Gízy a velké pyramidy. V této funkci se stačil znelíbit téměř všem zahraničním badatelům. Nyní se jeho pravomoc ještě rozšířila na celou pevninu od Násirova jezera až k deltě. Doktor Azíz bez váhání zcela zakázal jakékoli vykopávky od Gízy až po Horní Egypt – údajně proto, aby nálezy uchoval pod pískem. Pořád na sebe upozorňoval a tlačil se do popředí; jen obtížně by se dnes hledal nějaký dokument o faraonech, ve které by se před kameru nedostala Azízova bělovlasá hlava s neodmyslitelným kloboukem a kde by s hrdě vypjatou hrudí neupozorňoval na své oficiální postavení. Přitom to byli právě cizinci, jejichž vědomosti, technologie a finanční zázemí umožnily většinu objevů. A doktor Azíz si teď zahrál na vládce z boží vůle a Brooksovu žádost o výzkum jednoduše zamítl. Brooks toho muže upřímně nesnášel – tím spíš, že ho nebylo dost dobře možné obejít.

Otevřely se dveře a doktor Azíz vyšel na chodbu. Brooks, který ho dosud nikdy neviděl na vlastní oči, ho okamžitě poznal. Egypťan k nim přistoupil a podal ruku asistentce.

„Těší mě, že vás poznávám, madam.“ Pak pozdravil podáním ruky Brookse. „Pojďte prosím do mé kanceláře.“

Následovali doktora Azíze a za chvilku se už uvelebili ve dvou křeslech, zatímco Egypťan se posadil oficiálně za psací stůl. Měl před sebou jakousi složku s podklady. Brooks se domníval, že to jsou materiály k jeho žádosti o povolení výzkumu.

„Dáte si čaj?“

Zdvořile odmítli. „Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se konečně doktor Azíz.

„Jedná se o naši žádost,“ vysvětlil Brooks. Musel se hodně snažit, aby zůstal laskavý. Ten Egypťan přece naprosto přesně ví, proč ho požádali o tuto schůzku. „Nerozumíme tomu, proč byl náš projekt zamítnut.“ Vyhnul se tomu, aby za viníka odmítnutí označil přímo doktora Azíze.

„Ale to bylo z dopisu SCA přece zřejmé, nebo ne?“

„Mohl byste nám to ještě jednou objasnit?“

„Ve vašem případě žádost o projekt ztroskotala na kvalifikaci. V předpisech je jednoznačně stanoveno, že žadatelé musí mít obsáhlé vzdělání a nabídnout dostatečné reference. Musíme samozřejmě zabránit tomu, aby výzkumy nebyly prováděny laiky.“

„Chcete tím říct, že já nejsem dostatečný kvalifikovaný? Že jsem pokládán za laika?“ Brooks jen s námahou držel hněv na uzdě.

„Přesně tak, mister Brooks.“ Doktor Azíz zachoval obdivuhodný klid.

„Ale to je absurdní! Uvedl jsem přehled veškerého svého vzdělání a přiložil rozpis projektů, kterých jsem se dosud účastnil, dokonce včetně doporučení několika velmi renomovaných amerických archeologů.“

Doktor Azíz přikývl a položil ruku na složku před sebou. „Všechno tu mám, ale to nestačí. Kupříkladu neuvádíte žádné publikace. O akademické hodnosti ani nemluvě.“

„A co byste asi tak chtěli? Abych nejdřív vydal nějakou zatracenou encyklopedii?“

„Není sebemenší důvod k tomu, abyste se choval urážlivě.“

„Panebože, tady jde o projekt, který v nejbližších třech letech bude podporován téměř pěti miliony dolarů. To vás přece nemůže nechat lhostejným! Vždyť jsou to vaši zesnulí králové, které chceme vyhrabat z toho sajrajtu!“

Doktor Azíz jemně zavrtěl hlavou. „Mister Brooks, vy to pořád nechápete. Zdaleka nejste jediný, kdo by nám chtěl pomoci. Na každého laika jako jste vy si mohu vybrat jednoho ze tří skutečných odborníků – Francouzů, Španělů, Němců, Japonců. Všichni čekají na svou šanci. A všichni mají peníze – víc finančních prostředků, než si dokážete představit. Nemyslete si, že jste něco zvláštního.“

Brooks se zhluboka nadechl, pevně stiskl zuby a pokusil se uklidnit. Nepočítal s tím, že ten muž je skutečně tak arogantní. „Dobře,“ ozval se za chvíli, „zkusme to ještě jednou. Co mohu udělat pro to, aby náš projekt přece jen obstál?“ Předklonil se. „Nebo řečeno jinak: Co mohu udělat pro vás?“ Doufal, že našel správnou míru důrazu, aby jeho nabídka vyzněla naprosto zřetelně.

„Nic, mister Brooks. Vůbec nic. V mé zemi se nedotknete lopaty, ba ani zubního kartáčku, s výjimkou svého hotelového pokoje. A tam se také můžete hned teď vrátit.“

Brooks prudce vstal a jeho pohled Egypťana přímo spaloval. Potom se bez jediného slova otočil a odešel z místnosti. Jeho asistentka ho následovala.

„Přeji vám příjemný let domů,“ zvolal za ním doktor Azíz, když za návštěvníky zabouchly dveře. Slyšel, jak Brooks na chodbě nadává: „Takovej hajzl!“

Doktor Azíz pokrčil rameny. To je neuvěřitelné, na co si někteří lidé hrají. A na něco takového musí on plýtvat vzácným časem. Vzal podklady ze stolu a uložil je do abecedně uspořádané zásuvky ve skříni na spisy. Pak se znovu posadil a začal se probírat hromádkou dosud nezpracované pošty.

Jeden dopis ho zaujal na první pohled, protože na přední straně poznal logo sestávající z ibise a řady hieroglyfů: Thovt wehem anch neb seštau. Rozlepil obálku a vyndal z ní jediný list. Pokyny zabraly jen několik řádků a byly jako vždy naprosto jednoznačné. Položil papír před sebe na stůl a zadíval se na jména, která byla v textu podtržená: profesor Peter Lavell a Patrick Nevreux.

2. říjen 2006
Cairo International Airport

Byl to namáhavý den – ne proto, že by se Egypt nacházel na konci světa, ale protože Peter v poledne letěl z Hamburku oklikou přes Paříž, aby se tam setkal s Patrickem. Kolem desáté večer konečně přistáli v Káhiře.

Patrick už o víkendu zatelefonoval profesorovi výsledek rozboru a rozmlouvali o něm i během letu. Jen obtížně si uměli představit, že nález je opravdu tak starý, jak prozradila laboratorní zkouška. První kultury, které vyvinuly písmo, vznikly asi tři tisíce let před Kristem a v předcházející době se lidstvo měnilo z kočujících pasteveckých národů na usedlé rolníky. Z doby před písemnou kulturou neexistovaly žádné kulturní artefakty, vyjma několika megalitů a jeskynních maleb. Žádná známá kultura nebyla stará pětadvacet tisíciletí, natož pak nějaká, která zpracovávala kov. Nález zřejmě nebyl přirozeného původu a rozhodně nemohl vykazovat takové stáří. A přesto to tak vypadalo – nezávisle na tom, nakolik jim to připadalo nepravděpodobné, šlo o jediné logické vysvětlení. Osud starého Guardnera vytvořil záhadu netušených rozměrů, což v nich vyvolalo vzpomínky na jejich francouzský projekt. I tam objevili pozůstatky technologie, která byla v přímém rozporu s oficiálním pojetím historie lidstva, a proto se nakonec rozhodli, že přijdou tomuto tajemství na kloub.

Káhirské letiště bylo vzhledem ke svému mezinárodnímu významu podivuhodně nemoderní. Neuvítaly je vzdušné konstrukce ze skla a oceli, nýbrž ostraha vyzbrojená samopaly a místnosti s většinou bíle vykachlíkovanou podlahou a nízkými stropy. Počkali na kufry a s pasy a vyplněnými vstupními doklady se zařadili do fronty čekajících u celní přepážky.

Muž za skleněnou výplní sotva vzhlédl, když přišli na řadu. Nevrlým pohybem si vyžádal doklady a působil přitom dojmem, jako by ho cizinci jenom zdržovali od mnohem závažnější a důstojnější práce. Podle jeho tří zlatých hvězdiček na náramenících se dalo soudit, že úředník se pokládal za schopnějšího než jeho kolegové, kteří se viditelně museli spokojit jen s jednou hvězdičkou.

Znenadání vzhlédl, pak se znovu podíval do pasu, opět zvedl oči a zřejmě srovnával Petrův obličej s jeho fotografií. Pak sáhl po papíru, který ležel vedle něho a něco si přečetl. Vzápětí zvolal něco arabsky do letištní haly. Přispěchali dva strážní. Tříhvězdičkový úředník jim rázně udělil pokyny a na Petra rázem mířily dva samopaly. Mezi čekajícími ve frontě se šířila směsice zvědavosti a neklidu.

„Promiňte,“ ozval se Peter a snažil se zachovat klid a rozvahu, „můžete mi říct, v čem je problém?“

„Zůstaňte stát na místě a nehýbejte se!“ obořil se celník na Angličana a potom ukázal na Patricka. „Vaše papíry taky!“

Patrick neochotně podal zřízenci své doklady. Ten si je krátce prohlédl, opět následovalo srovnání s oběžníkem a pracovníci ostrahy vyslechli další štěkavé příkazy. Patrick jen otočil oči v sloup a poznamenal: „Tak pohněte, chlapci, u nás žádné bomby nenajdete.“

Celník vyšel z kabiny a zamkl ji.

„Pojďte se mnou!“ vyzval nevraživě Petra a Patricka, kteří ho chtě nechtě následovali.

„Naše výzkumy skutečně začaly velmi nenápadně,“ poznamenal Patrick, zatímco je úředník všem na očích prováděl i s jejich kufry různými halami a chodbami. Zavedl je do služebny bezpečnostní ostrahy, kde jim pokynul, aby se posadili. Strážní s nimi zůstali a celník přičinlivě zmizel ve vedlejší místnosti.

„Jde pouze o záměnu, nic jiného,“ uklidňoval Peter svého kolegu.

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ namítl Patrick. „V některých zemích jsou dost paranoidní na to, aby tě zavřeli, protože ti páchnou nohy nebo sis prostě u Amazonu objednal nesprávné knihy. Kromě toho nás taky můžou chtít vydírat.“

„Co prosím?“

„Taky nic nového. Zvůle a korupce. Po zaplacení kauce ve výši řekněme dvacet tisíc euro nás obratem pustí.“

„To snad jenom žertujete! Egypt přece není banánová republika.“

„Takové věci se vždycky dovíte, až když je po všem.“ Vyndal krabičku cigaret a už se chystal nabídnout profesorovi, ale potom jen krátce pokrčil rameny a nabídl krabičku strážným. Jeden z mužů se křivě ušklíbl, přehodil samopal do levé ruky a vzal si cigaretu. Druhý muž začal kolegovi hlasitě domlouvat a nakonec mu vyrazil cigaretu z ruky. Poté se zuřivým pohledem arabsky vynadal Patrickovi.

„Je to jasné,“ pochopil Francouz, „žádné bonbony od cizích chlapů.“ Potom ukázal krabičkou na sebe. „Smím si zakouřit aspoň já? Je to v pořádku, nebo mě zastřelíte?“ Muž nevrle přikývl. „Takže nejspíš můžeme,“ vyrozuměl Patrick a pohodlně se s cigaretou v ústech opřel.

Uplynulo půl hodiny, ale celník se pořád nevracel. Strážní si přehodili zbraně přes ramena a se zaujetím rozmlouvali. Vypadalo to, že se o Petra a Patricka už nestarají.

„Nevím, jak jste na tom vy, Petře, ale já jsem si skoro rozseděl zadek. Musíme něco podniknout, nebo tu nakonec oslavíme Vánoce.“

„Máte nějaký nápad? Jsem jedno velké ucho.“

„Zavolejte na britské vyslanectví, je to jejich práce, aby v takových situacích krajanům pomáhali.“

„Oni nás asi jen těžko nechají telefonovat.“

„Ale jděte, za pokus to stojí.“

„V tuhle denní dobu tam už stejně nikoho nezastihnete.“

„Pořád ještě existuje pohotovostní služba pro nouzové případy.“

„A proč nezavoláte svým krajanům? Určitě tady někde je i francouzské vyslanectví.“

„No jo, když to říkáte… Člověk by neměl takové služby využívat příliš často, jestli mi rozumíte, na co narážím.“

Peter si dokázal velmi živě představit, že se ten svéhlavý Francouz už častěji dostal do podobně spletitých situací a žádal o pomoc.

Patrick oslovil strážné, ukázal na svůj mobil a pokusil se jim prosbu co nejnázorněji vysvětlit. Ti však podle očekávání reagovali velmi rezolutní argumentací, zpočátku arabsky, takže Patrick nerozuměl ani slovo; pak spolu polohlasně tlachali dál. Vzápětí se k nim však přidali další úředníci, kteří dosud nezúčastněně pobíhali po kancelářích sem a tam, a diskuze o tom, jestli oba cizinci smějí telefonovat, narostla do dramatických rozměrů. Patrick každopádně doufal, že jde pořád o jejich záležitost a že nerozebírají novátorské metody mučení nebo situační plánek závodní jídelny.

Nakonec k nim přistoupil další muž, který měl na náramenících dvě hvězdičky a viditelně se nemohl zbavit pocitu, že ta otázka spadá do jeho kompetence.

„Vy telefon. Dvě minuta,“ prohlásil rozhodně. „Vy přijít.“ Naznačil Patrickovi, aby vstal, ale ten podal mobilní telefon profesorovi. Úředník zavrtěl hlavou a ukázal teď na Petra. „Vy přijít.“ Peter se zvedl a následoval muže do kanceláře. Egypťan tam ukázal na telefon na psacím stole.

„Řekl byste mi číslo britského vyslanectví?“ zeptal se Peter. „Britské vyslanectví v Káhiře?“

Úředník něco zabručel, vytáhl ze skříně několik pořadačů a začal v nich listovat. Nakonec našel záznam s telefonním číslem, které Petrovi ukázal.

Na uvedeném čísle se skutečně ohlásilo vyslanectví, avšak pouze telefonní záznamník. Hlas na druhém konci zopakoval řádné úřední hodiny, ale o pohotovostní službě neřekl ani slovo. Peter zklamaně zavěsil a zvedl ruku.

„Nikdo tam není, rozumíte? Nikdo to nezvedl. Musím to zkusit ještě jednou. Říkal jste dvě minuty!“

Zřízenec se na něho chvíli nerozhodně díval a pak rozezleně přikývl. Peter vyndal náprsní tašku a zalistoval v ní. Hledal číslo Olivera Guardnera. S úlevou vydechl, když ho našel, a za okamžik na druhém konci vedení zazvonil telefon.

Petrova důvěra rychle vzala za své, když se znovu ozval telefonní záznamník. Nikdo není doma a volající má zanechat vzkaz.

„Mister Guardner, tady Peter Lavell. Je pondělí, druhého října, krátce po jedenácté hodině večer. Egyptské úřady nás zadržely na letišti. Nikdo nám dosud neřekl, proč nebo na jak dlouho ještě. Věřím, že nám pomůžete. Zastihnete nás na mobilním telefonu Patricka Nevreuxe.“ Uvedl Francouzovo číslo a zavěsil. Nebylo pravděpodobné, že by tento vzkaz zastihl Guardnera ještě dnes večer a že by se jejich případný zachránce hned pokusil něco podniknout. Když ho zřízenec vedl nazpět, připravoval se v duchu na to, že stráví noc v egyptském vězení.

„Tak co?“ vyzvídal Patrick. „Podařilo se vám něco zařídit?“

„Jak na vyslanectví, tak u Olivera Guardnera byl jen telefonní záznamník.“

„Vy jste volal starému Guardnerovi? To je dobrý nápad!“

„Ale bohužel to nebylo nic platné.“

Patrick chtěl něco odpovědět, ale z vedlejší místnosti k nim opět zamířil tříhvězdičkový celník, který je nechal zatknout. Strážní si okamžitě nasadili zbraně a snažili se projevovat mimořádnou služební horlivost.

„Odletíte zpátky. Žádné vstupní vízum,“ prohlásil úředník.

„Poslyšte, pane,“ ozval se Patrick, „my jsme turisti. Nemůžete nás prostě jen tak poslat domů. Přivážíme devizy. Hodně eur.“

„Vy mě chcete podplatit?“ obořil se na něho muž. Ozbrojená stráž si jeho ostrý tón vyložila po svém a jako na potvrzení jeho slov zarachotila zbraněmi.

Peter položil ruku Patrickovi na rameno. „Samozřejmě že ne!“ ujistil Egypťana. „Určitě je to jen nějaké nedorozumění.“

Muž pohrdavě mávl rukou. „Mám své pokyny! Pojďte se mnou!“ Vyštěkl na strážné několik rozkazů a vykročil napřed. Peter a Patrick vyšli z kanceláře a eskorta je znovu provedla celým letištěm. Minuli odletové terminály a ocitli se v tranzitní hale, kde jim nesmlouvavě vyhradili místa k sezení. Celník stál nedaleko a diskutoval s letištním personálem. Strážní se postavili vedle nevítaných návštěvníků s odjištěnými zbraněmi.

„Pěknej průser,“ konstatoval Patrick. „To nám výlet skončil dřív, než začal.“

„Taky jsem si zdejší pobyt představoval jinak,“ přisvědčil Peter.

„Vrátíte se nejbližším letadlem do Paříže,“ prohlásil zřízenec, když se k nim konečně vrátil. „Za hodinu.“

„A naše doklady?“

„Ty dostanete na palubě.“

Poté se otočil a odešel z haly.

„Je vidět, že v této zemi nejsme zrovna moc vítaní,“ konstatoval Peter.

„Ach, to by mě opravdu nenapadlo.“

Peter otevřel kufr a vyndal tašku se vším, co potřebuje kuřák dýmky. „Myslím to vážně. Zamyslete se, kdo by na tom mohl mít zájem.“

„Vy teď chcete blaženě pokuřovat dýmku a filozofovat?“

„A proč ne?“

„Váš klid bych chtěl tedy mít!“

„To jsem od vás už několikrát slyšel.“ Peter si začal nacpávat dýmku.

„Spíš se sám sebe ptám, jak se dověděli o našem příletu. Že by nás nakonec starý Guardner pěkně napálil?“

„A co by z toho měl?“

„Co já vím…“

„Pro mě je to potvrzení, že výzkum, který nám Guardner svěřil, je určitě víc než jen honba za nějakým přeludem. Vzpomínáte si, jak říkal, že je v našem vlastním zájmu, abychom na sebe co nejméně upozorňovali?“

„Jistě, ale to znamená, že jde o mnohem víc než jen o soukromé pátrání po pokladu.“

„Jestli vás to uklidní, mám podobných akcí plné zuby.“

Peter přikývl. „Ano, možná máte pravdu.“ Zapálil si dýmku. „Přesto je to zajímavé… nesmírně zajímavé…“

Odmlčeli se a každý se věnoval svým úvahám. Čas se trýznivě pomalu vlekl.

Letiště se viditelně vyprazdňovalo. Jen na opačném konci tranzitního prostoru se shromáždilo několik pasažérů. Většina z nich působila nevýslovně unaveným dojmem; zaháněli nudu časopisy a posloucháním hudby a jen občas zašilhali po obou mužích a jejich ozbrojených strážcích.

„Já se na to vykašlu,“ ulevil si Patrick. „Teď už je pozdě na to, abych zavolal Howardovi.“

„Howardovi?“

„Howard Goddard, klimatolog a speleolog, který žije v Káhiře. Můj kolega v laboratoři mi s ním zprostředkoval kontakt. Poradil mi, abych se ho zeptal na ten krápník.“

„Mohl by vám sdělit něco, co ještě nevíte?“

„No, je znalec geologických dějin Egypta a nejspíš by dokázal vysvětlit, kde se tu vyskytují krápníkové jeskyně. Tolik jich zase nebude, pokud vůbec nějaké existují. Získal-li Guardner senior krápník v této zemi, mohl by nám třeba Howard naznačit, kde se dá něco takového najít. Domluvili jsme se na zítřejší večer, ale v tuhle dobu ho můžu jen těžko budit kvůli tomu, abych schůzku odvolal.“

„Ne, bude to muset počkat na zítřek.“

„Teď už je to stejně jedno. Až nás tihle přítelíčkové vykážou ze země, budeme se muset nad vším znovu důkladně zamyslet. Dostat se sem nějakými zadními vrátky bude dost obtížné… snad přes Súdán…“

V hale zničehonic začalo být rušno. U vchodu do tranzitního prostoru se objevili dva muži a rozčileně mluvili s tříhvězdičkovým úředníkem, který tam také stál. Netrvalo dlouho a skupinka k nim zamířila. V jejím čele kráčel celník.

„Můžete jít!“ vyzval Petra a Patricka, vydal jim pasy a ukázal na východ.

Oba se na sebe nerozhodně podívali. Jeden z mužů z celníkova doprovodu k nim přistoupil. „Profesore Lavelle, mister Nevreux, vaše vstupní vízum bylo schválené.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Peter.

„Z pověření pana Guardnera jsme zařídili s egyptskými úřady všechny potřebné formality. Omluvte prosím všechny nepříjemnosti. Mister Guardner vás prosí, abyste nás následovali. Venku na vás čeká řidič.“

„No jestli tohle není dobrá zpráva!“ neskrýval úlevu Patrick. „Pojďte, Petře, ať už jsme odsud pryč.“

Nechali za sebou trochu nerozhodné strážné a rozmrzele vypadajícího celníka a kráčeli za pomocníkem, který je nakonec svěřil do péče Egypťana středního věku.

Ten pozdravil Petra a Patricka dobrou angličtinou a vysvětlil jim, že se jmenuje Ahmad a odveze je k panu Guardnerovi.

Když se Peter a Patrick konečně dostali na volné prostranství před letištní budovou, na chvíli se zastavili. Venku byla noc, ale tak teplá, že přímo vybízela ke koupání. Vzduch byl suchý a nasycený nezvyklou vůní, v níž se mísil prach, výfukové plyny a nepatrný závan čehosi neznámého. Byl to prostě jiný svět.

Ahmad parkoval v zóně VIP, která se nacházela přímo u východu, z něhož právě vykročili. Seděl v bílém mercedesu nejvyšší třídy, jehož chromově lesklé disky kol byly nablýskané stejně důkladně jako metalíza celého vozu; ten ostatně na první pohled působil dojmem automobilu pro nejvyššího představitele Saúdské Arábie. Na druhou stranu, zamyslel se Patrick a rozhlédl se, tady stojí víc takových aut. Starý Guardner tu na sebe ani trochu neupozorňuje.

Řidič jim otevřel zadní dveře, nechal je nastoupit, naložil kufry a vyjeli.

Stačilo pár kilometrů a Egypt se na první pohled zřetelně změnil. Provoz byl stále hustší, ruiny domů přecházely v zanedbané stavby, poté následovaly bloky vyšších obytných domů a nakonec se ponořily do chaosu nikdy neusínajícího mnohamilionového velkoměsta. Doprava se několikrát úplně zastavila. Všichni houkali, ale měli přitom ruce pohodlně vystrčené z otevřených oken a neprojevovali mimořádnou rozmrzelost.

Po zdánlivě nekonečné jízdě projeli několika ulicemi s administrativními budovami a honosnými vilami. Nečekaně se ocitli na mostě vedoucím na ostrov. Ten se rozkládal uprostřed Nilu, široké řeky protékající Káhirou. Tady už bylo mnohem víc zeleně, nacházely se tu parky a nápadné množství aristokratických rezidencí, které se stavěly zhruba před stoletím.

„To je Zamalek,“ vysvětlil Ahmad svým pasažérům na zadních sedadlech. „Hned tam budeme.“

Za několik minut mercedes zastavil před branou v třímetrové zdi, za kterou se tyčily stromy a palmy ozářené reflektory. Řidič otevřel krabičku, stiskl tlačítko a brána se potichu otevřela. Vzápětí pokračovali v jízdě po osvědené příjezdové cestě lemované ibiškovými keři a zamířili k hostitelově vile. Ocitli se před bílou dvoupatrovou stavbou v secesním stylu. Když automobil zastavil před vchodem, otevřely se domovní dveře a na prahu se objevila shrbená postava Olivera Guardnera.

„Vítejte v Káhiře, profesore Lavelle, monsieur Nevreux,“ pozdravil oba muže, když vystoupili. „Pojďte dál. Ahmad se vám postará o zavazadla.“

Peter se na chvilku zastavil a zhluboka se nadechl exoticky omamného vzduchu. Pořád ještě bylo velmi teplo. Ve vzduchu bylo cítit tropickou a nasládlou vůni neznámých rostlin a vlahé země, jako by právě teď zavlažovali trávník. Pak si uvědomil nádech pečeného masa a exotických koření. Na stěně domu nad lampou seděl gekon a sledoval velkýma očima kořist. Peter čekal, že uslyší noční koncert neviditelného hmyzu a afrických ptáků, ale místo toho tu cvrčela osamělá cikáda a zdálky sem doléhala ozvěna provozu ze sousedních ulic.

„Tak už pojďte, Petře!“ Patrickův hlas ho vyrušil tak, že sebou trhl. Spěšně vykročil a vstoupil se svým kolegou do Guardnerovy rezidence.

Obklopil ho příjemně klimatizovaný vzduch. Podlahu z leštěného přírodního kamene v přijímací hale pokrýval velký orientální koberec. V místnosti stál starožitný nábytek a kožená křesla, ze stropu visel honosný feudální lustr.

„Mám radost, že jste měli příjemnou cestu,“ prohlásil Guardner, „pominu-li samozřejmě tu smutnou příhodu na letišti. Je mi moc líto, že došlo k takovým komplikacím. Udělal jste dobře, že jste mi zavolal, profesore Lavelle! Jestli proti tomu nic nemáte, ukážu vám hned vaše pokoje. Je už velmi pozdě a cesta vás určitě vyčerpala. Navrhuji proto, že povinný drink na uvítanou přesuneme raději na společnou snídani. Souhlasíte?“

„To zní skvěle,“ přikývl Peter, „moc vám děkujeme.“

„Dobře, pak mě tedy následujte.“ Guardner se otočil. „Tudy.“

Peter a Patrick šli za ním a klouzali pohledem po uměleckých předmětech a starožitnostech, které zdobily chodby a pokoje. Průchody byly lemovány napodobeninami antických sloupů a sochami v životní velikosti, rohy místností se změnily v důmyslné skříně, na stěnách visely koberce, tapisérie a zarámované pergameny. Petrově pozornosti neunikly severoafrické ebenové sošky zdobené mušlemi kauri, stěna plná masek z jižního Tichomoří, které mu připomněly výstavní sály hamburského muzea, socha boha Šivy a oltář se šklebící se maskou Mahákály a pestrobarevné modlitební fáborky. Byla to procházka soukromým národopisným muzeem.

„To, co tady všude vidíte,“ poznamenal Guardner a opsal vycházkovou holí ve vzduchu neurčitý kruh, „si přivezl můj otec z mnoha cest. Jsou tu i exotické dary, které se nahromadily během mnoha let. Nejsou to drahocenné poklady nebo vzrušující kulturní statky, jak jste už nepochybně zjistili. Otec se snažil seskupovat předměty podle jejich zeměpisného nebo kulturního původu. Tento týden strávíte v egyptském křídle domu. To by mělo vytvořit vhodný rámec vaší návštěvě.“

Prošli dveřmi a najednou stanuli pod širým nebem. Byla to malá vnitřní dvorana, kterou ze tří stran lemovala zastřešená veranda. Uprostřed atria se lesklo jezírko obehnané nízkou zídkou. Nad vodní hladinou se tyčilo sousoší tvořené spoustou polonahých nymf a delfínů chrlících vodu; nymfy i delfíni byli shromážděni kolem bojového vozu, na kterém se dal rozpoznat svalnatý muž s trojzubcem.

„To je zřejmě řeckořímská část rezidence,“ usoudil Peter. „Je to Neptun, nebo Poseidon?“

„Nevím a upřímně řečeno si nejsem jistý, jestli to věděl otec. To dílo beztak pochází z epochy, která byla jen na okraji otcova zájmu.“

Peter si sousoší pozorněji prohlédl. „Protože to jsou Nereidy, mělo by to pocházet ze starého Řecka, takže by šlo o Poseidona, ale mohl by to být i Nereus…“

„Nevypadají ti delfíni spíš mínojsky?“ namítl Patrick.

„Mínojsky?“ Peter udiveně vzhlédl. „Odkud vy znáte pojem mínojský?“ V očích se mu šelmovsky zablesklo.

„Ach, jen jsem to zaslechl na dovolené.“ Patrick s úsměvem mávl rukou. „Na druhou stranu materiál bych datoval do…“ Otřel kámen prstem a olízl si ho. „Počátek dvacátého století. Umělý kámen, napodobenina mramoru. Itálie. Jižní svah.“ Potom se zasmál. „A podívejte se, proč potřebuje tak mohutný trojzubec. Freud měl pravdu.“ Ukázal na minimalisticky vypracovaný pohlavní úd sochy. „Uprostřed tak vzrušující společnosti je to dost smutné.“

„Třeba se to dá vysvětlit docela přirozeně. Jestli je to Nereus, pak je to podle legendy otec těchto mořských panen.“

„Dobrá, ale to se tedy naskýtá úplně jiná otázka: Jak je mohl pro všechno na světě s touto výbavou zplodit?“

„Starověcí bohové přece dokázali i jiné věci. Jen si vzpomeňte, jak se narodila Athéna, nebo…“

„Stačí,“ přerušil ho Patrick s úsměvem, „to stačí, díky.“ Poklepal profesorovi na rameno. „Pro dnešek toho bylo víc než dost. A zítra budeme na tomto místě pokračovat.“ S těmito slovy vykročil za Guardnerem, který naslouchal rozhovoru s pobaveným výrazem a nyní čekal u dveří na opačném konci atria.

„Je mi jasné,“ poznamenal stařec, „že tu práci zvládnete jednou rukou. Doufám, že stejně na tom budete i zítra, až vám ukážu samotnou sbírku.“

Vstoupili do chodby, jejíž stěny byly pokryté zarámovanými papyry a velkorozměrovými fotografiemi egyptských nástěnných maleb. Zavedl je do salonu se sedacím koutem a dvoumetrovou palmou. Vedle ní stála majestátní socha sedícího faraona vytesaná z tmavého kamene.

„Černá žula. A nejspíš dokonce pravá,“ poznamenal Patrick, když na zkoušku přejel dlaní po zvětralém povrchu. „Nebo skvělý padělek. Kdo je to?“

„Amenhotep IV.,“ upřesnil Peter. „Známější pod jménem Achnaton.“

„Jak to můžete tak přesně vědět?“

„Především jde jednoznačně o naturalistický amarnský styl. A navíc Achnaton je naprosto jedinečný: vpadlé tváře, špičatá brada, úzké oči, propadlá hruď, ochablé břicho. Nehledě na to,“ ukázal na řadu hieroglyfů v dolní části sochy, „tady vidíte jeho jméno.“

„Tedy Petře, nejdřív templářští rytíři, rozenkruciáni, kabala a hebrejští démoni – a teď egyptští bohové… Děsíte mě.“

„Byl to faraon, nikoli bůh.“

„To je jedno.“

„Víte, že je to jedna z nejzajímavějších historických postav? Říkali mu taky…“

„Petře! Dnes už ne. Mohl byste si to ušetřit k zítřejší snídani? Jo, abych nezapomněl: povězte mi, pane Guardnere, kdy a kde zítra posnídáme?“

„Prosím o trochu trpělivosti,“ odpověděl Guardner, „k tomu se dnes dostanu. Už jsme tady.“ Ukázal na různé dveře, které vedly do salonu. „Tam se nacházejí vaše pokoje. Dveřmi támhle naproti se dostanete do hlavního obývacího pokoje v domě. Odtud vyjdete na terasu, na které si zítra vychutnáte snídani. Vyhovuje vám můj návrh, že bychom posnídali v osm hodin?“

„To zní dobře,“ přikývl Patrick. Peter také přisvědčil.

„Takže teď vás nechám o samotě. Udělejte si pohodlí. Kdybyste něco postrádali, můžete zvonkem nad postelemi kdykoli přivolat Zamiru. To je moje hospodyně a o všechno se postará.“

Peter přikývl: „Děkujeme.“

„Pak tedy dobrou noc, pánové.“

„Dobrou noc, mister Guardner.“

Guardner zmizel za dveřmi, které jim naposledy ukázal, a Peter a Patrick v egyptském salonu osaměli.

„Tak se na to podíváme,“ vyzval Peter a zamířil do pokoje pro hosty. Nalevo i napravo od každých dveří byly na kameni namalované pruhy s hieroglyfy. Peter se na ně chvíli zadíval.

„Tady stojí něco o domě a místu spočinutí boha Hora, pak následuje výčet jeho titulů. Zajímavé.“

„A na mojí straně?“

Peter si prohlédl znaky. „To znamená Dům a místo spočinutí boha Setha a potom rovněž následují jen jeho tituly.“ Pokrčil rameny. „Oba to jsou egyptští bohové. Zítra se pana Guardnera zeptáme, jestli jeho záležitost s těmito božstvy souvisí nějak hlouběji.“ Položil ruku na kliku. „Já si vezmu Horův pokoj.“

„Dobře,“ souhlasil Patrick, „takže já se spokojím s tímhle.“ Otevřel dveře, ještě jednou se otočil k Peterovi a zazubil se. „Spěte sladce, Hore.“

„Vy také.“

Oliver Guardner přistoupil k baru v obývacím pokoji a nalil si z připravené karafy sklenku červeného vína. Uchopil ji do levé ruky, pravou znovu sevřel hůl a vyšel na terasu. Tam se uvelebil na ratanové židli stojící vedle stolku a zadíval se přes osvětlený bazén do zahrady.

Vzpomínal na roky strávené nekonečným pátráním. Viděl mnoho neuvěřitelného, tolik se toho změnilo – a přesto to bylo nakonec pořád stejné. Ačkoli se dověděl velmi mnoho, bylo mu vždy jasné, že vlastně neví vůbec nic.

Nemusel dlouho čekat. Ze stinné zahrady vystoupila postava a zamířila k terase. Byl to Al Haris. Vypadal stejně, jak si ho Guardner uchoval v paměti z doby svého mládí: vybraný oblek, bělovlasý, bělovousý, jemný a nepřístupný. Nikdy nepochopil, jak je možné, že tento statný muž na první pohled nestárne; během let se s tím však mlčky smířil a pak jednou jeho údiv pominul a on se na to přestal hosta vyptávat.

„Moc rád vás vidím!“ pronesl na uvítanou Guardner.

„Potěšení je na mé straně, starý příteli. Dovolíte, abych vám ještě dělal společníka i v tak pozdní hodinu?“

„Nic jiného jsem neočekával! Mohu vám nabídnout víno?“ Zvedl sklenku. „Právě jsem před jídlem otevřel Omara Chajjáma, ale potěšilo by mě sdílet kapku ušlechtilého moku i s vámi. Nepohrdnete několika doušky francouzského?“ Naznačil, že by se obřadně zvedl, ale Al Haris ho gestem ruky vyzval, aby zůstal sedět, a sám se posadil vedle něho.

„Je to od vás nesmírně laskavé, ale dnes večer ne. Kromě toho jsem svou potřebu vybrané značky Corbiéres ukojil v posledních letech víc než dostatečně.“

„Rozumím.“

„Kdykoli se tu ocitnu, pohladí mě vaše nádherné útočiště na duši. To už je dnes velká vzácnost.“

„Časy se vskutku změnily.“

„Nic není stálé vyjma změny. Tak to bylo vždy.“

„Ano.“

Oba muži se odmlčeli a zamyšleně hleděli do zahrady. Guardner si uvědomoval, že se ocitli na osudové hranici. Málokdy předtím cítil přechod tak zřetelně. Mnohem častěji se věci prostě překrývaly a člověk si toho všiml, teprve když do nich pronikl, když byly nevratné, nebo dokonce pominuly. Ale oni teď sedí tady. Na rozhraní.

„Řekněte mi,“ zeptal se Guardner, „nechával jste všemu vždy prostě volný průběh?“

„Člověk může zestárnout jako vy a já,“ odpověděl Al Haris, „ale nikdy není dost starý na to, aby mohl s jistotou říct, jakým směrem se věci vyvíjejí. Všechny naše předpovědi nejsou nic než více nebo méně zdůvodněné domněnky. Kdo by si mohl osobovat právo rozhodovat o osudu?“

„Ale přesto tady dnes sedíme.“

„Ano, nikoli však proto, abychom něco usměrňovali nebo řídili. Jenom připravujeme cestu.“

„Asi máte pravdu.“

„Jak ochotně oba přijali vaše pozvání?“

„Právě tak zdrženlivě, jak se dalo očekávat.“

„Pokládáte to za dobré znamení?“

„Jistě. Myslím, že ano.“

„Vidím to podobně a souhlasím s vaším rozhodnutím. Ale je vám jistě jasné, že to také může skončit nezdarem?“

„Ano, uvědomuji si to, ale musíme to risknout. Bohužel už mi nezbývá moc času…“

Bělovousý návštěvník se na starce chápavě a velmi laskavě podíval a usmál se. „Není to prokletí, příteli, věřte mi.“

„To vím dobře, ale musím splnit svůj úkol. A až tady nebudu…“ Pokrčil rameny. „Prostě doufám, že budeme mít úspěch.“

„Nikdy jsem nezažil lepší konstelaci, to je nesporné.“

„Takže jim oběma důvěřujete?“

Statný muž se na chvíli odmlčel. „Důvěřuji Johanně,“ odpověděl.

Před vnitřním okem Olivera Guardnera se vynořil rovnoměrný obličej mladé ženy, která si bezděčným gestem zahrnovala světlé vlasy za ucho.

Přikývl a nepřítomně se usmál. „Jak se jí vede?“

„Mám vám vyřídit srdečné pozdravy.“

„To je krásné. Tak rád bych se s ní ještě jednou viděl. Obrovská škoda, že tehdy musela opustit Egypt a věnovat se jiným úkolům v Evropě. Ale nemůžeme mít všechno a myslím, že takhle je to pro mě nejlepší.“

„Ona to vidí stejně. Je mi líto, Olivere.“

Guardner zavrtěl hlavou, jako by chtěl zaplašit vzpomínku. „Ne, nemusíte toho litovat. Věděl jsem, do čeho se pouštím, a nelituji jediného dne.“

Al Haris se usmál. „Mám upřímnou radost, že to říkáte.“

Guardner přikývl a upil ze sklenky. „Zítra vám ukážu sbírku.“

„To bude mimořádně zajímavé. Věříte, že ti dva muži na takové pátrání stačí?“

„Pátrání? Ó jistě, bezvýhradně. Ale teď už jde o víc. Mnohé není takové jako před sedmdesáti lety. K tisíciletému prachu přibyla během nesmírně krátké doby suť několika desetiletí. Místo toho, abychom věděli víc než dříve, jsme jen zmatenější než kdykoli předtím.“

„Podobný rozhovor jsem už před nějakou dobou vedl.“

„Není ostuda, že jsme zapomněli na vlastní dědictví? Jak se asi teď musíte cítit?“

Bělovousý návštěvník se usmál. „I po všech těch letech mě pořád dokážete překvapit. Takovou otázku mi dosud nikdo nepoložil.“

„No a?“

„Musíme se naučit odpoutat. Když přichází něco nového, nezbývá na to staré občas místo. Leccos se ztratí a znovu objeví, něco zůstane navždy zapomenuté, ačkoli to pro nás byla velmi silná srdeční záležitost. Takový je běh věcí. Komu prospěje něco, co pro nikoho jiného nic neznamená?“

„Ale co když víte, co by to mohlo znamenat nebo způsobit?“

„O tom nerozhoduji.“

„Takže jste fatalista?“

„Můj úkol je jiný než váš.“

„Ano, to je zřejmé…“

„Nemusíte se kvůli tomu rmoutit, Olivere. Už se ukazuje, že jste své poslání v této záležitosti splnil skvěle. Mou úspěšnost bude třeba ještě posoudit.“

„Kdo by vás mohl soudit?“

„Konec.“

„Konec… Obáváte se ho?“

„Vypadá to, že dnes večer máte zvláštní náladu.“

Guardner mávl odmítavě rukou. „Vrtochy starého muže. Nečekal jsem, že uslyším odpověď.“

„Myslíte při všech starostech o budoucnost také na Thovta?“

„Ano, Thovt nastoupí. Thovt wehem anch. Začne jemně, ale pak rozpoutá bouři. Jak bych na to mohl zapomenout. Nemůžeme se však tomu nijak vyhnout.“

„Ne, to opravdu nejde. Už to začalo. A probudilo se mnohem víc než jen Thovt.“

„To mě také napadlo. Neexistuje ale nic, co bych proti tomu mohl udělat. A na sklonku dne to tak musí být. Jinak bychom si nemohli být nikdy jistí, že ano?“

„Nejspíš to tak je…“ Al Haris se zvedl a podal Guardnerovi na rozloučenou ruku. Zaleskl se na ní těžký, purpurově zlatý prsten. „Loučím se s vámi. Náš rozhovor byl velice podnětný. Mám radost, že jsem vás našel v tak dobrém rozpoložení a plného sebedůvěry a rozhodnosti.“

„Nepochybuji o tom, že to bude zajímavá doba.“

„A před koncem se znovu shledáme, to vám slibuji.“

„Inšalláh. Děkuji vám za návštěvu.“

„Nashledanou, příteli.“

Bělovlasý muž se klidnými kroky vzdálil z terasy a zanedlouho se ztratil v šeru zahrady.

KAPITOLA 4

6. duben 1939
Německé vyslanectví, Garden Town, Káhira

Wolfgang Morgen čekal netrpělivě v kanceláři vyslanectví. Společnost dorazila před několika minutami, ale do večeře zbývalo ještě dost času. Pohodlně se uvelebil v širokém čalouněném křesle. Vedle něho na psacím stole ležela stříbřitě lesklá krabička. Kvůli ní se s ním chtěl setkat Goebbels.

Kroky se blížily a potom se otevřely dveře. Na prahu se objevila hubená postava říšského ministra.

Morgen vstal a natáhl paži k pozdravu. „Heil Hitler.“

„Heil Hitler.“ Goebbels vstoupil do místnosti. „Nemám moc času, proto se vyjádřím velmi stručně. Vaše práce jsou působivé a je mi ctí vyřídit vám pozdravy od našeho vůdce.“

„Děkuji.“

„Žádal jste o podporu.“

„To je pravda.“

„Jde o expedici, kterou chcete podniknout.“ Goebbels ukázal na kazetu. „Je to ten příslušný objekt?“

„Ano, je, pane říšský ministře.“ Morgen si pospíšil s otevřením schránky. Pak ustoupil stranou a umožnil vzácnému návštěvníkovi, aby si prohlédl její obsah. „Papyrus je starý několik tisíciletí, prosím vás, abyste se ho nedotýkal.“

Goebbels mlčel a zevrubně zkoumal křehkou písemnost. „Vypadá nenápadně,“ usoudil nakonec. „Jste si jistý, že vás zavede k pokladu?“

„Nemám sebemenší pochybnost. Je to jedinečné svědectví, všimněte si zobrazení paprsků a vševidoucího oka, jak je to v pozdější tradici…“

„Ušetřete mě podrobností. Co přesně potřebujete?“

„Několik pracovníků, archeologů, něco v tom duchu. A zvláštní povolení pro italské úřady.“

„Peníze?“

„Upřímně řečeno, ano. Stačilo by pár tisíc říšských marek.“

„A stojí ta akce za takovou námahu?“

„Ano, pane říšský ministře. Víc než to.“

„Dobře.“ Goebbels netrpělivě mávl rukou. „Zavřete to zase. Náš vůdce na vás hodně sází, a tak se podívám, co pro vás mohu udělat. Určitě jste slyšel o Studijní společnosti pro prehistorii ducha, která byla založena před několika lety. Z této strany by se možná dala vaše akce financovat.“ Goebbels vyndal z kapsy dopis a předal ho Morgenovi. „Bylo by asi dobré tento termín nepromeškat.“

Morgen otevřel obálku. „Co je to?“

„Pozvánka na 20. dubna do Berlína.“

„Vůdcovy padesátiny!“

„Věřte mi, bude to nezapomenutelná událost.“

3. říjen 2006
Guardnerova rezidence, Káhira

Patrick stál ve vysoké klenuté síni. Podél stěn stály regály, které se ztrácely v temnotě. Knižní vazby vrhaly matný hnědočerný odstín; byly tu stovky, tisíce titulů. Jeden exemplář za druhým, řada za řadou obsahovaly vědění tohoto světa a psaly dějiny vedoucí do tisícileté minulosti.

Pomalu kráčel podél polic, které zdánlivě pokračovaly donekonečna. Nakonec se zastavil a vytáhl jednu knihu. Nehybně na něho zírala písmena z nesčetných jazyků, téměř se na stránkách překotně míhala a splývala dohromady. Zoufale listoval těžkým svazkem. Věděl, že tyto stránky obsahují odpověď na všechny jeho otázky, avšak ničemu nerozuměl. Listoval stále rychleji, zatímco se stránky uvolňovaly a poletovaly kolem něho. Prosebně se ohlédl po Petrovi, ale kniha se mu už v prstech rozplynula. Okamžitě sáhl po další. I ta se ztratila a další rovněž. Zanedlouho kolem něho vířila bouře listů. Stránky ho zaplavily jako orkán, divoce na něho útočily a nedávaly mu vydechnout. Pak se na něm začaly první listy usazovat. Na dotek lepily, a ať se sebevíc namáhal je ze sebe strhnout, nedařilo se mu to. Hromadilo se na něm stále víc stránek, pokrývaly ho, obalovaly, připoutávaly mu paže k tělu, obepínaly nohy a svíraly ho, až mu zůstal volný jen obličej a nemohl pohnout jediným svalem. Zaživa se proměnil v mumii stojící v temné klenuté místnosti. Chtěl na sebe upozornit, volat, křičet, ale ústa ho už neposlouchala. Ze stěn najednou vystoupili psi a zamířili k němu. Byli to dobrmani, špičaté uši a úzké čumáky se míhaly příšeřím; vzduch se naplnil divokým vrčením a skřípotem zubů. Jedna z bestií se před ním vztyčila na zadních nohách a zničehonic ho převyšovala o celou hlavu. Zamžouraly na něho krví podlité oči a z tlamy plné tesáků proti němu vyrazil zápach hnijícího masa. Strašidelný pes natáhl přední pracky k Patrickovi a železnou silou mu sevřel ústa. Začal mu drtit čelist. Patrick slyšel skřípot, když se mu šlachy a svaly odtrhávaly od dolní čelisti, cítil, jak se úlomky rozdrcené kosti zavrtávají do jazyka, a s údivem si všiml, že z něho vypadávají vlastní zuby jako hrací kostky.

Necítil však bolest.

Místo toho naproti němu stála jakási žena. Měla na sobě splývavé roucho a péřovou korunu. S laskavým úsměvem mu přidržela ruku na hrudi, jako by ho chtěla uklidnit. Strpěl to, ačkoli věděl, že od něho něco chce a očekává.

Jediným pohybem mu pronikla rukou do hrudníku, uchopila jeho srdce a tepající ho vytáhla ven.

Patricka překvapilo, že to nejen připustil, ale že to dokonce snad očekával. Pořád necítil sebemenší bolest. Teď však spatřil něco, co ho doslova ochromilo. Žena položila srdce na misku vah. A vedle této misky sedělo bezedné Zlo. Bylo to monstrum v umrlčím hávu. Řada ostrých vyceněných zubů se mu zaleskla v mordě, která vedla do zkázonosného pekla věčného zatracení. Ten zplozenec hrůzy byla Požíračka duší, konec veškerého života a začátek nekonečného utrpení.

Žena se však zřejmě Požíračky duší nebála. Natáhla se po své koruně a vyndala z ní jedno pírko. Tím vyvážila na druhé misce Patrickovo srdce. Požíračce duší kapaly z tlamy sliny a vytvářely slizká vlákna až na podlahu.

Patrickovy tepny se proměnily ve žhnoucí provazce běsnících žiletek, oči mu vystoupily z důlků, hlava duněla a pot prýštil ze všech pórů. Stál u bezedné propasti všech věcí a věděl, co se od něho očekává. Zapomněl však slova!

„Jaké je tvé vyznání?“ zeptala se žena.

Ó prosím, prosím, nedopusť, ať je to konec!

„Vyznej se,“ opakovala.

Požíračka duší změnila polohu, sklouzla k srdci a přejela po něm odporně uslintaným jazykem.

Patrick sklopil oči a zjistil, že svírá něco v rukou. Zvedl paži a spatřil, že je to oko. Někomu ho vyrval!

Zničehonic k němu přistoupil Peter a Patrick pohlédl do jeho bolestí zrůzněného obličeje. Civěl na něho prázdný oční důlek, horní víčko bezvládně viselo a vytékal z něj proužek jasně červené krve.

„Moje oko! Patricku, pomoz mi!“ zasténal Peter.

Patrick se od něho zoufale odvrátil.

Rozzářilo se oslnivé světlo a on hleděl do tváře mladé ženy. Byla to Stefanie.

„Máš před sebou úkol. Teď se musíš osvědčit.“

Potom otevřel oči. Srdce mu pořád ještě douklo až v krku. Zmateně se kolem sebe rozhlédl a zjistil, že ranní káhirské slunce mu svítí na postel a do obličeje.

„Patricku! Jste vzhůru?“ Dveřmi pronikal Petrův naléhavý hlas.

Patrick odhodil přikrývku a posadil se. „No jistě.“

„Neměli bychom nechat pana Guardnera příliš dlouho čekat.“

„Okamžik!“

Patrick vstal a nahmatal v kapse koženého saka krabičku cigaret. Jednu vyndal a zapálil ji. Hned po prvním šluku se mu v celém těle rozlil důvěrně známý klid. Přistoupil k oknu, jehož závěsy dopadal paprsek světla přímo na jeho polštář, a roztáhl pruhy těžké látky. Nebylo to okno, nýbrž dveře, kterými se dalo projít na zahradu. Zahradník, který v té chvíli vzhlédl a spatřil ho v pokoji tak, jak ho pánbůh stvořil, vyděšeně odvrátil pohled a spěšně odešel. Patrick posbíral jednotlivé kusy oblečení a odešel do koupelny.

Peter čekal v hale a prohlížel si sochu Achnatona. Neuměl si představit, že by byla pravá, protože tento panovník vládl pouhých sedmnáct let. Po smrti byl potupen a Amonovi kněží se snažili jakoukoli vzpomínku na něho vymazat. Zatímco sochy nebo malby jiných vládců byly pečlivě udržovány po dlouhá staletí, bylo jakékoli dochované svědectví o Achnatonovi reliktem z kratičkého období epochy faraonů trvající bezmála tři tisíce let. Proto byly takové objekty nanejvýš vzácné a drahocenné.

Peter si vzpomněl, jak se on sám dostal poměrně velmi pozdě do kontaktu s egyptskou kulturou. Před necelými dvaceti lety na něho zapůsobila putovní výstava pokladů faraona Tutanchamona. Uvědomil si téměř nevyčerpatelné bohatství této starověké kultury, a proto se v následujícím období snažil porozumět dějinám Egypta a fantastickému hieroglyfickému písmu. O několik let později se však přestal zaměřovat jen na archeologii. Místo toho se pohroužil do vzájemných vlivů a závislostí starověkých kultur a jejich mytologií a náboženství. Zkoumal spojení egyptského panteonu se světem sumerských bohů, podobnosti Atonova kultu s hebrejským učením a možné kontakty mezi historickým Achnatonem a pravděpodobně fiktivním Mojžíšem. Nebyla proto náhoda, že mu právě tento panovník byl tak blízký. Nyní, když se dotkl jeho sochy, pocítil zvláštní mravenčení. Kousek minulosti ožil. Takhle se určitě cítí archeologové při vykopávkách, když vynesou na denní světlo vzácný nález. Peter jim upřímně záviděl.

„Půjdeme?“ zeptal se Patrick, který se sice nestačil oholit, ale měl na sobě víceméně vyžehlenou safari košili s krátkými rukávy a khaki kalhoty s postranními kapsami.

Peter nezamýšlel podniknout výpravu do pouště, a proto si oblékl černé plátěné kalhoty a černou košili se stojatým límcem. Naposledy zamyšleně pohladil břicho sochy. „Jistě. Jdeme.“

Vstoupili do salonu vybaveného koberci a tmavým nábytkem. Průčelí místnosti tvořila řada oken vedoucích na velkorysou terasu, na které se leskla světlemodrá vodní hladina bazénu. Jakmile vyšli z klimatizovaného domu ven, udeřil sluneční žár. Vedle bazénu stál obrovský slunečník z bílého plátna a pod ním seděl Oliver Guardner u bohatě prostřeného stolu.

„Dobré jitro, pánové,“ pozdravil stařec.

„Dobré jitro, mister Guardner,“ odpověděl Peter. „Omluvte naše zpoždění.“

„Ach, to nevadí. V Egyptě plyne čas jinak, to ještě zjistíte. Já jsem si ovšem zatím dopřál čaj. Prosím posaďte se a naprosto nenuceně si poslužte. Tady je čaj, káva, chléb, marmeláda, vejce, všechno, co potřebujete. Kdyby vám něco chybělo, dejte mi vědět.“

„Je to báječné, díky.“

„Je ramadán, muslimský postní měsíc. Jestli se dnes chcete porozhlédnout po Káhiře, měli byste se teď vydatně najíst, protože před západem slunce budete již jen obtížně něco shánět.“

„Tady se drží půst celé září?“ zeptal se Patrick a nalil si kávu.

„Abychom byli přesní, letos je to od konce září do konce října,“ opravil ho Guardner.

„Aha…“

„Ramadán se řídí podle muslimského lunárního kalendáře,“ chopil se slova Peter. „Lunární rok má dvanáct měsíců s třiceti nebo devětadvaceti dny. Tím je o deset nebo jedenáct dní kratší než náš letopočet a měsíc ramadán se každý rok posouvá o tenhle kousek dopředu.“

„Mezi východem a západem slunce se nesmí nic jíst,“ pokračoval Guardner. „Výjimka platí jen pro těhotné a děti. Liberální muslimové to ale neberou tak přísně a omezují se na vodu a datle.“

„Neberou to tak přísně? Celý měsíc o vodě a datlích?“ Patrick si namazal plátek veky marmeládou. „To si neumím představit.“

„Někteří ortodoxní věřící nepolykají během této doby ani vlastní sliny,“ prohlásil Guardner a pobaveně sledoval Patrickovu reakci. „Avšak přerušení půstu po západu slunce vás určitě odškodní, to vám slibuji.“

„Copak? To se každý večer slaví?“

„Ano, dá se to tak říct.“

„Teď už to zní zase sympaticky.“

„Možná byste ale raději přece jen zatím zůstali tady? Po snídani vám ukážu otcovu sbírku.“

„Přiznám se, že nejdřív ze všeho bych rád věděl, co se včera večer stalo na letišti,“ připomněl Patrick.

„Ano, to bylo velmi mrzuté,“ přisvědčil Guardner. „Ale už na to nemusíte myslet. Takové věci se tu občas stávají. To víte, úřady.“

Patrick mlčel, ale nijak ho to nepřesvědčilo.

„Už jsem vám říkal, jak moc jste mě potěšili, že jste přijali mé pozvání? Mohu z toho usuzovat, že jste prozkoumali nález, který jsem vám přenechal?“

„Ano, to jsem udělal,“ přisvědčil Patrick. „Zdá se, že je opravdu velmi starý. Dokonce zatraceně starý, jestli se dá věřit rozboru z hmotového spektrometru. Navíc pochází z nějaké krápníkové jeskyně. Jste si jistý, že ho váš otec měl z Egypta?“

„Ó, naprosto jistý. Otec tehdy samozřejmě neměl k dispozici hmotový spektrometr. Přesto ani na chvíli nepochyboval o nepřirozeném stáří nálezu a pořád zdůrazňoval, že jeho původ odněkud z pouště jižně od Káhiry je dokonce důkazem jeho stáří – ať už tím měl na mysli cokoli.“

„Kovový objekt je zcela obklopen krápníkem,“ připomněl Patrick. „Protože v posledních tisíciletích došlo v Egyptě k zanedbatelným srážkám, domníval se nejspíš, že se krápník musel vytvořit mnohem dříve.“

„Tak to zřejmě bylo.“

„Jsou v Egyptě v nějaké formě známé krápníkové jeskyně?“ zeptal se Peter.

„Ne, o tom nic nevím. Ačkoli jedna jeskyně existuje poblíž oázy Farafra, daleko v západní poušti. Tam existují krápníky, které ovšem, pokud jsem slyšel, jsou staré údajně několik statisíciletí. Kromě toho se tam nacházejí skalní malby z doby kamenné, ale určitě žádné kovové předměty.“

Peter přikývl. To znělo jako slepá ulička. Snad ví něco víc Howard Goddard o geologickém rázu země. Proto raději změnil téma: „Povězte mi, pane Guardnere, je ta socha Achnatona v hale pravá?“

„Domnívám se, že ano. Nejsem odborník na archeologii ani vášnivý amatér v této oblasti jako můj otec. Ale právě Achnaton mu naprosto mimořádně učaroval. Pro něho by v žádném případě nepřicházelo v úvahu, že to je replika.“

„Proč právě Achnaton?“

„Má to co činit s jeho hledáním. Papyrus ukazuje faraona, s nímž podle jeho názoru všechno souvisí. Pokud tomu správně rozumím, zůstává Achnaton i pro současnou egyptologii záhadou.“

„Je to opravdu tak,“ přitakal Peter a nalil si čaj.

„Proč vlastně?“ zeptal se Patrick. „Protože byl slabý na prsa, měl propadlé tváře a šikmé oči?“

„Jeho vzhled s tím souvisí jen nepřímo,“ objasnil Peter. „Dovolte, abych vám to trochu přiblížil. Achnaton pocházel z osmnácté dynastie, z doby asi 1300 před naším letopočtem. To znamená zhruba z poloviny epochy faraonů. Bylo to období rozkvětu Nové říše. Kultura, mytologie, rituály a náboženství měly pevné kořeny a už patnáct set let se nepřetržitě rozvíjely. V Egyptě odjakživa existovala spousta bohů: pro různé aspekty světa, života a umírání, místní božstva, a dokonce i kombinace bohů. Zdánlivě zčistajasna se jeden z těchto faraonů, Amenhotep IV., rozhodl, že z tohoto panteonu vyzdvihne Atona a učiní ho nejvyšším ze všech bohů. K ničemu takovému dosud nikdy nedošlo. Ani božský stvořitel Ptah či státní bůh Re nedosáhli předtím takového postavení. A jako by to nestačilo, Amenhotep IV. si o několik let později změnil jméno na Achnaton, ten, jenž je prospěšný Atonovi, a zakázal uctívat jiné bohy. Jistě si umíte představit, jak obrovský šok to byl pro Egypťany.“

„Zajímavý chlapík,“ přisvědčil Patrick. „Jak ho něco takového vůbec napadlo?“

„To nikdo neví. Achnaton je podle dnešního stavu vědění prvním historickým zakladatelem náboženství. Víra prostoupila celou jeho bytostí i konáním. Nedal pouze zničit malby, sochy a reliéfy starých bohů; nařídil také, že umění má s okamžitou platností používat naturalistické místo dosud symbolického zobrazení. Zakázal zobrazovat pouhý princip nebo idealizaci nějaké věci, chtěl vidět v umění realitu. Na malbách z této doby vidíme Achnatona v rodinném kruhu, intimní a soukromou osobnost, a jeho postava byla rovněž namalována co nejvěrněji skutečnosti. Proto Achnatona vždy jednoznačně poznáte. Žádný jiný faraon před ním ani po něm nebyl takto zobrazen.“

„Takže byl opravdu takhle znetvořený?“

Peter zavrtěl hlavou. „Pravděpodobně ne. Každopádně ho už ale nemalovali stylizovaně. Navíc se umělci pokoušeli přivést na svět postavu Achnatona ztělesňující ve stejné míře mužský a ženský princip Atona jako otce a matky světa, a proto někdy vypadá jako hermafrodit nebo zcela bezpohlavní tvor. Měl však dcery, což znamená, že skutečnosti neodpovídalo úplně všechno. Jeho manželka byla ostatně věhlasná Nefertiti. Dodnes se traduje, jak mimořádně krásná žena to byla, ale na malbách je podobně zkreslená jako její manžel.“

„Achnaton byl tedy něco jako náboženský revolucionář, že ano?“

„Byla to víc než revoluce. On v podstatě zbavil svůj lid pevné půdy pod nohama. Bohové dosud plnili důležité funkce. Kupříkladu noc byla doba, kdy sluneční bárka vplouvala do podsvětní říše, kde bůh slunce bojoval proti hadu Apopejovi ztělesňujícímu chaos; po vítězství se každé ráno znovu narodil. Tím že byl Aton ztotožněn se slunečním kotoučem, změnila se noc v dobu prázdna, zoufalství, absolutní nejistoty a nebezpečí. Nebylo to náboženství přinášející vykupitele, nikdo lidem nesliboval posmrtný soud s jejich duší nebo věčný život. Kromě toho neexistovala možnost kontaktu s novým bohem, protože ten promlouval skrze Achnatona, takže faraonova slova se stala zákonem.“ Peter si všiml, že ho Guardner celou dobu pozorně sleduje a pokyvuje přitom hlavou, jako by to všechno věděl. Nejspíš to tak opravdu je, pomyslel si Peter a pokračoval: „Potom vybudoval nové hlavní město Achetaton, Obzor Atona, dnes známé jako Amarna, zbavil dosavadní hospodářská centra Théby, Memfidu a Karnak jejich významu a vlivnou vrstvu kněží připravil o veškerou moc.“

„Na první poslech to vypadá, jako by vsadil všechno na to, že se za každou cenu stane neoblíbeným panovníkem.“

„To se mu taky podařilo. Po smrti Achnatona se ujal vlády jeden z jeho nevlastních synů Smenchkare a za několik let následoval další nevlastní syn Tutanchaton. Předpokládá se, že za Tutanchatonem stáli Amonovi kněží, kteří toužili dostat se znovu k moci. Vládce si každopádně zanedlouho změnil jméno na Tutanchamon. O dvacet let později, za Haremheba, byl beze zbytku obnoven původní řád, bohové i mocenské poměry. Haremheb nechal zbořit Atonův chrám v Thébách a při opětovně zavedeném obrazoborectví byla odstraněna z chrámových stěn všechna svědectví o Achnatonovi a amarnské době a byl vymazán z dějin. Zůstala jen matná vzpomínka na zlého faraona a kacíře.“

„Vaše znalosti jsou opravdu vynikající,“ poznamenal Guardner. „Znáte takto do hloubky všechny aspekty egyptských dějin?“

„Kdepak, to zdaleka ne,“ přiznal Peter. „Ale protože jsem se věnoval náboženství a mystice, byl pro mě Achnaton mimořádně zajímavý. Poslední stav bádání však neznám. Podle toho, co vím, se jeho mumii dosud nepodařilo nalézt. Existují jenom spekulace.“

„A ten papyrus má tedy co činit s Achnatonem?“ zeptal se Patrick.

„Ano,“ přikývl Guardner. „A jestli skutečně pochází z Tutanchamonova hrobu, jak tvrdil můj otec, pak je to taky pravděpodobné, protože to byli koneckonců příbuzní. Ale za chvíli uvidíte sami.“

Po vydatné snídani zavedl Guardner hosty do otcovy pracovny. U dveří se zastavil a obřadným pohybem vyndal z kapsy u kalhot klíč.

„Tady to je,“ podotkl při odemykání. Pak otevřel dveře a předal Petrovi klíč. „Ponechte si ho, dokud tu jste, ale nezapomeňte místnost pokaždé zamknout.“

Vstoupili dovnitř. Patrick pozvolna došel kolem regálů s knihami k psacímu stolu, zatímco na Petra zapůsobila spousta knih a zarámované dokumenty tak, že zůstal v němém údivu stát. Guardner si stoupl vedle něho.

„Je to úctyhodné množství materiálu, viďte?“ ozval se stařec. „Doufám, že vám tyto knihy při vašem pátrání pomohou. Snad se tu nacházejí všechny indicie, které otec shromáždil. Objevíte tady i celou řadu užitečných lexikonů. Kdybyste však přesto potřeboval něco speciálního, dejte mi vědět.“

„To je mimořádná sbírka!“ ocenil Peter. „Zdá se, že malby a starověké dokumenty na stěnách jsou pravé.“

„Ano, nejspíš máte pravdu. On by se rozhodně nespokojil s málem. A navíc si to mohl dovolit.“

„Copak je tohle?“ zeptal se Patrick a ukázal na sošku na psacím stole. „Volavka s bederní rouškou?“

Peter přistoupil ke stolu a prohlédl si malý kamenný skvost. „To je bůh Thovt,“ vysvětlil za chvíli. „Bývá často zobrazován s hlavou ibise a je to jedno z největších a nejstarších božstev. Symbolizuje moudrost a vědění a podle legendy přinesl Egyptu písmo, matematiku, vlastně veškerou vědu a kulturu.“

„Jak si jistě vzpomínáte,“ připomněl Guardner, „otec šel po stopách původu veškerého vědění a všech kultur. Proto věnoval zcela ojedinělý zájem bohu Thovtovi. Byl pevně přesvědčen o tom, že legendy obsahují pravdivé jádro.“

Patrick zvedl obočí a vrhl na Petra skeptický pohled. „Nemějte mi to za zlé, mister Guardner,“ poznamenal po chvíli mlčení, „ale snad neočekáváte, že budeme ztrácet čas s takovými esoterickými nesmysly? To bychom za chvíli mohli hledat hvězdnou bránu…“

„Ale kdepak,“ zasmál se Guardner, „co vás to napadá! Nejde o nic okultního ani pseudoarcheologického. Stále máme co činit se zcela konkrétním hmatatelným papyrem. Tady ho máte.“

Guardner otevřel skříň a vyndal z ní velké kožené desky, které položil na psací stůl a otevřel je. Objevilo se několik desítek papírových archů, všechny poseté pečlivě vykreslenými hieroglyfy, nákresy a skicami. Vedle nich bylo vidět nesčetné údaje o velikosti a poznámky napsané jemnými tahy černou tuší. Papíry tvořily podobný soubor jako skicáře Leonarda da Vinci, avšak na první pohled měly dokonalou strukturu a byly sepsány s architektonickou přesností, takže spíš připomínaly moderní konstrukční nákresy elektrických obvodů.

„To je dílo!“ neudržel se Patrick.

„Opravdu,“ souhlasil Peter. „To je něco fascinujícího!“

„Tohle,“ prohlásil Guardner a vytáhl jeden z listů, „vypadá jako celkový pohled na papyrus. Aby si otec byl svou věcí naprosto jistý, s nevídanou pečlivostí rekonstruoval na jiných listech texty a kresby ve dvojnásobné velikosti a doplnil tam poznámky. Bohužel nejsem z toho materiálu příliš moudrý. Věřím, že vy budete mít víc štěstí.“

Peter se sklonil nad prvním listem. „Taky doufám. Každopádně to tady vypadá velice slibně.“

„Nechám vás teď raději o samotě, pánové. Kdybyste mě potřebovali, najdete mě v zahradě. Postarám se zatím o své růže.“

„Jestli tam potkáte zahradníka,“ usmál se Patrick, „a dovíte se od něho neuvěřitelnou novinku, že mě dnes ráno viděl nahého, nemyslete si nic špatného.“

„Můj zahradník? Dnes ráno přece ještě v zahradě nikdo nebyl… To je zvláštní. No já si to zjistím. Oběd se podává ve třináct hodin.“ Přistoupil ke dveřím a ukázal držadlem hole na zvonek na stěně. „A kdybyste si do té doby něco přáli, zazvoňte kdykoli na Zamiru. Přeji vám hodně úspěchů, pánové.“

„Tedy řeknu vám, Petře,“ ozval se Patrick, když osaměli, „mám pocit, že se tady pouštíme do podivuhodného dobrodružství. Ten incident na letišti určitě nebyl náhodný, ať si ten stařec povídá, co chce. A co je nám po nějakém Achnatonovi a jeho náboženském blouznění? Byl alespoň bohatý? Máme snad najít jeho hrob?“

„Taky si zatím dost dobře nevím rady,“ přiznal Peter. „Jistě, Achnaton představuje pro egyptologii záhadu, ale asi jen těžko lze očekávat, že objevíme nějaké velké poklady z jeho doby. Je možné, že se jeho mumii dosud nepodařilo najít z prostého důvodů – jeho mrtvola byla rozsekána a rozptýlena na všechny světové strany. Všichni ho totiž k smrti nenáviděli.“ Rozhlédl se. „Na druhou stranu je pravda, že tahle místnost je skutečná pokladnice. To, co tady sir Guardner shromáždil, je nejen historicky velice cenné, ale svědčí to o něčem větším, než je pátrání po Achnatonovi nebo jeho kultu boha Atona. Je zřejmé, že za tím vězí mnohem víc, a papyrus byl jen něco jako podnět, klíč. Ať je to cokoli, jde nejspíš o nějakou informaci, která se dá najít jenom tady. Asi bychom se tu měli pořádně porozhlédnout. Máme přece celý týden na to, abychom si udělali konkrétní představu.“

„Máte pravdu, proč bychom si ten čas pořádně neužili. Počasí je tu každopádně lepší než ve Francii. Třeba bychom mohli chvíli přemýšlet i u bazénu – s koktejlem v ruce.“

Peter se vrátil k psacímu stolu a kopii papyru. Z náprsní kapsy košile vyndal čtecí brýle a nasadil si je. „Tak se na to mrkneme,“ prohlásil a ukázal na prostřední nákres obklopený svislými pruhy s hieroglyfy. „To je zobrazení Achnatona. Dá se to zřetelně rozpoznat, že? Tyto ovály nad ním se nazývají kartuše. Takhle se tehdy vyzdvihovaly královské tituly a tady vidíš způsob psaní Achnatonova jména. Za panovníkem stojí Thovt, nejspíš aby se naznačilo, že faraon dostává od boha moudrosti zvláštní pokyny nebo že Thovt přinejmenším na tento akt dohlíží. Sám Achnaton je totiž zaměstnaný. Drží v rukou písařské náčiní, které se tehdy skládalo z této dřevěné palety s prohlubněmi na barvy a rákosových stvolů takto roztřepených na štětce. Vidíš to?“

„Ale jo, i když to chce trochu fantazie…“

„To je typický způsob zobrazení. Dnes z nesčetných jiných nápisů víme, co tyto předměty nebo gesta znamenají.“

„Když to říkáte vy…“

„Achnaton píše text. Vypadá to, že kreslí na stélu. Dá se na ní rozpoznat trojúhelník a Aton nebo spíš Atonovy paprsky vycházející z pyramidy.“ Peter ukázal na miniaturu. „Vidíte malé ruce na konci paprsků a drobné kříže anch, které drží? Je zajímavé, že sluneční kotouč je zakrytý trojúhelníkem s Horovým okem, to je nanejvýš neobvyklé… No, papyrus nás každopádně informuje o tom, že Achnaton zanechal na stéle nějaký text. Musíme zjistit, co to je.“

„Umíte to všechno přečíst?“ zeptal se Patrick s pohledem na nesčetné hieroglyfy.

„Moje egyptština sice trochu zrezivěla, ale sir Guardner odvedl skvělou přípravnou práci.“ Peter se posadil na židli u psacího stolu a studoval arch. „Patricku, prosím vás, mohl byste mi prokázat laskavost? Najděte slovník, knihy o hieroglyfech a třeba se vám podaří narazit i na Gardinerovu gramatiku.“

„Guardner napsal gramatiku?“

„Sir Alan Gardiner. Egyptian Grammar. Určitě tu někde je.“

„Dobrá, podívám se.“

Zatímco Petera zaměstnával opis papyru, Patrick zkoumal jednotlivé police. Občas vytáhl nějakou knihu a otevřel ji. Všechno to byly naučné knihy, většinou těžké ilustrované svazky s černobílými fotografiemi, ale nacházel i vědecká pojednám, jejichž hora písmen a záplava poznámek pod textem se mu jen míhaly před očima. Objevil stařičké vydání Encyclopaedia Britannica, několik cizojazyčných slovníků a konečně i Egyptian Grammar z roku 1927, kterou podal Petrovi.

Vedle knih z počátku minulého století našel i starší exempláře, jejichž hodnotu pouze odhadl. Dostaly se mu do rukou knihy s řeckými, německými a francouzskými tituly a další, ještě starší díla, s tak podivnými latinskými názvy jako Delarvation Tincturae Philosophorum nebo Achidoxa Medicinae.

Patrickovy znalosti latiny nebyly zrovna oslnivé, ale věděl, že výrazy Lapis Philosophorum nebo Tinctura Philosophorum mají co činit s alchymistickým hledáním bájeslovného kamene mudrců. Podobné legendy odjakživa nezaměstnávaly jen esoteriky, ale i hledače pokladů, jako je on. Pátral snad starý Guardner po kameni mudrců, onom předmětu, prvku nebo vědomosti, která byla údajně s to zajistit věčný život a proměnit olovo ve zlato? Zvláště pro poslední zmíněný aspekt se dokázal rychle nadchnout.

„Tady stojí,“ zazněl zanedlouho Petrův hlas od psacího stolu, „že tento papyrus sepsali Amonovi kněží podle toho, co jim vyprávěl jakýsi muž jménem Hatia, jenž zřejmě pracoval jako Achnatonův písař.“

„Aha.“ Patrick si právě prohlížel jeden zarámovaný dokument na stěně. Zobrazoval tabulku, jakou si obecně představujeme při vzpomínce na Mojžíšovy desky se zákony a na kterých se nacházel text napsaný archaickými znaky. V záhlaví tabulky se dala přečíst řádka s latinským písmem: Contextus Tabulae Hermetice Phoenic. V jiném rámu, který visel hned vedle, bylo vidět zažloutlý dokument, který nejspíš pocházel z nějaké knihy. Text byl latinský, ale obklopoval ústřední motiv: byla to pyramida, v jejímž středu zářilo oko. Paprsky z oka směřovaly do všech stran. Pod malbou stálo Sic Mundus Creatus Est.

„Já tomu vůbec nerozumím,“ zavolal na Petra, „tady jsem narazil taky na pyramidu s paprsky. Má to něco společného s tím, co děláte?“

„Cože?“ Peter vzhlédl, sklonil hlavu a podíval se přes okraj brýlí směrem k Patrickovi. Potom vstal a přistoupil k němu. Chvíli zarámovaný dokument pozorně studoval a údivem se mu rozšířily oči.

„Patricku! Víte, co to je?“

„Papír?“

„To je od Paracelsa, jednoho z největších géniů 16. století, když ještě neexistovala hranice mezi vědou, esoterikou, alchymií a okultismem. Pořád byl jednou nohou na hranici, ale zároveň patřil k zakladatelům moderní medicíny…“

„Já vím, kdo byl Paracelsus.“

„Ach tak. No, třeba ale netušíte, že kromě jiného napsal mnohasvazkové dílo, jež nazval Achidoxa Medicinae, tedy Základní doktríny medicíny. Popsal v něm všechny své léčebné metody. Prohlásil však, že klíč k opravdovému pochopení bude desátá kniha, kterou nosí v hlavě a nezamýšlí ji zveřejnit. Ovšem podle mystické tradice tento desátý svazek údajně přesto vyšel, ačkoli to není ani tak klíč jako spíš zámek: je to neblaze proslulá Libro X Archidoxorum nebo také Desátá kniha základních doktrín o tajných přírodních mystériích. A tohle je jedna stránka z ní!“

„Chcete mi tím říct, že toto je pravá rukopisná stránka z patnáct století staré pohřešované knihy?“

„Nemohu samozřejmě říct, jestli je pravá nebo opsaná… Ale o to teď vůbec nejde, hlavní je Vševidoucí oko!“

„Myslíte to oko v pyramidě?“

Ano, přesně tak. Je to jeden z nejstarších okultních symbolů, který prochází celá staletí a tisíciletí mystickou tradicí. Jako boží oko a znamení Trojice ho dokonce převzalo křesťanství a naposledy se dostalo zase do módy, mohu-li to tak vyjádřit, s rozkvětem a šířením zednářských lóží v 18. a 19. století. Dodnes ho najdete na státní pečeti Spojených států. A podíváte-li se pozorně na dolarovou bankovku, najdete ho na ní také.“

„Počkejte! Vy mi teď chcete jen tak mimochodem namluvit, že Spojené státy horlivě následují nějakou okultní tradici? Už jste se o tom zmínil lékaři?“

„Neříkejte mi, že jste o tom ještě nikdy neslyšel. O údajném duchu svobodných zednářů nebo iluminátů a jeho úloze při vzniku Spojených států bylo napsáno pravděpodobně víc knih než o teoriích spiknutí jedenáctého září.“

Patrick nevrle zavrtěl hlavou a hledal krabičku cigaret. „Je mi líto, půjdu si teď jednu vykouřit. Kvůli takovým nesmyslům jsem přece neletěl do Káhiry.“

Vyšel z místnosti a vydal se do zahrady. Peter ho následoval, ale pak se na chvilku zastavil, aby vyndal klíč a zamkl dveře do pracovny. Za chvíli našel Patricka u bazénu na terase.

„Tak mě chvíli poslouchejte,“ vybídl ho profesor. „Znáte mě dost dobře na to, abyste věděl, že na podobné historky mám stejně skeptický názor jako vy. Když jsme společně zašli do Notre-Dame, přišla řeč i na svobodné zednáře. Snad si ještě vzpomínáte, jak jsem tehdy reagoval.“

Patrick se zazubil. „No jistě, vyjádřil jste se, aby si ta žena strčila své mystické sloupy do zadku.“

„Určitě jsem se nevyjádřil tak drasticky, ale je mi jasné, že to ve vás zanechalo trvalý dojem.“

„Cigaretu?“

„Pořád ještě ne, díky. Ale pokud by to měla být nabídka na smíření…“

„No tak už povídejte.“

„Dobrá. Nejde o nějaké spekulace o údajných plánech na ovládnutí světa ze strany jakýchsi tajných spolků v katakombách Bílého domu. Jedná se však o Vševidoucí oko. Jako obvykle není to, co k nám dnes proniká závojem minulosti, nic jiného než zkreslená ozvěna skutečných kořenů. Pozorujeme rovnoměrné čeření vln u břehu, ale už nevidíme kámen, který původně někdo hodil do jezera.“

„To jste vyjádřil hezky.“

„Starý Guardner investoval do svých studií zřejmě neuvěřitelnou spoustu peněz i času. Jeho syn nám vysvětlil, že se dostal na stopu původu veškeré magie. Vševidoucí oko nepochybně patří k jednomu z nejpřínosnějších symbolů, pokud se chcete věnovat takovým rešerším. To si asi dobře uvědomoval, protože jinak by si to nepověsil na stěnu. Ani trochu bych se nedivil tomu, kdyby se v jeho knihovně dalo na toto téma najít ještě víc materiálů. Takže jednou se mu náhodou dostal tento papyrus do rukou a on ho považoval za hlavní nález, dokonce za klíč svého pátrání. A jistá souvislost asi opravdu existuje, protože už na první pohled jsme předtím zjistili, že se na něm nachází stejný symbol, i když ve starší formě. Místo realistického oka je tu zobrazeno Horovo oko a místo jednoduchých paprsků vidíme paprsky boha Atona, které jsou zakončené rukama držícíma symbol života anch.“

„No a?“

„Guardner zkoumal kořeny mytologie a okultního vědění a dostal se přitom do starého Egypta. A Achnaton, který je pro egyptology dodnes záhadou, byl zdrojem neznámých nových idejí – to je ten klíč! Tady jde o jednu ze skutečně velkých záhad a je možné, že po jejím vyřešení budeme muset přepsat dějiny lidské kultury!“

„To všechno je moc pěkné, Petře, ale zatím mě to moc nevzrušuje.“

„Protože nejde o zlato? Protože jsme nenašli mapu s pokladem vyznačeným velkým červeným křížem? Dokážete si vůbec představit, o jakém pokladu v tomto případě vlastně mluvím?“

„Petře, já…“

„Vy nejspíš myslíte jenom na to svoje zlaté Eldorádo,“ přerušil ho Peter příkře. „Ale teď je ve hře mnohem víc, Patricku! Když to vyřešíme, objevíme nejspíš ve vlastní minulosti úplně nový svět! Budeme větší než Kolumbus nebo Carter! Je to jedinečná šance.“

„Nejspíš to tak je, ale já opravdu nevím, co si mám s touhle egyptskou veteší počít.“ Opsal kruhový pohyb cigaretou. „Evropa, ano. Středověk, beru. Jižní Ameriku taky, Eldorádo, když jste se už o něm zmínil. Ale nic z toho, co jste mi vyprávěl o této zemi, jejích dějinách a bozích, není můj šálek čaje. Chci tím říct, že si nepřečtu ani písmeno z toho, na co se tu tak nadšeně díváte. A nevím ani zbla o historických souvislostech. Dokud jde jenom o papír, připadám si tady strašlivě neužitečný, chápete to?“

Peter se na svého kolegu chvíli mlčky zahleděl. Takové doznání od něho ještě nikdy neslyšel. Pomalu ho začínal chápat.

„Svou roli hraje i to,“ pokračoval Patrick, „že skutečně nejsem s to pochopit, proč vynakládáme tak velkou námahu jen na to, abychom objevili nějaké historické souvislosti. Když obletím celý svět a později se budu třeba prokopávat tunely a troskami nebo div nevypustím duši v písečných dunách, musí se mi to vyplatit. Do toho ovšem podle mých představ nezapadá hledání pomalovaného šutru od nějakého Achnatona.“

Peter uchopil Francouze za paži. „Je to víc než kámen. A přesahuje to i Achnatona. Víte to stejně dobře jako já. A chápete, co tím myslím.“

Na Patrickově obličeji se mihl tázavý výraz.

„Sám jste mi to vyprávěl,“ naléhal Peter. Když však Patrick nijak nereagoval, poklepal mu nakonec na rameno. „Přemýšlejte o tom,“ vyzval ho. „Do oběda budu mít práci. Do té doby se mi toho podaří přeložit ještě víc. Vy si v klidu užívejte tady venku. Momentálně mi nemůžete pomoct.“

S těmito slovy se Peter obrátil a zašel zpátky do domu.

Patrick za ním hleděl a zamyšleně otíral rozpálený konec cigarety o kamenné zábradlí.

A chápete, co tím myslím!

Ano. Viděl tehdy pyramidy.

A vyprávěl o tom Peterovi.

Stalo se to v jeskyni, kterou společně zkoumali v jižní Francii. Stěny vstupního prostoru byly poseté malbami a písmy v nesčetných jazycích. Průchod do zadní části jeskyně byl chráněn neznámou formou záření a lidé, kteří byli těmto paprskům vystaveni, zešíleli. Nakonec však Patrick do jeskyně vstoupil, společně se Stefanií, a tam se to stalo. Jeskyně, lépe řečeno nevysvětlitelný nadpřirozený archiv vědění se zmocnil jeho smyslů a jen s pomocí Stefanie se mu podařilo tuto příhodu přežít. Nešlo však jen o to, že přežil – zároveň porozuměl části vědění, ano, dodnes je v sobě nosí. A právě tehdy si uvědomil, že jeho pátrání v Languedoku neznamená konec a že v Egyptě v něm bude nadále pokračovat.

Peter má pravdu. Tady navazují na minulost. A on, Patrick, si musel přiznat, že cítí stejnou jistotu jako Peter – nikoli však na základě racionální úvahy nebo zásluhou svého neklamného instinktu hledače pokladů, ale protože to v něm prostě věděla jakási nedosažitelná niternější bytost. To ho zneklidňovalo mnohem víc.

Hospodyně servírovala oběd v klimatizovaném salonu. Jídlo připomínalo hustou polévku s paprikou a rýží. K tomu se podával salát a krájené chlebové placky.

„Doufám, že vám chutná, pánové,“ prohodil Guardner, který si vzal jen trochu salátu. „Věřím také, že omluvíte jednoduchost pokrmu. Během let strávených v Egyptě jsem získal jistou sympatii k místním zvykům. Mám pocit, že v průběhu ramadánu bychom neměli Zamiru nutit, aby vařila složitá jídla, a že by nebylo vhodné trýznit celou ulici vůní pečeně. I já sám se v této době často postím.“

„Je to skvělé, moc vám děkujeme,“ ujistil ho Patrick, který si právě podruhé přidal.

„Podařilo se vám vytvořit si už nějaký dojem?“ pídil se Guardner.

„Ano, je to tak,“ odpověděl Peter. „Váš otec odvedl důkladnou přípravnou práci a jeho poznámky nám moc pomohly.“

„V to jsem doufal. Máte představu, oč jde?“

„V hrubých obrysech ano.“ Peter složil ubrousek a položil ho vedle talíře. „Papyrus zřejmě vytváří předpoklady, abychom odhalili Achnatonovo tajemství, nebo na něj přinejmenším vrhá nové světlo.“

„Ale to zní fantasticky!“

„Stojí v něm, že Achnaton byl mimořádným setkáním nebo událostí inspirován k tomu, aby přehodnotil náboženství svého otce a vytvořil novou kulturu. O podrobnosti dokument neříká ani slovo, ale informuje o tom, že Achnaton o tom zapsal zprávu na stélu.“

„Takže ta Achnatonova stéla obsahuje vysvětlení, které egyptologové pořád hledají?“

„Zdá se, že je to tak. Ale mnohem zajímavější je nákres této stély na papyru. Doslovný text kamene tam nenajdeme, ale zato vidíme zobrazení hlavního symbolu: je to pyramida s okem a paže jako v případě Atona, které jako paprsky vyzařují z pyramidy do všech stran. Symbol je opatřen nápisem Vševidoucí oko Thovtovo, pramen veškeré moudrosti. Váš otec v tom spatřoval spojení s dodnes známým symbolem Vševidoucího oka, které je jedním z ústředních motivů v oblasti náboženství, alchymie, okultismu a esoteriky.“

„Vševidoucí oko?“

„Pravděpodobně ho znáte z křesťanského kontextu. Označuje se jako oko vševidoucího a všudypřítomného Boha. Je orámováno trojúhelníkem znázorňujícím božskou Trojici tvořenou Otcem, Synem a Duchem svatým. Ve skutečnosti je tento symbol mnohem starší než křesťanství a prošel podobně jako jiná znamení – vezměte si třeba pentagram nebo svastiku – významovou proměnou. Skutečný původ je zahalen temnotou, ale samotný symbol byl vždy spojován s nesmírnou mocí, vševědoucností a moudrostí. Váš otec si tuto souvislost zřejmě uvědomoval, když nacházel stopy Vševidoucího oka v tak dávné minulosti.“

Guardner přikývl. „Ano, to zní přesvědčivě. Ale pokud tvrdíte, že na papyru není zaznamenáno doslovné znění stély, jak nyní budeme pokračovat?“

„Takovou otázku si nepochybně kladl i váš otec, protože z tohoto důvodu papyrus podrobně zkoumal a hledal skryté indicie.“

„Není snad pravděpodobné, že stéla spočívá v Achnatonově hrobce?“ nadhodil Guardner.

„Ale jeho hrob se dosud nepodařilo najít, že?“ opáčil Patrick.

„Achnaton si ve vlastním městě, tedy v Tel el-Amarně, nechal pro sebe vybrat několik pohřebišť. Ve dvacátých letech minulého století tam probíhaly rozsáhlé vykopávky, zvláště zásluhou sira Flinderse Petrieho, jednoho z praotců archeologie. Už tehdy se zjistilo, že protivníci Atonova náboženství už ve starověku zmíněné hroby zpustošili. Kdyby se tam našla stéla s tak významným textem, sir Guardner by se o tom určitě dověděl.“

„Pokud stéla skutečně toho tolik prozrazuje o Achnatonovi, je velmi pravděpodobné, že se ji dosud nikomu nepodařilo objevit,“ ozval se Patrick. „Buď je tedy zahrabaná někde v poušti, nebo byla před několika tisíciletími zničena.“

„Ještě existuje možnost,“ doplnil Peter, „že sice byla nalezena, ale začali ji pohřešovat ještě v době, kdy nikdo neuměl číst hieroglyfy.“

„To nám ale samozřejmě tak moc nepomůže,“ poznamenal Patrick.

„Ne, to jistě ne.“

„Co teď máte v úmyslu?“ zeptal se Guardner.

„Nejsem si úplně jistý, musím se nad tím ještě trochu zamyslet. Mám pocit, že řešení je na dosah ruky, ale teď po něm ještě neumím sáhnout.“

„A nepomohlo by vám, kdybyste se trochu odreagovali?“ navrhl Guardner. „Muzeum sice zavírá v průběhu ramadánu dříve, ale když vás tam teď Ahmad zaveze, mohli byste se přímo na místě ještě půldruhé hodiny porozhlédnout. Třeba vás napadne něco nového…“

Peter se podíval na kolegu, ale Francouz jen pokrčil rameny a zaujatě vytíral kouskem chleba poslední zbytek omáčky na talíři.

„Tak dobře, proč ne,“ souhlasil Peter. „Uvítal bych sice na prohlídku víc času, ale doufám, že nezůstane pouze u jedné návštěvy.“

„Výborně. Muzeum není odtud daleko, jste tam za deset minut. Určitě budete mít ještě několikrát příležitost se tam podívat.“

Patrick vstal. „Tak půjdeme. Jistě není od věci podívat se taky chvíli ven.“

„Děkujeme za jídlo,“ připomněl zdvořile Peter.

„Není zač.“ Stařec vstal a vyšel ze salonu bočními dveřmi. „Dám pokyn Ahmadovi, ať na vás počká před domem.“

Oba badatelé se vrátili do egyptské haly. Nedaleko svých pokojů se najednou zarazili. Na dveřích byla zřetelně vidět tmavá skvrna, velká asi jako nehet na palci, a obklopovalo ji cosi jako tyčinky. Patrick přistoupil blíž a poznal, co je to – černý lesklý brouk. Měl doširoka roztažené nohy a z chitinových destiček jeho proraženého zádového pancíře vytékal průhledný sliz. Brouk byl přibit na dřevo ocelovým trnem.

„Panebože! Co je to za hnus?“

Peter k němu přistoupil a vytáhl brýle. „Goodness, jen se pozorně podívejte, Patricku, to jsou skarabeové.“

„Můžete mi vysvětlit, proč nám někdo přitloukl ty odporné brouky na dveře? To je nějaký egyptský zvyk?“

„Kdepak, to v žádném případě!“ Peter si zkoumavě prohlížel probodený hmyz. „To je fascinující…“

„Prosím vás!“

„Ještě nikdy jsem neviděl živého skarabea.“

„Moc života v něm už asi není.“

„Víte, skarabeus je jedním z nejstarších symbolů egyptské tradice. Lidé sledovali, jak si brouk vytváří z hnoje a mršin kuličku, ukládá do ní vajíčka a nakonec se z ní líhnou noví brouci. Veškerý život se rozpadal na prach a neřádstvo, ale totéž zároveň sloužilo jako kolébka nového života. Skarabeové u Egypťanů symbolizovali věčné znovuzrození, slunce, vítězství života nad smrtí.“

„No výborně! A co jako znamená nabodený brouk na našich dveřích?“ Patrick se na chvíli odmlčel, zatímco Peter na něho nerozhodně hleděl. „To už není tak fascinující, že?“

„No, z tohoto pohledu…,“ odpověděl Peter váhavě. Zvedl obočí a sundal si brýle. „To je… opravdu… řekl bych zneklidňující.“

„Nebo mimořádně hloupý žert! Než odjedeme, měli bychom najít starého Guardnera a poslechnout si, co na to říká.“

„Myslíte, že tahle zvířátka sem připevnil mister Guardner?“

„To asi těžko, ledaže by dokázal jednou rukou držet brouka a hřebík a zároveň přitloukat. On se totiž bez hole neudrží na nohou.“

„Máte pravdu. To nedává smysl, aby nás sem zval a hned druhý den nás chtěl vystrnadit.“

„Třeba to byla kuchařka.“

„Nebo zahradník.“

Patrick zvedl prst. „Skvělá kombinace, Watsone! Starobylá klišé mají občas něco do sebe. Přinesu si nové cigarety a pak to oznámíme Guardnerovi.“

3. října 2006
administrativní budova v Káhiře

Doktor Azíz vyšel z výtahu. Bylo to nepoužívané poschodí, což v této oblasti nebylo nic zvláštního. V přízemí se nacházela skomírající půjčovna aut a pochybná zastavárna; obě firmy s nejvyšší pravděpodobností bojovaly o přežití pochybnými obchodními praktikami. Zbytek domu byl v dezolátním stavu. Výtah fungoval, ale chyběla klimatizace; zřejmě ji už nikdo nenainstaluje, protože chátrající dům byl viditelně odsouzen k demolici. Budova stála v jednom z hekticky se rozvíjejících průmyslových regionů v bezejmenném okrsku a obklopovaly ji osiřelé stavební jámy, hromady sutí a provizorní cesty. Během doby by se tu sice mohlo usídlit víc firem, ale bylo pravděpodobnější, že celý areál se stane naprosto beznadějnou lokalitou, v níž se jednou usadí ilegální přistěhovalci a pokryjí ho podomácku stlučenými chatrčemi. Další chudinský nádor na těle velkoměsta.

Prošel dlouhou chodbou a zamířil k místnosti na jejím konci. Když vstoupil, spatřil před sebou řadu stolů, za kterými seděl sotva tucet mužů. Většinu znal, zbytek tvořilo pár cizích tváří. Všichni byli vybraně oblečení. Kývli návštěvníkovi na pozdrav a počkali, dokud se neposadil.

„Jsme v plném počtu,“ prohlásil zavalitý Egypťan s kozí bradkou. „Pánové, děkuji vám, že jste se tak rychle dostavili.“

Skupina se dosud v tomto složení nesešla, jen někteří členové udržovali příležitostné kontakty. Veškeré aktivity se koordinovaly zpravidla telefonicky nebo elektronickou poštou. Všichni důsledně dbali na anonymitu skupiny, a proto bylo důležité, aby nevznikly žádné osobní vztahy. Takové setkání jako to dnešní vždy znamenalo riziko, že skupina na sebe upozorní a zanechá stopy.

„Máme problém,“ pokračoval muž, „a musíme se společně rozhodnout, jak budeme postupovat. Naše mise je posvátná, a teď jsou v zemi nevěřící, kteří nás tlačí do kouta. Bohužel jsme nedokázali zabránit jejich vstupu do Egypta. Jak k tomu mohlo dojít, doktore Azízi?“

Předseda Nejvyšší rady pro památky Egypta se zhluboka nadechl. „Mají mocné spojence.“

„Co to znamená?“

„Drží nad nimi ochrannou ruku jeden příznivec. Podařilo se mu – i přes má výslovná opatření – prosadit schválení jejich vstupních víz. Nemohl jsem proti tomu nic dělat.“

„Oliver Guardner?“

„Ano. Měli jsme si uvědomit, že právě on se přes tak prosté věci dokáže velmi snadno přenést. A Oliver Guardner je nedotknutelný, to sami dobře víte.“

„Takže oba jsou teď v zemi. Jaké máme možnosti?“

Slova se ujal muž s kníry. „Thovt wehem anch si musí počínat velmi obezřetně při výběru prostředků. Nesmíme vzbudit sebemenší pozornost.“

Ozval se další účastník: „Nesmí se stát, že cizinci budou drancovat největší tajemství egyptské kultury a zničí naši věc! Čím rychleji a energičtěji zasáhneme, tím účinněji vyrveme zlo i s kořeny!“

„A jak si to představujete?“ zvolal kdosi. „Tady nejde o prostoduché turisty, které můžete v poušti nechat zahynout žízní.“

„Teď není pravá doba na přehnané ohledy. Strážce by to nechtěl jinak.“

Předseda zvedl paže. „Pomalu, bratři! Teď není správná chvíle hlavně na to, abychom věci uspěchali.“

Doktor Azíz se zhoupl na židli a postupně si prohlížel všechny přítomné, zatímco se kolem něho rozhořela vášnivá diskuze. Takovým okamžikům se pokoušel ze všech sil vyhnout. Vyvolávaly v něm iracionální pocit a odhalovaly svět, do kterého se narodil a jemuž nemohl uniknout, ačkoli ho vší silou vůle potlačoval. Převzal dědictví po otci, čímž nejen pokračoval v jeho práci, ale i povinnostech. Z tohoto pohledu byl přítomným mužům zavázán. Byli to vážení lidé zastávající důležité pozice v ekonomice a politice země. Vzájemně se podpírali a kryli a jejich neviditelná, nesmírně jemná síť protkala veškeré aktivity skupiny ocelovými lany. Společně sledovali cíl, který jim předali otcové, dědové a další předkové. Původ a smysl této tradice mu však unikal o to výrazněji, čím byl starší. Nevěřil v božské poslání a stejný skepticismus projevoval i ohledně postavy jakéhosi nadpřirozeně mocného strážce, který kdysi pradávno svěřil posvátnou misi tajné společnosti. A občas dokonce pochyboval, jestli sami její členové jsou o tom přesvědčeni nebo tuto legendu jen vděčně používají jako mystický rámec pro vlastní zájmy. Rozhodně se nedalo pochybovat o tom, že mezi příslušníky této skupiny se najde několik fanatiků, jimž přijde vhod jakýkoli prostředek k prosazení nesmlouvavé vůle.

Setkali se u otevřených vstupních dveří domu. Peter už stál na schodech. Na hlavě měl plátěný klobouk a černou košili nahradil světlejší, která byla stejně elegantní, ale přece jen působila trochu vzdušněji.

„Sundal jsem ty potvůrky a položil na stůl v pokoji,“ podotkl Patrick. „Našel jste Guardnera?“

„Ne, doufal jsem, že vy budete mít víc štěstí.“

„Zatraceně. Prohledáme ještě jednou dům?“

„Nejspíš se uchýlil do ústraní, aby si vychutnal polední siestu,“ zamyslel se Peter. „Můžeme to s ním přece probrat i dnes večer. Co myslíte?“

„No dobře, pro mě za mě. Ti brouci nám už neutečou.“

Posadili se do klimatizovaného automobilu a Ahmad vyjel. Cesta vedla přes Most 6. října, kde si na chvíli uvědomili, jak je Nil široký a Káhira rozlehlá. Město se rozpínalo na všechny strany až k obzoru a daleko dolů podél řeky. Obloha klenoucí se nad tímto mnohamilionovým městem nebyla modrá, nýbrž našedivělá a při pozornějším pohledu místy nažloutlá. Romantické představy o kouzelné říši pyramid, faraonů, velbloudů, oáz a palem vzaly velmi rychle za své.

Po několika zatáčkách a křižovatkách na druhé straně mostu Ahmad zastavil před načervenalou budovou a vybídl oba muže, aby vystoupili.

Bezprostřední okolí muzea překypovalo turisty. Asfaltovaná cesta ke vchodu dvoupatrové budovy staré sto let vedla kolem velkého zděného bazénu s lekníny a lemovaly ji palmy a ohraničené trávníkové plochy. Vypadalo to, že fasáda muzea zabírá celou šířku areálu. Uprostřed se tyčil nabílený půloblouk vstupního portálu z červenohnědých cihel. Další prosklené vchody nalevo i napravo od hlavního průčelí obsadily obchody se suvenýry a kavárna.

Jednotlivých soch nebo skromných zbytků starověkých staveb nalevo i napravo od cesty si návštěvníci moc nevšímali. Všichni se snažili dostat dovnitř nebo ven nebo postávali u bazénu s lekníny, aby se osvěžili nejrůznějšími nápoji z přinesených láhví.

Peter si prohlédl fasádu. Střešní kopule, zdálky ještě viditelná, se z tohoto ostrého úhlu už ztratila z dohledu. Zato se však nedalo opominout, že hlavní schodiště je obklopeno kovovým plotem s otočnými turnikety. Semafory nad jednotlivými průchody regulovaly proud návštěvníků.

Když Peter a Patrick zaplatili vstupné a vešli do první haly, naskytla se jím nepříliš působivá scenérie. Prostor před nimi byl ještě ozářen světlem dopadajícím z kopule vysoko nad jejich hlavami, ale za ním i po stranách se chodby i místnosti ztrácely v přízračném šeru. Klimatizaci tady neměli nebo nefungovala, protože vzduch byl velmi teplý a vydýchaný. Obklopila je rušivá kulisa zvuků tvořených rozhovory, cvakajícími podrážkami a pípáním digitálních kamer.

Peter se podíval do prospektu, který dostal u vchodu.

„V přízemí jsou nálezy tříděny chronologicky,“ vyčetl ze skládaného letáku. „Půjdeme-li tady doleva, začneme u Staré říše a budeme ve směru hodinových ručiček pokračovat dál až do epochy Ptolemaiovců. V horním podlaží jsou uloženy nálezy seskupené podle jednotlivých tematických zaměření: mumie, šperky – a také Tutanchamonův poklad.“

„Tedy pokud jde o mě, šel bych klidně hned nahoru,“ prohodil Patrick a nechápavě sledoval nepředstavitelně tělnatou ženu, která se – celá zpocená – posunovala od jedné vitríny ke druhé a u každé se zastavila jen na tak dlouho, než ji vyfotografovala.

„Přítele Achnatona a jeho dobu ovšem najdeme tady dole,“ připomněl Peter a podíval se přímo před sebe, kde se před nimi otvíral dlouhý hlavní sál. Měl trochu sníženou podlahu a obklopovaly ho arkády a boční komory sloužící při okružních prohlídkách. „Nejdřív bychom si mohli projít tento sál. Exponáty z amarnské doby se nacházejí hned naproti.“

Prošli kolem čtyř až pětimetrové kolosální sochy a po několika schodech sestoupili do výstavní haly. Cesta je vedla kolem nesčetných skleněných, dřevem orámovaných vitrín, kamenných sarkofágů a soch.

„Profesor Lavell?“

Otočili se. Spěšně k nim mířila jakási mladá žena.

„Já jsem Melissa, vzpomínáte si? Seznámili jsme se před časem v Hamburku.“

„Samozřejmě,“ přikývl Peter a potřásl jí rukou. „Rád vás zase vidím.“

„Mám velkou radost, že jste opravdu přišli! Zdravím, mister… Ne… Nevroyi, je to tak?“

„Skoro. Patrick by mi byl milejší.“

„Dobře…“ Melissa se nejapně usmála, zkřížila ruce a udržovala rovnováhu na špičkách. „Tak jak se vám muzeum líbí?“

„Právě jsme sem přišli,“ vysvětlil Peter, „a chceme se podívat na Achnatona.“

„Ach, opravdu? Na kacířského faraona? To jste si ale vybrali něco zcela mimořádného. Víte, že… Ach, no jistě že to víte, to je ode mě hloupé. Určitě víte o zdejších exponátech všechno, že?“

„Vždycky se dá najít něco nového,“ poznamenal laskavě Patrick s pohledem oceňujícím půvab její halenky.

„Skutečně?“ opáčila s úsměvem. „To znamená, že nejsi zase až tak zkušený, jak jsem tě původně hodnotila.“

„To bolí!“

„Děkujeme za nabídku, paní Joyceová,“ ozval se Peter, který poměrně nepřítomně klouzal pohledem sem a tam. „Příště moc rádi, ale nejdřív bychom se tu chtěli porozhlédnout sami.“

„Ano, jistě, chápu. Čeká mě ještě jedno provádění. Jestli se nechcete připojit, uvidíme se snad potom?“

„Já půjdu docela rád s vámi,“ prohlásil Patrick a s pohledem na Petra dodal: „Pokud je to v pořádku…“

Peter přikývl. „Proč ne, aspoň nebudete muset poslouchat moje přednášky.“

„Prima,“ zaradovala se Melissa. „Snad pro vás nebude ta prohlídka moc nezáživná. Strávíme tu asi hodinu. Počkáme pak na vás v kavárně, profesore, ano?“

„Dobře.“

„Tak se zatím mějte.“ Obrátila se k Patrickovi. „Pojď se mnou, začneme támhle vpředu.“

Patrick a Melissa se vrátili ke vchodu a nechali Petra v sále.

„Opravdu má tolik přednášek?“ zeptala se Francouze.

„Mnohem víc než přiznává.“

Zasmála se. „Skutečně? No jo, je to prostě nefalšovaný profesor, že? Tolik vědomostí… Přečetla jsem pár jeho knih a pokládám ho za skvělého.“

„Ano, pokaždé mě něčím udiví. A co ty? Co tě sem přivedlo? Jak jsi dostala práci v muzeu?“

„Protože jsem tak mladá?“

„No, myslím jako…“

„To je v pořádku,“ mávla odmítavě rukou. „Zvykla jsem si, že mě lidi na to považují pořád za moc mladou. Ale já jsem studovala dějiny a egyptologii v Oxfordu.“

„To zní, jako by to byla celá věčnost.“

„Vždyť taky je! Jsem tady už dva roky!“

„Ach tak! No jistě, to je nejmíň půl věčností.“

„Nedělej si ze mě legraci. Naučila jsem se o tomto muzeu a jeho exponátech víc než leckterý kmenový pracovník. Víš, mnozí jen papouškují to, co se dočteš v každém bedekru, ale neznají skutečné souvislosti. Podívej, tam už stojí a čeká pár turistů.“

Melissa přistoupila k nepočetné skupince, která se shromáždila. Zničehonic její mladickou důvěřivost vystřídala překvapující profesionalita.

Anybody here for an English tour? I’ll be leading a tour in English. Anybody?

Několik rukou se okamžitě zvedlo, další dva turisti se na sebe tázavě podívali a potom se váhavě přihlásili.

„Do you understand English, too, sir? There will be a German tour guide coming as well. Deutsch? Français?“ Oba zavrtěli hlavou. „Okay, very well. I will try to speak slowly. If there is anything you don’t understand, just let me know.“

Melissa ještě okamžik počkala, jestli se neobjeví další turisté. Ke skupince se však už nikdo nepřipojil, a tak zvedla paži a začala.

„Welcome to the Egyptian Museum in Cairo. For the next hour I will be your tour guide. I will be telling you all about the three thousand year old history of ancient Egypt and introduce you to some of the most remarkable archeological artifacts ever found, including the magnificent treasure of Tutankhamen…“

Patrick jí naslouchal jedním uchem a mechanicky kráčel se skupinkou. Je mimořádně krásná, konstatoval. Vlastně se nikdy neotáčel po zrzavých ženách, ale v Melisse se mísila mladá svěží naivita s nádechem jízlivé upřímnosti. Neuměl si dosud přesně zdůvodnit, proč ho tak vyvádí z míry. Vypadalo to, že si velmi dobře uvědomuje, jak je půvabná, ale chovala se ke svému okouzlujícímu zjevu jako k náhodně koupeným šatům, z nichž se bez ostychu nebo postranních myšlenek sama upřímně raduje. Jistým způsobem mu připomínala Stefanii, s níž se seznámil ve Francii. Na rozdíl od ní však Melissa nebyla tak důkladná, vznešená nebo nedosažitelná. Měl dojem, že je skutečně taková, jak se chová. Přesto její prostota vyzařovala určitou sílu.

„To přece vůbec není pravda,“ zaslechl najednou vedle sebe polohlasitou námitku. Otočil se a hleděl do tváře tělnatého muže, který komentoval Melissin výklad. Stačili se už vzdálit několik kroků od vchodu a nacházeli se v jedné z bočních místností. Melissa stála trochu opodál vedle jakési nenápadné sošky a poznámku neslyšela.

Muž si všiml Patrickova pohledu.

„Je přece všeobecně známé, že Cheops nepostavil Velkou pyramidu.“

„Prosím?“

„Jason Miles,“ představil se muž, podal Patrickovi masitou ruku a pokračoval šeptem. „Promiňte, nechtěl jsem rušit. Ale víte, existují doklady o tom, že Velkou pyramidu v Gíze vůbec nepostavil Cheops.“

„Neříkejte…“

„Vy nejste Američan, že?“

„Ne.“

„Já pocházím z Bostonu. Vyznám se poměrně dobře v tajemství pyramid a aktivitách SCA. Jsem tu teď poprvé, chci to vidět na vlastní oči. Je opravdu neuvěřitelné, že se tady lidem pořád vyprávějí dnes už dost ošuntělé lži. Je to snad ještě horší než Roswell, jestli víte, co tím myslím.“

„Hm, ne.“

„Okay, promiňte.“

Muž se odvrátil a dál poslouchal Melissu. Patrick si ho ještě chvíli ze strany prohlížel a sledoval, jak Američan vraští čelo nebo lehce vrtí hlavou.

Panebože, co je to jen za umanuté lidi, pomyslel si a začal se znovu věnovat Melisse. Jejich pohledy se setkaly a ona se na něho usmála, aniž by přitom přerušila výklad.

Výstavní sály v přízemí obsahovaly hlavně kamenné objekty. Procházeli kolem nesčetných soch, obelisků, stél a reliéfů. Melissa vysvětlila, že řecký dějepisec jménem Manetho zhruba kolem roku 200 př. n. 1. vytvořil seznam několika stovek dosavadních faraonů a seskupil je do jednotlivých dynastií. První z nich začala kolem 2800 př. n. 1., jednatřicátá spadala přibližně do období 300 n. 1. Tato klasifikace se používá dodnes. V současnosti víme, že Manethův seznam je dokonce přesnější než všechny oficiální seznamy, které po sobě zanechali samotní faraonové. Panovníci se příliš často snažili přikrášlit vlastní rodokmen nebo historicky navždy umlčet neoblíbené předchůdce.

„Dějiny přece vždycky psali vítězové,“ komentoval Jason tuto část výkladu. Patrick se pokusil Američana ignorovat.

Když prošli celé dlouhé přízemí a dostali se do zadní části, narazili tam na Petra, který studoval jednu vitrínu s amarnským obdobím. Krátce vzhlédl a kývl na ně, ale pak se už zase nenechal rušit a znovu se věnoval vystaveným exponátům. Vedle něho stály dvě sochy Achnatona v nadživotní velikosti. S deformovaným tělem a mimořádně ostrými a cizorodými rysy obličeje vypadal faraon směšně, ale zároveň i znepokojivě.

„Určitě jste už slyšel teorie o tom, že to ve skutečnosti byl mimozemšťan?“ Tentokrát byla Jasonova otázka určena přímo Patrickovi.

Francouz otočil oči v sloup. „Tedy víte…,“ ujelo mu vyčerpaně, ale Jason jen zvedl ruku.

„Pšt… Neříkejte nic, dokud si všechno v klidu nevyslechnete. Vím, že to nevypadá pravděpodobně, protože k většině případů únosu a blízkých setkání došlo v naší zemi. Proč tedy Egypt, že?“

„To vážně mluvíte o UFO?!“ zaúpěl Patrick.

„No jistě, o čem jiném?“

„Poslouchejte, pane, já chci poslouchat výklad a nezajímají mě vaše hovadiny, jasné?“

Muž na něho chvíli zíral s vytřeštěnýma očima a pak pokrčil rameny. „Jen klid, jak chcete… V pořádku…,“ zamumlal a odvrátil se.

Prohlídka pokračovala. Melissa jim vysvětlovala něco o Nové říši, Pozdní době, zániku egyptské říše, jejím dobytí Alexandrem Velikým v roce 332 př. n. 1., následujícím řeckém období, které se nazývá doba Ptolemaiovců. Nakonec uvedla římskou a byzantskou epochu. Připomněla, že egyptské náboženství bylo vystřídáno islámem a koptským křesťanstvím, ale Patricka ze všeho nejvíc zajímalo to, jak se jí při řeči velmi zlehka zvedají koutky úst a že se jí občas vytvoří na tváři malá vráska. Někdy jí přitom padaly zrzavé vlasy do obličeje.

Pozvolna obešli celý kruh a ocitli se znovu u východu. Melissa je odvedla nahoru do prvního podlaží, kde jsou vystavené mumie. Zatímco se šířila rozporuplná směs obdivu a hrůzy a postupně se objevoval jeden fotoaparát za druhým, přistoupila Melissa k Patrickovi.

„Tak jaké to zatím bylo?“

„Krásné,“ přiznal Patrick a usmál se na ni.

„Myslím výklad!“ upřesnila a dloubla ho do boku. „Byl podle tebe zajímavý?“

„Samozřejmě, o tom není pochyb!“

„No dobře. Takže kdyby bylo něco nesrozumitelné nebo bys něco rád věděl, prostě se zeptej, okay?“

„Určitě! Například bych se chtěl zeptat, jestli je možné pozvat tě dnes na večeři.“

„Ach, ty na to jdeš pěkně zhurta!“ usmála se. „Nemáš pocit, že to trochu přeháníš?“

„Mimořádné situace vyžadují netradiční opatření.“

„Opravdu? Tak to jsem moc zvědavá, jestli to opravdu bude tak mimořádný večer.“

„Takže to můžu chápat jako souhlas?“

„Opakovat to v žádném případě nebudu.“

„To bylo docela jednoduché.“

„Jak myslíš, ale teď musím pokračovat… Tak zatím!“ S těmito slovy se otočila ke skupině a zavedla ji do další místnosti.

Prohlíželi si sošky staroegyptských božstev, papyry a pomalované hliněné střepy a blížili se přitom k pohřební výbavě faraona Tutanchamona. Ve vitrínách se třpytilo stále více cenných zlatých nálezů; Patrick viděl řetízky posázené drahokamy, amulety, pektorály, alabastrové vázy a nádoby, pozlacené dřevěné desky, fajánsové sošky, bronz, sklo, plátkovým zlatem potažené truhly z ebenového dřeva a slonoviny, intarzie ze stříbra, křemene, obsidiánu a tyrkysu. Tempo skupiny se viditelně zpomalilo. Návštěvníci se pořád s údivem zastavovali a prst leckterého z nich uctivě klouzal po skleněné vitríně.

Melissa je však zavedla ještě dál. Obrovský pohřební poklad naplnil téměř polovinu horního podlaží a byl rozdělen do několika místností a chodeb. Melissa vysvětlila význam nesčetných cenných, sotva půlmetrových sošek zvaných vešebty a úlohu pozlacené schrány na sochy; samozřejmě nezapomněla na nádherný faraonův trůn vykládaný zlatem a drahokamy.

Při pohledu na tyto neocenitelné skvosty si Patrick vzpomněl na vlastní úspěchy při pátrání po skrytých pokladech. Jak často mívaly sice nálezy vědeckou hodnotu, ale nepředstavovaly žádnou hmotnou senzaci. Jediný nenápadně pomalovaný hliněný střep byl s to prokázat obchodní vztahy dvou národů a zasloužit se tak o přepsání dějin. I ty nejprostší předměty pohřební výbavy mohly dosvědčit existenci dosud neznámého kultu předků a kosti občas obsahovaly indicie o překvapivě rozvinuté lékařské péči. Avšak skutečné drahocennosti jsou zatraceně vzácné a zlatý poklad jako tento bere každému návštěvníkovi dech. Patrick přemýšlel, jak je velká pravděpodobnost, že v písku Egypta dosud spočívají další podobné poklady. Existovalo přece několik set zbožštělých faraonů, kteří byli vždy pohřbeni při záhadných obřadech a v netušeném přepychu. Nemělo by se zapomínat ani na mnoho tisíc majetných kněží, úředníků a hodnostářů, kteří si v průběhu tří tisíciletí odnesli většinu svého majetku pod zem. Myšlenka, že by se mohl věnovat egyptským dějinám – a především dosud neobjeveným hrobkám –, mu začala připadat docela sympatická.

Když zahnuli za roh, Melissa oznámila, že se blíží vrchol prohlídky. Patrick se po několika krocích prudce zastavil. Před ním stála zlatá schrána podobná oltáři a na ní ležel velký černý pes s úzkou tlamou a špičatýma ušima. Na pomíjivý neskutečný okamžik v něm spatřil jednu z bestií ze svého snu. Neubránil se pocitu, že zvíře se k němu otočí a vstane, aby mu znovu skočilo po krku. Po dalším mrknutí oka s úlevou poznal, že je to jen socha. Podobnost však byla děsivá.

Chtěl se na tento exponát zeptat Melissy, ale ta se právě starala o ostatní turisty, kteří o několik sálů dál obdivovali zlaté sarkofágy a slavnou Tutanchamonovu posmrtnou masku.

Patrick pomalu prošel kolem psa. Zblízka vypadalo zvíře menší a nepůsobilo tak hrozivým dojmem. Dřevěná socha byla až na několik detailů celá černá: oči lemovala zlatá linka, vnitřní strana uší byla pozlacená a kolem krku měl zlatý obojek. Silný ocas byl svěšený na zadní straně schrány a při pozornějším pohledu proměňoval psa spíš v jakýsi druh šakala.

Patrick se připojil ke skupince. Lidé právě obléhali nejslavnější části pokladu a Patrick se sám sebe ptal, jestli by si normální turista vůbec dokázal představit, že by si domů nepřinesl ani jednu fotografii Tutanchamonovy masky.

Úloha Melissy jako průvodkyně skončila. Rozloučila se s turisty, někteří návštěvníci jí ještě poděkovali osobně a pak se skupinka rozešla na všechny strany.

„Hotovo,“ pronesla Melissa s úsměvem, když přistoupila k Patrickovi, který se opíral o sloup. „Máš chuť na kávu?“

„Na to čekám celou hodinu jako na smilování,“ zazubil se.

„Prima, tak pojď! Doufám, že ses moc nenudil.“ Vraceli se s Patrickem stejnou cestou, kterou sem přišli.

„Naopak. Jo, abych nezapomněl, co je vlastně tohle?“ Ukázal na černého psa, kterého právě míjeli.

„To je Anubis.“

„Jeden z egyptských bohů?“

„Ano, jistě! Ty toho skutečně o Egyptě moc nevíš, viď?“ Když Patrick neodpovídal, pokračovala: „Tak dobře, Anubis je egyptský bůh, dokonce velmi důležitý. Zobrazuje se v podobě psa nebo šakala, případně jako člověk se šakalí hlavou. Anubis je přítel a ochránce mrtvých. Proto taky ta černá barva – je to barva smrti a zároveň plodnosti, protože ze smrti povstává nový život. Anubis hlídá vchod do podsvětní říše, otvírá ústa mumie a provází duši k posmrtnému soudu, kde je srdce zesnulého vyvažováno pírkem. Tato socha stála v Tutanchamonově hrobce před vchodem do pohřební komory.“

Patrick zíral na sochu, ale ve skutečnosti hleděl do prázdna. Před vnitřním zrakem se mu opakovaly útržky z jeho snu. Černí psi, otvírání jeho úst, vážení srdce… Neměl o tom mytologickém příběhu ani tušení, a přesto se mu zdál!

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Melissa a jemně ho pohladila po rameni. Škubl sebou a pokusil se zaplašit znepokojivé myšlenky. „Ano, jistě,“ odpověděl. „Můžeme jít!“

„Pověz mi něco o sobě,“ požádala Melissa s velkýma zvědavýma očima, když dostali kávu.

„O mně?“ Vyfoukl cigaretový kouř vzhůru. „Co bys chtěla vědět?“

„No, odkud pocházíš, co děláš a tak.“

„Jsem inženýr. Každopádně jsem vystudoval stavitelství a informatiku. Čirou náhodou jsem pak několikrát pomáhal při archeologických výpravách a staral se o techniku, tedy obsluhoval počítače, analyzátory a roboty. Vždycky jsem se zajímal o archeologii a později jsem se osamostatnil.“

„Jako co? Hledač pokladů?“

„Prozkoumal jsem pár šachet v Palenque a našel v katakombách pod Římem raně křesťanskou kapli.“

„Opravdu? To je velmi vzrušující!“

„Myslím, že to se mi povedlo.“ Taktně před ní zamlčel skutečnost, že kvůli tomu účelově zcizil peněžní prostředky na výzkum a roboty společnosti ESA, že do krypty římského kostela se vloupal a že na žádnou z těchto akcí neměl povolení.

„A jak ses setkal s profesorem Lavellem?“

„Taky náhodou. Oba jsme byli pozváni, abychom prozkoumali jednu jeskyni. Vím, že jsme dost odlišní lidé, ale nějak jsme si docela dobře porozuměli.“

„A teď máte nový projekt tady v Káhiře?“

„Ano, něco takového. Ale teď si radši promluvíme o tobě, ano?“

„Když myslíš.“ Usmála se a rozpřáhla paže. „Co bys chtěl vědět?“

Patrick potáhl z cigarety a chvíli si Melissu mlčky prohlížel. Pak se rozhodl, že na to půjde od lesa.

„Co to nosíš za přívěšek?“ zeptal se a ukázal cigaretou na její řetízek.

Nadzvedla šperk a naklonila se nad stůl, aby mu ho lépe ukázala. Patrick mu věnoval jen letmý pohled, protože mnohem důležitější teď bylo to, že měla obličej tak blízko jeho. Její pohyb vyjadřoval zvláštní něhu, a když se také předklonil, ucítil lehkou vůni, slabě nasládlou a zároveň kořeněnou, jako směs z pryskyřice a vanilky. Vnímal teplo, které vyzařovala její pleť, viděl malé pihy na jejím nose a stopy vlhkosti na rtech a věděl, že tento okamžik na ni působí stejně intimně jako na něho. Avšak právě tak, jak lze něco zdůraznit tím, že se to nechá nevyslovené, podtrhl jedinečnost této chvíle tím, že nepřipustil dotek, nýbrž jen lehce sklonil hlavu a natáhl ruku po přívěšku. Když ho držel v prstech, překvapením zadržel dech podruhé.

Na Melissině řetízku visel stříbrný šperk mandlového tvaru a vypadal jako svisle postavené oko. Na leštěném povrchu byla vyrytá jemná kresba. V její dolní části se dal rozpoznat kalich a květ růže obsahující srdce a templářský kříž. Uprostřed přívěšku bylo vidět ptáka, který se snášel shora dolů ke kalichu. V horní části rytiny se nacházel trojúhelník vyzařující ze všech stran paprsky. A v trojúhelníku zřetelně viděl Horové oko – přesně jak to našel Peter v Guardnerově papyru.

„Co to je?“ zeptal se Patrick překvapeně. „Odkud to máš?“

„To je znamení mé církve.“

„Ty jsi věřící?“

„Dá se to tak říct, ano. Ty ne?“

„Ne.“

„Ani trochu?“

„Opravdu ne. Ta složitá věrouka o vyšších bytostech, které stvořily svět a máme je vzývat, protože rozhodují o osudu jednotlivce – s tím si prostě nevím rady.“

„Ale všechna náboženství taková nejsou,“ namítla Melissa. „My například věříme v to, že veškerá síla spočívá v člověku a že všichni jsme v podstatě dobří, pokud rozpoznáme, co doopravdy chceme, a naučíme-li se naplňovat svou pravou vůli a lásku.“

„To zní docela rozumně. Co přesně myslíš tím naplňováním lásky?“ Patrick se zazubil.

„Něco podobného, co si představuješ i ty,“ odtušila s úsměvem.

„Fakt? O tom náboženství mi každopádně musíš povědět víc… ale ne!“ Patrickův pohled sklouzl za Melissu, a proto mu neuniklo, že se v kavárně objevil Jason. V té chvíli si ho všiml i Američan a obrátil se k němu.

„Co se děje?“ zeptala se Melissa.

„Už zase on,“ zavrčel Patrick. „Předtím se mě něco naotravoval.“

„To je překvapení!“ zvolal Jason, když stanul vedle stolu, a podal Melisse ruku. „Jason Miles. Chtěl bych vám ještě jednou poděkovat za báječný výklad. Měl bych ale ještě pár otázek. Doufám, že neruším?“

„Ne, to je v pořádku,“ ujistila ho Melissa. „Jen se posaďte.“

Patrick obrátil oči v sloup. Jason si sedl a odsunul Francouzovu kávu stranou. „Všiml jsem si,“ ujal se Američan s chutí slova, „že jste nás informovala jen podle učebnice, ale o novějších teoriích jste se nezmínila.“

„Jaké by to měly například být?“

„Začalo to už u Cheopse. Určitě víte, že dnes už nepanuje tak velká jistota, že postavil Velkou pyramidu.“

„Asi vás zklamu, mister Miles, ale tohle je muzeum, nikoli kabinet kuriozit. Mohu reprodukovat jen to, co bylo probádáno a doloženo. Spekulace do výkladu průvodce nepatří.“

„Ale proč by se to nemělo lidem říkat? Všechny egyptské hrobky jsou odshora dolů pomalované a popsané, ale zrovna ve Velké pyramidě nenajdete ani jeden hieroglyf, který by ji připisoval Cheopsovi! Egypťané, kteří pečlivě dokumentovali všechny aspekty svého života, nezanechali jediné písemné svědectví o tom, jak se pyramidy vlastně stavěly. Není to zvláštní? Mnohem pravděpodobnější je přece to, že pyramidy stály už o mnoho tisíciletí dříve, stejně jako Sfinga. Té dal Chefren jenom nasadit novou hlavu, ale ona se tam už dávno nacházela. Dokonce na ní byly objeveny stopy po erozi vlivem dešťové vody. Déšť! Naposledy v Egyptě takhle pršelo před deseti tisíci lety.“

„Co jsem ti říkal?“ zašeptal Patrick, který se na chvilku otočil k Melisse.

„To všechno jsou jenom teorie, mister Miles,“ odvětila Melissa, „a navíc se už některé podařilo vyvrátit.“

„Já se na to dívám jinak. Nebo jak mi vysvětlíte tajnůstkaření a neustálé zamlžování ze strany SCA?“

„SCA?“ zeptal se Patrick a v téže chvíli ho mrzelo, že přistoupil na diskuzi s tímto mužem.

„SCA znamená Supreme Council of Antiquities,“ vysvětlila Melissa, „Nejvyšší rada pro památky Egypta.“

„Zcela správně – a jistě mi nechcete namlouvat, že doktor Azíz nic nezatajuje. Jak vypoklonkoval Gantenbrinka! A otevření větracích šachet v Královnině komoře před několika roky taky nebylo zrovna košer.“

„Doktor Azíz určitě není všude oblíbený, ale zároveň má svoje dobré důvody. A pokud jsem informována, byly licence odebrány i jiným badatelům, a to zcela oprávněně. Tato země byla dost dlouho pleněna a doktor Azíz konečně prosazuje to, co se mělo udělat už před stoletím.“

„Možná máte pravdu, ale stejně – ví například o dutých prostorách pod Sfingou a archivu veškerých lidských vědomostí. Přesto tam nikomu nedovolí kopat. Nebo snad právě proto, co?“

Patrick poslouchal, ale tentokrát se vyvaroval toho, aby se vměšoval do tohoto rozhovoru.

„Mister Miles, tato země má víc dutých prostorů než švýcarský ementál a existuje tolik legend jako písečných dun. Co vlastně očekáváte?“

„Lidé tam venku očekávají prostě upřímnost a otevřenost a že jim nebude nic zamlčováno. Existuje mnoho indicií o tom, že Egypťané věděli mnohem více, než tušíme. Nejen že orientovali pyramidy v Gíze podle souhvězdí Orion a zakódovali do majestátních staveb astronomické a matematické konstanty. Znali pravděpodobně i diamantový vrták, a dokonce elektřinu. To by se jednou mělo seriózně prozkoumat, a ne pořád jen zametat pod koberec.“

„Egypt není bohatá země a archeologie tu nemá nejvyšší prioritu, pokud jde o přidělování peněz. Přesto byste byl překvapený, kolik se vydává na udržování starověkých monumentů i na nové vykopávky. V zemi neustále pracují nesčetné mezinárodní výzkumné týmy – je jich víc než v kterémkoli jiném státě na světě. Nedá se ovšem stihnout všechno najednou. Pokud někde čekají senzační objevy, budou dříve či později učiněny, o to se nemusíte strachovat.“

„A taky si myslím, že se příliš mnoho nálezů drží pod zámkem, protože narušují obecné akademické představy o starém Egyptě. A s SCA, která si počíná jako FBI, to půjde jenom od deseti k pěti.“

„Patricku? Paní Joyceová?“ zazněl hlas Petera, který nepozorovaně zezadu přistoupil k jejich stolu.

„Nu dobrá, tak já už půjdu,“ uznal Jason a vstal. „Rád bych si s vámi povídal mnohem déle. Třeba se v nejbližších dnech ještě dostanu do muzea, strávím totiž v Káhiře ještě týden. Na shledanou.“

„Kdopak to byl?“ zeptal se Peter, který si k nim přisedl a hleděl za Američanem.

„Turista,“ odpověděla Melissa.

„Trouba, když se mě ptáš,“ upřesnil Patrick.

„Nech ho být,“ napomenula ho s úsměvem Melissa. „Takové jako je on potkávám nejméně jednou týdně. Jsou to pořád stejné dobrodružné historky, které se snaží uplatnit.“

„Takže jsem asi o nic nepřišel?“ zeptal se Peter.

„Ne,“ ujistili ho Patrick a Melissa současně a museli se zasmát.

„Mimochodem, profesore Lavelle,“ ozvala se Melissa. „Neříkejte mi prosím paní Joyceová. Za prvé nejsem vdaná a za druhé je mi prostě milejší Melissa.“

„Budu se snažit mít to stále na paměti.“

„Byl jste úspěšný u starého Achnatona?“ zeptal se Patrick.

„Všechno to bylo nesmírně zajímavé,“ přisvědčil Peter. „Vždyť je tu největší sbírka všech egyptských nálezů na světě. Jedinečné! Ale já vím, co máte na mysli – jestli jsem našel něco, co nám pomůže dál? Obávám se, že ne. Ale dnes večer si ještě jednou projdu Guardnerovu knihovnu. Nějaký odkaz tam prostě musí být.“

„Co hledáte?“ zeptala se Melissa. „Třeba bych vám mohla pomoct?“

Peter se na ni chvíli nerozhodně díval. „Ještě ne, děkuji vám,“ rozhodl po krátké odmlce. „Dosud je mnoho otázek otevřených. Ale příště snad ano.“

„Klidně mi pak dejte vědět. Vím všechno o tomto muzeu a mám i pár dobrých kontaktů v Káhiře.“

„Moc vám děkuji.“

„Ale tady je ještě něco, co byste si měl prohlédnout, Petře,“ připomněl Patrick a obrátil se k Melisse. „Dovolíte?“ zeptal se a ukázal na její řetízek. Ochotně se předklonila, takže Patrick uchopil přívěšek a lehce ho vyvlékl. „Už jste to někdy viděl?“

Peter krátce vzhlédl, nasadil si brýle a sklonil se nad šperkem. „Ale ne!“ uniklo mu. „To je… krásný kousek.“

„Znáte to znamení?“

„Ne, neznám.“ Zase se pohodlně opřel.

„Viděl jste to oko v pyramidě?“

„Ano, viděl.“

„No a?“ naléhal Patrick. „Copak to není podivuhodné?“

„Ne, nijak zvlášť. Abych byl upřímný, rád bych se teď vrátil do rezidence.“

„Ach, to je škoda. Opravdu?“ Pohled Melissy klouzal z jednoho muže ke druhému.

„V nejbližších dnech se určitě ještě potkáme,“ poznamenal Peter a nedočkavě vstal.

Patrick se také zvedl. Petrův spěch ho viditelně vyvedl z míry. Ještě jednou se obrátil na Melissu. „Uvidíme se dnes večer?“

„Vyzvednu tě v devět tady před muzeem. To bude asi nejjednodušší.“

„Dobře. Tak zatím!“

„Na shledanou, Melisso,“ rozloučil se Peter.

„Mějte se!“

Opustili budovu a vyšli na prostranství před muzeem, kde pod palčivými paprsky slunce, které ani pozdě odpoledne neztratilo nic na své síle, zalapali po dechu.

„Co to mělo být?“ zeptal se podrážděně Patrick, když už je Melissa nemohla slyšet. „Nechali jsme ji tam sedět jak ho malou holku.“

„Měl byste si ji držet od těla.“

„Prosím? Co je vám do toho?“

„Pominu-li to, že tu nejsme kvůli potěšení…“

„Právě jsem se celou hodinu vláčel po muzeu s odpornými lidmi, pokoušel jsem se něco naučit a musel přitom poslouchat šílené bláboly paranoidního vyznavače UFO. To nebylo zrovna moc velké potěšení!“

„Ovšem zřejmě jste nedocenil, nakolik paranoidní je sama Melissa.“

„Jak vás něco takového napadlo? Vy…“ Patrick se zarazil. „Myslíte ten přívěšek na jejím řetízku?“

Peter na něho jen mlčky pohlédl.

„Co je s ním?“ naléhal Patrick.

„To není jen tak nějaký přívěšek. Je to symbol sekty.“

Patrick oněměl.

„Raději jsem se o tom v kavárně nešířil,“ vysvětlil Peter.

„Tak dobře…“ Francouz zavrtěl hlavou, vytáhl ze zadní kapsy u kalhot zmačkanou krabičku cigaret, roztřesenými prsty jednu vyndal, narovnal ji a zapálil. Pak se posadil na zídku lemující jezírko. „Tak spusťte, profesore.“

„Ta sekta se nazývá Ordo Templi Mysteriorum Aegyptiorum nebo zkráceně O.T.M.A. Byla založena někdy na konci devatenáctého století. Krátce před první světovou válkou byl do ní přijat Aleister Crowley a ten ji přetvořil v řád působící podle jeho zásad.“

„Ten Aleister Crowley? To jako ten satanista?“

„Takže i vy jste o něm slyšel.“

„No jo, ale spíš jen jméno.“ Vyfoukl oblak dýmu. „Žádné podrobnosti.“

„Buďte rád.“

„A co je teď na té sektě tak zlého?“

„Zřejmě místo černých mší a lidských obětí používají vonné tyčinky a scházejí se na tantrických seancích, ale každopádně bych dal ruce pryč od ženy, která je jejich členkou.“

„Tantra? Není to náhodou skupinový sex spojený s meditací?“ Patrick se uchechtl.

„Tak nějak,“ přikývl s úsměvem Peter. „Většinou s patřičně vousatým guru a tělnatými dámami mého ročníku.“

Při této představě Patrickovi přeběhl mráz po zádech a zasmál se. „Ale to oko a pyramida,“ zeptal se pak, „co to pohledává na jejich logu? Nemohlo by to být pro nás zajímavé?“

„Přece jsem vám říkal, že Vševidoucí oko se vyznačuje jistou mystickou tradicí. Jak vidíte, nepoužívají tento symbol jenom křesťané nebo svobodní zednáři. Jen proto, že se objevil na tomto přívěšku, to není stopa, kterou bychom měli sledovat.“

Patrick přikývl. Zvlášť po zážitcích v jižní Francii, kde byli uneseni a dostali se do rukou fanatické sekty, rozuměl Petrovu postoji. Ale večer s Melissou si tím přesto nemínil nechat zkazit – vždyť už teď přece dobře ví, do čeho se pouští. A proti takovému tantrickému prožitku s Melissou by rozhodně nic nenamítal.

KAPITOLA 5

23. července 1940
rybářský člun, východní Středomoří

Plavba měla trvat ještě asi hodinu. Každopádně ho o tom ujišťoval ten starý Turek. Zbytku jeho výkladu se nedalo dost dobře rozumět, protože rybářova angličtina byla velice chatrná. Střídalo se máchání pažemi, něco o člunu, nebi a vzteklá i konejšivá gesta. A pořád dokola „mister James“. Právě tak se starci představil; Turkovi se přitom ústa zkřivila do srdečného, ale téměř bezzubého úsměšku – nejspíš tušil, že to není pravé jméno mladého Angličana.

James stál na přídi a hleděl k obzoru. Tímto způsobem lépe snášel nekonečné pohupování vln. V malé otevřené kajutě, kde stařec seděl na stoličce a řídil člun, se mu předtím udělalo skoro nevolno. Rozhoupaná plechová lucerna zavěšená pod stropem vytvářela komíhavou stínohru a podporovala dojem, že loď se na mořské hladině kymácí ještě víc. Z kajuty zároveň bylo jen těžko vidět do tmy, takže se James nemohl přizpůsobit rytmu vln. Proto teď stál tady vpředu na otevřeném větru. Zatímco mu slaná vodní tříšť smáčela obličej, procházel si v duchu cestu, která ho čeká od přístavu do paláce. Italové od počátku války určitě kontrolují všechny přístavy a silnice na ostrově. Dále na jihu, v menších rybářských vesničkách, bude zřejmě jednodušší nepozorovaně projít, ale pak by musel překonat dlouhou vzdálenost po souši a u každého kontrolního stanoviště by se vystavoval nebezpečí prozrazení. Rozhodl se, že takové riziko raději zmenší tím, že urazí co nejkratší trasu, a proto se musí vylodit v nějakém větším přístavu nedaleko města. Rybářskému člunu snad nikdo nebude věnovat přehnanou pozornost. Jednotlivec stěží představuje nějakou vážnou hrozbu a v šeru přístavních světel se jistě lehce ztratí.

Když ho na přímém větru roztřásl chlad, odebral se na záď a pozoroval světlou stopu vodní pěny, kterou ve vlnách za sebou vlekli jako papírový drak ocas. Byla to podivuhodná cesta, která ho sem přivedla. Ještě včera byl v Izmiru, týden předtím v Istanbulu, před měsícem v Káhiře a před rokem v Londýně. Copak ještě nedávno nestudoval a neoslavil v Londýně dvaadvacáté narozeniny? A teď je pouhý nepatrný bod kdesi na mořské hladině. Přes veškerou zdánlivou ztracenost je to i tady a teď nesmírně důležité. Všechny nesčetné cesty, které si minulost vytvořila během posledních staletí a tisíciletí, se nyní sbíhají jen u něho a jeho plavby na ostrov, do paláce. Jestli skutečně tu stélu najde, bude to, jako by rozetnul gordický uzel. Pak převrátí přesýpací hodiny dějin a všechno se začne znovu vyvíjet a půjde svou cestou.

Za chvíli se vrátil do kajuty a posadil se za starce na židli. Temná nekonečná vodní hladina ho znervózňovala, ale tady se cítil trochu bezpečněji – přinejmenším než se zase objeví nevolnost.

Drink, mister James? zeptal se Turek a otočil se k němu. Přitom s vrásčitým úsměvem pokýval hlavou a podal mu baňatou láhev s pitím. James ji váhavě přijal. Lesklá nádoba byla ošklivě vyboulená, email oprýskal a pod ním se objevil černý plech. Nechtěl ani pomyslet na to, jak je zrezivělá uvnitř, a usilovně zaháněl představu o tom, co se v ní nachází.

Makes you strong! povzbudil ho stařec a ukázal nejdřív na svou paži, pak hruď a nakonec rozkrok. Přitom se zasmál a odhalil dásně.

James přátelsky přikývl a odšrouboval láhev. Do nosu ho udeřila intenzivní vůně, nepochybně destilovaná vysokoprocentní kořalka. Jeden ukázka toho, co se na celém světě pálí ze všeho, co se k tomu jen trochu hodí. Nebo taky nehodí. Doslechl se, že na nekonečné Sibiři se dokonce pálí šnaps ze dřeva. A když pak jdete močit, žertovali s oblibou veteráni, musíte dávat pozor, aby vám moč neudělala díry do bot. Nepředpokládal, že by břečka v jeho rukou měla tak ničivý účinek, ale i jen nepatrně zamlžený rozum bylo teď to poslední, co pro svůj záměr potřeboval. Proto jen přiložil láhev k ústům a předstíral, že pije. Cítil, jak ho alkohol pálí na rtech, ale nepřipustil, aby mu tekutina natekla do úst. Místo toho láhev odložil a odvděčil se rybáři vyděšeným nadechnutím a závěrečným záchvatem kašle. Stařec se spokojeně usmál a otočil se zase dopředu.

O hodinu později přirazili ke břehu. Vybrali si kotviště v rybářském přístavu hlavního města. Jak očekával, nevzbudil malý člun mezi spoustou jiných plavidel, z nichž některá se už hodila jenom do šrotu, žádnou pozornost. Proto se bez povšimnutí dostal z mola, kde se ve vzduchu vznášel pach motorového oleje a zkažených ryb, několika špatně osvětlenými uličkami až k jedné z menších bran vnitřního města. Stál tam italský voják, kouřil a rozmlouval se dvěma ženami, které čekaly několik metrů od strážného ve světle lampy.

James se v určité vzdálenosti zastavil a sledoval bránu. Mohl spoléhat na vysokou pravděpodobnost, že muž si ho ani nevšimne; přesto však nesměl podstoupit riziko, že by se ho zeptal na propustku. Zatímco uvažoval o alternativní cestě do města, přiblížila se skupinka mladíků, kteří spolu rozmlouvali turecky. Ti jistě nemají k okupantům vřelý vztah a třeba mu pomohou.

James se k nim přidal dřív, než se ocitli na dohled strážného. Dorozumíval se rukama i nohama, a když pochopili, že je to Angličan, porozuměli rychle i jeho prosbě. Vyndali láhev červeného vína a začlenili Jamese do skupiny, jako by k nim patřil odjakživa.

Ve zdánlivě ovíněné náladě, bez jediného pohledu na strážného, prostě tak, jako by jeho přítomnost u brány byla tou nejsamozřejmější věcí na světě, prošli Turci s Jamesem ve svém středu do města. Voják se nedbale otočil, poznal skupinu mužů a vzápětí na ni zapomněl.

O několik ulic dál se hlasitě rozesmáli, poklepali sobě i jemu na ramena, naléhali, aby si láhev ponechal a vypil ji na jejich zdraví, pak se rozloučili a jako by se po nich slehla země.

James to dokázal! Několik set metrů před ním se vypíná palác a on teď může v klidu vymyslet, jak se dostat dovnitř.

3. října 2006
Guardnerova rezidence, Káhira

Když se Peter a Patrick pozdě odpoledne vrátili do vily, našli Olivera Guardnera na terase, kde popíjel čaj a četl noviny s arabskými titulky. Jakmile si obou mužů všiml, se zájmem vzhlédl.

„Gentlemen! Zaznamenali jste úspěch?“

„Bohužel to zatím nestojí za řeč,“ odpověděl Peter. „Muzeum je ovšem úchvatné.“

„To tedy skutečně je. O to víc mě mrzí, že vám nepomohlo.“

„Budu se ještě intenzivněji věnovat podkladům vašeho otce,“ ujistil ho Peter. „Třeba v nich najdu ten klíč v podobě nějakých dokumentů nebo nákresů, jimž jsem dosud nevěnoval pozornost.“

„Počkejte,“ zamyslel se Guardner, „v jeho ložnici se ještě nachází nějaký zarámovaný rukopis. Co když vám něco řekne? Zdálo se mi, že je pro něho velice důležitý. Je ovšem napsán latinsky a pochází ze středověku, nikoli ze starověku.“

„Určitě by stál za prohlédnutí. Ukázal byste mi ho?“

„Ale jistě,“ přikývl Guardner, natáhl se po vycházkové holi, opřel se o ni a pomalu vstal. „Mělo mě to napadnout už dříve. Následujte mě.“

„Co jste si to tam četl?“ zeptal se Patrick.

„To je Al-Ahram. Klidně se do něj také podívejte. Pročítám si zběžně jen fejeton. Politika mě rozčiluje.“

Patricka napadlo, že se stařec naučil arabsky zřejmě v průběhu let. „Nikdy jste nám nevyprávěl,“ zeptal se za chvíli, „co vás po otcově smrti zavedlo do Egypta. Na čem jste tady vlastně pracoval?“

„Já vám to ještě neřekl?“ Guardner je vedl ke schodišti vedoucímu do prvního patra. „Asi jsem na to zapomněl… Co mě sem přivedlo? Nejspíš jsem cítil cosi jako stesk po domově, ačkoli to zní podivně. Cítil jsem se totiž tady moc dobře, těch pár týdnů, které jsem tu strávil v dobách své školní docházky, bylo to nejkrásnější období mého dětství. Potom jsem studoval politologii a podnikovou ekonomiku a co nejrychleji se zase vrátil do Káhiry, abych převzal pozůstalost po otci a rozvíjel jeho obchody.“

Kráčeli nyní dlouhou chodbou, kde na rozdíl od místností v přízemí nebyly žádné exponáty nebo starožitnosti. Na stěnách viselo jen několik starých fotografií.

„Co to bylo za obchody?“

„Import, export. Velký podíl nábytku, ale i strojních dílů. Prostě co právě zažívalo konjunkturu. Ale i s tím jsem přirozeně dávno přestal. Teď si užívám důchodu, mohu-li to tak vyjádřit. Tak, už jsme tady.“ Otevřel dveře. „Prosím. V tomto pokoji se prakticky nic nezměnilo. Zamira jenom vyvětrá nebo utře prach, ale jinak to tady nikdo neobývá.“

Vstoupili do jednoduše zařízené místnosti. S výjimkou postele, skříně a komody tu nebyl žádný nábytek. Vypadala jako ložnice muže, který netrávil moc času spaním, a proto nepotřeboval pohodlně vybavený pokoj. Nad postelí visel skleněný rám se dvěma velkorozměrovými stranami rukopisu, které byly zcela poseté písmeny napsanými černou tuší. Peter si nasadil brýle a naklonil se přes okraj postele k dokumentu. Byl to latinský text, začínal zdobnou iniciálou a končil na druhém listu něčím, co připomínalo podpis. Ostatní písmena tak těsně splývala, že při navazování m, n, i nebo u se jednotlivě nedala rozpoznat. V souladu se středověkým stylem byly svislé čáry široké, zatímco vodorovná spojení byla často jen naznačena. Některé znaky vybíhaly nahoře či dole do vzletných oblouků a spřádaly jemnou pavučinu mezi temnými pruhy jednotlivých řádek.

„Odhaduji to na dvanácté nebo třinácté století,“ poznamenal Peter.

„Klidně to sundejte,“ vyzval ho Guardner. „Jestli chcete, vezměte si to do pracovny, tam se vám bude jistě zkoumat lépe a pohodlněji.“

Peter opatrně sňal těžký skleněný rám ze stěny. „Co víte o tomto dokumentu?“ zeptal se, když všichni zase sestupovali do přízemí. „Je to smlouva, nebo úřední listina?“

„To nevím,“ odpověděl Guardner. „Otec se o něm zmínil jen párkrát a nazýval ho Kodex.“

Když za chvíli stanuli u pracovny, stařec se rozloučil.

„Teď udělám nejlépe, když vás nechám o samotě. Po západu slunce se přerušuje půst, a proto brzy a o to vydatněji povečeříme. Nemáte moc času, jestli si předtím ještě chcete na pokojích něco dodělat.“

„Když už mluvíte o pokojích,“ nadhodil Patrick, „chtěli bychom s vámi něco projednat.“

„Jste s něčím nespokojení?“

„I tak by se to dalo říct. Než jsme dnes odjeli do muzea, našli jsme na dveřích přibité dva vrubouny. Můžete nám to vysvětlit?“

„Cože? To jsem se snad jenom přeslechl. Vrubouny?“

„Ano, byli to skarabeové. Na každých dveřích byl přibitý jeden,“ vysvětlil Peter.

„Rád bych upozornil, že byli nefalšovaní,“ podotkl Patrick. „Navenek ještě chřupaví, ale už z nich vytékala šťáva.“

„Vzhledem k tomu, že skarabeus je vlastně symbol znovuzrození a života, znepokojuje nás, co to asi znamená.“

„To vám neumím vysvětlit!“ Guardnera to viditelně vyvedlo z míry. „Ujišťuju vás, že tento případ prozkoumám a Zamira mi to bude muset vysvětlit. To je něco příšerného!“

„Možná s tím má něco společného chlápek, kterého jsem dnes ráno viděl na zahradě. Třeba to byl lupič.“

„Musím se vám přiznat, pánové, že je mi to nesmírně trapné! Jestli chcete, okamžitě vám obstarám dva pokoje v Marriottu, dokud se tyto případy nevysvětlí!“

„Děkujeme, pane Guardnere,“ zavrtěl hlavou Peter. „Velice oceňujeme vaši pohostinnost a ohleduplnost. Ta záležitost se určitě rychle objasní. Prozatím snad postačí, když odteď budeme mít všichni oči na stopkách.“

„Děkuji vám. Zařídím všechno potřebné, abyste se tu cítili v bezpečí. Prosím omluvte mě.“

Když starý muž odešel z pracovny a Peter se znovu sklonil nad kodexem, Patrick se zeptal: „Myslíte, že s tím má něco společného?“

Peter vzhlédl. „Co by s tím měl mít společného?“

„Třeba se nás chce zbavit? Nehledá možnost jak nás raději ubytovat v hotelu?“

„Ale to nedává smysl. Jaký by měl motiv? Nebo myslíte, že tu chce večer pořádat orgie a k tomu nás nepotřebuje?“

„Na druhou stranu to vypadalo, že je opravdu překvapený,“ zamyslel se Patrick.

„Ano, mám stejný názor. Měli bychom mu důvěřovat.“ S těmito slovy se Peter znovu obrátil k rukopisu. Za chvíli našel psací potřeby, posadil se za stůl a začal text luštit a opisovat. Patrick mu s touto prací nemohl pomoct, a tak znovu procházel jednotlivé regály. Mnohé Američanovy náznaky v muzeu vedly k tomu, že o nich začal přemýšlet. Leccos samozřejmě znělo už na první poslech fantasticky – například to, že Achnaton byl údajně mimozemšťan, byl v nejlepším případě materiál pro levný videofilm. Ale tajné prostory pod Sfingou a Nejvyšší rada pro památky Egypta, která úmyslně brání vykopávkám, to nemuselo být úplně od věci. Instinkt mu napovídal, že tu existuje víc tajemství a spekulací, než by se mohlo zdát. Je docela dobře možné, že se už dávno nezkoumá starý Egypt ani zdaleka tolik, jak se obecně předpokládá. To, že se z politických nebo náboženských důvodů zamlčují výsledky výzkumů, není žádná novinka. Vzpomněl si na intriky a zastírací manévry kolem kumránských svitků, které byly v padesátých letech nalezeny u Mrtvého moře. Velmi dlouho byla většina z nich veřejnosti utajena, kromě jiného proto, že se církev obávala, že bude muset přepsat dějiny prvotního křesťanství. Uměl si představit, že SCA se věnuje obdobně neprůhledným hrátkám. Je zřejmě načase, aby se začal mýtům a zdánlivě pochybeným teoriím o faraonech a pyramidách věnovat trochu podrobněji. Snad mu dnes večer Melissa poradí, jak na to.

Zastavil se u delší řady knih. Illustrated Encyclopedia of Egyptian Gods, The Book of the Dead, Pyramid Texts, Amduat, Plutarch on the Myth of Isis and Osiris a další tituly s podobnými názvy ho přímo udeřily do očí. Bohužel žádná z těchto knih nebyla mladší než rok úmrtí starého sira Guardnera, novější poznatky nebo teze z posledních sedmdesáti let se v nich tedy nedaly najít.

„Víte co, Petře? Nechám vás teď raději o samotě. Při překladu vám nejsem moc platní a kromě toho mám dnes večer schůzku s Howardem.“

„S tím klimatologem? Ale nechtěl jste se také setkat s Melissou?“

„Myslím, že mám ještě dost času. Jestli nebydlí příliš daleko, můžu ho na hodinku navštívit a ještě se včas dostavit k muzeu.“

„Dobrá, souhlasím. Mister Guardner vám určitě poskytne řidiče. Mějte se však s tou ženou na pozoru. Nezapomínejte, co jsem vám vyprávěl o jejím přívěšku!“

Patrick poklepal profesorovi na rameno. „Nebojte se, ona určitě není Velká požíračka. A sám dobře víte, jaký mám názor na esoterický žvásty.“

Za třičtvrtě hodiny Ahmad zastavil před třípatrovým obytným domem a Patrick vystoupil.

„Počkám na vás,“ ujistil ho šofér.

Bylo pořád ještě teplo, které mu připomnělo vlahý letní večer v jižní Francii. Patrick pročítal jména na zvoncích a právě chtěl stisknout tlačítko, když někdo vyšel z domu a otevřel mu dveře. Byt Howarda Goddarda se nacházel ve druhém poschodí.

Když vyšel po schodech nahoru, otevřela mu jakási žena v zástěře.

„Dobrý den, jmenuji se Patrick Nevreux. Je mister Goddard doma? Domluvil jsem si s ním schůzku.“

„Mister Goddard tady není,“ odpověděla žena lámanou angličtinou a chystala se opět zavřít dveře.

Patrick se však nenechal uvést do rozpaků. „On tu není? Kdy se vrátí? Chtěl bych s ním mluvit.“

Žena nevrle mávla rukou. „Mister Goddard moc nemocný, tady ne,“ opakovala.

„Nemocný? No to je strašné! Co se stalo, můžu mu nějak pomoct?“

„Ne, pomoc ne. Mister Goddard nemocnice. Moc, moc nemocný!“ Žena sklopila oči.

„Ubohý Howard,“ povzdechl si Patrick. „Můžu ho navštívit? Co mu vlastně je?“

„Já nevědět. Mister Goddard objednat pizza domů – a padnul. Nemoc. Doktor tady a vzít mister Goddard a špatná pizza s sebou.“ Žena začala mluvit přerývaně.

„Kde je teď? Jaká nemocnice?“

„Anglo-American Hospital.“

„Moc vám děkuju, madam! Opravdu jste mi pomohla! Hned ho navštívím. Doufejme, že se brzy uzdraví!“

„Inšalláh!“ Zavřela dveře se skloněným pohledem a Patrick měl dojem, že zaslechl tiché zavzlykání.

Vrátili se stejnou cestou, kterou sem přijeli, a po nějaké době pochopil proč. Nemocnice se nacházela ve čtvrti Zamalek na nilském ostrově, kde stála i Guardnerova vila.

Připozdilo se. Za necelou hodinu má schůzku s Melissou. Zároveň se ale chtěl dovědět, jak je na tom Goddard.

Když se na něho zeptal v nemocniční recepci, nedokázala mu zdravotní sestra okamžitě pomoct. Několikrát cosi vyťukala do počítače, zkontrolovala záznamy, pak sáhla po telefonu, řekla pár slov a nakonec Patricka požádala, aby se posadil a počkal.

Za deset minut k němu přistoupil lékař.

„Vy byste chtěl navštívit pana Goddarda?“

„Ano, správně. Jmenuji se Patrick Nevreux a měl jsem se s ním dnes večer setkat. Můžu s ním mluvit? Nebo mu tady zanechat zprávu?“

„Ukázal byste mi osobní průkaz, mister Nevreux?“

Patrick se zarazil a pak podal lékaři požadovaný doklad. Muž ho chvíli studoval a potom mu ho vrátil.

„Takže, pane Nevreuxi, mám pro vás bohužel špatné zprávy. Mister Goddard zemřel.“

„Co prosím?“ vyhrkl Patrick.

„Přivezli ho už se zástavou srdce. Povedlo se nám ho na chvíli oživit, ale srdce ani aktivitu plic se nám už nepodařilo stabilizovat. Je mi líto.“

„On zemřel na zástavu srdce? Prostě jen tak?“ A zrovna teď? chtělo se mu dodat.

„Z technického pohledu ano. Domníváme se ale, že šlo o důsledky otravy. To však zjistíme až při pi… promiňte. Doufám, že jsem nezranil vaše city.“

„Ne, ne, to je v pořádku.“

„Můžu pro vás něco udělat?“

„Ne, to je v pořádku. Všechno okay. Musím se s tím jenom vyrovnat. Moc vám děkuju.“

„Upřímnou soustrast, mister Nevreux.“ Lékař ještě jednou pokývl hlavou a pak se vzdálil.

Patrick vstal a vyšel ven, kde si zapálil cigaretu. Neznal Goddarda a lidé umírají každý den. Přesto ho právě toto úmrtí hluboce zasáhlo. Nejradši by ho pokládal za tragickou ránu osudu, ale po příhodě na letišti a skarabeech přibitých na dveře se mu těch náhod najednou zdálo nějak moc najednou. Možná že tu tahají za nitky nějaké síly, které je chtějí za každou cenu odradit ještě dřív, než se pořádně pustí do výzkumu? Jaká nevídaná záhada se skrývala za pátráním starého sira Guardnera? Teď ho napadlo, že nejspíš ani on nezemřel přirozenou smrtí.

Jejich projekt ve Francii je už jednou zavedl do ďáblovy kuchyně a tehdy si přísahal, že se do takových nesnází v budoucnu rozhodně nedostane. Ale nyní pravděpodobně šlápli přímo do stejného lejna.

Nezbývalo mu než doufat, že si s ním jen pohrává jeho pesimismus.

Mrzutě odcvrnknul cigaretu na chodník, zašlápl ji a vrátil se k autu. Snad ho večeře s Melissou přivede na jiné myšlenky a zítra to všechno s Petrem probere.

Melissa pro něho přijela k muzeu v bílém fordu.

„Pojedeme do arabské části města,“ oznámila. „Aby ses něco naučil.“ Přitom se zazubila.

„Tak to se opravdu nemůžu dočkat.“

„Například tam kdysi stála středověká pevnost zvaná Al-Quahirah. Podle ní bylo pojmenováno město Káhira, které bylo později postaveno v jejím bezprostředním okolí.“

Patrick neodpověděl. Tajně věřil, že Melissa neprojeví stejně nutkavou potřebu pořád o něčem přednášet jako Peter.

„No dobře, nechci tě nudit, neboj se,“ dodala, když si všimla Patrickova zdrženlivého postoje. „Máš už hlad?“

„Zatím ani ne.“ Návštěva v nemocnici ho skutečně připravila o chuť.

„To nevadí, taky tam ještě nejsme. Kde vlastně bydlíte?“

„Na tomto ostrově, Zamalek nebo tak nějak, u jednoho starého Angličana, který nás pozval.“

„Ach, to je váš nový zákazník? O co vlastně jde?“

„Máme přeložit nějaký papyrus,“ vysvětlil úsečně Patrick. Vycítil, že bude lepší, když neprozradí žádné podrobnosti.

„To ti nezní moc dobrodružně, viď?“

„Je pravda, že mé nadšení je zatím uměřené. Ale zato dnes večer prožívám kouzelnou změnu.“

„Fakt?“ Zasmála se. „Vždyť mě přece vůbec neznáš.“

„Právě na tom pracuju.“

Zamžourala na něho. „Co když jsem ve skutečnosti psychopatka a teď tě unesu?“

„Nebo sexuální dračice na lovu mužů,“ nadhodil Patrick.

„No jo, to by se ti líbilo, co?“ Zasmála se. „Ne, já ti provedu něco mnohem zákeřnějšího. Donutím tě, abys byl celý večer zdvořilý a galantní a odezíral mi každé přání přímo ze rtů.“

„Umím si představit i horší věci.“

Melissa se pousmála.

Ocitli se v rušné městské čtvrti. Domy tu byly sice šedé a působily zchátralým dojmem, ale všude byly osvícené neonovými zářivkami, na stěnách, zdech i markýzách visely světelné řetězy, dveře byly dokořán, lidé se hemžili po ulici a náznacích chodníků. Téměř všude prodavači otevřeli stánky, kde byly k sehnání nápoje, popcorn nebo umělohmotné hračky. Prodávalo se tu i rychlé občerstvení a až do auta pronikaly medově nasládlé a kořeněné vůně. Skoro to vypadalo, jako by projížděli nočním bazarem nebo pouliční slavností.

„Co se to tady děje?“ zeptal se Patrick, který ze staženého okna automobilu sledoval, jak se lidé venku baví, rozmlouvají a smějí. Děti neposedně pobíhaly mezi domy a stánky, všude se oslavovalo a jedlo. Viděl dokonce pár lidí, kteří bubnovali a tančili.

„Je přece ramadán,“ vysvětlila Melissa. „Od západu slunce se slaví přerušení půstu. Měl bys jednou vidět, co tu propukne, když nastane ramadan bajram, konec postní doby. To tady po celé tři dny panuje skutečné šílenství. Nebo při narozeninách Proroka.“

Melissa našla mezi stánky místo, kde zaparkovala. Potom odvedla Patricka do nenápadné hospůdky, ve které sedělo jen pár cizinců.

„Tajný tip, proto sem pravidelně chodí Evropani, kteří tu žijí,“ vysvětlila Melissa. „Jídlo je chutné, cenově únosné a celkem vydatné.“

Když se posadili, přelétl Patrick pohledem jídelní lístek.

„Na co se sem obvykle chodí? Co patří k typicky egyptským pokrmům?“ zeptal se.

„Nic takového vlastně neexistuje. V podstatě jsou to všechno jídla, která se vyskytují všude na Blízkém východě, v Jordánsku, Sýrii nebo Turecku. Egypťané nemají vlastní národní kuchyni. Copak máš rád? Maso?“

„Maso zní dobře. Něco prostého, pečeného. Ale nic navoněného, marinovaného v růžové vodě nebo tak.“

„Jednoduše ti něco vyberu. A co k tomu? Pivo? Chceš ochutnat egyptský ležák?“

„Stojí za to?“

„Ne,“ zasmála se.

„Tak to musím opravdu vyzkoušet.“

Melissa objednala a zanedlouho si přiťukli. I ona si dala přinést pivo.

„Tak,“ řekla, „teď jsme konečně tady, na společné večeři, jak sis přál. Líbí se ti tu?“

„Ano, jistě, je to báječné.“ Přitom se usmál.

„Jsi velmi upřímný a nikdy nevydržíš na jednom místě,“ poznamenala. „Bereš si při všech cestách s sebou ženy do postele?“

Patrickovi najednou připadalo, že ta otázka je velmi bezohledná. Ve středověkém umění války by to nejspíš označili jako výpad jízdy. Má se stáhnout do ulity? Hájit se?

„Bohužel jen málokdy potkávám tak báječné ženy,“ opáčil a kousl se do jazyka, jen co to vyslovil. Tak báječné ženy! To je strašně hloupá fráze!

„No když myslíš…,“ odpověděla. „Přijímám to prostě jako kompliment. Ostatně tak jsi to myslel, že?“

„Samozřejmě!“ Vyndal z kapsy cigarety a doufal, že na ni nepůsobí příliš nejistým dojmem.

„Jsi sladký, víš to?“ zeptala se.

Při slově sladký mu obličej zkřivila grimasa, ale Melissa se jen zasmála. Potom opět trochu zvážněla a položila mu ruku na paži. „Ale teď kvůli tomu nemusíš kouřit.“

„Kvůli tomu? Já prostě kouřím jen tak.“

„Neměl bys kouřit ani jen tak.“

„Prosím?“ Její chování ho začalo bolestně vyvádět z míry. Vypadalo to, jako by právě převzala kontrolu nad dnešním večerem.

„Kouření je pro tělo jed. A tvé vůli rozhodně neodpovídá, aby ses zabíjel.“

Zapálil si cigaretu – nejen na protest, ale aby znovu nabyl sebejistotu. „Je mou vůlí si teď jednu vykouřit,“ ujistil ji.

„Ano, to si myslíš ty. Ale není to projev tvé skutečné vůle.“ Když viděla, že Patrick ji stále sleduje nechápavým pohledem, pokračovala: „Víš, není zase tak jednoduché se to naučit. Každopádně já žiju podle zásady: Dělej, co chceš. To je jediný zákon. Je to nesmírně důležitá poučka.“

„Podle mě to zní dost egoisticky. Kromě toho i já právě dělám, co chci. Nebo snad ne?“

„Právě v tom se projevuje vlastní moudrost. Nejde o to, abys jednoduše dělal to, co tě zrovna napadne. Naopak, je důležité poznat, co opravdu chceš. Co je skutečným stimulem tvého života. Podstatné je poznat sám sebe, svou sílu a poslání − a nepodřizovat se žádným omezením, která deptají a ničí vlastního ducha.“

Patrick zvedl obočí. Jejich rozhovor se ubíral pozoruhodným esoterickým směrem, na který neměl sebemenší chuť. Peter měl nejspíš s varováním před touto ženou pravdu.

„Například pravou vůlí každého živého tvora je žít, být šťastný a přijímat lásku,“ pokračovala. „Žádná živá bytost nepřeje sobě ani jiné formě života smrt. Kdyby tedy lidé poznali svou pravou vůli a žili v souladu s ní, neexistovaly by války. Nikdo by také nebral a nekouřil drogy, protože je to sebezničující. To jsem měla předtím na mysli.“

„Ale ty přece taky piješ pivo,“ namítl Patrick.

„Ano, to je pravda. S plným vědomím toho, co dělám, v malém množství a při mimořádných příležitostech je to povolené. Víno máme přece i při mši.“

Spíš ze zdvořilosti než z opravdového zájmu se jí zeptal: „Vy máte skutečné mše? Kostely a tak dále?“

„Ano, samozřejmě.“

„A co tam děláte? Zpíváte a modlíte se?“ Usmál se a v duchu zavrtěl hlavou. Tento večer pro něho skončil.

„Ne v tom smyslu, v jakém to asi znáš. Přirozeně i u nás existují ceremoniály a rituály. Ale přitom jde o lásku a svobodnou vůli, nikoli o vzývání nějakého božstva.“

Patrick típl cigaretu. „Rituály věnované lásce?“ zeptal se. „Jak si to mám představit? Vyprávíte si tam příběhy, nebo jde o sex?“

„Tělesnost je zcela přirozená součást lásky,“ odtušila s neurčitým úsměvem.

Patrick se na ni podíval velkýma udivenýma očima a zlobil se sám na sebe, že právě uhasil cigaretu. Teď by si potřeboval pořádně potáhnout. Zmocnila se ho podivuhodná směsice vzrušení a nevole. Váhavě naléhal dál: „Chceš tím říct, že tam spolu skutečně provozujete sex?“

Přimhouřila oči a zazubila se. „Nejsi náhodou moc zvědavý?“ Potom jí v očích zasvitlo a ukázala na muže, který se s talíři v rukou blížil k jejich stolu. „Prima, už se nese naše jídlo!“

Patrick pocítil úlevu, že se objevila příležitost změnit téma rozhovoru. Nemohl uvěřit tomu, co mu přímo nabízela její nestrojená upřímnost a postřehy ve stylu hippies. Je tak dobrá herečka, nebo to myslí vážně?

„Dnes v muzeu,“ navázala bezprostředně Melissa, „sis tak podivně prohlížel sochu Anubise. Co tě k tomu vedlo?“

Na chvíli se zamyslel, co všechno jí má prozradit, a nakonec se rozhodl, že to riskne. Vždyť i on má ještě pár neodbytných otázek a někde přece začít musí.

„Minulou noc se mi o něm zdálo. Tedy ne o soše, ale o takových černých psech. Myslel jsem, že to jsou dobrmani, ale opravdu vypadali jako Anubis.“

„Vážně? Třeba jsi předtím viděl podobné obrazy?“

„Ne, neviděl. A nebyli tam jen ti psi. Celý sen byl velmi realistický.“ A pak jí vyprávěl, jak se na něj nalepily listy papíru, které neuměl přečíst, jak se objevili psi a jeden z nich mu zlámal čelist. Popsal jí, jak mu bylo vytrženo a zváženo srdce a jak zničehonic držel v rukou oko, které zřejmě vyrval Petrovi. Jenom o Stefanii se nezmínil ani slovem.

Melissa mu pozorně naslouchala a potom přikývla. „To je opravdu neobvyklé,“ uznala. „Zřejmě máš věštecký dar.“

„Co prosím?“ Patrick se div nezakuckal.

„Tvrdil jsi mi přece, že se v egyptologii vůbec nevyznáš, ale přesto se ti zdály scény z egyptské mytologie!“

Patrick se na ni jen podíval a nevěděl, co má na to odpovědět. Melissa byla sčetlá, studovaná, a přesto nejspíš vůbec nepochybovala o věšteckém nadání. To byla víc než pozoruhodná kombinace.

„Nebo jsi snad předtím četl Texty pyramid nebo Texty rakví? Věděl jsi o významu strážce nekropolí Anubise? Narazil jsi někdy na Maat, soudkyni, bohyni pravdy a spravedlnosti? Právě jí se museli zesnulí vyznávat ze svých hříchů a jejich srdce pak byla vyvažována pírkem.“

„To je přesně ono…“

„A jak popisuješ Maat s péřovou korunou na hlavě a Požíračku duší stojící vedle vah, to jsou přece neuvěřitelné podrobnosti. Pokud si to všechno dříve nevěděl nebo o tom nečetl, zůstává jediná možnost – že máš schopnost ty věci nazírat.“

Patrick si vzpomněl, že v několika posledních měsících zažil taková vnuknutí častěji. Začalo to, když vstoupil do té jeskyně v jižní Francii. Od té doby mu připadalo, že jeho instinkt, na který se už dříve mohl spolehnout, se nevysvětlitelným způsobem zbystřil. Tak realistické sny se mu však nikdy nezdály – nebo jim prostě jenom nepřikládal patřičný význam.

„A co ten prožitek s okem?“ zeptal se nedůvěřivě. „Co to znamená?“

„Právě o tom přemýšlím,“ ujistila ho. „Oči se samozřejmě vyskytují v celé staroegyptské mystice… Napadá mě teď například legenda o Horovi a Sethovi.“

Patrick zpozorněl. Horus a Seth – to jsou přece dvě jména uvedená na dveřích ložnic v domě starého Guardnera.

„Horus a Seth byli bratři,“ vysvětlila Melissa. „Alespoň podle některých tradičních podání. Občas i strýc a synovec, ale většinou bratři. Dostali se do sporu, protože Horus byl viditelně protěžovaný. Osiris, jeden z nejvyšších bohů, ho chtěl dosadit jako dědice a vládce nad zemí. Rozhněvaný Seth vyrval Horovi oko. Proto se egyptskému oku taky často říká Horovo oko.“

„Seth mu vyrval oko? Prostě jen tak?“ Jméno Seth je napsáno na mých dveřích, napadlo Patricka.

„Ovšem až poté, co mu Horus utrhl varlata.“

„Prosím tě, co je to za šílené historky?“

„Ve snu ses zřejmě identifikoval se Sethem. Ten obvykle ztělesňuje zlo.“

„No výborně. Nad tím bych se měl asi pořádně zamyslet, viď?“

„To není nutné.“ Melissa se předklonila. „Jen málokdo totiž ví, že je to jeden z nejstarších a nejsilnějších bohů!“

„Opravdu?“

„Ano. Ochraňuje totiž Rea, boha slunce a znovuzrození, otce všech bohů a faraonů. Podle tradičního podání putuje Re na sluneční bárce každou noc podsvětím – stejně jako zesnulí faraoni. Tato cesta je popsána v Amduatu. Re na sluneční bárce pokaždé narazí na ztělesnění prvopočátečního chaosu, hadího boha Apofise. To je jediná síla, která může slunečního boha ohrozit. Avšak Seth, který stojí na přídi sluneční bárky, vždy hada porazí. Dá se tedy říct, že pouze se Sethovou silou má Re zajištěn bezpečný průchod podsvětím a my všichni se tak můžeme spolehnout na to, že každý den ráno vyjde slunce.“

„No vida, to zase nezní tak špatně.“

„Přesně tak.“ Předklonila se k němu tak, aby mohla mluvit jen polohlasem. „Takže si myslím, že v sobě máš výjimečnou sílu. Jsi víc, než tušíš, Patricku.“ Natáhla ruku a jemně ho pohladila po tváři. Na okamžik měl pocit, že všechno kolem něho zmizelo. Zvuky, barvy, dokonce i světlo vybledlo. Tam, kde se ho dotkla její ruka, cítil horké svědění, znovu cítil vůni sladce kořeněného dřeva, která z ní vycházela; byla to sice až dojemně staromódní vůně, ale zároveň ji vnímal jako příslib nespoutané vášně. Zdálo se mu, že se zrcadlí v jejích zářivých očích, které na něho hleděly jako dvě bezedné studny. Byl to pohled, který zkoumal nejhlubší nitro jeho osobnosti. Uvědomil si, že se začervenal. Po hlavě, šíji a zádech mu přejela horká vlna.

Potom se opřel a čas se zase vrátil do svých obvyklých kolejí.

„Vystydne ti jídlo,“ upozornila ho s úsměvem a sama se také chopila příboru.

Patrick se snažil srovnat si myšlenky. Co se to pro všechno na světě děje? Ať spolu probírali jakékoli téma, vždy se jí během chvíle podařilo dostat ho do rozpaků. Přitom nepatří k lidem, kteří se dají tak snadno vyvést z míry – a už vůbec ne ženou, kterou si vlastně vybral sám a z níž se nyní vyklubala zapřísáhlá esoterička. To, jak byly dnes večer rozděleny role, vůbec neodpovídalo jeho plánům. Musí to zase vzít pevně do rukou.

„Bavil jsem se s Petrem o tom Američanovi,“ začal proto o něčem jiném. „Zmínil se o několika záležitostech…“

„Ano?“

„Ty historky o spiklenectví, že se nálezy zamlčují, že existují tajné komory a tak dále. Říkala jsi, že takové povídačky slýcháš pořád dokola. Nakolik se v tom opravdu vyznáš?“

„Upřímně řečeno jen okrajově. Mám dost práce se studiem toho, co skutečně víme o Egyptě. Je toho nepředstavitelně mnoho, vždyť je to kultura, která má skoro desetkrát delší historii než například Římská říše. Pracuji pro muzeum a koneckonců i pro doktora Azíze…“

„Šéfa Nejvyšší rady egyptských památek?“

„Správně. A proto musím takovým spekulacím samozřejmě odporovat. Ale všechny ty zmatené ideje a teorie jsou natolik neprůhledné, že se jimi konkrétně vůbec nemohu zaobírat. Většinou dostáváme od muzea něco jako oficiální stanovisko, jak máme na takové dotazy reagovat a jaké argumenty používat. To je ale většinou taky všechno, co o tom vím.“

„Ach tak… Škoda.“

„Existuje něco, co vás mimořádně zajímá? Má to co činit s vaším projektem? Moc jsi mi o tom nepověděl.“

„Máš pravdu. Ono se ale o tom nedá moc říct. Jde o ten papyrus, který jsme přeložili. Peter se domnívá, že jeho obsah má něco společného s Achnatonem a kořeny neobvyklého smýšlení tohoto faraona. V dokumentu je zřejmě popsáno, že se Achnaton dostal do kontaktu s jakýmsi pramenem moudrosti. Měla být o tom napsána zpráva – a tu nyní hledáme.“

„A domníváte se, že takové svědectví už bylo dávno nalezeno a veřejnosti se zatajuje?“

„Možná, ale nemusí to tak nutně být. Bylo by jen užitečné vědět, o čem se spekuluje. Někdy v tom najdeme i zrnko pravdy. Jako v legendách o Tróji. Vyšlo najevo, že to město skutečně existovalo.“

„Takže by mohly někde být i tajné chodby nebo věhlasný archiv poznání?“

„To netuším, ale můžeme si snad takové příběhy aspoň vyslechnout, ne?“

„Pak by bylo asi nejjednodušší, kdyby ses s tím Američanem ještě jednou setkal.“

Patrick se zatvářil zoufale. „Jen to ne! Navíc to není dobrý nápad, protože jsem z něho udělal pořádného blázna.“

Melissa se zasmála. „Bez práce nejsou koláče. Upozorňoval přece, že se chystá znovu zajít do muzea. Určitě ho uvidím. Řeknu mu prostě jen to, aby se ti ohlásil. Nebo ti prostě zavolám, ano?“

Patrick skepticky svěsil koutky úst. Uměl si představit život i bez takových podivínů. Ale když se zamyslel, došlo mu, že Melissa má pravdu. Jestliže mu ona nedokáže poskytnout pár záchytných bodů, pohne se nejrychleji z místa, když se s ním skutečně setká a poznamená si pár užitečných věcí. Kdoví, kam ho ten muž nasměruje. Kromě toho tak udrží kontakt s Melissou. Dal jí vizitku Olivera Guardnera s telefonním číslem rezidence.

„Díky,“ řekla a dodala s potutelným úsměvem: „Aspoň teď už vím, kde tě najdu.“

Patrick chtěl odpovědět něco duchaplného, ale na chvilku zaváhal; Melissa mu vzápětí radostně ukázala přes rameno a zvolala: „Prima, dezert!“

Patrick v duchu zavrtěl hlavou. Znovu se cítil zaskočen a zároveň uchvácen. Ptal se sám sebe, čím by večer skončil, kdyby ho zcela svěřil do jejích rukou. Ale pak pokrčil rameny, usmál se, pohodlně se opřel a nechal všemu volný průběh.

KAPITOLA 6

23. července
rychlý člun wehrmachtu, východní Středomoří

Wolfgang Morgen stál u zábradlí, zatímco člun s dunícím motorem rozrážel vlny. Byl to zbrusu nový model třídy S30. Lehčí a trochu menší než předchůdci, určený pro nasazení v pobřežních vodách. Morgen se nalodil v Izmiru. Muži, kteří mu byli přiděleni, seděli v podpalubí, kouřili a hráli karty. Mnohem raději by na jejich místě viděl jednotku SS, skvěle vycvičenou, údernou a bezvýhradně poslušnou. Přenechali mu však pouze několik prostých vojáků wehrmachtu. Goebbelsova velkorysost ani pravomoci plynoucí z vůdcova rozkazu dál nesahaly. Ale i tito muži mu budou stačit, vždyť s nimi nemusí na frontu; potřeboval jen ochranný doprovod a aby mu do jisté míry dodávali na důležitosti.

Od vypuknutí války bylo vyslanectví v Káhiře zavřeno a on – podobně jako všichni ostatní Němci v Egyptě – musel zemi opustit. To mu práci zrovna neusnadnilo, ale s plnou mocí z Berlína se teď věci přece jen pohnuly z místa. Jeho příjezd na ostrov byl oznámen dálnopisem, pokud zpráva samozřejmě dorazila na místo určení. Pokud ne, musí se nejdřív připravit na pár byrokratických ústrků, protože nemohl předpokládat, že nějaký italský poddůstojník v přístavu četl jeho dopis a na jeho základě schválí, aby Morgen se svou jednotkou obrátil palác vzhůru nohama. A přesně to měl v úmyslu, aby našel stélu. Snad bude mít štěstí. Při rozsáhlé renovaci paláce, kterou prováděli Italové, by se mohlo leccos dostat na denní světlo.

Během počáteční plavby směrem na jih se nikdy příliš nevzdálili od pobřeží, ale teď už nějakou dobu pluli k západu po otevřeném moři. Když Morgen spatřil v dálce nad vodní hladinou první světla, rozhodl se, že je načase se připravit. Sestoupil pod palubu do nízké kajuty pro posádku a oslovil lodního poddůstojníka: „Můžete nás nechat na pár minut o samotě? Potřebujeme něco projednat.“

„Samozřejmě,“ zněla odpověď. Vzápětí se poddůstojník obrátil k posádce: „Všichni na svá místa!“

Morgen počkal, dokud neodešel poslední námořník. Vojáci využili tento čas k tomu, že se vyrovnali do řady a působili tak docela uspokojivým dojmem. Bylo jim jasné, že byli pověřeni důležitým úkolem a že Morgen má v kapse vůdcův příkaz.

„Vojáci,“ oslovil je Morgen silným hlasem, „za chvíli jsme u cíle. Na několik minut vystoupíme na pevninu. Očekávám od vás absolutní disciplínu a poslušnost. Italové jsou na naší straně, takže nedojde k bojům, ale to neznamená, že nám to zjednoduší. Mluvit budu já, vy se držte zpátky.“

Vojáci přikývli. Morgen si prohlížel jejich tváře. Všichni byli výrazně mladší než on. Cucáci, pomyslel si. Na druhou stranu byli ovšem neopotřebovaní a snadno na ně mohl udělat dojem. Teď má jejich plnou pozornost.

„Je už pozdě, dnes večer si už jen najdeme nějaké ubytování. Nejsme tady na výletě! Nikdo neopustí jednotku, v osm ráno jedeme dál. Do té doby očekávám, že se jednotka shromáždí a bude plně připravena k odjezdu. Kdo z vás tady velí?“

Jeden z mužů vystoupil z řady a zasalutoval. „To jsem já. Poddůstojník Rosner.“

„Rosner?“ přeptal se Morgen. „Co je to za jméno? Odkud pocházíte?“

„Z Falce. Žádní židovští předkové.“

Morgen překvapeně zvedl obočí. Byl to jen pokus, ale teď fascinovaně sledoval, jak hluboce předchozí příprava tohoto muže změnila. Jak prostí a ovlivnitelní jsou ti lidé, napadlo ho. Nemají sebemenší tušení o světě, cizích kulturách nebo jejich dějinách, ale zato jsou prostoupeni nebezpečnými polovědomostmi a ničivou ideologií. Samozřejmě i on sám se svými publikacemi naskočil do stejného vlaku, ale kdo mohl tušit, že se to rozroste do takových rozměrů? No, lid si prostě vybral vůdce, jakého si zasluhuje. Naštěstí není jeho úkolem, aby se o to staral. Má teď jiné, důležitější cíle.

„Dobře,“ odpověděl. „Rosnere, vy zůstanete v mé blízkosti. Další podrobnosti budu nadále projednávat pouze s vámi a vy se postaráte o organizaci jednotky.“

„Rozkaz, pane plukovníku!“

„Nejsem plukovník. Oslovujte mě doktor Morgen.“ Neměl sice žádný titul, ale ta myšlenka se mu zamlouvala. A jeho mužům se postará o nový námět k rozhovorům. Neměl v úmyslu prozradit svůj skutečný původ nebo funkci.

„Rozkaz, pane doktore Morgene!“

4. října 2006
Guardnerova rezidence, Káhira

Patrick vyšel z ložnice v půl deváté. Zavřel za sebou dveře rukou, v níž držel krabičku cigaret a zapalovač. Druhou si vytahoval košili s krátkým rukávem z kalhot, které si spěšně oblékl. Zaklepal na dveře Petrova pokoje, ale když se nedočkal žádné reakce, odešel. Opozdil se a skutečně našel ostatní na terase u bazénu, kde seděli u snídaně.

„Monsieur Nevreux,“ zavolal na něj Guardner, který ho spatřil jako první. „Dobré jitro. Dovolili jsme si začít bez vás.“

„To je zcela v pořádku,“ ujistil ho Patrick trochu skřípavým hlasem, posadil se a natáhl se po kávě.

„Dobré ráno,“ pozdravil ho přes svůj šálek i Peter. „Byl to úspěšný večer?“

Ve způsobu, jakým se ho zeptal, se skrývala ironie. Patricka už pálila na jazyku vhodná odpověď, ale neměl ještě náladu vstupovat do slovního souboje. Večer s Melissou byl dlouhý, později ještě odjeli do nějakého klubu, tančili, popíjeli a smáli se. Někdy kolem druhé nebo půl třetí ho Melissa zavezla zpět k rezidenci. Měl dojem, že si vzpomíná na poměrně intenzivní polibek na rozloučenou, ale nebyl si tím jistý. Zato se mu pořád jasně vybavovalo, jak dlouho zvonil, než mu otevřela vylekaná hospodyně v ranním županu. Při té vzpomínce se zazubil a se šálkem kávy v ruce se pohodlně opřel.

„Co jste zjistil o nálezu a krápníku?“ zeptal se Peter.

Patrick se ušklíbl. „Vůbec nic. Howard Goddard totiž včera zemřel.“

„Co prosím? To myslíte vážně?“

„Po nenadálém záchvatu ho převezli do nemocnice a tam zesnul.“

„Panebože, taková tragédie! A navíc se to stalo v trochu nevhodnou dobu, mohu-li to tak vyjádřit.“

„Trochu moc nápadně nevhodnou…“

„Myslíte snad, že to nebyla náhoda?“

Patrick pokrčil rameny. „To netuším, ale připadá mi to dost podivné.“

Peter mlčel. Ačkoli mají v rukou mnohoslibný nález, cestu vpřed jim neukazuje. Je možné, že další analytické metody potvrdí nevysvětlitelně vysoké stáří, které zjistil Patrick, ale Peter věděl, že ani přes tyto podklady se nenajde vědec vážící si svého renomé, který by se věnoval tomuto objektu nebo příslušným teoriím. To by museli mít alespoň místo nálezu a další data. Je to beznadějné.

„Je mi moc líto,“ ozval se Guardner, „jestli vás ten krápník nevede dál. Ale třeba vám pomůže otcův papyrus? Profesore Lavelle, co jste zatím zjistil?“

„No tak ven s tím,“ vyzval ho i Patrick a zapálil si cigaretu. Teď určitě bude následovat delší přednáška.

„Tak dobře,“ odpověděl Peter a vyndal několik listů. „I bez našeho nálezu si myslím, že vím, kde bychom měli pokračovat – nebo spíš začít – s pátráním. Jistě si vzpomínáte, že jsme se bavili o Achnatonovi, tedy o faraonovi, který zničehonic dostal spoustu nezvyklých nápadů, a dokonce chtěl radikálně změnit náboženství svého lidu. Sám vypadá cizorodě a existují nesčetné teorie o jeho původu; některé dokonce tvrdí, že Achnaton není nikdo jiný než biblický Mojžíš.“

Nebo mimozemšťan, dodal Patrick v duchu.

„Skutečně o něm víme jen velice málo,“ pokračoval Peter. „Avšak sir Guardner získal papyrus pojednávající o tom, že Achnaton zanechal zprávu o jakémsi zdroji moudrosti. Panovník v ní pravděpodobně vysvětluje svůj život, myšlenky nebo pohnutky. Sir Guardner byl každopádně přesvědčený o tom, že faraonovo písemné svědectví vede ke skutečnému pramenu veškerého lidského poznání – a ten se také stal cílem jeho pátrání. Papyrus odkazuje na kamennou desku, stélu, která údajně obsahuje zmíněný text, a na symbol, jenž se zřejmě také nachází na stéle. Samotný obsah vyprávění tu však nenajdeme.“

Peter položil jeden z papírů na stůl. Byla to kopie kresby z papyru. Daly se rozeznat obrysy stély, naznačené svislé čárky písmen a trojúhelník s egyptským Horovým okem a z něho vycházejícími dlouhými pažemi.

„Papyrus je tedy pouze dokladem toho, že taková zpráva existuje – nebo existovala. Chybí nám ovšem indicie o tom, jestli se ta stéla později někde objevila nebo nalezla a kde se v současnosti nachází. V této souvislosti se dostává do hry rukopis, na který nás včera upozornil mister Guardner. To, čemu váš otec říkal kodex, je nesmírně drahocenný dokument…“ Pronikavě pohlédl na Patricka. „Od jednoho z templářských rytířů!“

Francouz zhluboka potáhl z cigarety, za okamžik zavřel oči a v duchu zasténal. Zrovna templáři! Poté co se naposledy v jižní Francii dostal do rukou okultních podivínů, doufal, že v Egyptě zůstane těchto nesmyslů ušetřen. Pokud existuje nějaké téma, které v sobě spojuje veškerá klišé o středověku, mysticismu a záhadách, jsou to děsné příběhy o rytířích Šalamounova chrámu. Ani se neodvážil pomyslet na to, kam je jejich další práce nyní zavede.

„V případě toho textu se jedná o inkviziční zápis,“ vysvětlil Peter a obrátil se na Guardnera. „Jak asi víte, byl templářský řád, založený na počátku 11. století v Jeruzalémě, hned od prvního desetiletí 14. století nemilosrdně pronásledován inkvizicí.“

„To jsem nevěděl,“ přiznal stařec.

„Na církevní vkus byli templáři příliš mocní, a proto je inkvizice pronásledovala a upalovala,“ nahodil Patrick, který už příběh tohoto řádu slyšel, a tak ho chtěl nyní zkrátit.

„Řád nahromadil za téměř tři staletí obrovské bohatství,“ přikývl Peter, „většinou ve formě pozemků. Organizace templářů se vyznačovala dokonalou strukturou, vojenskou silou a zastoupením v celé Evropě. Templářští rytíři zřídili dokonce cosi jako bankovnictví – mohli jste zaplatit peníze ve Francii a s příslušnou stvrzenkou v ruce si stejný obnos zase vyzvednout v Jeruzalémě. Zásluhou dekretu papeže Inocence II. nebyli podřízeni žádnému světskému panovníkovi a účty skládali jen samotnému papeži. To přineslo řádu nezávislost, pružnost a nesmírnou moc.“

Peter si dolil čaj.

„Skutečně existují různé teorie, proč byl řád od 14. století osočován a posléze zakázán. Pro nás je důležité jen to, že to tak opravdu bylo. Když totiž byli templáři pozatýkáni, inkvizice je vyzvala, aby se přiznali, odvolali své údajně rouhačské skutky, a hlavně prozradili úkryt domnělého templářského pokladu. Dokument vašeho otce je zápis jednoho takového výslechu a pochází od inkvizice.“

„To je fascinující,“ uznal stařec. „A mluví se v něm o pokladu templářů?“

„O pokladu templářských rytířů zřejmě ne, ale o jiném ano.“

Peter položil na stůl další list obsahující výpisy z latinského textu. Byl to jeho opis dokumentu. Teď se i Patrick se zájmem předklonil, ačkoli kromě jednotlivých písmen nic neviděl.

Ego Guilelmus de Baldo miles Templi testimonio confirmo has confessiones veritatem non fallere.

Cum concilio Pictavense iniente magister militum templi Salomoni Jacobus Molanus et magister militum Sancti Ioanni Fulco de Vallante com Clemente pontifice Romano de multis rebus consulendis convenerint, dide interposita res pretiosissima mihi mandata est. Hanc rem quasi thesaurum sapientiam mundi continentem magister militum templi silentio magistro militum Sancti Ioanni tradidit, ut in castris paulo ante expugnatis detraherentur manibus clericorum. Nam insidie, ut aiunt, contra milites templi ficte iam cognosci poterant.

Hic thesaurus tabula erat lapide viride atque preter verba sapientie obscuris signis ornabatur velut circulo in piramide inscribente lucemqui in omnes partes emittente imaginem oculi referente omnividentis omnisdentis sapientiam prebentis. Talis erat vera tabula smaragdina de Herme Trismegisto.

Haec vera esse dico, Guilelmus de Baldo, ita me Deus adiuvet.

Dat. apud Parisios anno domini M°CCC°VII, X kal. Nov.

„Včera večer jsem text opsal,“ upřesnil Peter. „A se svými skromnými znalostmi latiny a pomocí knih z knihovny vašeho otce jsem ho docela plynně přeložil. Mimořádně zajímavý je následující úryvek:

Já, Guillaume des Baux, rytíř templářského řádu, potvrzuji, že následující přiznání jsou pravdivá.

Během koncilu v Poitiers, na kterém se ctihodný velmistr chrámu Jacques de Molay a ctihodný mistr řádu svatého Jana Jeruzalémského Foulques de Villaret setkali s Jeho Svatostí papežem Klementem V., aby s ním projednali rozličné věci, jsem byl pověřen bezpečně doprovázet jakýsi poklad. Tento poklad obsahující moudrost světa předal ctihodný velmistr ve vší tajnosti řádovému mistrovi Rytířů svatého Jana do úschovy v nedávno jimi dobyté pevnosti, aby tam zůstal v bezpečí před zásahem církve. Neboť síly, jak se říkalo, které se spikly proti templářskému řádu, se už daly rozpoznat.

Poklad tvořila deska ze zeleného kamene. Na ní se kromě moudrostí psaných záhadnými znaky nacházel kruh v pyramidě a paprsky rozbíhající se na všechny strany. Kruh znázorňoval vševidoucí, vševědoucí a moudrost skýtající oko. Tak vypadala pravá tabula smaragdina Herma Trismegista. Je to pravda, tvrdím já, Guillaume des Baux, a k tomu mi dopomáhej Bůh.“

Nechal na okamžik slova z rukopisu vyznít a poté polohlasně dodal: Psáno v Paříži, 23. října 1307.

Starý Guardner se na Petra radostně podíval a usmál se, jako by byl hrdý a dojatý zároveň. Patrick naopak svraštil čelo a nalil si ještě kávu.

„Jestli jste pozorně naslouchali,“ upozornil Peter a posunul dopředu opět list s kresbou, „pak jste si určitě všimli, že v dokumentu je kamenná deska, stéla, popsána právě tímto symbolem!“

„Jak by se ale templářští rytíři dostali k egyptskému nálezu?“ zeptal se Guardner.

„To vůbec není nepravděpodobné,“ objasnil Peter. „Templářští rytíři pobývali totiž i v Egyptě. Z knih vašeho otce jsem si o tom dokonce vypsal přesné údaje.“ Nahlédl do poznámek. „Templáři podnikli celkem čtyři křížové výpravy do Egypta. První z roku 1163 nebyla z dnešního pohledu ničím jiným než loupežným tažením. V následujících letech se to opakovalo ještě třikrát: dvakrát na prosbu velkovezíra, který potřeboval podporu v boji proti Syřanům, a naposledy šlo o pokus o dobytí země – což následně vyústilo ve skutečnou katastrofu. Při každé z těchto křížových výprav měli templáři příležitost odnést takovou stélu – buď jako kořist, nebo jako poděkování za jejich služby.“

Guardner přikývl.

„Z historického hlediska je tedy přijatelné,“ shrnul Peter, „že objekt, který je popsán v kodexu, mohl pocházet z Egypta. Je ovšem jisté, že existovalo mnoho kamenných desek s takovým symbolem. Mě – a podle všeho i vašeho otce – však mimořádně zaujala skutečnost, že se tu výslovně mluví o tabula smaragdina. Nechtěl bych vás nudit historií toho objektu, snad postačí připomenout, že mystikové o něm mluví jako o známém a neblaze proslulém kameni mudrců a hebrejské i křesťanské tradiční podání pracuje s bájnou archou úmluvy. Podle legendy obsahuje zmíněná Tabula veškeré koncentrované vědění světa, shrnuté do jakýchsi vzorců moudrosti. Říká se, že deska je ze smaragdu a text ve fénickém jazyce. Mnozí hledají její souvislost s Mojžíšovými deskami s přikázáními, jiní tvrdí, že tuto stélu našel v Egyptě Alexandr Veliký. Pro nás má mimořádný význam to, že jako autor stély je vždy jmenován mystický Hermes Trismegistos.“

„Hermes, posel bohů?“ zeptal se Patrick. „Ten starý Řek?“

„Ano i ne,“ vysvětlil Peter. „Hermes Trismegistos neznamená nic jiného než Hermes Třikrát největší Hermes byl řecký bůh duchovna, mnohotvárný, výmluvný a nápaditý – a hlavně ten, kdo byl prostředníkem při výměně informací mezi bohy a lidmi a napsal díla o teologii a filozofii. Alchymisté a okultisté převzali později pojem hermetický k označení svých umění a tradic. Dodnes ten pojem používáme pro něco absolutně nepřístupného, zapečetěného, utajeného.“

„A proč ne?“

„Protože Hermes a všechno, co představuje a co je mu podle tradičního podání připisováno, se z dnešního pohledu ztotožňuje s mnohem starším bohem, který byl dlouho před Řeky v podstatě Hermovým prototypem. Nejenže mnoho atributů toho boha si zřejmě během období Ptolemaiovců našlo cestičku do řeckého panteonu. Dodnes se podařilo objevit mnoho egyptských textů, především moudrá naučení, z nichž jedno z nejproslulejších pochází od Ptahotepa; tyto památky už předjímají pozdější názory a maximy. Jejich obsah tedy zřejmě existoval už před Řeky. Proto se původ Tabula smaragdina připisuje spíš Thovtovi. To je onen bůh písma, kultury a moudrosti, jehož sošku si sir Guardner postavil na psací stůl!“

„Uznávám,“ ozval se Guardner, „že rukopis, ve kterém se uvádí a popisuje zdroj moudrosti, se skvěle hodí k popisu a nákresu na papyru mého otce. Ale Thovt? To je přece bezvýhradně mystická postava.“

„To tak být nutně nemusí. Pokud by měl Hermes původ v Thovtovi, je teoreticky možné, že i postava Thovta vychází z nějakého – nám dosud neznámého – kořene. Každopádně bychom neměli Thovta spouštět z očí, budeme-li pátrat po zdroji veškerého vědění.“

„No dobře,“ přikývl Patrick, „ale kde teď najdeme tu stélu?“

„Ano, to je nyní zásadní otázka, že? Myslím, že ta záhada se dá velmi snadno vyřešit.“ Peter se předklonil. „Je to vlastně výslovně uvedeno v textu, pokud se podrobněji vyznáte v historickém kontextu.“

Patrick si povzdechl. Zdá se, že Peter se opět rozhodl pro běh na dlouhou trať.

„V dokumentu se mluví o koncilu v Poitiers roku 1307,“ objasnil profesor. „To setkání je historicky doložené. Tehdy se sešli velmistr templářského řádu Jacques de Molay a velmistr johanitského řádu Foulques de Villaret s papežem. Šlo přitom kromě jiného o otázku, jestli by se oba řády neměly spojit. K tomu je třeba vědět, od svého založení byli templáři a johanité velcí rivalové. Oba řády už překročily vrchol svého vývoje, ale pořád ještě k sobě nemohly najít cestu. Zatímco templáři měli bojovnou povahu, johanité stavěli nemocnice. Proto se jim také říkalo hospitalité. Koncil přirozeně skončil tím, že templáři přes veškeré výhody plynoucí ze sloučení řádů předložili desetinásobné množství protiargumentů. Z kodexu se teď dovídáme, že templáři údajně zamýšleli využít příležitost a svěřit johanitům nějaký poklad. To nedává na první pohled velký smysl. Na druhý však už ano, protože proti templářskému řádu už delší dobu existovala spousta zlých fám a ošklivých pomluv; skutečně pak byl za necelý rok zakázán a zlikvidován. Molay to určitě předvídal, a proto dostal poklad templářů do bezpečí a zabránil sloučení řádů. U jeho rivala, tedy u hospitalitů, by poklad nikdo nehledal.“

„Ale kdo by přenechal poklad protivníkům?“ namítl Patrick.

„Někdo, pro koho je uchování pokladu důležitější než jeho vlastnictví,“ odtušil Peter. „Oba řády si v minulosti sice stále konkurovaly, ale jakmile šlo o ochranu Svaté země nebo poutníků či o důležité vojenské a humanitární akce, dokázaly docela dobře spolupracovat. Hospitalité nebyli tak přísní a obecně byli považováni za pevněji zakořeněné v domovské půdě. Kromě toho měli v té době jednu velkou výhodu – po ztrátě majetků ve Svaté zemi si našli novou vlast na Kypru. Templáři takové útočiště bolestně postrádali. Jacques de Molay zřejmě rozpoznal znamení doby a pochopil, že jeho řád zanikne. Hospitality chápal jako bezpečnou banku pro příští staletí.“

„A stéla? Kde je teď?“

„I to nám prozrazuje kodex: do úschovy v nedávno jimi dobyté pevnosti. Hospitalité vedli v té době polní tažení a vítězství měli na dosah ruky. Obléhali a dobývali jeden hrad za druhým a nakonec i hlavní město ostrova, ve kterém si na nejbližších dvě stě let postavili honosný velmistrův palác. Byl to Rhodos.“

24. července 1940
velmistrův palác, město Rhodos

Úzký proužek stříbřitého měsíčního svitu dopadal do komory, kam se uchýlil James poté, co nepozorovaně proklouzl do paláce. Povedlo se mu vystihnout okamžik, kdy nikdo nestřežil přední bránu. Tak se nespatřen dostal dovnitř a schoval se tam, dokud stráž znovu nepopošla dopředu a na několik minut nechala další bránu nehlídanou. Tak stihl proniknout do téměř liduprázdné budovy, kde rychle vyhledal opuštěnou místnost a zavřel se tam.

V přízračném měsíčním světle se James pokoušel rozeznat tenké ručičky na svých náramkových hodinkách. Půl druhé. Poslední hlasy poblíž slyšel před hodinou. Někdo rozmlouval na chodbě, pak prošel kolem a zase zmizel. O několik minut později se ještě ozvalo tlumené dunění a potom se v paláci rozhostilo hrobové ticho. Z dálky sem občas doléhal hluk motorek; to byli určitě vojáci, kteří projížděli za pevnostním ochranným příkopem nočními ulicemi. Zaslechl i hulákání přímo ve městě. Asi nějaký opilec. Teď už tu ale bylo jako po vymření. Měl nejvyšší čas vydat se na cestu, protože nevěděl, jak rychle bude postupovat. Kromě toho musí počítat i s časem na návrat.

James přistoupil ke dveřím a sáhl po klíči. Zaváhal, ještě jednou přiložil ucho na dřevěné veřeje a na chvíli nehybně strnul. Nebylo však slyšet ani živáčka.

Opatrně otáčel klíčem a druhou rukou tlačil na dveře, takže se nemohly prudce narazit. Když je odemkl, pomalu je otevřel a vyhlédl na chodbu. Vedla nalevo i napravo dobrých patnáct metrů rovně a lemovaly ji další dveře. Kdyby na té chodbě někdo vyšel proti němu, neměl by sebemenší šanci se někde schovat. Nebylo ovšem pravděpodobné, že k tomu dojde během několika okamžiků, které potřebuje na přeběhnutí.

Vyšel tedy z místnosti, potichu za sebou zavřel a otočil se doprava. Na chodbě byla tma jako v pytli, pouze na konci bylo okno, které však teď viděl jen jako tmavomodrý obdélník na černém pozadí.

Na konci chodby se dostal k širokému kamennému schodišti vedoucímu do spodního podlaží. Přistoupil až k prvnímu schodu a zarazil se. Zezdola viděl slabý svit, neklamné znamení, že se někde svítí. A možná tam odpočívají i strážní. Pozorně naslouchal, ale když nic neslyšel, sestoupil krok za krokem na odpočívadlo. Teď se už mohl sklonit a podívat, jak to vypadá pod schodištěm. Byla tam malá hala, z níž vedly třemi směry chodby. Na stěně visela litinová obroučka; byla to napodobenina držáku na pochodně. Svítila v ní beznadějně osamocená žárovka. Ačkoli byla malá, zářila tak intenzivně, že si James připadal jako předkrm na podnose. Mohl sice na schodišti počkat na vhodnou chvíli, takže ho v hale určitě nikdo neuvidí, ale nedalo se zabránit tomu, aby někdo i o pár chodeb dál viděl, jak se pruhem světla mihl něčí stín. Kdyby si toho někdo všiml a chtěl se podívat, co se děje, musel by mít James halu už dávno za sebou.

Znovu si uvědomil půdorys celého paláce. Musí se dostat do severního křídla a tam najít cestu do podzemních podlaží. To tedy znamená sejít dolů do haly a držet se nalevo.

Protože ze své pozice beztak nemohl nic rozpoznat a nikoho teď neslyšel ani neviděl, rozhodl se neztrácet čas. Sešel po schodech dolů, proběhl halou a schoval se ve výklenku, který se mu podařilo objevit. Nyní měl volný výhled do severní chodby. Popošel v úplné tmě, ale pak se najednou trochu rozjasnilo, jako by na jedné straně byla velká okna. Právě tuto část chodby ale neviděl, protože se tiskl ke stěně.

James znovu chvilku počkal a pokoušel se zklidnit dech a zpomalit pulz. Nečekal, že hra na schovávanou bude tady tak namáhavá, ačkoli byla hluboká noc a v paláci vlastně neměl být ani živáček. Přesto to bylo vyčerpávající. Kdyby ho tu objevili, neměl by po ruce žádnou šikovnou výmluvu a pátrání by skončilo ještě dřív než pořádně začalo – a jeho by nejen zatkli, ale pravděpodobně rovnou odvedli do zajateckého tábora.

Setřásl ponuré myšlenky a soustředil se opět na cestu, která ho čekala. Neměl na vybranou a musel projít kolem oken, v případě potřeby skrčený, a zamířit tam, kde se chodba opět ztrácela ve tmě. Vystoupil ze stínu výklenku a vykročil po chladných dlaždicích.

Držel se pořád těsně u stěny, ale když se přiblížil ke světlejší části chodby, zamrazilo ho. To, co pokládal za okna, byly otevřené kolonády směřující do atria. A právě odtud zřetelně uslyšel dva hlasy.

Chvíli bojoval s pokušením, že se na místě otočí a vezme nohy na ramena. Dostal se však už příliš daleko. Třeba se mu nějak podaří ty lidi vyslídit a za arkádami se kolem nich proplížit.

Předklonil se a opatrně vykukoval za prvním sloupem na vnitřní dvoranu osvětlenou stříbřitým měsíčním svitem. Na třetí straně se tyčila vysoká stěna, u které se točila dvě úzká schodiště s kamenným zábradlím do horního poschodí. V rozích atria stála vysoká zděná koryta osázená trávou a různými druhy palem. Právě tam James objevil ty muže. Stáli spolu v zadním rohu dvorany. Byli to vojáci, přes ramena měli zavěšené pušky. James si v duchu blahopřál k velmi příznivému okamžiku – oba strážní totiž stáli zády k němu, rozmlouvali a přitom bezstarostně močili do porostu.

Využil toho, že je mu osud tak nakloněn, a co nejrychleji proběhl kolonádou. Atrium bylo široké asi deset metrů, a tak měl odkrytou část chodby rychle za sebou a na druhém konci zase zmizel ve stínu.

Když se tam dostal, na okamžik se nerozhodně zastavil. Mohl pokračovat napravo, kde by se dostal na další stranu dvorany, která byla také otevřená, ale pak by pronikl k velké budově, podle všeho hlavnímu palácovému domu, kde by nejspíš našel vchod do podzemí. Mohl ale taky pokračovat přímo. Chodba končila u dveří, které mohly být zamčené nebo, což bylo ještě horší, tam mohl na někoho narazit.

Rozhodl se pro dveře, aby se co nejrychleji dostal z dohledu obou vojáků. Přistoupil k nim, položil ruku na kliku a pomalu ji stiskl. Dveře se s tichým zavrzáním o několik centimetrů otevřely a James s úlevou spatřil, že i za nimi je tma. Otevřel je tedy víc a proklouzl jimi. Když je chtěl za sebou zavřít, znenadání uslyšel, že se hlasy obou mužů přibližují. Vojáci se k němu blížili podél arkády.

Snažil se dveře přivřít, ale dřevo přitom zavrzalo tak hlasitě, že se je neodvážil dovřít. Pustil kliku a rychle se rozhlédl, kde se to vlastně ocitl. Za ním se znovu ozvalo zrádné zavrzání, a když se otočil, s hrůzou viděl, že se dveře samy od sebe otevřely. Tiše zaklel.

„Com’è che quella porta è aperta? Ti sei scordato di chiuderla?“

Vojáci! Zřejmě si všimli, že dveře jsou dokořán!

„Io? Ma che vuoi?! Da quando in qua sono io responsabile che quella cazzo di porta sia chiusa o aperta!“

James se hekticky rozhlédl. Snažil se najít úkryt, dokud se oba hádají. Přeběhl místností a přikrčil se za nadměrně velkou starožitnou komodu.

„Ma sai che sei uno stronzzo! La chiudo io.“ Následovala krátká odmlka, potom se ozval tentýž hlas: „Be, già se chiamo qui… che ne dici se andiamo da quella parte?“

Oni chtějí vejít! Znovu zaskřípaly dveře a bylo slyšet kroky.

Teď stáli v místnosti, necelé dva metry od Jamese. Ten se přikrčil ještě níž a vrazil přitom do dřevěného podstavce truhly.

„Shh…! Hai sentito quel rumore?“

Jamesovi se hlasitě rozbušilo srdce, ale pokoušel se soustředit na dech. Otvíral přitom ústa, aby vzrušením hlasitě nezafuněl.

Muži se zastavili a rozhostilo se hrobové ticho. James měl pocit, že se mu srdce snad rozskočí. Hlavně teď ani hnout, aby nezašustila látka, a zatajit dech! Čas se nekonečně vlekl. Už jsou pryč? Nebo tam ještě stojí a čekají?

„Non è niente.“

„Lo sai che questa tua paranoia incomincia a rompermi.“

Potom se kroky vzdálily, hlasy se změnily v uvolněný nevázaný rozhovor a utichly.

James vyčkal několik minut, než vystoupil zpoza truhlice. Napětím se pořád ještě třásl po celém těle. Stráže tedy skutečně procházely budovou, a dokonce i jejími neosvětlenými částmi!

Rozhlédl se. V příšeří rozeznal chodbu, kterou sem vojáci určitě přišli, protože to byla jediná cesta vedoucí z místnosti ven – s výjimkou dveří, jimiž sem vešel. Zamyslel se, jestli je prozřetelné jimi projít, a nakonec se rozhodl, že to udělá. Nebylo pravděpodobné, že by se oba vojáci vraceli stejnou cestou, vždyť byli na obchůzce. Zůstat přímo za nimi bylo zřejmě dokonce to nejbezpečnější, co mohl udělat.

Dlouhá řada vysokých oken osvětlovala chodbu slabým měsíčním svitem, takže bylo dobře vidět, kam vede. Držel se u stěny a pomalu se sunul vpřed. Pořád se zastavoval a naslouchal, jestli se neblíží kroky nebo hlasy. Pak vždy popošel o několik kroků. Chodba mírně zatáčela a končila u dalších dveří. James nesmírně opatrně stiskl kliku, pootevřel dveře a nahlédl dovnitř. Znovu sál. Opět liduprázdný. Vstoupil a zvolil si schodiště vedoucí o poschodí níž. Když sešel dolů, našel znovu chodbu lemovanou na jedné straně okny a na druhé nesčetnými dveřmi. Přiblížil se k prvnímu oknu a ostražitě vyhlédl mezi mřížemi ve skle ven. Musí se zorientovat. Jeho obava, že ho přitom někdo uvidí, se ukázala jako neopodstatněná, protože zíral přímo do příkopu obklopujícího celý palác. Na protější straně se tyčila vysoká vnější městská hradba ohraničující staré město, a tudíž i palác. Nacházel se teď ještě jedno patro nad přízemím a byl viditelně na dobré cestě do podzemních podlaží a sklepení. A doufal, že tam někde konečně najde to, co hledá.

Neurčitý pocit mu napovídal, že je tady dole sám.

Přemýšlel, co se asi nachází za mnoha dveřmi, kolem kterých potichu procházel, a na okamžik si pohrával s myšlenkou, že jedny z nich otevře a podívá se. U posledních se zastavil a natáhl ruku ke klice.

Vtom se zevnitř ozval zvuk splachování.

James zoufale škubl rukou zpátky. Zatraceně! Rychle! Spěšně ustoupil o dva kroky a ocitl se v sále. Jestli je na toaletě strážný, pak určitě není ten druhý daleko. Rozhlédl se, ale sál byl až na několik kusů starožitného nábytku prázdný.

Naproti, přímo vedle židle, objevil James malé nenápadné dveře. Proklouzl na opačnou stranu sálu a doufal, že nejsou zamčené.

Znovu bylo štěstí na jeho straně. Dveře se otevřely a James jimi proklouzl. V té chvíli slyšel, jak muž vychází z toalety. James mohl jen doufat, že neznámý byl natolik zaměstnaný sám sebou, že si ničeho nevšiml.

James se otočil. Obklopovala ho hluboká tma. Až za chvíli si uvědomil, že skončil v úklidové komoře! V duchu zaklel. Jak to proboha tímhle tempem má stihnout do sklepa a ještě tam něco hledat?

Přistoupil ke dveřím a pokusil se něco zaslechnout. Místo toho uviděl proužek světla dopadající klíčovou dírkou do komory. Sklonil se a zaklel podruhé. Muž se zřejmě uvelebil na židli vedle jeho dveří.

James se ocitl v pasti. Bez jakéhokoli východiska musí čekat, dokud muž nevstane a neodejde. A jestli má smůlu, je to stálý strážce, který odejde až za svítání.

James rezignovaně klesl na podlahu. Nemohl dělat nic jiného než zachovat klid a čekat. Snad si ten muž chce jen trochu odpočinout.

Avšak za několik minut pronikly dveřmi rovnoměrné zvuky chrápání.

4. října 2006
mezinárodní letiště Diagoras, Rhodos

„To snad není pravda,“ zavrtěl hlavou Patrick, když prošli příletovou halou a ocitli se před letištní budovou, „že jste ještě nikdy nebyl na Rhodu!“

„O to víc mě těší, že se teď k tomu naskýtá příležitost.“

„Předpokládám, že přesto víte o ostrově víc než já?“

„To děláte dobře.“

„Prokázal byste mi i tak laskavost?“

„O co vám jde?“

„Když budu chtít něco vědět, zeptám se vás, ano?“

Peter se zasmál. „Dobře, pak tedy navrhuji, abychom si našli nějaké ubytování a užili si pak příjemný večer.“

„Profesore, vy se pozvolna začínáte vyvíjet správným směrem!“

„Nejsem si jistý, jestli to mám chápat jako kompliment,“ odtušil Peter, usmál se a rozhlížel se po volném taxíku.

Panovalo ještě příjemné teplo, hodně přes dvacet stupňů, ačkoli už bylo pozdní odpoledne. Kolem nich proudili nesčetní turisté a nastupovali do půl tuctu klimatizovaných autobusů.

Patrick zdánlivě bezcílně bloumal mezi zaparkovanými auty a pak jen s jistotou mávl rukou. Taxi rozhodně nepatřilo k nejnovějším a bezpečnostní pásy mělo úplně vytažené a volné. Peter měl pocit, že se vůz co nevidět rozpadne, ale Patrickovi technický stav taxíku zřejmě nevadil. Stočil si okno, vystrčil z auta loket a užíval si jízdu.

Byli na cestě asi čtvrt hodiny, když se silnice vymotala ze zaprášeného městečka a začala se klikatit dolů, kde se změnila v pobřežní komunikaci vedoucí kolem palem, pláží a mnohapatrových hotelů k severnímu výběžku ostrova. Konečně opsali velký oblouk a před nimi se otevřel pohled na město Rhodos. Patrick prohodil několik slov s řidičem, který nakonec přikývl.

„Co jste mu říkal?“ zajímalo Petra.

„Aby nás vysadil v přístavu Mandraki.“

„Nevěděl jsem, že mluvíte řecky.“

„Kdysi jsem tu strávil léto.“

„Vy jste byl tady? Nějaký projekt s vykopávkami?“

„Nic oficiálního.“

„Myslíte spíš něco jako vaše práce v Římě?“ Petrovi se vybavilo, jak mu Patrick vyprávěl o svých výzkumech v katakombách italského hlavního města. Zjednal si přístup do kaple, v noci sestoupil do krypty a nakonec objevil za stěnou pomalovanou prastarou freskou vchod do raně křesťanské kapličky. Byla to samozřejmě nezákonná akce, ale díky jeho objevu se na denním světle objevily staré fragmenty bible, které se mu postaraly o pochybnou slávu. Navíc mu zainteresované kruhy posílaly další prostředky a zakázky týkající se podobných dobrodružství.

„Ale vůbec ne,“ odmítl Patrick a zazubil se. „Šlo spíš o ženu.“

Peter povytáhl obočí. „No a? Co z toho bylo?“

„Nádherné léto,“ odpověděl Francouz a zasmál se.

Taxík zastavil. Šofér jim ze zavazadlového prostoru vyndal cestovní tašky a Patrick mu vtiskl do ruky několik bankovek. Pak se vydali na cestu. Zanedlouho se před nimi tyčila mohutná zeď, která zřejmě po obou stranách obklopovala celé historické jádro města. Patrick je dovedl do úzké ulice, prošli bránou a nechali za sebou kamenný most. Purpurově zbarvené keře bougainvillie bujně rašily mezi kameny a nalevo i napravo viděli deset metrů hluboký příkop lemující celé město. Země v příkopu byla porostlá trávou, povalovaly se tam velké kusy kamene a palmy rostly dokonce až k mostu.

Když šli rušnými městskými ulicemi, nedokázal Peter zakrýt hluboký údiv. Samozřejmě tu pobíhaly davy turistů v křiklavých tričkách a všude bylo vidět moderní reklamní štíty obchodů se suvenýry popsané řecky, anglicky nebo německy, ale podstata města zůstala na první pohled stejná jako před staletími. Nad domovními vchody se skvěly středověké erby vytesané do kamene, nad fasádami se vypínaly dřevem obložené balkony pocházející nejspíš ze 17. století a některé obchody nezapřely bývalý sklep a klenuté podzemní komory. Vypadalo to jako podivuhodná cesta časem, při které se dochovaly starobylé ulice a budovy, jenom středověký shon rytířů, bazarů a obchodníků z nedalekého Orientu byl nahrazen moderními lidmi – kteří se však v nejširším slova smyslu věnovali pořád stejným aktivitám, ať už k nim patřilo cokoli. Dosud neviděl město, kde minulost byla tak živá, ba dokonce kde se začlenila do moderního života tak, jako by vše současné bylo jen pomíjivou módou.

Patrick si skoro vůbec nevšímal, co se kolem něho děje. Vedl je stranou beznadějně přeplněné nákupní ulice, kde se nekonečné davy lidí sunuly kolem obchodů, kaváren a restaurantů do méně rušných bočních uliček, které ovšem na Petra zapůsobily stejným kouzlem. Většinou už v nich panoval milosrdný stín a vyzařovaly snad ještě intenzivnější původnost. Kamenná dlažba byla vyšlapaná, kočky za nimi běžely a pak mizely v domovních vchodech; nad ulicí se tu a tam klenuly jednotlivé kamenné oblouky.

Patrick nakonec zastavil před domem, po jehož zdech se pnul břečťan. Nenápadný železný štít prozrazoval, že jde o hotel. Dva jednolůžkové pokoje byly volné. Oba muži se zapsali a uložili zavazadla v pokojích. Zanedlouho už znovu procházeli městem a směřovali do restaurace.

„Jak si můžete být tak jistý, že v paláci najdeme stélu?“ zeptal se Patrick, když se na stole objevilo víno. „Proti pár dnům stráveným tady ovšem nic nenamítám.“

„Jistý si samozřejmě nejsem,“ vysvětlil Peter, který studoval jídelní lístek, „ale pravděpodobnost je vysoká. Na to je ale třeba znát dějiny města a paláce.“ Podíval se na Francouze přes obroučky brýlí.

„Aha, rozumím. Následuje hodina dějepisu, že?“ Patrick se ušklíbl a zapálil si cigaretu. „Povíte mi to po jídle, ano?“

„Dobře. Tak to se asi teď musím rozhodnout, jestli chci lampshops nebo mixtgrill…“ Zdůraznil přitom slova stejně nesprávně, jak byla napsána.

Patrick se zasmál. „Nechte objednávku na mě. Dohlédnu, abychom dostali něco lepšího.“

Peter s úsměvem zavřel jídelní lístek. „Souhlasím!“ Pak zvedl sklenku a přiťukl si s Patrickem.

„Co se děje?“ zeptal se, když si všiml, že Patrick bloudí pohledem v davech lidí na ulici.

„Je to… ne, nic. Na okamžik jsem si myslel, že jde kolem nás Stefanie.“

„Myslíte na ni ještě často?“ Peter si vzpomněl, že Francouz, který na něho často působil dost povrchním dojmem, si vytvořil zvláštní vztah k ženě, jež je podporovala při posledním projektu. A že její smrt ho velmi zasáhla.

„Ano. Víte, Petře, občas mám pocit, že je snad ještě mezi námi.“

Peter beze slova přikývl. Nevěděl, co by mu na to odpověděl.

„Ale zapomeňte na to,“ ulevilo se nakonec Patrickovi a zvedl sklenku. „Teď jsme tady a život jde dál.“

Ten večer už nevedly akademické rozhovory. Patrick vyprávěl o létě, které před mnoha lety strávil na tomto ostrově, a o svých aktivitách v Mexiku.

Šli si brzy lehnout a setkali se následující ráno už kolem osmé v jídelně jejich malého hotelu u snídaně.

Peter se cítil odpočinutý a chtěl využít začátek dopoledne pro vycházky ještě prázdnými ulicemi. I Francouz měl skvělou náladu. Byla to zřejmě Patrickova vzpomínka na někdejší léto na tomto ostrově, která jako by mu propůjčovala křídla.

„Takže k velmistrovu paláci?“ zeptal se Patrick.

„Ano. Doufejme, že už je otevřeno. Už jste tam někdy byl?“

Patrick přikývl. „Kdysi jsem pomáhal jednomu průvodci.“

„Dobře, aspoň víte, jak se tam dostaneme. Předtím si ještě někde musíme koupit baterku.“

„Všechno mám s sebou,“ ujistil ho Patrick a poklepal si na kapsu koženého saka.

Netrvalo dlouho a palác se před nimi tyčil v plné kráse. Impozantní několikapatrová stavba, vzdorný a odbojný hrad, téměř bez ozdob, s rovnými zdmi a hranatými věžemi.

„Tak tady ho tedy máme,“ poznamenal Peter a zastavil se. „Palác johanitů!“

„A co přesně v něm chcete dělat? Vidíte přece, jak je ten komplex rozsáhlý. Jak chcete uvnitř najít stélu?“

„Nemám sebemenší tušení,“ přiznal Peter.

„Co prosím?! Myslel jsem, že jste všechno naplánoval?“

„Najdeme nějakou cestu. Nebo spíš vy najdete nějakou cestu.“

„Já? Jak si to představujete? Když ani nevíte, kde máme hledat?“

„Určité tušení bych měl. Podívejte, johanité používali palác asi dvě stě let. Koncem 15. století obléhali město Turci, kteří mnohé rozbombardovali, ale johanité to zase postavili. Za necelých padesát let přišli Turci znovu a nakonec Rhodos dobyli. Nebyli to však žádní kulturní řezníci. V podstatě nechali všechno tak, jak to stálo a leželo. Tu a tam postavili nějakou mešitu, ale jinak vzhled města, palác ani většinu jiných historických staveb nezměnili. Celkově se moc nestarali o to, aby městu vtiskli svůj ráz, leckteré památky dokonce nechali klidně zchátrat. Části rozbořeného paláce byly prostě využívány jako stáje.“

„Ale proč si myslíte, že zbytek paláce přesto nevyplenili?“

„Když Turci dobyli město, dovolili rytířům, aby si odnesli všechny zbraně, drahocenné předměty a náboženské objekty. Máte pravdu, umím si docela dobře představit, že johanité v této době s sebou odnesli i stélu. Ale domnívám se, že po dvou staletích už nikdo o její skutečné hodnotě nevěděl, takže ji spíš někde použili jako dekoraci a potom ji tu zanechali. Stejně jako by nikdo neodnášel římskou sochu. Co mohla pro johanity znamenat kamenná deska s nesrozumitelnými hieroglyfy? Určitě ne víc než nějaký egyptský obelisk, které dodnes stojí v Římě a Paříži.“

„A když ji tady nenajdeme?“

„Tak musíme pokračovat v pátrání na Krétě, kam johanité uprchli. Doufejme však, že k tomu nedojde. Existuje tu mnoho dosud ještě nepřístupných prostorů, sklepení se sutí a smetím, které bylo během posledních let odklizeno a zapomenuto. V devatenáctém století se zřítilo celé podlaží, když explodoval turecký sklad se střelným prachem – na čtyři sta let vše prostě upadlo v zapomnění. Teprve Italové, kteří ostrov obsadili před první světovou válkou, palác znovu postavili. Určitě se tam toho dá najít víc než dost.“

„Ale stéla se přece klidně mohla roztříštit na prach po bombardování.“ Patrick si zapálil cigaretu a zkoumavě si prohlížel stavbu ve světle příběhu, který mu Peter právě dovyprávěl.

„No, doufám, že johanité ji alespoň trochu uklidili do bezpečí.“

„A jaký máte plán?“

„Na plánování jste tady spíš vy. Musíme se jen dostat dovnitř a pak najít cestu do sklepení a nepřístupných prostor.“

„Proniknout do paláce je ten nejmenší problém. Ale nepřístupné prostory mívají občas poněkud mrzutou vlastnost, že jsou nepřístupné.“

Peter se podíval na Francouze s lišáckým úsměvem. „Myslíte tak nepřístupné jako skryté kaple v římských katakombách? Tak tomu bohužel nerozumím.“

„Jo kdyby to bylo tak jednoduché…“

„Kdyby to bylo tak jednoduché,“ skočil mu do řeči Peter, „dostal by se tam už někdo před námi.“

24. července 1940
město Rhodos

Wolfgang Morgen vedl svou nepočetnou jednotku ulicemi města k velmistrovu paláci. Impozantní budova ze světlého kamene se leskla jako čerstvě omítnutá a vyzařovala touhu po moci, jak to měl asi Mussolini rád. Morgen se dověděl, že přestavba celého komplexu byla tak velkoryse financována kromě jiného proto, že diktátor chtěl palác používat jako rezidenci a vládní budovy. Vcelku jednoznačně tím prokázal větší vkus než Hitler, napadlo Morgena. Nezbývá než doufat, že přitom stavba nevzala za své a úplně se nezměnila.

U vchodu do hradu stál strážný a podezíravě na ně hleděl. Pak se zaklonil, něco zavolal a za chvíli stál vedle něho muž v civilu.

„Dobré jitro,“ pozdravil jednotku italsky. „Je mi líto, ale hrad není pro veřejnost přístupný.“

„Dobré jitro. Jmenuju se Wolfgang Morgen.“ Přitom vytáhl z vesty obálku. Bylo to zvláštní povolení, které mu obstarali mocní přátelé. Doufal, že mu zjedná přístup do celého paláce. Podal obálku civilnímu zaměstnanci.

Muž z ní vyndal dopis a zběžně přelétl jeho obsah. Potom zmizel ve strážnici. Nejspíš si vyřizuje pár telefonátů.

Teď se zřejmě musíme opásat trpělivostí, pomyslel si Morgen, a s trochou smůly zase odejít. Muž se však za několik minut vrátil a podal Morgenovi podklady. „V pořádku,“ prohlásil. „Můžete se tu svobodně pohybovat.“ Ustoupil stranou a nechal Morgena i jeho doprovod projít.

Morgen poděkoval muži kývnutím hlavou a vstoupil do areálu velmistrova paláce.

V první hale se zastavil a obrátil se k vojákům. „Poslouchejte. Palác je starý mnoho staletí a všechno, co tu vidíte, je velice drahocenné. Bez mého výslovného pokynu se nikdo ničeho ani nedotkne. Je to jasné?“

„Rozkaz,“ zaznělo jednohlasně.

„Ještě něco. Můžeme se sice volně pohybovat, ale ne každý, komu přeběhneme přes cestu, to ví. Pokud se vyskytnou problémy, vyjasním je. Jsme tady hosté, takže se podle toho taky chovejte.“

„Rozkaz!“

„Dobře. A teď mě následujte. Pokud možno se přitom vyvarujte pochodového kroku.“

Morgen je vedl palácem, jako by přesně znal cestu. Ve skutečnosti se řídil jen neurčitou představou, kde má hledat, ale zhruba tušil, kudy se jde do podzemních podlaží, ve kterých najde zbytky sutin a pozůstatky ze středověku. Pokud se stéla ještě v paláci nachází, pak právě tam, protože tu nebyla nalezena ani během rozsáhlých renovačních prací.

Chodby a haly, kterými procházeli, byly podle očekávání téměř liduprázdné – až na pár strážných na pravidelné obchůzce. Nikdo tu nebydlí ani nepracuje. Všechny budovy čekají pouze na den, kdy je začne využívat italský diktátor.

Morgen poznal, že na moderní budově se vůbec nic nepodobá středověké pevnosti. Při rekonstrukci si zřejmě nikdo moc nelámal hlavu s autentičností; nebudovalo se ani tak podle starých stavebních plánů jako spíš podle potřeb a představ nových pánů. Procházeli sály s nákladnou mozaikovou podlahou, která určitě nezažila žádného rytíře, natož pak velmistra. Člověk nemusel být architekt ani historik umění, aby poznal, že celý palác je jediná obrovská vápencová napodobenina. Zapochyboval o tom, jestli se vůbec vyplatí, aby tady něco hledal.

V jednom z mnoha sálů stanuli u zamřížovaných dveří, které uzavíraly vchod na točité schodiště vedoucí do podzemí. Morgen přivolal strážného. Ukázal mu propustku a prohodil s ním pár slov. Muž za chvíli sehnal svazek klíčů a odemkl dveře.

Schodiště bylo zvětralé a vypadalo mnohem starší než zbylé zdi. Na stropě byl připevněný kabel, který v dalších částech schodů zásoboval jednotlivé žárovky proudem. Když sestupovali do podzemí, ucítil Morgen příliv sebejistoty. Ocitli se v dlouhé nízké komoře s křížovou klenbou, která připomínala nadměrný vinný sklep. Prostor byl bez oken, a pokud nepočítali slabé žárovky, jejichž řada na stropě pokračovala až na druhý konec místnosti, bylo celé sklepení zahalené v temnotě. Bylo jasné, že se nacházejí v původní části paláce. Zrezivělé kovové obruče na neomítnutých stěnách vypadaly jako někdejší držáky na pochodně, kamenná podlaha byla sešlapaná a měla lesklý povrch.

Pomalu kráčeli sklepením a Morgen se rozhlížel nalevo a napravo, ale všechny výklenky byly prázdné. No jistě, pomyslel si, když tady instalovali elektrické vedení, určitě se tu neopomněli důkladně porozhlédnout. Musí najít neprobádaná místa, jen tam se může stéla nacházet.

Vedl své muže dál, dokud na konci sklepení nenarazil na dveře. Asi to byl jenom průchod, protože v kamenné zárubni bylo vidět jen zvětralé otvory na zavěšení, ale vlastní dveře chyběly. Tady svítila poslední žárovka, v jejímž slabém světle bylo za průchodem vidět příčně probíhající chodbu naplněnou sutí.

„Teď se nám hodí kapesní svítilny,“ obrátil se Morgen k poddůstojníkovi.

„Ano, pane doktore.“ Rosner se otočil ke svým mužům. „Slyšeli jste. Rozsvítit baterky!“

„A potom,“ pokračoval Morgen, „ať vyklidí tu suť, abychom mohli do chodby vstoupit a prozkoumat ji. A chci vidět každý nápadný kus, který odtud vynesou.“

Rosner udělil pokyny vojákům, kteří už vyndali a rozsvítili baterky. Za chvíli začali vynášet sutiny. Morgen si prohlížel jednotlivé kusy. Většinou se skládaly ze zvětralých cihel a neforemných kamenných úlomků, ze kterých se drolil písek a sádra. Průchod se rychle zvětšoval.

„Byla to jen hromádka suti,“ sdělil mu Rosner. „Můžeme vejít do chodby. Zdá se, že nalevo a napravo je trochu víc místa.“

Morgen přikývl, uchopil jednu baterku a přistoupil k průchodu. Ano! To je ono! Takhle si představoval, že to bude vypadat! Chodba měla dříve nepochybně mimořádný význam. Byla pečlivě opracovaná a na první pohled se lišila od sklepení, kterým sem přišli. Vypadalo to, že stěny byly kdysi beze zbytku omítnuté. Na mnoha místech rozpoznával vybledlé zbytky barevných nástěnných maleb, nejspíš to byly erby a ozdobné ornamenty. Po stranách se v pravidelných odstupech nacházely výklenky, jako by v nich dříve stály sochy nebo nějaké artefakty nebo jako by měly malbám vytvářet zvláštní rámec. Leckde se povalovala další suť, strop se zčásti propadl, ale dalo se ještě rozpoznat, že to kdysi bývala galerie.

Morgen vstoupil do chodby a zvedl baterku vysoko nad hlavu, aby co nejvíc osvítila, ale aby ho neoslňovala. Tady určitě stála, Tabula smaragdina, kamenná deska s nečitelnými hieroglyfy – a veškerým věděním světa.

V chodbě však už nic nenašli. Až na drolící se barevnou omítku a suť starou několik staletí byla prázdná.

Přesto ještě měli naději. Mezi výklenky lemujícími chodbu se nacházely další vchody vedoucí do neznámých místností.

„Rosnere!“

Poddůstojník přistoupil k Morgenovi. „Zavolejte své muže. Půjdeme dál.“

Morgen přistoupil k prvnímu vchodu a posvítil baterkou do otvoru. Zničehonic sebou prudce trhl. Na takový pohled nebyl připraven.

„Co to k čertu…!“

5. října 2006
město Rhodos

Peter a Patrick se připojili k jedné prohlídce velmistrovým palácem. Byl to jen malý hlouček turistů, převažovaly mezi nimi starší dámy, které zřejmě přicestovaly spolu. Průvodce měl sice silný akcent, ale mluvil překvapivě plynnou angličtinou a vykládal o dějinách ostrova a rytířského řádu. Vysvětlil, jak se řád rozdělil na různé skupiny, které se v souladu se zvláštnostmi své mluvy nazývaly „jazyky“. Každý jazyk měl ve městě vlastní budovy a v paláci sídlil velmistr.

Procházeli sály, halami a rozlehlou vnitřní dvoranou. Průvodce zaujatě vyprávěl o renovaci paláce a připomněl, že nikdo neví, jak stavba dříve skutečně vypadala.

„Vidíte ty dveře?“ zašeptal Patrick. Peter sledoval jeho pohled a vcelku nedaleko objevil železné mříže uzavírající jakousi boční chodbu.

„Postavte se teď tak, že na ně zakryjete výhled. Trochu si prohlédnu ten zámek.“

Peter popošel tak, že průvodce nemohl vidět, jak se Patrick sklonil a zkoumal visací zámek. Peter se sám sebe ptal, jestli je Francouz skutečně s to otevřít bezpečnostní zámek.

Tiché cvaknutí za ním ho donutilo zpozornět. Opravdu! Zámek byl otevřený! Patrick se spokojeně ušklíbl a nastavil zámek tak, že na první pohled nebylo nic vidět. Potom se napřímil a s předstíraným zájmem nakukoval dopředu, jako by se pokoušel něčemu porozumět.

„Až zajde za roh, padáme,“ zašeptal Petrovi.

Peter zvedl obočí. Jeho kolega toho sice moc nevěděl o egyptologii nebo dějinách, ale zato měl nepochybně mimořádně šikovné ruce.

Chvíli počkali, a jakmile ztratili turisty z dohledu, Patrick otevřel mřížové dveře. Oba muži jimi proklouzli a zavěsili zámek na jeho původní místo.

„A teď?“ zeptal se Patrick.

„To nevím,“ odvětil Peter. „Ale řekl bych, že se musíme dostat co nejhlouběji.“

Odhodlaně vykročili. Chodba, ve které se nacházeli, brzy zahnula za roh a do tmy. Záblesk světla viděli už jenom za sebou. Patrick vytáhl ze saka baterku a posvítil dopředu. Chodba končila u dveří, které rozhodně nepocházely ze středověku. Nebyly zamčené a za nimi se objevila vysoká místnost bez jediného kusu nábytku, osvětlená řadou oken.

„Zřejmě poměrně nová část paláce,“ uvažoval nahlas Peter. „Ale z nějakých důvodu uzavřená pro návštěvníky.“

„A já taky vím proč,“ upozornil Patrick a ukázal do rohu. Strop tam podpíralo kovové lešení a ve výšce rozpoznali, že se mezi kameny vytvořily trhliny. Velké černé skvrny prozrazovaly, že tady už nějakou dobu prosakuje stropem voda. Pozorně se rozhlédli po celém prostoru. Na čelní straně se nacházely další dveře, ale když se k nim přiblížili, uslyšeli na druhé straně hlas průvodce a rychle od nich zase odstoupili.

„Takže nám zůstává jenom lešení,“ shrnul Patrick.

„Co tím chcete říct?“

„Vede dolů. Vy jste to neviděl?“

Když Peter následoval Francouze, poznal, co má Patrick na mysli. Lešení bylo jen zčásti opřené o podlahu. Na jedné straně se však probořila a ocelové trubky vedly do podzemního podlaží – zřejmě aby konstrukce měla větší oporu a aby se lépe rozložila zátěž. Dole podle všeho nebyla okna, protože tam byla příliš velká tma na to, aby se dalo rozeznat něco konkrétního. Peter svraštil čelo. Byla to vlhká krypta, z níž trčelo několik ocelových trubek a kam se mohl člověk snadno zřítit.

„To tam chcete sešplhat?“

„Jistě, proč ne? Vy jste přece chtěl co nejhlouběji.“

„Ale po schodech, Patricku. Najdeme schody.“

„Ne, vy budete hledat schody, ale já jsem našel lešení. Tak už pojďte!“ S těmito slovy začal Patrick po jedné trubce lešení šplhat dolů. Přitom využíval malé výstupky, které sloužily k upevnění příčných spojení. Během chvilky zmizel v temném otvoru.

Peter se rozhlédl. Zase jednou vyšlo najevo, že oba jsou velmi rozdílní. Před dvaceti lety by si Peter možná taky dokazoval obratnost na stavebním lešení a slaňoval by do temných rozsedlin – ne, ani před dvaceti lety by to neudělal. To snad musí člověk nejdřív zestárnout, aby si při šplhání zlomil vaz?

„Tak kde to vázne?“ ozvalo se zdola a Peter zahlédl mihotavé světlo baterky. Určitě to není jediná cesta, jak se někde v tomhle paláci dostat do sklepa. Kdekoli jinde by to bylo jednodušší – a především bezpečnější – než zrovna tady!

„Petře! To musíte vidět na vlastní oči!“

„Co tam máte?“ zašeptal.

„Cože? Co to říkáte?“

„Co tam máte?“ zavolal ještě jednou dolů, tentokrát mnohem hlasitěji.

„Ne tak nahlas nebo nás tu vyšťárají! Petře, pojďte dolů. Na stěně je pár maleb, které musíte vidět.“

Peter se nejistě rozhlédl, ale marně pátral po nějakém jiném řešení. Zřejmě se tomu nevyhne. Musí prostě sešplhat dolů. Váhavě uchopil lešenářskou trubku, kterou použil i Patrick, a začal hledat oporu pro nohy.

„Dělejte, není to hluboko!“ pobídl ho Patrick. „Jen tři nebo čtyři metry.“

Tři nebo čtyři metry! To bohatě stačí, aby si srazil vaz. Peter křečovitě sevřel lešení. Nohama se ještě opíral o příčnou trubku, ale teď musí sestoupit. Roztřeseně si přidřepl a šátral špičkou nohy po malém výčnělku, který předtím jasně viděl. V žádném případě nesmí uklouznout!

„A dávejte pozor, ať neuklouznete!“ zvolal Patrick pobaveně. Peter pocítil neodolatelnou touhu nakopnout ho za to do zadku.

Po zdánlivě nekonečných minutách a s roztřesenými koleny se konečně dostal dolů. Když vzhlédl, uvědomil si, že to skutečně není vysoko. Přesto dosud nemohl popadnout dech.

„Slušný sportovní výkon, profesore,“ ocenil Patrick a poklepal Angličanovi na rameno. „Skoro bych přísahal, že si na to netroufnete.“ Peter měl na jazyku šťavnatou odpověď, ale Patrick pokračoval: „Pojďte se mnou, ukážu vám tu kresbu!“

Peter se ve svitu kapesní svítilny rozhlédl. Vedle moderních cihel a šedých zacementovaných ploch bylo na mnoha místech vidět zvětralý vápenec, ze kterého byla původně postavena celá budova. Strop byl klenutý a podpíraly ho pilíře, což celému sklepení propůjčovalo vzhled křížové klenby. Vzduch byl vlhký a zatuchle páchl, na podlaze bobtnaly černé hroudy vlhce se lesknoucího mechu. Patrick posvítil na stěnu. Kdosi něco vyryl do kamene.

„Máte pravdu,“ uznal Peter, když přistoupil blíž ke zdi, aby na rytinu lépe viděl. „To je opravdu zajímavé!“

„Umíte to přečíst?“

„Hned napoprvé ne. Nalevo je každopádně kartuše s Horem – takhle se psal královský titul. Musel bych si to ale obkreslit a podívat se do odborné literatury. Rozhodně tu byl někdo, kdo se vyznal v hieroglyfech. Třeba ten dotyčný viděl i stélu.“

„To bychom ale neměli moc šancí, že ji tu ještě najdeme,“ usoudil Patrick.

„Jak to myslíte?“

„Prohlédněte si ten kámen pozorněji. Je prastarý a zvětralý a určitě několik staletí starý. Avšak rytina je jemná a poměrně čerstvá. Nepochází zrovna ze včerejška, ale nanejvýš je tu několik desetiletí. Dám ruku do ohně, že nevznikla ve středověku.“

„Někdo tedy objevil stélu vcelku nedávno…,“ zamyslel se Peter.

„… a nejspíš si ji odnesl,“ dokončil Patrick profesorovu myšlenku.

„Ale byla tady!“ trval na svém Peter. „A možná tu pořád je. Já to věděl.“

„No dobře, můžeme ji ještě chvíli hledat.“ Patrick se s baterkou v ruce otáčel, aby postupně viděl celé sklepení. „Tam vzadu je nějaký průchod. Chcete si to nejdřív obkreslit?“

Patrick vyndal propisovačku a potom začal něco kutit s krabičkou od cigaret. Roztrhl ji, rozložil a podal pero a papír Angličanovi. Ten psací potřeby vděčně převzal, nasadil si brýle a začal rytinu kopírovat.

Zanedlouho skončil a oba muži si obhlédli průchod v zadní části sklepení. Cestu zahrazovala železná mříž. Byla zacementována do někdejšího dveřního rámu, ale cement se na několika místech oddrolil. Na mříži visel zámek starý nejméně padesát nebo ještě více let a tomu odpovídala i vrstva rzi.

„Chcete ho taky odemknout bez klíče?“ zeptal se Peter.

„Svým způsobem ano,“ odvětil Patrick, pak se rozmáchl nohou a silně do mříže kopl. Ze zpráchnivělé zdi se silou úderu uvolnily panty a mříž s ohlušujícím řinčením odlétla dozadu. Cesta byla volná.

„Panebože!“ zasyčel Peter. „Musíte dělat takový kravál?“

Patrick posvítil do průchodu a nedočkavě vykročil. Procházeli chodbou plnou suti.

„Co přesně hledáme?“ zeptal se Francouz. „Čekáte, že tu stéla prostě jen tak někde stojí opřená o zeď?“

„To jistě ne. Možná leží na podlaze nebo je zapuštěná do stěny. Každopádně by to měla být kamenná deska, vysoká jako dospělý člověk, možná o něco menší, několik centimetrů silná – a mohu-li věřit fámám o Tabula smaragdina, pak je skutečně ze smaragdu. Určitě se jí tak neříká pro nic za nic.“

„Nanejvýš z malachitu,“ zamyslel se Patrick, „nebo ze zeleného mramoru. Ale to jsou už docela dobré záchytné body.“

Svítili si na cestu ponurými katakombami a hledali na podlaze i stěnách podezřelé stopy. Zanedlouho se dostali do prostoru, kde byly štěrk a sutiny odhrnuty na obě strany. Uprostřed bylo volné místo, jako by tu někdo začal uklízet – nebo něco hledat.

„To vypadá opravdu dobře,“ zaradoval se Peter. „Posviťte mi sem. Možná že je stéla ukrytá mezi těmi hromadami odpadu.“

Ve svitu baterky rozeznávali pomalované kusy zdí, zbytky rozbitých soch, mramorové úlomky a další relikty.

Znenadání Patrick nadšeně vykřikl: „Myslím, že ji máme!“

Zvedl nad hlavu plochý kámen, velký jako dvě dlaně a silný asi pět centimetrů. Byla to část desky s nepravidelnými okraji. Kámen se tmavozeleně třpytil a do jeho hladce vyleštěného povrchu byly vytesané dokonale čitelné hieroglyfy.

24. července 1940
město Rhodos

James sebou trhl, když z klenutého sklepení uslyšel hlasy. Co se to tady proboha děje? Co tu v podzemí kdo pohledává?

V mihotavém světle svíčky se podíval na hodinky. Za chvíli bude devět, takže už vyšlo slunce! A ještě schází několik řádek textu! Škoda že tak dlouho zůstal uvězněný v úklidové komoře! Teprve když se muž po delší době zvedl ze židle a vydal na toaletu, mohl James opustit nedobrovolný úkryt. Nejméně další hodinu bloudil, stále s očima na stopkách, aby nenarazil na další stráže. Pak objevil vchod do podzemí. Bylo mu jasné, že teď začíná skutečná práce. Se zapálenou svíčkou v ruce kolem sebe opatrně šátral. Několikrát musel cenný zdroj světla odložit a odklízet suť.

Když stélu konečně našel, zpočátku tomu nechtěl ani věřit. Skutečně ji má v rukou! Dochovala se po tolika tisíciletích a povaluje se tady, mezi štěrkem a sutí, nikým nepovšimnutá, ačkoli by se na celém světě jen těžko našlo něco drahocennějšího.

Chvíli před ní uctivě, ba přímo bohabojně seděl, obdivoval odlesk světla na zeleném kameni a pozoroval, jak hieroglyfy zdánlivě ožívají a vyprávějí o dávno zašlých časech a nekonečném vědění, které bylo starší než samotné lidstvo.

Když se nálezem trochu pokochal, začal znak po znaku opisovat obsah stély. Většinu textu rozluštil už při této práci. Přesto si musí být absolutně jistý a nesmí přehlédnout žádnou jinou možnost výkladu ani ignorovat sebemenší maličkost.

A najednou těsně před dokončením opisu uslyšel hlasy – a navíc se blížily! Chodbou se ozýval lomoz a rachot. Někdo odklízí stranou kameny. Takže má ještě pár minut. Rychle se vrátil k textu, opsal další hieroglyf a vzápětí následující. Když si pospíší, stihne celou řádku!

Co k čertu…!

James se lekl tvrdého německého hlasu a nečekaně silného světla. Ve vchodu do komory stál neznámý muž s lucernou a za ním byl vidět jeho početný doprovod.

„Co tady děláte?“ obořil se na něho Němec a hned zopakoval otázku italsky.

James si uvědomil ironii tohoto okamžiku. Vplížil se do nepřátelské země, vyhnul se všem kontrolám, pronikl do paláce, jen o vlásek unikl strážným – a zrovna během této noci vpochoduje do sklepení jednotka nacistů a objeví ho tam, kde si připadal nejbezpečněji! Horečnatě se pokoušel dát dohromady pár italských vět. Kdyby Němci poznali, že je Angličan, určitě by ho na místě oddělali. Ale když vstal a odkryl tak pohled na stélu, vystřídal mužovu zvědavost nevýslovný údiv.

„To je ta deska!“ zvolal. „Máme ji! Tabula smaragdina!“

James jeho slovům porozuměl. Němec zřejmě považuje tuto stélu za mystickou smaragdovou desku. Z tohoto pohledu se ani on sám ještě na svůj nález nepodíval. Když se však nad tím zamyslel, mohla se tato stéla klidně stát zdrojem legendy. Ten muž možná není voják, ale učenec, vědec nebo badatel.

Němec přistoupil ke kameni a pomalu přejel rukou po vyrytých hieroglyfech. Jamesovi neuniklo, jak mu přitom vzrušeně zasvítily oči.

„Rosnere!“ vyštěkl Němec s hlavou otočenou na stranu, „zbavte nás toho muže! A prohledejte ho.“

Ostatní muži se vřítili do komory, jako by ji brali útokem. To byli ovšem na první pohled vojáci. Jeden z nich uchopil Jamese za paži a strhl ho stranou. Angličan se snažil bránit, ale proti přesile neměl sebemenší šanci. Zvedl ruce, když mu prohrabávali kapsy.

„Co to je?“ Němec se sklonil a zvedl papíry a psací potřeby, které James používal. „Kopíroval stélu, tomu říkám mít štěstí.“ Otočil se k Angličanovi: „Ušetřil jste mi spoustu práce. Co jste tady vlastně hledal?“

James mlčel.

„Rozumíte mi? Rosnere, odkud pochází?“

„Nemá u sebe žádné doklady, doktore Morgene.“

Morgen si změřil zajatce pozorným pohledem. Zřejmě je to Západoevropan. Soudě podle světlé kůže i vlasů nebylo pravděpodobné, že jde o Itala nebo Jihoevropana. Možná Skandinávec, Ir nebo Angličan. Ale co tady k čertu ten chlap hledá? Dostal se také na stopu smaragdové desky, nebo jen náhodně hledá starověké artefakty? V žádném případě si teď nemůže dovolit sebemenší riziko – a Tabula smaragdina rozhodně nesmí připadnout někomu jinému.

„Najděte tady dole klidné místečko a zavřete tam toho muže,“ přikázal Rosnerovi.

Pak se Morgen začal znovu věnovat stéle. Obdivoval řemeslnou dokonalost, se kterou byly hieroglyfy vyryté do mramoru. I sebemenší čárka byla dokonale vypracována a kámen vypadal, jako by právě teď opustil mistrovu dílnu. Byl to asolutně úžasný nález – a navíc manifestace nepředstavitelné síly!

Srovnal kopii pořízenou neznámým mužem s originálem a zjistil, že je nesmírně pečlivá. Dalo se dokonce poznat, že cizinec skvěle ovládá egyptské písmo. O důvod víc, aby mu drahocenné záznamy odcizil a takříkajíc ho vyřadil z boje. Pokud je ten chlápek víc než hledač kuriozit a má tak hluboké odborné vědomosti, mohl by být pro tuto záležitost nebezpečný.

Postavil lampu vedle stély na podlahu, posadil se a začal na papír přepisovat zbývající znaky. Už jich moc nechybělo. Když skončil, vstal a všiml si, že se právě vrací Rosner.

„Co jste s ním udělal?“

„Kousek dál po chodbě je další komora, kde ho hlídáme. Jsou tam taky zamřížované dveře, ale žádný zámek.“

Morgen přemýšlel, jestli nemá Rosnerovi rozkázat, aby muže zlikvidoval. Určitě by to bylo nejčistší řešení. Na druhou stranu respektoval cizincovu práci a bez kopie je stejně jako bezruký. Ať si tady ve sklepení prostě shnije, to nikomu nezpůsobí žádné potíže a opletačky. „Obstarejte zámek a pak ho tam prostě nechte zavřeného!“

„Jak si přejete, pane doktore Morgene!“

„A vaši muži ať se postarají o ten kámen.“ Ukázal na stélu. „Nápis jsem zkopíroval. Teď už stélu nepotřebujeme. Chápete, co mám na mysli?“

„Samozřejmě.“

„Dobře. Skončil jsem tu a kromě toho je mi zima. Vrátím se a vy se svými lidmi za mnou přijdete hned, jakmile tady budete hotovi. Setkáme se na ubytovně.“

5. října 2006
město Rhodos

Peter a Patrick našli skoro tucet zlomků zelené kamenné desky a sestavovali je jako skládačku. Zanedlouho pochopili, že drahocenná stéla je nenávratně ztracena; teprve když složili všechny díly, uvědomili si celý rozsah zkázy. Kdysi vyleštěný povrch byl rozedřený a poškrábaný a skoro ani jeden hieroglyf se nedal jednoznačně rozeznat. Někdo nápis z kamene svévolně a téměř beze zbytku odstranil. Zneuctění nálezu bylo hrůzně dokonalé díky hrubě vytesanému hákovému kříži pokrývajícímu téměř celou plochu.

5. října 2006
Guardnerova rezidence, Káhira

Oliver Guardner seděl v polostínu palmy a četi si Al-Ahram, když koutkem oka zaznamenal jakýsi pohyb. Pečlivě složil noviny a počkal, až k němu Al Haris dojde.

„Posaďte se, drahý příteli.“

Bělovousý návštěvník poděkoval a sedl si.

„Vaši hosté jsou na Rhodu, Olivere?“

„Ano. Právě si to představuji. Starobylé uličky, palác. Krásný kus země.“

„To je pravda. A překypuje dějinami, které jsou stále neuvěřitelně živé.“

„Jako by se tam vše odehrálo teprve nedávno…“

„Hodně se tam změnilo. Pravděpodobně bychom ten Rhodos, který nám utkvěl ve vzpomínkách z mládí, už nepoznali.“

Guardner se usmál, protože jeho host v jediné větě mluvil o velmi rozdílných obdobích. „Kdy jste tam byl naposledy?“

„To už skoro ani není pravda,“ odpověděl Al Haris. „Ačkoli jsem se tam několikrát chystal, vyžádaly si nakonec mou pozornost úplně jiné věci.“

„Já jsem byl na tom stejně. A teď…“ Odmlčel se a útrpným pohledem se na sebe podíval. „Už ze mě nebude velký cestovatel. Všiml jsem si toho při letu do Hamburku.“

„Je třeba ocenit, že jste ten výlet vůbec podstoupil.“

„Jsem pevně přesvědčený o tom, že stál za jakoukoli námahu.“

„Takže toho pořád víc přenášíte na své dva hosty?“

„Rozhodně. Úvod zvládli velmi rychle a bez jakýchkoli obtíží. My dva však víme, že největší výzvy mají teprve před sebou.“

„Thovt se probudil a je jim na stopě.“

„Ano, já vím.“

„Neobáváte se o jejich bezpečnost?“

„Samozřejmě, to je jasné. Dějí se zneklidňující věci. Předchozí noci jsem toho moc nenaspal. Ale poslední vrchol se nedá dobýt tím, že se celá hora srovná se zemí. Kromě toho doufám, že Thovt do té doby zachová zdrženlivost. Mnohem víc mě znepokojuje ta žena.“

„Co proti ní vlastně máte?“

Guardner se na svého hosta chvíli zamyšleně díval. Jako obvykle měl pocit, že Al Haris schovává vlastní názor za otázku. „Je to nevypočitatelná veličina.“

„Považujete ji za nebezpečnou?“

„Nevím. Právě to mi nedá spát. Připojila k našemu příběhu nesčetné nové konce.“

Al Haris se usmál. „Máte naprosto pravdu. Ale to mě nepřekvapuje.“

„Ne?“

„Podle mých zkušeností se musí v každé rovnici vedle očekávaných neznámých veličin počítat i s neočekávanými neznámými veličinami.“

Starý Guardner s pobavením sledoval lišácký výraz bělovousého muže. „Ale když je očekáváme,“ odpověděl, „pak už nejsou tudíž neočekávané, takže místo nich by se mělo počítat s dalšími neočekávanými.“

Al Haris se zasmál. „Ano! To je ono, Olivere. Přesně takhle si s námi život zahrává.“

Guardner opětoval úsměv. „Takže se tím nenechám překvapit. Počkáme, jak se to všechno vyvine. Kdoví, jaká překvapení ještě zažijeme.“

„Ano,“ přikývl Al Haris, „kdoví.“

KAPITOLA 7

24. července 1940
sklepení velmistrova paláce, Rhodos

Když se hlasy Němců vzdálily a s nimi zmizely i poslední záblesky luceren, vyndal James svíčku z tašky, kterou za ním vojáci hodili do cely. Našel i zápalky, jednu rozžehl a se zapálenou svíčkou v ruce se rozhlédl po celé místnosti.

Nacházel se v temné sklepní komoře bez oken. Stěny byly silné a kromě zamřížovaného vchodu tu nebyl žádný otvor. Mříž byla novějšího data, zřejmě ji do vchodu, který byl podle všeho určený pro dřevěné dveře, zacementovali teprve před několika lety. Němci obstarali visací zámek. Nebyl velký a držel mříž jen tak volně, že se dokonce dala o centimetr otevřít. Svoboda byla na dosah, ale pouze na prst silná ocel byla příliš pevná, než aby se dala ohnout nebo zlomit. Vší silou kopl do kovu a zuřivě jím škubal. Veškeré lomcování však nezpůsobilo mříži ani zámku sebemenší újmu.

Frustrovaně se otočil. Ti zatracení nacisté ho tu nejen zavřeli. Mnohem horší je to, že mu ukradli zápisky a podle toho, co slyšel, nejspíš stélu roztříštili. Pravděpodobně nejdrahocennější poklad lidstva byl zničený!

Přesto nebyl úplně bez šance. Tím, že text kopíroval, ho taky četl! Němci asi netušili, že někdo zná hieroglyfické písmo tak dobře, že ho může přečíst a porozumět mu bez referencí a slovníku. Nepočítali s jeho hlubokými odbornými znalostmi. Samozřejmě nebyl zběhlý ve všech hieroglyfech čítajících několik tisíc znaků, které už znal, ale hodně jim rozuměl. Mimořádně ho zaujal nákres. Našel rovný kus podlahy a hromádku dřevěných zbytků, mezi kterými narazil na tesařský hřebík. Pak popaměti vyškrábal kresbu do zvětralého povrchu kamenné stěny.

Ano! To je ono. Chvíli se na nákres díval a zvažoval různé varianty. Může to mít tolik významů! Je to však jen další milník na jeho hledačské cestě. Teď mu bylo jasné, že řešení nenajde na Rhodu.

Musí se dostat ze sklepení ven!

Ještě jednou si pozorně prohlédl celou místnost, ale bylo to marné. Kromě mříže tu nebyl žádný východ. A protože zámek se nedá otevřít silou ani šikovností, nezbývá mu než někoho přivolat v naději, že bude dopraven někam jinam, místo aby nikým nepovšimnut shnil v této temné cele.

Znovu prohrabal zbytky stavebního dřeva, našel vhodný kus, přistoupil ke vchodu a začal vší silou bušit do mříže, takže řinčení se rozléhalo po celém sklepení. Doufal, že někdo půjde kolem vchodu do podzemí a uslyší nezvyklý hluk.

Nemusel čekat dlouho a spatřil na konci chodby záblesk světla. Ještě několikrát slabě zatřásl mříží, aby se ujistil, že zdroj hluku bude opravdu nalezen. Pak trochu ustoupil od dveří a posadil se zády ke stěně.

Jeden z italských strážných s lampou v ruce se blížil chodbou. Zastavil se u mříže a posvítil do komory, kde hořela jediná svíčka a na podlaze seděl neznámý muž.

„Chi siete? Che fate qui?!“ zeptal se voják.

James zasténal a držel se za břicho, jako kdyby byl zraněný. Musel bezpodmínečně dosáhnout toho, že muž otevře dveře a vstoupí.

„Cosa ha? E ferito?“ žádal nyní muž s lucernou, ale James neodpověděl, nýbrž se jen pomalu zhroutil na bok.

Strážný si prohlédl visací zámek a vytáhl svazek klíčů. Několik jich vyzkoušel, až konečně našel jeden, který se hodil, a zámek se otevřel. Ital vešel dovnitř a opatrně přistoupil k neznámému muži.

Jakmile stanul přímo před Jamesem, Angličan se rozmáchl a vší silou ho udeřil dřevem do nohou. Vyčnívající hřebík probodl Italovi koleno. Strážný zakřičel bolestí a zhroutil se na zem.

James vyskočil, popadl tašku a pádil pryč. Když vyběhl po schodech nahoru a oslnilo ho denní světlo, na chvilku se zastavil. Byla to sice malá, ale jediná smysluplná šance, kterou měl: odejde z paláce, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. Oprášil si šaty a uhladil je. Pak se postavil pěkně zpříma a vykročil k východu.

Prošel bránou přímo kolem hlídky.

Zaražený strážný chvíli přemýšlel, jestli nemá muže zastavit, ale pak jenom pokrčil rameny a nechal ho jít.

Když za pár minut vypuklo v paláci opravdové pozdvižení, uvědomil si vlastní nedbalost a nechal si celý případ raději jenom pro sebe.

5. října 2006
město Rhodos

„To jsme ale hezky nalítli,“ poznamenal Patrick, když odložil šálek s kávou a pohodlně se opřel. Jakmile se dostali z paláce, nechali se davy lidí unášet na Odós Sokrátous a nakonec se posadili v jedné kavárně pod velkým platanem. Peter si zapálil dýmku a zahleděl se podél nákupní ulice přes hlavy lidí snad z celého světa doneurčita.

„Když si vzpomenu, co jsme si prožili ve Francii,“ pokračoval Patrick. „Tam nás indicie div nezaplavily, všude nějací podvodníci, kteří nám chtěli cosi namluvit. Ale tady? Jeden artefakt, s nímž se nemůžeme hnout z místa, a teď ta stéla. Jediná indicie – a je zničená. Řekl bych, že jsme nahraní.“ Rezignovaně mávl rukou a zavrtěl hlavou. „Na druhou stranu jsme ji objevili, což bylo setsakra nepravděpodobné. Ale taky nás mohlo napadnout, že už nebude neporušená. Je to vlastně totéž, jako kdyby zůstala ztracená. Nebo vás ještě něco napadá? Poslouchal jste mě vůbec?“

Peter se na něho podíval a zvedl obočí. „Jistě, jak jinak. V podstatě považujete stélu za ztracenou.“

„Tak nějak…“

„Ale beztak je to fascinující, viďte? Zamyslete se nad tím!“ Peter ukázal náustkem dýmky na kolegu. „Dlouhá staletí zůstávala ta věc bez povšimnutí. Kámen se pravděpodobně podařilo objevit, až když Italové renovovali celý palác. Zničehonic kdosi studuje nápis, opisuje jeho části a vyrývá je na stěnu. Pak sem přicházejí Němci – ať už z jakéhokoli důvodu – a nápis ničí, takže ho už nikdo nemůže rozluštit. Co z toho vyplývá?“

„Co myslíte?“

„Že stéla je opravdu tím, zač jsme ji považovali! Jaký jiný důvod by to mohlo mít? Obecně se přece ví, že nacionální socialisté vybudovali vlastní oddělení na výzkum mystických zdrojů. Celou ideologií rasového šílenství prostupuje esoterický a pseudohistorický duchovní odkaz; absurdní ideje o nadřazené rase a fantazie o všemohoucnosti, vše překypující symbolikou. A to se nevztahuje pouze na svět severských bájí. Jen si vzpomeňte na pojem árijci. Rozumějí se jimi příslušníci indogermánských kmenů, které přišly z Blízkého východu, přesněji z dnešního Íránu a Indie. Pátralo se po kořenech sahajících daleko do dávnověku. Nebo hákový kříž, svastika – to je starobylý symbol, který dodnes přežívá ve východní a orientální kultuře, ba dokonce v mírumilovném buddhismu. Nacisté byli zločinci, o tom není sporu, ale zároveň byli nevýslovně zmatení a hledali libovolně absurdní legitimitu vlastního šílenství. Samozřejmě se věnovali i legendám a objektům zaručujícím absolutní moc. A Tabula smaragdina patří k nejznámějším. Oni sledovali stejnou stopu jako my!“

„A to je podle vás fascinující? Pro mě je to spíš o důvod víc, že nemáme šanci ji najít.“

„Nesmíte to vidět tak černě. Oni viděli kámen – po smaragdu ani stopy. Několikatunový kus mramoru je v podstatě bezcenný, ale nápis se jim určitě podařilo zachránit. Teprve pak kámen zničili, aby se už nikomu nedostal do rukou.“

„Myslíte, že existuje opis?“

„Jsem o tom prakticky přesvědčen. A nezapomínám ani na nákres, který jsme našli na stěně. Kromě Němců viděli stélu zřejmě ještě další lidé – odborníci, kteří dokázali části nápisu okopírovat. Nebo alespoň nějakou důležitou indicii. Možná dokonce nejvýznamnější podrobnost.“ Vyndal papír, na který opsal hieroglyfy. „Vidíte?“

Patrick zamžoural na kresbu. „Co vám to říká?“

Peter ukazoval na jednotlivé hieroglyfy. „Takže jak říkám: vlevo je uvedeno faraonovo jméno, napravo od něj stojí pyramida. Pravděpodobně představuje panovníkovu hrobku. Pyramida je stupňovitá, to je zřetelný rozlišovací znak. Pod ní je napsaný ještě nějaký text, třeba jen jméno, ale rozhodně něco významného. Po návratu do Káhiry to přeložím. Velká škoda, že nemáme celý text!“

Patrick se ohlédl. Před očima se mu mihl nějaký obličej. O pár stolů dál seděla blondýnka, která se právě zvedla. Patrick vstal a hbitě se protáhl mezi stolky; pokusil se ji dohnat, ale nepodařilo se mu to. Než se dostal ke stolku, u kterého seděla, zmizela v davu lidí. K volným místům se už tlačili noví hosté, takže Patrick si stačil vzít jen prospekt, který tu žena nechala ležet. Chvíli nerozhodně postával a pokoušel se najít ji v nekonečném zástupu turistů. Byla to však marná snaha, a tak se vrátil k Petrovi.

„Co to bylo?“ zeptal se Angličan.

„Tentokrát bych mohl přísahat, že to byla ona.“

„Zase Stefanie?“

„Ano… ach, zatraceně!“ Patrick vytáhl z kapsy cigaretu a na stole ji narovnal. „Nakonec se ze mě ještě stane romantik.“

„Co jste to přinesl?“

Patrick pokrčil rameny a pomalu otáčel prospektem v rukou. „Leželo to na stole.“

„A je to německy!“ konstatoval Peter.

„No a co, půl města je přece v rukou německých turistů.“

„A podívejte se tady!“ Peter ukázal na odstavec textu. „No jistě! Skvělý nápad!“

„Teď jsem ale opravdu zvědavý.“

„Že mě to hned nenapadlo! Vzpomínáte si, jak jsem vám vyprávěl, že Turci dobyli ostrov a vyhnali hospitality? Saracéni byli proslulí svou vědou. Byli také vynikající dějepisci. Dochovaly se podrobné dobové zprávy o obléhání Rhodu a o rozhodující bitvě. Tady na Rhodu určitě existuje Turecká knihovna, kde ještě uchovávají mnoho těchto starých rukopisů, které nikdy nebyly přeloženy do řečtiny nebo nějakého jiného jazyka. Není přece tak těžké si představit, že tam najdeme zprávu o paláci, nálezech, a dokonce i o stéle.“

„To není špatný nápad. Ale pak máme jiný problém.“

„Jaký?“

„Žena, kvůli které jsem tu strávil jedno celé léto, Alina – byla to Turkyně a její otec pracoval ve zmíněné Turecké knihovně. Ukazovala mi tu budovu, není to odsud daleko, musí se jít po této ulici nahoru.“

„No to přece zní skvěle!“

„Ale vstup je tam přísně zakázán. Člověk by musel mimořádně dobře vycházet se zdejší tureckou obcí, aby ho tam pustili.“

Peter zvedl obočí.

„Co je?“ zeptal se nechápavě Patrick. „Co se na mě tak koukáte?“

Za chvíli už kráčeli křivolakými uličkami.

„Podle mě to není dobrý nápad…,“ zdráhal se Patrick.

„Ale to víte, že je. Bude mít radost, že se s vámi shledala – nebo snad ne?“

„Nevím ani, jestli tu bydlí.“

„Za pokus to rozhodně stojí,“ trval Peter na svém a neskrýval, že je v dobrém rozmaru. „Jen si uvědomte, jak je ta stéla důležitá!“

„Kromě toho naše rozloučení… no, prostě nebylo zrovna přátelské.“

„To máte o důvod víc postarat se teď o nápravu!“

„Nemyslím, že by zrovna toužila něco napravovat.“

„Podívejte, vždycky jsou u toho dva, ne? A navíc se po čase na neshody zapomíná. Však uvidíte.“

Patrick se zasmál. „Vy ji neznáte.“

Když našli dům a Patrick zazvonil, otevřela stařena, která si nejdřív Francouze měřila pozorným pohledem, ale pak se jí obličej rozzářil poznáním a lámanou angličtinou návštěvníka laskavě uvítala.

Peter zůstal stát trochu stranou, dokud na něho Patrick nezamával a nepředstavil ho.

„Je mi líto, ale Alina už tady není,“ vysvětlila žena oběma mužům a ze všech sil se jim snažila objasnit, že její dcera opustila Rhodos a studuje na pevnině. Přesto hosty pozvala dál. Starobylý dům byl uvnitř hodně spletitý. Protože byl zaklíněný mezi ostatní budovy v uličce, působil skrčeným dojmem. V obývacím pokoji stál jen nejnutnější nábytek, ale světlo dopadající malými okny působilo až melancholicky příjemně. Alinina matka usadila hosty na pohovku a nabídla jim čaj. Pak si vyslechla jejich příběh. Patrick představil Petra jako významného anglického historika, který je zcela zoufalý z toho, že nejdůležitější část jeho výzkumu zřejmě zničili nacisté. Žena reagovala rozvláčnými a nevrlými stížnostmi na okupanty, Italy a Němce, a na to, co všechno tehdy natropili. Vyprávěla o svém mládí a o tom, jak se všechno na ostrově změnilo. Patrick jí popsal jejich nález, zničený kámen, a posteskl si, že Peter musí celý výzkum ukončit, ačkoli má rozepsanou knihu o dějinách ostrova. Povzdechl si, jaká je to škoda, že se nedochovala žádná písemná svědectví z tehdejší doby.

„Ale to ano,“ namítla. „Máme Turkiki Bibliothiki! Hodně knih, staré knihy!“

Peter projevil zájem, ale vyptával se raději zdrženlivě. Žena se nakonec sama nadšeně rozpovídala o Turecké knihovně. Když se zmínila, že fašisté se knih nezmocnili a dodnes k nim nikdo nemá přístup, Peter nápadně sklesle svěsil hlavu.

„Vy chtít vidět?“ zeptala se zničehonic žena se spikleneckým zamrkáním.

Peter a Patrick se na sebe podívali a předstírali nejistotu a nevěřícnost. Stařena se však hned zvedla a položila ruku profesorovi na rameno. „Vy jít se mnou. Já vám ukázat.“

Pak vykročila s oběma muži do křivolakých městských ulic. Po cestě neustále mluvila o tom, že nikdo není s to knihy patřičně ocenit. Jsou tu prý jen hloupí turisti, kteří sice přinášejí dobré peníze, ale nemají smysl pro historii a je nad jejich síly ocenit kvalitní knihovnu. Nyní je uzavřená, ale jednou z ní snad udělají veřejné muzeum. Chybějí ovšem prostředky, aby se všechno mohlo jaksepatří zakonzervovat, knih je příliš mnoho a nikdo se o ně nechce starat.

Nakonec došli k budově, která se navenek ničím nelišila od okolních středověkých domů. Pouze malý štítek vedle vchodu prozrazoval, že jde o Tureckou knihovnu. Žena vyndala svazek klíčů a chvíli hledala ten pravý. Pak odemkla dřevěné dveře opatřené kováním a všichni tři vešli dovnitř.

Před nimi se rozkládala protáhlá místnost s poměrně nízkým stropem, jaký by se dal očekávat spíš ve středověkém sále. Ve vzduchu se vznášela neurčitelná kořeněná vůně; tvořila ji směsice slaného dýmu a něčeho mírně nasládlého. Celou podlahu pokrývala obrovská mozaika vytvořená z naprosto přesně vytvarovaných bílých a černých kamínků a znázorňující náročný umělecký vzor s ornamenty. Uprostřed stál dlouhý stůl obklopený nesčetnými židlemi. Tady nejspíš seděli návštěvníci, kteří přišli studovat prezenčně. Knihy plnily nekonečnou řadu skříní a vitrín po stranách místnosti. Za sklem ležela a stála díla z pěti staletí, vázaná v plátně a kůži a pokrytá zlatými arabskými písmeny. Některé svazky spočívaly na hedvábí, byly zčásti otevřené a iluminované překrásnými barvami.

„My goodness!“ povzdechl si Peter. „To je poklad!“ Obdivně přecházel kolem vitrín a znaleckým okem hodnotil starobylé spisy.

„Je pravda,“ zeptal se Patrick pyšně se usmívající ženy, „že je tu uložena stará zpráva o obléhání Rhodu?“

„To nevím,“ zavrtěla hlavou. „Ale ukážu vám velmi starou knihu!“ Zavedla Patricka k prosklené skříni a objasnila mu, že má před sebou nejstarší knihu v knihovně.

„Pojďte sem, Petře!“ zavolal Francouz. Za okamžik si profesor pozorně prohlížel drahocenný exponát. Bylo to masivní dílo, vázané v kůži, ve formátu velkého obrázkového svazku nebo atlasu a spočívalo na purpurovém brokátu.

„Jsou to arabská písmena,“ upozornil Peter, „ale nedokáži říct, jestli to je turecká zpráva… Myslíte, že bychom mohli knihu vyndat a podívat se na ni?“

Žena profesorově otázce zřejmě porozuměla, ale zavrtěla energicky hlavou a odmítavě zamávala rukama. Peter nic jiného neočekával. Tak staré dokumenty jsou samozřejmě velmi drahocenné a křehké. Avšak na druhou stranu byl tento spis jen z poloviny tak starý jako věhlasná Book of Kells v Trinity College, ve které se také tu a tam listovalo, aby se návštěvníkům ukázala vždy jiná strana. On sám pracoval v muzeu s mnohem staršími rukopisy. Už se chtěl rezignovaně otočit, když tu žena otevřela zásuvku a něco v ní hledala. Potom vyndala pár bílých rukavic a podala mu je. Odemkla malý zámek ve vitríně a zvedla skleněnou desku. „Vy profesor,“ zašeptala mu. „Vy vidět.“

Peter poděkoval, navlékl si rukavice a opatrně zvedl knihu z brokátu. Žena rozprostřela na stole černý sametový šátek, na který Peter svazek položil. Pak se k němu posadil a opatrně začal listovat stránku za stránkou.

Kniha byla v pozoruhodně dobrém stavu a číst ji a dotýkat se jí byla nevýslovná radost. Každý z nadměrně velkých listů byl orámován pracně malovaným okrajem, který překypoval ratolestmi vinné révy, květinami a zvířaty. Vícebarevné psané arabské texty vypadaly jako tkané exotické výšivky a měnily každou stranu knihy v jedinečné umělecké dílo. Tok textu byl neustále přerušován velkorozměrnými iluminacemi a právě podle nich se dalo poznat, že manuskript skutečně pojednává o historii dobývání města Rhodos. Peter si prohlížel obrázky turecké flotily, přístavu, scény z obléhání a rytířů s vlajícími korouhvemi johanitského řádu. Následovaly výjevy hořících a zřícených budov, viděl hrad, zřejmě velmistrův palác, ovšem namalovaný úplně jinak než vypadá dnes. Na dalších kresbách bylo znázorněno složité vyjednávání, odchod rytířů z města v dlouhých řadách, několik zbořených budov a trosek, ale i reprodukce mistrných kamenických prací na čelních stranách domů, sloupech, arkádách a sochách. Nakonec se kniha změnila v cosi jako inventární seznam toho, co zbylo po dobytí ostrova. A pak otočil na stránku, na kterou tak toužebně čekal. Když ji nalistoval, s úlevou a zároveň úctou si povzdechl.

Našel ji!

Stránka obsahovala kresbu kamenné desky s egyptskými hieroglyfy. Byla to stéla, jejíž nápis tu byl velmi pečlivě okopírován. Tady, přímo pod Petrovými prsty, se nacházel opis nejslavnější kamenné desky v dějinách lidstva, pokud odhlédneme od Mojžíšových desek s Desaterem. Tohle je skutečná Tabula smaragdina, pramen bájné záhady, nekonečné moudrosti a nekonečné moci! Na jejím textu spočívá většina západoevropské esoteriky. Pravděpodobně nikdy se nedočkala správného překladu ani pochopení a dlouhá staletí byla považována za beznadějně ztracenou – a teď ji má přímo před sebou!

Jemnými tenkými liniemi připomínajícími spíš rytinu byly provedeny i sebemenší detaily hieroglyfů. Na ilustraci bylo vidět i vlasové trhliny na povrchu kamene! Petra udivilo autorovo mistrovství. I v Book of Kells se nacházely drobné ornamenty, které ve středověku vyvolaly u tohoto evangelia dojem, že je to dílo andělů, protože nikdo nevěřil, že by nějaký člověk byl schopen takového uměleckého výkonu. Avšak zobrazení stély, na které se nyní Peter díval, nesrovnatelně překonávalo vše, co dosud spatřil.

Patrick, kterému stařena zatím sehnala tužky a papír, předal psací potřeby kolegovi. Ten si jich všiml až o notnou chvíli později, protože stále fascinovaně zíral na ilustraci. Netrvalo dlouho a profesor začal zvolna a pečlivě překreslovat stélu.

Knihovnu opustili až za tři hodiny.

Příští ráno se setkali na recepci malého hotelu. Peter seděl v koženém křesle, cestovní taška stála vedle něj na podlaze a profesor zaujatě studoval své poznámky. Když uviděl Patricka, vstal.

„Dobré jitro, Petře,“ pozdravil ho Francouz. „Už jste nás odhlásil?“

„Ještě ne.“

Patrick přistoupil k recepčnímu pultu. Vzápětí vyšla z vedlejší místnosti mladá žena a přijala klíč od pokoje. Chvíli něco hledala v zásuvce a pak vytáhla dřevěnou krabici velkou asi jako od bot.

„To tady dnes ráno nechali pro vás.“

„Pro mě? Od koho to je?“

„Ten muž zase hned odešel. Neřekl mi, jak se jmenuje.“

Patrick uchopil krabici a Peter k němu se zájmem přistoupil. Byla překvapivě lehká a několikrát převázaná šňůrou nebo lýkem. Na horní straně se skvěly hieroglyfy vypálené do dřeva.

„Jen se na to podívejte, Petře!“

Peter vyndal brýle a studoval jednotlivé znaky, zatímco Patrick se snažil zásilku rozvázat. Konečně se mu podařilo uvolnit i poslední uzel a zvednout víko. Uvnitř uviděli váček z černého plátna uložený na vrstvě jemného písku. Váček byl rovněž zavázaný šňůrkou s purpurovou pečetí. Ve ztuhlé vrstvě vosku bylo vidět staroegyptské hieroglyfy.

Peter nechal váček ležet na místě, ale pozorně prozkoumal pečeť.

„To není dobré znamení,“ podotkl za chvíli. „Vy ho znáte?“

„Vidíte toho ležícího psa v horní části? To je Anubis, strážce podsvětní říše…“

„To jsem už taky poznal.“

„Neříkejte, opravdu? No tak pod ním vidíte devět klečících zajatců. Představují nepřátele Egypta. Je to pečeť nekropole a používala se v Thébách. Tímto znamením se uzavíraly hroby a sarkofágy.“

„Chcete tím říct, že nám někdo poslal pár starých kostí?“

„Nevím, ale byl bych opatrný…“

„Ale co,“ usoudil Patrick a začal odstraňovat pečeť. „Třeba je to nějaký poklad ze starověké hrobky?“ S těmito slovy zlomil pečeť a odstranil šňůrku. Potom váček otevřel a nahlédl dovnitř.

Se vzteklým zasyčením proti němu vyrazila hadí hlava. Patrick na poslední chvíli ucukl rukou. Recepční hystericky zaječela. Peter, který stál přímo vedle krabičky, zůstal jako opařený a vytřeštěnýma očima se díval na plaza, který pomalu vylezl z váčku a s hrozivým syčením vztyčil hlavu.

„Merde!“ zasípal Patrick. „To nám ještě chybělo. Petře, ustupte!“

Peter nedokázal spustit z hada oči. Ten profesora přímo hypnotizoval, šustil, kmital jazýčkem a Peter měl pocit, že mu černými zornicemi proniká až do duše.

„Petře! Ustupte!“

Profesorovi se s vynaložením všech sil podařilo začít jasně myslet. Přesto se mu zdálo, že se pohybuje jako ve zpomaleném filmu. Jednou nohou ukročil dozadu, pak se zaklonil, a tak se od hada jediným pohybem vzdálil o půl metru.

Oba muži teď stáli mimo dosah hada, který nadále čekal v útočné vztyčené poloze.

„Co je to za druh?“ zeptal se Peter. „Je jedovatý?“

„Kvůli tomu, že jsem už byl v džungli, nejsem ještě odborník na tyhle potvory! A rozhodně nemám chuť to zrovna teď zkoumat.“

„Zavoláme policii?“

„No jistě, jen mi podejte telefon. Je přímo za recepčním pultem.“

„Tak to mi musíte navrhnout něco lepšího.“

„Zůstaňte prostě klidně stát,“ vyzval ho Patrick a pozpátku ustoupil. Pak velkým obloukem obešel recepci. „A teď sebou trochu vrťte.“

„Jak vrťte?“

„No, abyste upoutal jeho pozornost. Tak dělejte!“

Peter nemotorně zamával rukama směrem k hadovi. Ten k němu skutečně otočil hlavu a znovu zasyčel.

„Je to asi pěkně agresivní zmetek,“ usoudil Patrick, který se za pultem připlížil ke krabičce. Pak prudkým pohybem sáhl dopředu a udeřil do víka, které se zavřelo. Had byl znovu zajatcem škatulky.

„Řekl bych, že je to dárek opravdu od srdce,“ poznamenal Patrick.

KAPITOLA 8

7. října 2006
řádový dům O. T. M. A., Káhira

Sestra Lilith vstoupila do mistrova řádového sálu a zamířila ke třem mužům, kteří u čelní stěny prostorné místnosti seděli u stolu a hleděli na ženu. Měli na sobě černé kutny s kapucemi, takže jim nebylo vidět do obličeje. Lilith se v duchu usmála – bratři se tím trochu směšně snaží napodobovat tradice křesťanských mnichů; ze všech sil se pokouší vzbudit zdání moudrosti a významnosti.

Před přítomnými stála jako tichá výzva jediná židle. Lilith se posadila.

Muž uprostřed byl bratr Apofis. Věnoval Lilith dlouhý zkoumavý pohled, který klidně opětovala. „Zavolali jsme si tě,“ vysvětlil konečně, „abychom probrali tvůj duchovní vývoj.“

Přikývla. Nic jiného ostatně ani neočekávala.

„Od té doby, co jsi u nás, jsi velmi pozorně plnila všechna poučení a dosáhla jsi svého stupně rychleji než jakýkoli jiný bratr nebo sestra před tebou. Máš nesporné nadání, sestro Lilith.“

Znovu přikývla.

„Poradili jsme se,“ pokračoval muž. „Nemluvíme o tom poprvé. Chceme tě zasvětit do dalšího stupně. Tvůj duch nejvíc ze všech usiluje o moudrost.“

Lilith trpělivě čekala, až se konečně dostanou k jádru věci.

„Znáš podmínky a rituály, sestro, a nejsou to jen tradice. Odvozují se přímo od našeho mistra a neexistuje způsob, jak bychom se jim mohli vyhnout.“

Tentokrát nepřikývla.

Bratr Apofis se trochu předklonil a nachýlil hlavu stranou. Snažil se vykouzlit na obličeji dobrotivý úsměv. „Sestro Lilith, dosud ses společných rituálů a zasvěcení neúčastnila. Obec postrádá tebe i tvou lásku. Bez těchto zasvěcení nemůžeme sdílet společného ducha. Cosi v tobě se neuvolnilo a není připraveno ho přijmout. To nám dělá starosti. Je přece tvou vůlí se dál rozvíjet, že?“

Lilith klouzala pohledem z jednoho muže na druhého. Znala je všechny tři. Každý byl dvakrát starší než ona a všichni si připisovali výsostné mystické vědomosti, jejichž základy pochopila a rychle prohlédla už po několika týdnech. Zakladatel řádu shrnul poučení, jejichž rozsah je sice podivuhodný, nikoli však hloubkou a moudrostí. Byla to podivná chaotická směsice nejrůznějších náboženských východisek, filozofických idejí všech tisíciletí a poněkud amatérsky vytvořené mystiky. Ti staří pánové nemají nic, co by jí mohli dát – a ona rozhodně nezamýšlí oddat se jim prostřednictvím zmíněných rituálů. Tušila, že svou hru nebude moct provozovat věčně.

„Je mou vůlí se dál rozvíjet,“ potvrdila, „toužím sdílet lásku se světem a zradila bych ho, kdybych upřednostňovala své bratry a sestry. Mohu, ba dokonce musím se k nim ke všem chovat stejně, abych vlastní nespravedlností na sebe nepřivolala velké provinění.“

Bratr Apofis s úsměvem přikývl.

„Ale protože nemohu svou lásku sdílet s celým světem,“ pokračovala, „nesmím ji kvůli spravedlnosti nikomu poskytnout jinak než druhému. Musím milovat všechny stejně, což dokáže pouze duchovní láska.“

Předsedající úkosem pohlédl na další dva muže a povytáhl obočí. Přísedící stále mlčeli, jeden pokrčil rameny a pak zlehka přikývl. Druhý ho okamžitě napodobil.

„Jsi velice důvtipná,“ uznal bratr Apofis a jeho hlas zněl trochu mrzutě. „Musíme se o tom poradit. Během této doby musíš za nás převzít jeden úkol.“

„Jen pokud bude odpovídat mé vůli,“ odtušila.

„To určitě bude,“ ujistil ji muž s intonací výhrůžky, „neboť je tvou vůlí nedělat si nepřátele. Prozatím tě ochraňuje tvůj nabroušený jazyk a naše přísaha složená všem bratrům a sestrám. Avšak tvé členství může skončit rychleji, než zřejmě tušíš. Takže vykonáš to, čím tě pověříme.“

V duchu sebou trhla. Tady je její hranice. Z hrozeb těch lidí si v podstatě moc nedělala, ale chtěla se sama rozhodnout, kdy z tohoto panoptika odejde. Nerada by ovšem měla v patách smečku náboženských fanatiků. Proto vyslechla, co jí řádový mistr sdělil.

7. října 2006
Guardnerova rezidence, Káhira

Po polední siestě se setkali v salonu. Oliver Guardner seděl v čele stolu, Peter a Patrick se posadili po jeho pravici a levici. Peter přinesl celý svazek papírů, které teď před sebou rozložil.

„Získali jsme opravdu mnoho informací,“ ujistil starce, „a chtěli bychom vás informovat o aktuálním stavu bádání. Kromě toho máme otázky, s nimiž nám možná pomůžete.“

„Vynasnažím se ze všech sil,“ přikývl Guardner.

„Naše cesta na Rhodos byla velmi úspěšná. Včera a dnes jsem využil čas k tomu, abych veškerý materiál prostudoval, a teď vám můžeme říct mnohem víc o pátrání vašeho otce.“

Peter posunul dopředu list se zhotoveným opisem stély. „Jak jsme předpokládali, skutečně existovala stéla, která je v kodexu Guillauma des Baux neboli protokolu z výslechu templáře označena jako Tabula smaragdina. Tak kdysi vypadala – byla ze zeleného mramoru a její povrch pokrývaly četné hieroglyfy. Uchovávali ji johanité ve velmistrově paláci. Tam také zůstala poté, co rytíře v 16. století vyhnali Turci. Našli jsme ji v jednom palácovém sklepení. Bohužel ji kdosi roztříštil na kousky, takže nápis se už nedal rozeznat.“

„Chcete říct, že ji někdo svévolně zničil?“

„Dá se to předpokládat. Když jsme s Patrickem jednotlivé díly poskládali, ukázalo že, že ze stély byly nejen odsekány hieroglyfy, ale hluboko do povrchu byl vytesán velký hákový kříž.“

„Říkáte hákový kříž?“ Guardner zpozorněl.

„Ano. Neptejte se mě, jak se tam dostal. Možná to byli Němci, kteří Rhodos koncem války na určitou dobu obsadili. O tom však můžeme jen spekulovat. Zdá se, že stélu někdo vcelku nedávno objevil. Ale k tomu se ještě dostanu. Mnohem zajímavější je skutečnost, že v Turecké knihovně na Rhodu jsme se štěstím narazili na zprávu ze 16. století obsahující přesnou kopii stély.“ Ukázal na list. „Tady vidíte její opis.“

Guardner poslouchal výklad, prohlížel si nákres a usmíval se. Skoro to vypadalo, jako by v něm poznával něco dávno ztraceného. Zřejmě to byla vzpomínka na otce a vědomí, že ta kopie ho k otci a jeho pátrání významně přibližuje.

„Jak vidíte,“ pokračoval Peter, „stéla obsahuje jako hlavní motiv skutečně pyramidu, oko a paprsky vycházející z Atonova slunečního kotouče. Podobně to bylo zobrazené i na papyru, který váš otec obdržel z Tutanchamonovy hrobky. Přeložil jsem celý text a to, co z něj vyplývá, je opravdu podivuhodné.“ Peter vytáhl další papír a nasadil si brýle. „Začíná slovy:

Zpráva od Jeho Výsosti, krále Horního a Dolního Egypta, Silného býka, velkého královstvím v Achetatonu, milovaného Atonem, Achnatona, ať žije na věky věků.

Pak to ještě chvíli takhle pokračuje, text uvádí všechny možné Achnatonovy tituly a názvy poct, jak to tehdy bylo obvyklé. Potom však přechází do vyprávění. Tady to máme:

Nesmrtelný a Atonem milovaný panovník Achnaton promlouvá:

V mládí jsem prodléval ve městě mrtvých,

poblíž věčně nepomíjejícího Džosera pravdivého hlasem.

Ruku jsem položil na vrchol jeho příbytku věčnosti,

vytvořeného prvním mužem pod králem Horního a Dolního Egypta, Imhotepem, jehož se dotkl Aton.

Vstoupila do mě Atonova moudrost.

Sluneční paprsky, paže jediného věčného Atona.

A spatřil jsem veškerou pravdu světa, neotřesitelnou a prostou lží.

Není to fantastické?“ Peter se podíval přes horní okraj brýlí na oba muže. „Skutečně jsme objevili zprávu o osvícení, podobnou jako známe ze stély Thutmose IV. Ta byla nalezena mezi tlapami Sfingy a obsahovala podobný text.“

„Já ještě nerozumím úplně přesně tomu, co se tam mělo stát,“ ozval se Patrick. „Jste z toho moudrý?“

„Ale jistě,“ potvrdil Peter. „Je to přece očividné. Podívejte: V mládí jsem prodléval ve městě mrtvých, poblíž věčně nepomíjejícího Džosera pravdivého hlasem. To se vztahuje k nekropoli v Sakkáře, kde se nachází hrobka faraona Džosera. Pravdivého hlasem je uctivá připomínka toho, že zemřel a při záhrobním soudu byl shledán pravdomluvným. Achnaton se tedy procházel v Sakkáře, poblíž Džoserovy Stupňovité pyramidy.“

„Je ta pyramida něčím zvláštní?“ zajímal se Patrick.

„K tomu se hned dostanu,“ odpověděl Peter. „Pokračujme nejdřív přímo v textu: Ruku jsem položil na vrchol jeho příbytku věčnosti. To je obrazné vyjádření pro pyramidu. Dotkl se rukou vrcholku pyramidy. Vytvořeného prvním mužem pod králem Horního a Dolního Egypta, Imhotepem, jehož se dotkl Aton. Tady odkazuje na to, že Džoserovu pyramidu postavil Imhotep, a protože ho označuje jako muže, jehož se dotkl Aton, říká tím, že už Imhotep byl vybrán nebo osvícen Atonem.“

„Než se dostaneme k dalším jménům, mohl byste nás seznámit se stručným přehledem toho, o čem vlastně mluvíme?“

„Samozřejmě. Podívejte, Achnaton žil přibližně kolem roku 1350 před Kristem, v takzvané osmnácté dynastii. Oproti tomu pyramida faraona Džosera pochází ze 3. dynastie, zhruba z roku 2600 před Kristem. V době, kdy se Achnaton procházel v Sakkáře, byla tedy stupňovitá pyramida stará více než 1300 let. Zmíněný Imhotep, k němuž se rovněž ještě vrátím, byl učenec v Džoserově době, dokonce něco jako faraonův vezír, nejvyšší kancléř a kromě jiného i lékař a stavitel.“

„Aha. Dobře, už rozumím. Jedeme dál.“

„Takže Achnaton se dotkl vrcholku pyramidy, kterou postavil Imhotep osvícený Atonem. A pak se to stalo: Vstoupila do mě Atonova moudrost. Sluneční paprsky, paže jediného věčného Atona. A spatřil jsem veškerou pravdu světa, neotřesitelnou a prostou lží. Byl osvícen Atonem a popisuje paprsky vypadající jako paže. Nyní je kresba na stéle jasná. Bůh Aton existoval už také před Achnatonem jako personifikovaný sluneční kotouč, ale teprve od doby Achnatona byl Aton zobrazován s těmi pažemi.“

„Vy tedy myslíte, že Achnaton prožil něco jako mystické vnuknutí?“

„Vypadá to tak, že? Nepřipomíná vám ten popis naši jeskyni v jižní Francii?“

„To nevím…“

„Text totiž ještě pokračuje, a teprve teď je to skutečně zřetelné. Poslouchejte:

To, co je dole, je jako to, co je nahoře, tak se uskutečňují zázraky Jediného.“

„Nerozumím…“

„Zapamatoval jste si, co jsem vám povídal o bájemi opředené Tabula smaragdina, desce, která podle tradičního podání obsahuje moudrost světa, veškeré magické a alchymistické vědomosti a návod jak proměnit olovo ve zlato? Údajný text se v esoterických kruzích předává už mnoho staletí, ne-li tisíciletí, právě s těmito úvodními slovy: Toto je pravda, neotřesitelná a prostá lží: to, co je nahoře, je jako to, co je dole.“

„Vy se tedy domníváte, že Achnatonova stéla je skutečně zdrojem pro Tabula smaragdina?“

„Ano – dokonce i přesto, že stéla byla tak dlouho skrytá a že hieroglyfy dokážeme rozluštit až od Champolliona, tedy od 19. století! Text odpovídajícím způsobem pokračuje a končí tradovanými slovy desky: Tímto způsobem byl stvořen svět. To, co jsem se dověděl o díle Slunce, Jediného, je u konce.“

„To je opravdu vzrušující poznatek!“ prohlásil Guardner. „Můj otec byl tudíž na správné stopě…“

„Ano. Hledal univerzální vědění o světě, okultní původ magie – a Tabula smaragdina ho přivedla do Egypta. Objevení Tutanchamonova papyru mu dokázalo, že takový text existoval, a to z doby tajemného Achnatona. Všechny dílky skládačky dokonale zapadaly, jenomže váš otec nemohl pokračovat v pátrání na Rhodu.“

„Co jste předtím měl na mysli, když jste monsieur Nevreuxe upozornil, že ten popis vám připomněl jeskyni? Co jste tím chtěl říct?“

„No, jeskyně ho – jak bych to jen vyjádřil – mimořádně ovlivnila.“ Peter se podíval na Patricka, ale ten se viditelně nechystal to nějak komentovat. „Prožil něco jako rozšířené vědomí, mohu-li to tak říct,“ pokračoval Peter. „Jakmile vstoupil do jeskyně, aktivovala se zvláštním způsobem, kterému nerozumíme, studnice poznání, která na Patricka přímo zapůsobila.“

Guardner se tázavě podíval na Petra. „Studnice poznání?“

„Před nějakou dobou bych to sám nepovažoval za možné, ani dnes tomu nedokážu beze zbytku uvěřit, ale cosi tam působilo – nějaká moc, technologie něco takového. Každopádně Achnatonův popis připomíná obdobný jev.“

„Vy se tedy domníváte,“ shrnul stařec, „že můj otec byl na stopě světového archivu poznání – něčeho, co u Achnatona způsobilo jakýsi druh mystického prožitku, po kterém chtěl od základu změnit egyptské náboženství a kulturu. Byl to prožitek, jehož základní teze Achnaton zaznamenal na stéle, která nakonec o staletí a tisíciletí později vešla ve známost jako mystická Tabula smaragdina.“

„Ano, je to přesně tak.“

„Dále tvrdíte, že Achnaton vysvětluje svůj zážitek tím, že se dotkl vrcholku Džoserovy pyramidy.“

„To je pravda.“

„Ale vy určitě víte, že Džoserova pyramida nemá žádný vrcholek.“

„Pak to nebyla doslova pyramida,“ namítl Patrick, „nýbrž stavba ve tvaru komolého jehlanu, prostě takový pyramidový pahýl.“

„Ano, je to tak,“ přisvědčil Peter. „Džoserova pyramida je známější jako Stupňovitá pyramida. A tím se dostáváme k dalšímu zajímavému bodu!“ Vyhledal další list papíru a položil ho před Olivera Guardnera. „Před chvílí jsem se zmínil o tom, že stélu v palácovém sklepení na Rhodu zřejmě nedávno někdo objevil. Prozradil nám to nejen hákový kříž, který byl na ní vytesán, ale i tato kresba, kterou jsme našli na stěně podzemní komory s křížovou klenbou. Určitě jí není ani sto let, nemluvě o tom, že by mohla být starší; pravděpodobně ji vytvořil někdo, kdo ještě viděl stélu v původním stavu, protože se v ní odkazuje na její text. Jen si ji pozorně prohlédněte!

Nalevo je faraonův titul, a to ve formě, v jaké se psalo takzvané Horovo jméno. Je tam uvedeno Hor Necerichet, což znamená Božské postavy. To byl titul faraona Džosera. Napravo je zobrazena Stupňovitá pyramida, ovšem s jedním zásadním rozdílem: má vrchol! Když se však pozorně podíváte, zjistíte, že se vrchol nad pyramidou vznáší. Třeba je to indicie toho, že tato pyramida skutečně kdysi mívala špičku čili pyramidion!“ dodal Petr.

„Zajímavé,“ podotkl Guardner. „A co znamenají znaky pod pyramidou?“

„To je jméno Imhotepa, vezíra faraona Džosera a stavitele Stupňovité pyramidy.“

„To je ten Imhotep, který byl zmíněn i v textu stély?“

„Ano, to je on.“

„Když šlo jen o stavitele, proč je vlastně pokaždé výslovně jmenován?“

„Víte,“ Peter si sundal brýle a pohodlně se opřel, „při povrchním pohledu byl skutečně pouze architektem. Zároveň však byl mnohem víc. Stupňovitá pyramida, kterou navrhl a nechal postavit, představovala cosi naprosto zvláštního. Dosud byli egyptští panovníci pohřbíváni v prostých obdélníkových hrobkách zakrytých mohylami. Nazývaly se mastaby. Kromě toho nesmíte zapomínat, že v té době se domy, a dokonce i královské paláce stavěly z hliněných cihel, což rozhodně nebyl symbol věčnosti. Pod Imhotepovým vedením se však poprvé stal faraonův hrob v nejvlastnějším smyslu slova domem věčnosti. Z obrovských kamenných kvádrů postavili napodobeninu královského paláce a i mastaba, tedy vlastní hrob, byla vybudována z kamene, navýšena o několik stupňů a rozšířena na šedesát metrů vysokou pyramidu. Imhotep se do jisté míry stal praotcem kamenné architektury, každopádně v Egyptě. Ostatně právě proto se Imhotepovo jméno neustále objevuje v tradičním podání svobodných zednářů, kteří se odvolávají na jakýsi svůj starověký původ – což je přirozeně holý nesmysl. Ale to ještě není vše. O Imhotepovi se vypráví, že působil jako vynikající lékař a byl víc než zběhlý ve všech tehdejších vědách, jako byla znalost písma, matematika, astronomie a magie. Byl to první univerzální učenec v dějinách lidstva. V pozdějších staletích byl zbožštěn a natolik stylizován do mystické postavy, že egyptologie dlouho nevěděla, má-li vůbec co činit se skutečnou osobou. V době Ptolemaiovců, tedy několik staletí před Kristem, když se Egypt po taženích Alexandra Velikého dostal pod řeckou nadvládu, byl Imhotep ztotožněn s řeckým bohem Hermem.“

„Hermes Trismegistos,“ podotkl Patrick. „Tomu byla později připsána Tabula smaragdina.“

„Ano, přesně tak. Imhotep se stal ztělesněním boha Herma. A tady se už jednotlivé dílky docela pěkně spojují do výsledné skládačky. Sir Guardner, který pátral po moudrosti světa a pokoušel se ji najít v bájné desce Herma Trismegista, a Achnaton, jemuž tuto desku teď připisujeme a který popsal, jak se pomocí stavebního díla zbožštělého Imhotepa dostal k nové formě poznání.“

„Pak tedy stopa vede ke Stupňovité pyramidě a otázce, jestli tam Imhotep něco nezanechal?“ nadhodil Oliver Guardner.

„Nikoli k pyramidě, ale přesněji řečeno k vrcholku pyramidy,“ opravil Peter, „to znamená k pyramidionu, který kdysi zřejmě spočíval na nejvyšším stupni.“

„Právě jste řekl, že ta stavba je šedesát metrů vysoká,“ připomněl Patrick. „To znamená šest desetimetrových stupňů. Jak se proboha dá na něco takového vyšplhat?“

„Uznávám, že tato otázka stojí za zamyšlení. Za mnohem zajímavější však pokládám jinou: kde je pyramidion teď?“

„O pyramidionu Stupňovité pyramidy jsem ještě nikdy neslyšel,“ namítl Guardner.

„Já také ne,“ přiznal Peter, „tady se asi budeme muset trochu podívat do odborných pramenů. Ale na druhou stranu je fakt, že nepřítomnost indicií nebo nálezů není nutně dokladem toho, že něco neexistuje. Kdyby byl tento vrcholek pyramidy nalezen nebo ho už někdo hledal, neměli bychom už co činit se žádnou záhadou.“

„Teď argumentujete jako stoupenci teorie o mimozemské návštěvě naší planety,“ ohradil se Patrick. „Celý jejich svět se točí kolem divokých spekulací a přesvědčení, že možné je všechno, dokud neexistují důkazy, že to tak nebylo.“

„Máte naprostou pravdu.“ Peter se usmál. „Je to trochu… no řekněme nedonošené. Ale pořád máme historický text…“

„… který je možná taky fiktivní.“

„Mám pocit, že si hrajete na to, čemu se říká advocatus diaboli,“ poznamenal Guardner.

„Já se spíš domnívám, že to myslí naprosto vážně,“ odpověděl Peter.

„Kdybyste mi laskavě prominuli,“ namítl Patrick a zvedl ruku, „že nejsem zase tak naivní a vším nadšený. Celý ten příběh mi připadá dost chatrný.“

„To také je, Patricku. Ale obsahuje něco, co ve mně vyvolává dojem, že za tím opravdu něco vězí.“

„A co by to jako mělo být?“

„Za prvé, vzpomeňte si na archiv vědění, který jsme objevili v jižní Francii. Byl natolik mimořádný a nevysvětlitelný, že si podobný zdroj moudrosti snad dokážeme alespoň teoreticky představit i v Egyptě.“

„To ano…“

„A nezapomínejte, že nás při našem pátrání kdosi sleduje a pokouší se nás od něj dost nevybíravě odradit.“

„Co tím myslíte?“ podivil se Guardner. „Někdo vám snad vyhrožoval?“

„Nepředpokládám, že skarabeové přibití na naše dveře byli jen přátelským pozdravem na uvítanou,“ připomněl Peter. „A kromě toho jsme na Rhodu zažili velmi nepříjemné setkání s hadem, kterého nám někdo doručil v krabičce do hotelu.“

„Had?! O tom jste mi neřekli ani slovo!“

„Byla to hodně vzteklá bestie,“ potvrdil Patrick.

„Zásilka byla odevzdána anonymně, výslovně pro nás. A na krabičce byly hieroglyfy.“ Peter vytáhl další list.

„Tady stojí: Thovt wehem anch neb seštau, což znamená Oživlý Thovt, pán tajemství. Bůh Thovt nebyl nikdy znázorňován jako had, takže vycházím z toho, že nešlo o označení jedovatého obsahu krabičky, nýbrž o jméno odesilatele – nebo odesilatelů.“

Oliver Guardner pozoroval nákres.

„Říká vám to něco, mister Guardner?“ zeptal se Peter.

Stařec mlčel a sevřené rty mu vytvořily tenkou čárku.

„Se vší úctou k vaší pohostinnosti,“ naléhal Patrick, „ale jestli existuje něco, co byste nám měl sdělit, pak je na to právě teď ta správná chvíle. Rád bych věděl, s jakými podivíny mám co do činění. Začíná se nám to vymykat z rukou stejně jako ve Francii. A to zcela opomíjím skutečnost, že nás vůbec nechtěli do této země vpustit a že o pouhý den později naprosto nečekaně na otravu potravinami zemřel muž, kterého jsem chtěl kontaktovat a který nám zřejmě mohl pomoci s tím záhadným nálezem o krok dál.“

„Ano, znám ten název,“ ozval se konečně Guardner. „V Káhiře existuje skupina lidí, která se tu a tam objevuje pod tím jménem. No, objevuje je snad příliš silné slovo. Občas zveřejňují čtenářské dopisy nebo se jejich další texty nacházejí na lístcích či v redakcích. Nikdo neví, kdo za tím stojí.“

„Co je to vlastně za lidi? Teroristé? Esoterikové? Náboženští fanatikové?“

„Ne, nic podobného. Jsou neškodní.“

„Hada v dárkové krabičce bych rozhodně neoznačil jako neškodného.“

„To je pro mě také záhada. O ničem takovém jsem dosud neslyšel. Thovtovým stoupencům jde spíš o zachování egyptských tradic. Požadují například přísnější zákony proti pustošení kulturních pokladů, chtějí zavést výuku starověkých hieroglyfů a brojí proti arabskému nebo lépe řečeno muslimskému chápání postavení ženy ve společnosti.“

„To zní docela hezky, ale nepřesvědčil jste mě.“

„O to jsem se vůbec nesnažil. Jsem stejně vyděšený jako vy, monsieur Nevreux!“

„Každopádně jsme tu záhadnou skupinu něčím zaujali,“ uvažoval Peter. „Skarabey i hada totiž chápu jako zřetelné varování.“

„Takže už nebudete dál pátrat?“ Oliver Guardner neskrýval své obavy.

Peter se podíval na Patricka, který zavrtěl hlavou a vzhlédl ke stropu.

„Gentlemani, jestli existuje něco, co mohu udělat, abych vás přiměl pokračovat, povězte mi to! Je mi nesmírně líto nepříjemností, které jste zažili, a ujišťuji vás, že okamžitě nechám posílit bezpečnostní opatření v domě.“

„Nemohu to rozhodnout sám…,“ začal Peter, ale Guardner mu skočil do řeči.

„Jen si uvědomte, co všechno je ve hře a jak nevýslovně daleko jste se dostali během neuvěřitelné krátké doby! Jak dlouho jste už tady? Čtyři dny? Pět? Objevili jste Tabula smaragdina, artefakt s tisíciletou tradicí, a objasnili drahocenný střípek ze života záhadného faraona Achnatona. Jak byste teď mohli ukončit pátrání?! Zapřísahám vás, nechte si to ještě jednou projít hlavou!“

„Nejdřív bych se rád dověděl něco víc o těch podivínech,“ mínil Patrick. „Jinak se zase dostaneme na tenký led a za sebe můžu říct, že už mám plné zuby esoterických kroužků, satanských rituálů a různých vojáků, kteří se do toho vměšují.“

„Vidím, že máte za sebou spoustu špatných zkušeností,“ uznal stařec, „ale vynasnažím se zjistit všechno, co potřebujete vědět.“

Peter přikývl. „To je opravdu nezbytné. My zatím shromáždíme další odborný materiál.“

„Máte už nějaký plán, jak byste chtěli postupovat?“

„Podrobněji prostuduji vše, co víme o Imhotepovi, Džoserovi a vykopávkách hrobů v Sakkáře. Třeba narazím na něco, co jsme přehlédli. Nebyly tam ve třicátých letech minulého století, tedy v době vašeho otce, prováděny rozsáhlé práce?“

„Ano,“ přisvědčil snaživě Guardner. „Teď začínám tušit, z čeho pramenil jeho mimořádný zájem o Sakkáru. Jeho dobrým známým byl monsieur Lauer, který tehdy vedl restaurátorské práce na Džoserově architektonickém komplexu. Lauer své výsledky přirozeně také zveřejnil. Nekropole je však rozsáhlá a vykopávky tam probíhají dodnes. Určitě již existuje spousta nových materiálů. Obstarám vám všechny aktuální publikace. Potřebujete přípojku na internet? Nechám vám zařídit, co si budete přát. Počítač s kompletním příslušenstvím. Já tomu sice nerozumím, ale syn jednoho starého přítele to vyřídí.“

„To je od vás nesmírně velkorysé, pane Guardnere.“

„Ale jděte.“ Odmítavě mávl rukou. „Nesmí vám rozhodně nic chybět!“

„Přemýšlím, jestli bych se neměl ještě jednou setkat s Melissou,“ nadhodil Patrick.

Peter se na něho výmluvně podíval.

„No co?“ Patrick pokrčil rameny. „Samozřejmě kvůli odborným informacím! A pak je tu ještě ten Američan, Jason. Třeba by nám taky mohl k něčemu být.“

„Jason? Ten muž z kavárny? Neříkal jste, že je to nesnesitelný člověk?“

„Ano, jistě, ale měl jsem pocit, že se potřebuje vypovídat a mohl by nám zprostředkovat pár zajímavých podnětů. Například teorie, o kterých jsme ještě neslyšeli ani slovo.“

„Určitě si umíte představit, kam to bude směřovat.“

„Nepochybně, ale za nezávazný rozhovor to přece stojí, ne? Beztak na něj nejspíš narazím, až zase zajdu do muzea.“

„Když myslíte… A to, že nemám valné mínění o slečně Joyceové a její sektě, vás určitě taky neodradí, co? Pozor na esoterické kroužky a tak dále…“

„Jako badatel musím občas přistoupit na předem odhadnutelná rizika,“ odtušil Patrick a uculil se.

31. července 1940
Egyptské muzeum, Káhira

Vedro na prostranství před muzeem bylo skoro nesnesitelné. James zrychlil krok. Zanedlouho prošel dovnitř kolem dvou britských vojáků stojících u vchodu do budovy. Stinné sály ubraly slunci část žhnoucí síly, ale vzduch byl i uvnitř dusný a horký. James se v muzeu vyznal, ale ještě nikdy sem nepřišel s tak jasnou a konkrétní představou toho, co hledá. Exponáty v přízemí byly uspořádané chronologicky. Proto se vydal doleva k vystaveným nálezům ze Staré říše. Tady byly uložené artefakty, které spatřily světlo světa během posledních dvaceti let při vykopávkách v Sakkáře a v pohřebních komplexech faraona Džosera.

James si nevzpomínal, že by někdy v muzeu viděl něco alespoň trochu podobného tomu, co hledá. Proto si bedlivě prohlížel každý jednotlivý kus, sochu, stélu, fragment sloupu. Cokoli mohlo obsahovat rozhodující indicii.

Od počátku války byla většina vykopávek přerušena, a tak neviděl nic, co by už neznal. Nestrávil u exponátů ze Staré říše ani čtvrthodinu a bylo mu jasné, že to nemá smysl.

Rozšířil pátrání do zbývajících prostor v přízemí a do velkého sálu, ale všude se mu nabízel důvěrně známý pohled na už katalogizované sošky, relikvie, kameny a šperky. Nic jiného neviděl. Je však pravda, že opak by ho hodně překvapil.

Samozřejmě existovala možnost, že příslušný nález dosud prostě nebyl učiněn, ale vykopávky a restaurátorské práce v Sakkáře byly tak obsáhlé, že si to neuměl představit.

Vzpomněl si ještě na jedno místo, skutečnou pokladnici, mnohem větší než expozice v muzeu – podzemní depozitář. Všechno, co se zatím nestihlo restaurovat nebo přesně katalogizovat, se nacházelo v klenutých sklepeních této budovy. Byly tam uložené stovky nádob, hrnčířského zboží, mumifikovaných zvířat, dřevěných sarkofágů, malých kamenných tabulek a zbytků zdí.

A tam teď James bude hledat dál – pyramidion Džoserovy pyramidy.

7. října 2006
Egyptské muzeum, Káhira

„Ahoj, Patricku!“

Melissa radostně zamávala, když Francouze objevila u vchodu do muzea.

„Právě jsem ukončila poslední prohlídku. Co tu děláš? Podnikneme něco?“

„Proto jsem tady.“

„Prima! Oba dnes asi máte volný večer, že?“

„Rozdělili jsme si úkoly. Profesor pracuje, já si užívám.“

Melissa se zasmála. „Výborně. Musím si ale ještě zaskočit domů. Můžu tě vzít s sebou? Nepotrvá to dlouho.“

„No… ano, proč ne? Kam chceš potom jít?“

Melissa se do Patricka zavěsila a vedla ho z budovy ven. „Nevím, ale určitě mě ještě něco napadne.“

Její vůz stál v nedaleké postranní ulici. Melissa suverénně řídila v hustém podvečerním provozu. Jízda trvala déle než při jejich posledním setkání a bavili se o pozoruhodnostech města a jeho obyvatel i o zvláštnostech kulturní směsice, která žila v Káhiře bohatým životem. Zaparkovala v trochu klidnější obytné čtvrti. Zatímco předtím projížděli rozsáhlou oblastí vybledlých žlutých a šedých sídlištních domů, tady měli kolem sebe spoustu nízkých staveb. Na okraji silnice statečně rostly ojedinělé stromy, nad zídkami jednotlivých pozemků se vypínaly různé svěží keře a porosty. Ačkoli to nebyla nejnovější obytná čtvrť a rozhodně by neobstála ve srovnání s vilami a bujnou zelení v Zamaleku, vypadalo to, že se tu dá žít docela příjemně.

Když Patrick vstoupil do Melissina domu, zaujala ho ze všeho nejdřív nasládlá, trochu pryskyřičná vůně, kterou dosud pokládal za její parfém. Tady však byla cítit o něco intenzivněji. Navíc byl vzduch uvnitř stejně teplý jako venku.

„Uf,“ ulevil si. „Ty nemáš klimatizaci?“

„Ale jistě,“ přikývla, zatímco se v předsíni zouvala, „zapínám ji jen na chvíli, než jdu do postele. Jinak se člověk velmi rychle nachladí. Buď tak hodný a taky se zuj, ano?“

Patrick vyhověl její prosbě a následoval Melissu do obývacího pokoje. Přitom musel odhrnout tenký černý závěs, který ho odděloval od předsíně. Místnost byla zařízená jen nejnutnějším nábytkem. Uprostřed ležela na velkém koberci spousta polštářů. Kůží a výšivkami pokryté sedáky spočívaly kolem necelých třicet centimetrů vysokého dřevěného stolu. V rozích obýváku stály nízké komody a servírovací stolky plné různých věcí: mosazných luceren s vyraženými hvězdami, terakotových květináčů s drobnými kaktusy, vyřezávaných zvířecích sošek, vonných lampiček a úzkých misek s aromatickými tyčinkami.

„Je to tady útulné.“

„Povedlo se mi to, viď? Tak se někde posaď. Jenom se rychle převléknu.“

Patrick se pobaveně uvelebil na polštářích. Předsevzal si, že se dnešní večer nenechá Melissou jen tak snadno překvapit. Kromě toho si s ní chtěl promluvit o muzeu. Třeba se od ní doví něco o Sakkáře a tamních vykopávkách. Bloudil pohledem po místnosti. Na stěně objevil černobílou fotografii, na které byl jakýsi upřeně hledící muž. Opíral se lokty o stůl a tiskl si pěsti ke spánkům, takže palce mu nahoře vykukovaly jako růžky. Měl trojhranný klobouk, na jehož přední straně byl zobrazený trojúhelník s paprsky do všech stran. Patrick vstal a prohlédl si snímek pozorněji. Uprostřed trojúhelníku si všiml oka. Byl to symbol Vševidoucího oka, který je pronásledoval od té doby, co přiletěli do Káhiry. Na stole vedle muže ležela kniha, na jejíž přední straně se skvěla pěticípá hvězda. Fotografie má zřejmě nějaký esoterický význam. Patrickovi se bezděčně vybavily Petrovy postřehy o řádu, do kterého Melissa patří. Není muž na snímku Aleister Crowley?

Patrick prošel pokojem a pozorně si prohlédl aromatické tyčinky. Vydávaly onu intenzivní vůni, starobylou, s nádechem dýmu, podivně omamnou. Pačuli, přečetl si na krabičce. Byl rád, že je Melissa nezapálila.

Na úzké nástěnné poličce stály knihy. Podvědomě očekával esoterické slátaniny nebo brožurky o New Age, ale s údivem zjistil, že vedle několika titulů o spiritualitě tu jsou i filozofická, náboženská a historická díla. Melissa zřejmě není ve svém smýšlení tak omezená, jak jí zpočátku podsouval. Ptal se sám sebe, co tak inteligentní a sčetlá žena pohledává v jakési pochybné sektě. Samozřejmě je otázka, jestli Melissa ty knihy vůbec četla… Vytáhl jednu z regálu a prolistoval ji. Na mnoha stránkách našel oslí uši a v textu byly nesčetné úryvky podtržené.

„Zajímáš se o Kena Wilbura?“

Patrick sebou trhl. „To šlo ale rychle!“

„Nechystáme se přece do opery, ne?“

Patrick vrátil knihu zase na původní místo. „Už jsi něco vymyslela?“

„Upřímně řečeno ne. Máš žízeň?“ Následoval Melissu do kuchyně, kde otevřela lednici a předklonila se. Patrick se zazubil, ale jakmile se zase narovnala a otočila se k němu se dvěma láhvemi piva, ihned se snažil tvářit neutrálně.

„Tu máš, otevři je. Otvírák je někde tamhle naproti.“ Ukázala na pár zásuvek. „Víš co? Mohli bychom zůstat i tady. Něco si uvaříme a uděláme si pohodlí. Co ty na to?“

Patrick, který prohledával zásuvky, si musel přiznat, že ho opět překvapila. Poznal ji sice dosud jako poměrně nekonvenční ženu, ale takové pozvání znělo přece jen příliš intimně. Nebo je jeho hostitelka prostě jen naivní a neškodná.

„Vypadá to, že nejsi zrovna dvakrát nadšený…“

„Já… tedy…“ Patrick povytáhl obočí. „Ale ano, jistě, je to dobrý nápad.“ Při každém takovém zaváhání si nejen tento večer připadal jako blázen. Vždyť se klidně sám může ujmout vaření.

„Tak copak tady máš?“ zeptal se a začal prohledávat obsah lednice, jestli najde nějaké použitelné přísady.

Společně vytvořili bohatou večeři se zeleninovou polévkou, salátem, těstovinami a gorgonzolovou omáčkou. Vychutnali si ji vsedě na zemi u malého stolku v obývacím pokoji. Melissa vyprávěla o studiu a práci a Patrick dal k lepšímu pár historek ze svých výprav.

Když byly talíře prázdné, Melissa zapálila svíčky a postavila na stůl láhev červeného vína. Venku se už setmělo.

„Tak povídej, co jste dosud zjistili,“ vyzvala ho. „Rozluštili jste už ten papyrus?“

„To bys ráda věděla, viď?“

„No jistě. Nebo je to snad tajné?“ Poslední slovo koketně protáhla a přitom se na Patricka usmála.

„Každopádně ti to nemůžu říct bez patřičné protislužby.“

„Aha, chápu, to se dá zařídit.“ Políbila ho na tvář. „Je to tak dobře?“

Zasmál se. „Ne, tak jsem to nemyslel.“

„Ne? Ach jo.“ Sklopila oči a Patrick v mihotavém světle svíček nepoznal, jestli se zastyděla nebo urazila.

„Tak drahé to zase není,“ namítl rychle a snažil se šarmantně zaobalit radost, kterou cítil. „Spíš jsem to chápal tak, že za každou otázku, kterou ti zodpovím, mi ty odpovíš na mou. Souhlasíš?“

Melissa vzhlédla a usmála se. „Dobře, začínám. Rozluštili jste ten papyrus?“

„Ano.“

„Jak ano? To je všechno?“

„Teď jsem na řadě já.“

Dloubla ho do boku. „To není fér!“

„Jsem na řadě,“ trval na svém a uculoval se. Pak ukázal na fotografii na stěně. „Je to Aleister Crowley?“

Překvapeně se na něho podívala. „Velmi dobře!“ pochválila ho. „Ano, je. – Co bylo na papyru uvedeno?“

„Vůbec nebyl tak zajímavý. Popisoval jednu epizodu z Achnatonovy doby. Jediná zvláštnost je v tom, že dokazuje, že skutečně existoval určitý předmět, který je zmíněn ve středověkém dokumentu, konkrétně v přiznání jednoho templáře při inkvizičním výslechu. – Proč ten chlápek visí u tebe na stěně? Co s ním máš společného?“

„Ale to jsou dvě otázky!“

„Vyjádřené jen jinými slovy.“

„No dobře. Takže Crowley byl zakladatelem Ordo Templi Mysteriorum Aegyptiorum. Dostala jsem tu fotografii jako dar. – A co je to za předmět, o kterém se píše na papyru a v templářově přiznání?“

„Říkalo se, že templáři před zničením vlastního řádu včas ukryli svůj největší poklad, zřídlo moudrosti.“

„Opravdu?“

„Teď jsem na řadě já.“

„Ale co, tak ven s tím – jaké zřídlo moudrosti? Byl to svatý grál? Nebo věhlasný idol, lebka, bafomet?“

„Ty se v tom nějak dobře vyznáš…“

„Když studuješ dějiny lidského poznání, nevyhneš se templářům ani legendám, které se k nim pojí.“

„Jo, to máš asi pravdu…“ Patrick si vzpomněl, že ho na templáře a jejich poklad upozornil vlastně teprve společný projekt s Petrem – a teď ho to pronásleduje na každém kroku. Nebo už získal na takové věci lepší čich…

„No?“

„Ne, není to hlava ani grál. Rozhodně nejde o nádobu ve tvaru číše, jak si obvykle představujeme středověkou podobu grálu.“

„Ale přesto mluvíš o zřídle moudrosti. Tak co to bylo? Nějaký rodokmen?“

Znovu ho překvapila. Zná tedy i absurdní teorie o dědictví královské krve nebo Ježíše Krista. „Ne, taky ne. Byla to kamenná tabulka…“

„Tabulka? Snad nechceš říct…“ V neskrývaném očekávání přiložila ruce k ústům.

„Nejdřív chci vědět, jak ses dostala k té komické sektě.“

„Ach, to je podlé!“ Znovu ho zlehka dloubla do žeber, a když se jí chtěl vyhnout, ztratil rovnováhu a se smíchem se převrátil na záda. Melissa se na něho vrhla, roztáhla mu ruce, sedla si mu na hruď jako jezdkyně na koně a koleny se zapřela o svaly na pažích. „Tak, teď tě budu mučit, dokud mi to neprozradíš.“ Patrick se však natočil tak, že za chvilku sama Melissa ležela na zádech a on jí tiskl ruce za zápěstí k podlaze. V této poloze se uklidnila a na tváři se jí mihl úsměv. „Koho by napadlo,“ poznamenala, „že jsi takový silák.“ Pak se zasmála a bleskurychle uvolnila z jeho sevření. Jako by se nic nestalo, posadila se vedle něho a upila ze své sklenky víno. „Dobře. Za to ti věnuju odpověď,“ prohlásila za chvíli. „Jak jsem se dostala k O.T.M.A? Seznámila jsem se s tou skupinou tady v Káhiře. Nejdřív jsem našla internetovou stránku a pročetla si jejich texty. Fascinovalo mě to a potom jsem zjistila, že mají tady ve městě kostel. Párkrát jsem tam zašla, promluvila si s těmi lidmi a nakonec se stala členkou. Nejsem tam ale nijak dlouho. Víš, oni věří, že veškerá síla člověka vězí v něm samotném a jeho vůli. Přitom je však důležité, abys přesně věděl, co chceš – co je skutečným cílem, který každý v sobě nosí. A jakmile to poznáš a jednáš v souladu s tím, co opravdu chceš, dosáhneš všeho, po čem toužíš.“

„Ano, něco takového jsi mi už jednou říkala. Mně to ale zní hodně egocentricky.“

„V jistém smyslu to tak je. Každý člověk je přece těžištěm svého vlastního světa. Všechno vidíš ze subjektivní perspektivy, všechno se točí jen kolem tebe. Nebo snad ne?“

„No jo, když se na to díváš filozoficky, snad ano. Ale člověka přece formuje společenský styk s dalšími lidmi. Bez zbytku světa bychom nebyli ničím.“ Patrick se trochu podivil, jak ho něco takového napadlo, ale něco na Melissině způsobu uvažování mu připadalo pozoruhodně mylné, takže měl intuitivní pocit, že jí musí odporovat.

„Myslíš?“ Znovu se napila a zamyšleně na něho pohlédla.

„Ano, určitě. Když se nad tím pořádně zamyslíš, spočívá přece vyšší hodnota v tom, že nerozhoduješ o všem podle vlastní vůle. Musíš pochopit, že jsi částí celku a jednat ve shodě s ním, a tudíž i se sebou samotným.“ Melissa mlčela, což Patrick pochopil jako výzvu, aby své myšlenky konkretizoval. Nic podobného ho dosud nikdy nenapadlo. Přesto to z něho teď tryskalo, jako kdyby se zničehonic napojil na dosud neznámý zdroj poznání. Udiveně naslouchal sám sobě, když pokračoval: „Je to jako v partnerském vztahu. Funguje jen tehdy, když druhého respektuješ a miluješ, a to víc než sebe sama. Soužití dvou lidí musí vytvářet víc než pouhý součet obou. Vlastní význam si přece potvrdíme jen tím, že společně vytvoříme něco, co přesahuje možnosti jednotlivce. Tak vznikne cosi nového, je to rozmnožování, ovšem nikoli v biologickém smyslu. Čím bychom byli, kdybychom nezlepšovali svět kolem nás a nezanechávali těm, co přijdou po nás, více, než jsme kdysi sami našli? To je podle mého názoru nejvyšší cíl. A to všechno se týká i nás. Nedá se to najít v jedinci a samotný člověk to nemůže prožít.“

Melissa na něho uchváceně zírala a poprvé si všimla intenzivního zeleného třpytu v jeho očích. Byl to nejspíš jen podivuhodný odraz světla, ale na pohled se leskly a zároveň se v nich zračila hlubina, kterou na letmý okamžik zahlédla při jejich posledním setkání.

„To bylo moc krásné,“ uznala polohlasně, aniž by od něho odtrhla oči. „To, cos právě řekl.“

„Hm… Díky.“

„Chceš mě snad obrátit na jinou víru?“

„Obrátit na jinou víru? Jak bych to měl udělat? A hlavně proč?“

„Nevím… pověz mi to ty. V co věříš?“

„V co věřím? Ach jo…“ Dolil si trochu vína a zamyslel se. Vede tu právě opravdu pozoruhodný rozhovor, který navíc začal on sám. „Nevěřím v nějakou vyšší bytost, která stvořila svět a lidstvo. Na žádné božstvo ani mimozemšťany. Zato si myslím, že v nesmírně dlouho uchovávaných tradičních podáních se skrývá nejedna pravda. Řekl bych, že mnohé z toho, čemu dnes nerozumíme, se jen nachází za hranicemi našeho vědění – a že jsme leccos prostě ještě neprozkoumali. Nebo jsme to zase zapomněli.“

„Zase zapomněli? Takže ty si myslíš, že lidé byli dříve chytřejší než dnes?“

„Takhle paušálně bych to neřekl. Jsem si však jistý, že celá řada věcí už byla kdysi objevena a během staletí a tisíciletí zase zanikla. Podle mě je možné, že existovala jakási raná kultura, která byla v mnoha ohledech vyspělejší než naše, ale pak zmizela ze scény světových dějin.“

„Opravdu? Jak jsi na to přišel?“

„Kromě toho si myslím, že jsi nějak moc zvědavá a pravidla naší hry sis trochu upravila ve svůj prospěch.“

„Ale jdi… Ještě mi chvíli vyprávěj! Oba hledáme vědění, každý svým způsobem. Znám přece tvého profesora, jeho teze a způsob, jak se vyrovnává s dějinami lidské kultury. Neustále se věnuje tomu, jak různé epizody v historii lidstva konkrétně usměrňovaly budoucnost. Zkoumá souvislosti, které přesahují historii jednotlivých oblastí nebo národů. Podrobně se také zabývá mýty a bájemi, tedy tím, co kdysi snad bývalo skutečným věděním, a jak se to během času změnilo, aby nakonec podle toho vzniklo nové náboženství nebo se to proměnilo v esoteriku a magii a nakonec znovu upadlo v zapomnění. Pátrá po původu lidstva, prameni moudrostí, pravém vědění. A to, že s ním spolupracuješ, znamená, že jsi na stejné stopě.“

„Víš, do určité míry…“

„No vidíš. A právě jsi říkal, že jste objevili papyrus dokládající existenci nějakého předmětu, který se používal v době templářů, tedy o tři tisíce let později, a který považovali za pramen moudrosti. To je přece šíleně napínavé! Prozradíš mi, co to bylo?“

„No dobře. Jde o egyptskou stélu.“

„Stéla zjevení!“ Melissa se rozčileně zavrtěla na polštáři.

„Jak prosím?“

„Stéla zjevení,“ opakovala. „Víš, když Crowley počátkem minulého století navštívil Egyptské muzeum tady v Káhiře, viděl tu taky stélu. Měla archivní číslo 666. Právě ona vyvolala Crowleyho vize. Přiměla ho k tomu, že stvořil svůj zákon a založil řád.“

„Skutečně?“ Patrick svraštil čelo. Co když tu existuje nějaká souvislost? To by mu tak ještě scházelo, aby ho jejich pátrání znovu přivedlo do blízkosti jakýchsi okultních sekt a jejich více než pochybných učitelů a duchovních mistrů. „No, ať už to byla jakákoli stéla, nemyslím, že má něco společného s kamenem, který jsme našli. Ten totiž ve středověku vlastnili templáři, před zničením řádu byl předán johanitům a dlouhá staletí byl ukrytý ve velmistrově paláci na Rhodu. Nikdy nebyl vystaven v muzeu, takový kámen by byl nepochybně velice nápadný. Je to totiž naprosto mimořádný artefakt a obsahuje pozoruhodný text.“

„Teď mě opravdu napínáš. Co to tedy bylo?“

Patrick se na chvíli zamyslel, jestli má Melisse prozradit další podrobnosti. Nevěděl, zda jí může důvěřovat. Jestli chce, aby mu pomáhala, nemůže si dovolit jít s ní do konfrontace. A při hledání vlastního jádra, pyramidionu, by se mu její pomoc určitě hodila. Navíc i tento večer zatím probíhal velmi příjemně.

„Tak dobře. Slyšela jsi už něco o Tabula smaragdina?“

Melissa uchopila Patricka za paži. „Vy jste našli Tabula smaragdina? Je to pravda?!“

„Ty o ní víš, co?“

„Prosím tě, samozřejmě že vím, o čem mluvíš! Vedle desek s desaterem přikázání, archy úmluvy a svatého grálu je Tabula jeden z nejvýznamnějších mystických předmětů. Pochopitelně ji znám – a také všechny verze její historie. Tabula tedy obsahuje egyptský text? Ano, přirozeně… to do sebe zapadá… Hermes Trismegistos, Třikrát velký Hermes… našel ji Alexandr Veliký v Egyptě v období Ptolemaiovců… Egyptský artefakt! Ale kdo ho vytvořil? Zjistili jste to? Co je tam vlastně uvedeno?“

Melissino nadšení vyvolalo na Patrickově tváři úsměv. V jistém ohledu se Melissa velmi podobá Petrovi. Bylo však na ní na první pohled vidět, že patří do jiné generace. Chovala se otevřeněji, její nadšení nebylo profesorské, ale dokázala jím druhého člověka strhnout. A kromě toho vypadala nesrovnatelně přitažlivěji.

„Tabula smaragdina,“ vysvětlil Patrick, „nebyla ze smaragdu, ale z leštěného zeleného mramoru. Podle toho byla určitě pojmenována. Avšak to, co se během tisíciletí tradovalo jako text nesmírné moudrosti a klíč k záhadám lidského života, je po důkladném prozkoumání na jedné straně překvapivě prosté, ale zároveň nás to vede mnohem dál.“ Významně se odmlčel a usmál se na Melissu.

Její oči zářily neskrývaným očekáváním. „Takže?“

Patrick natáhl ruku a opatrně jí přejel ukazovákem po hřbetě nosu. „Dovolíš, abych ti to pověděl zítra?“

Melissa se zasmála. „Ty bys tedy zasluhoval!“ Přisunula se k němu blíž. „Tuším, na co myslíš… Ale víš co? Nechtěla bych, aby to vypadalo tak, že ti chci za něco platit.“

Patrick chtěl překvapeně něco odpovědět, ale než stačil promluvit, položila mu prst na rty. „Uděláme to jinak. Ponecháš si prostě vaše tajemství pro sebe. A ani zítra ho nechci slyšet. Místo toho bych mnohem raději chtěla… tebe!“ S těmito slovy Patricka dlouze a vášnivě políbila.

Patrickovi se na okamžik zatočila hlava. Znovu ho dostala na kolena. Dala se tak obtížně odhadnout – jednou se chovala zdánlivě naivně, s dětskou hravostí, jindy však vystupovala jako inteligentní, sčetlá a rázná žena. Zahrává si s ním? Chce se s ním milovat? Každopádně ho políbila mimořádně slastně, něžně a vyzývavě. Obklopila ho její vůně, cítil, jak se k němu tiskne její pružné tělo, a za chvíli mu bylo úplně jedno, kdo koho svádí.

Melissa ležela ještě s otevřenýma očima, zatímco Patrick už spal spánkem spravedlivých. Pravou rukou si pohrávala s přívěškem na řetízku a zamyšleně bloudila pohledem po stropě. Pomocí tohoto Francouze se vydala po nové cestě. Dotkl se v jejím nitru struny, která ji vzrušovala víc než jen tělesně. V tom muži se skrývá víc, než kolik prozrazuje první pohled. Zcela vážně se sebe sama ptala, jaká moc nebo řízení osudu je svedlo dohromady. Zároveň ale nevěděla, nakolik mu může důvěřovat. Skutečně kráčí po stejné cestě jako ona? Pomůže mu dál, spočívá snad právě v tom její úkol, nebo je to on, kdo ji povede novým směrem? Kdo oplodní toho druhého, kdo plní v jejich vztahu roli katalyzátoru? Mají jít kus cesty společně, nebo je to jen pouhá náhoda? Zkušenost jí napovídala, že pro člověka, který kráčí světem s otevřenýma očima a v každé okolností vidí šanci, které je třeba se chopit, neexistují žádné náhody. Osud je zpravidla to, co z něj člověk udělá. Jenomže ona neví, jak ho teď uchopit. Podívala se ze strany na Patricka. Ležel na břiše, obličejem natočený k ní a s dlaní na jejím rameni. Pod drsnou slupkou se skrývá srdečný muž a citlivý milenec. Připadalo jí nesmírně jednoduché oddat se mu – a právě to ji teď znejistilo. Nesmí se příliš brzy oddávat citům, dokud si nebude jistá, co z nich vlastně vyplyne. Vypadá to, že Patrick je zdroj moudrosti – nejspíš v sobě nosí víc, než sám tuší. Na hloubku tohoto vztahu se ještě nemůže spolehnout. Musí postupovat malými, vytrvalými krůčky.

Nakonec se rozhodla. Opatrně vyklouzla z postele, oblékla si pohodlné tričko a potichu odešla do pracovny. Tam se posadila k laptopu a začala psát e-mail. Adresovala ho bratru Morgensternovi, svému mistrovi a jednomu z představených řádu O.T.M.A. Vylíčila mu dnešní večer, rozhovor s Francouzem a jeho objevy. A podepsala se svým řádovým jménem jako sestra Lilith.

KAPITOLA 9

12. února 1941
před přistáním v Tripolisu, Libye

Wolfgang Morgen se předklonil a podíval z okna letounu na pobřeží Tripolitánie. Neměl přesnou představu, co ho čeká; věděl jen, že to nebude jednoduché.

Teprve před několika dny se dostavil do Berlína a zažil tam rozmluvu s Goebbelsem.

„Morgene, podívejte se na tohle,“ vyzval ho muž s nezaměnitelným staccatem. Na Goebbelsově psacím stole ležela velkorozměrná mapa středomořské oblasti. Ukázal na Egypt. „Vy chcete sem?“

„Přesně tak. Odkazy na stélu…“

Goebbels mu skočil do řeči: „Jistě víte, že jsme ve válce, Morgene.“

„Ano, samozřejmě, pane říšský ministře.“

„Celý Egypt je pod anglickým jařmem. Za každým kamenem a písečnou dunou zakopnete o Angličana. A vás to tam přesto táhne.“

„No, to máte tak… Nyní máme nespornou výhodu, že víme, kde hledat. Měli bychom ji co nejrychleji využít, než nás někdo předběhne.“

„Obdivuji vaši tvrdohlavost, Morgene, ale vyslat teď expedici do Egypta se rovná sebevraždě. To by vám mělo být jasné.“

Morgen mlčel.

„Dokážu ale pochopit váš zájem o ten artefakt,“ pokračoval Goebbels. „Jestli je pravda to, co jste zjistil – a vaše kompetence v této oblasti je mimo diskuzi –, existuje možnost nesmírně zajímavého objevu. Přemýšlel jsem o tom, jak byste mohl provést svůj záměr. Současně vás ovšem musím varovat. Vkládám do vašich rukou život statečných vojáků. Je to veliká výzva a vy máte jedinečnou šanci dokázat, jakých výkonů jste schopen ve službě své vlasti. Máte však jedinou šanci, Morgene. Proč jich nemáte víc? Protože, pokud byste selhal, nevrátíte se do Německa živý. Rozumíte mi?“

„Ano, pane říšský ministře!“

„Výborně. Tak teď poslouchejte…“

Letadlo už mělo za sebou celé Středomoří. Pilot opsal široký oblouk a Morgen viděl, jak pod ním klouže šedožlutá pouštní krajina pobřeží.

Goebbels mu vysvětlil situaci v Libyi. Na podzim loňského roku začal Mussolini pronikat z italské kolonie Libye směrem do Egypta. Určitou dobu to probíhalo hladce, ale od prosince se italské jednotky zase stahují, protože Angličané je zahánějí stále dál. Dnes se anglická fronta dostala už hluboko do Libye a stojí na východní hranici provincie Tripolitánie. Anglický generálporučík Richard O’Connor zajal už přes sto třicet tisíc Italů a panovala všeobecná obava, že zažene Mussoliniho jednotky dokonce až do Tripolisu. Vůdce proto vyslal na podporu Italů do Libye zatarasovací vojenský útvar.

Morgen dostal od Goebbelse zvláštní plnou moc. Měl se připojit k tomuto armádnímu seskupení a při vhodné příležitosti se nechat s malou jednotkou, která mu bude přidělena na místě, vysadit na jihu země. Goebbels to ještě dnes projedná s designovaným velitelem divize generálporučíkem Erwinem Rommelem; ten seděl v letadle jen pár míst před ním a právě rozmlouval s dalším důstojníkem.

Morgen chtěl proniknout z Tripolisu na východ, daleko pod postupem fronty v Libyi, a pak se dostat z jihu do Egypta. Budou se vydávat za švýcarské badatele a pokusí se prozkoumat nekropoli v Sakkáře.

Byl to víc než šílený záměr, navíc spojený s řadou neodhadnutelných rizik. To si však Morgen mohl vyčítat jen sobě – a vlastní ctižádosti.

Když letadlo s citelným otřesem dosedlo na přistávací dráhu, Morgen takové myšlenky zaplašil. Dokáže to, jako dosud zvládl vše, co si předsevzal.

8. říjen 2006
Egyptské muzeum, Káhira

Setkali se v kavárně muzea.

„Dobré jitro, Patricku,“ pozdravil Peter kolegu. „Doufám, že jste měl příjemnou noc…“

„Nedá se říct, že bysme se nudili. A vy?“

„No, já jsem strávil večer s Oliverem Guardnerem, egyptskou vodní dýmkou a velmi neobvyklým jahodovým tabákem. Nedobral jsem se sice ničeho, co by nás mohlo vést dál, ale náš hostitel mě znovu zapřísahal, abychom v pátrání každopádně pokračovali.“ Peter se posadil a postavil na stůl čaj, který si přinesl. „Myšlenka, že se necháme dosavadními příhodami ovlivnit a projekt ukončíme, ho zřejmě nevýslovně zneklidnila. Nabídl mi, že zdvojnásobí odměnu.“

„Což jste doufám přijal?“

„Ve vás přišel svět o skvělého hokynáře, Patricku.“

„Myslíte, že bych někdy dostal peníze na své expedice, kdyby to tak nebylo?“ Francouz se ušklíbl a dopřál si doušek kávy. „Nikdy bych tomu nevěřil, ale tahle země a její lidé se mi začínají mimořádně zamlouvat.“

„To ovšem nemá naprosto nic společného s vaší novou známostí, že ano?“

„Vůbec nevím, co tím chcete říct, ale snad byste nevěřil, že jsem byl nečinný.“

„Nečinnost to určitě nebyla…“

„Myslím s ohledem na projekt.“

„Takže?“

„Vyslechl jsem si dobrou radu. Melissa se taky domnívá, že bychom si měli ještě jednou popovídat s tím Američanem, Jasonem Bůhvíjak. Poslední dny tu trávil každé dopoledne. S trochou štěstí přijde i dnes.“

„K čemu by nám to bylo? Sám jste mi líčil, že je to stoupenec UFO a podobných podfuků. Skutečně s ním chcete pořád mluvit?“

„Upřímně řečeno, nejsem si jistý. Třeba to opravdu k ničemu nebude, ale není to úplně marný nápad. Vy přece taky všude kážete, že určitá mystéria nebo esoterické ideje se během staletí stále rozvíjely a že obsahují pravdivé jádro. Necháme-li Jasona vymluvit, vyslechneme sice všechny možné nesmysly, ale možná v nich najdeme nějaké zlaté zrníčko. Uškodit nám to přece nemůže, ne?“

Peter rozvážně přikývl. „Ne, to jistě ne. O většině jeho podnětů se dočtete v pseudovědeckých knihách, ale jistě, třeba z něho vypadne něco zajímavého. A nic víc nemáte?“

„To jste čekal zázraky? Nejsem přece Velký inkvizitor. Kromě toho… Moment!“

Patrick vyskočil a proběhl kavárnou. Peter ho překvapeně sledoval. Francouz někoho zahlédl. Do dveří se ale právě tlačila skupina turistů, takže Patrick zůstal bezradně stát, protože neměl sebemenší šanci dostat se ven.

„Zatraceně!“ slyšel, jak Patrick zaklel. Vzápětí se Francouz vrátil a ztěžka dosedl na židli. „Byla to Stefanie.“

„Patricku…“

„Když vám to říkám, tak mi věřte! Byla to ona. A znovu tu po sobě něco nechala.“ Položil na stůl tenký bedekr.

Peter vzal průvodce do rukou a nalistoval stránku založenou papírkem. Jakmile spatřil zaškrtnutý odstavec, nasadil si brýle.

Plány na výstavbu dalších muzeí v Káhiře a turistických střediscích, jako je Gíza a Memfis, existují už mnoho let, předčítal profesor, protože v archivu Egyptského muzea v Káhiře jsou umístěny desetitisíce nálezů a z nedostatku místa se zatím nedají vystavit. Peter vzhlédl.

„To je indicie!“ zvolal Patrick.

„Archiv přeplněný nálezy, to by určitě stálo za prohledání,“ přisvědčil Peter.

„Přiznejte, že to nemůže být náhoda!“

„Ačkoli je tato myšlenka pro vás neodolatelná, příteli, měl byste se umět se Stefanií rozloučit. Jste přece realista, takže je vám jasné, že rozhodně nemohla přežít.“

Patrick mávl odmítavě rukou. „To nechte na mně. Každopádně se Melissy během nějaké klidné chvíle zeptám, jestli by nás dokázala zavést do depozitáře.“

„My o vlku a vlk za humny.“ Peter kývl hlavou směrem ke vchodu do kavárny, kde stála Melissa v doprovodu Američana. Rozhlédla se, a když objevila Petra a Patricka, zamávala jim a zamířila k jejich stolku.

„Dobré jitro, profesore Lavelle, zdravím, Patricku. Právě jsem narazila na pana Milese a řekla jsem mu, že byste si s ním rádi popovídali. Snad vám to vyhovuje?“

„Ale samozřejmě,“ přikývl Peter. „Dobré jitro, mister Miles. Posaďte se přece.“

Jason Miles vděčně přijal pozvání. Melissa se rozloučila, protože se musela vrátit ke své skupině turistů. Patrick se za ní díval; nejraději by se jí přímo zeptal na archiv, ale rozhodl se, že to zkusí později, až bude mít víc času na přemlouvání.

„Dobré jitro, pánové. Miss Joyceová se mi svěřila, že se chcete na něco zeptat, je to pravda?“ Skepticky zamžoural na Patricka. „Vás jsem nedávno viděl.“

„Ano, to je pravda. Jmenuji se Patrick Nevreux. Můj kolega, profesor Lavell, a já se zajímáme o některé mýty egyptských dějin. Vyslovil jste pár názorů, které bychom si rádi vyslechli v klidu a podrobněji.“

„Naposledy to ale vyznělo úplně jinak!“ Otočil se k Petrovi. „Vy jste skutečně profesor? Mohu se zeptat, jaké máte odborné zaměření?“

„Historie a antropologie. Pracuji v Etnologickém muzeu v Hamburku, tedy v Německu.“

„Ach, to je zajímavé! Ale váš akcent… Vy nejste Němec, že?“ ujistil se.

„Jsem Angličan.“

„Výborně! Opravdu! Jsem moc rád, že vás poznávám. Co pro vás mohu udělat? O Egyptě víte určitě všechno, obzvlášť jako profesor historie.“

„Nejde nám ani tak o historická data,“ vysvětlil Patrick. „Spíš doufáme, že nám povíte něco o záhadách pyramid a nejnovějších spekulacích. Zdá se, že se v této oblasti dobře vyznáte.“

Jason se usmál. Uznání ho viditelně těšilo. Přesto zaváhal. „Před pár dny jste o tom nechtěl ani slyšet. Je váš zájem opravdový? Nebo si ze mě chcete utahovat?“

Peter zvedl odmítavě ruku. „V žádném případě, pane Milesi. Můj kolega možná zpočátku působil trochu skeptickým dojmem. Skutečně bych si rád vyslechl některé teorie a legendy, které jsou za hranicemi oficiální vědy. Ze zkušenosti vím, že příliš mnoho poznatků se jednoduše ignoruje, protože nezapadají do uznávaných akademických názorů. Svět tak bohužel přichází o celou řadu drahocenných objevů a idejí, které jsou později pracně znovu objevovány.“

„V tom máte naprostou pravdu, profesore Lavelle! Mám radost, že o tom přemýšlíte. Tak o čem mám začít?“

„Zmínil jste se, že pyramidy jsou mnohem starší než se obecně předpokládá,“ navrhl Patrick. „To by nebyl špatný začátek.“

„No, objevily se domněnky, že to nebyli Egypťané, kdo postavil pyramidy. Tyto monumenty jsou údajně staré několik tisíciletí a v době, kdy se objevili první faraoni, už stály na svém místě.“

„Co podle vašeho názoru mluví ve prospěch této teorie?“ zeptal se Peter.

„Základní je otázka, jak by Egypťané vůbec zvládli postavit pyramidy. Pokud jste už navštívili Gízu, viděl jste na vlastní oči, jak velké jsou jednotlivé bloky. Kameny váží v průměru dva a půl, ale některé až patnáct tun. Ještě nikdo nenašel zcela rozumné vysvětlení, jak byly ty kvádry přepravovány a vynášeny na vrchol pyramidy. Přitom nešlo o několik set nebo tisíc kamenů – odhadem jich bylo přes dva miliony. To by znamenalo uskutečnit v praxi fenomenální logistiku, ale přitom neexistuje jediná staroegyptská listina, kde by byla stavba pyramidy popsána. To samo o sobě je podivné, nemyslíte? Ale to není zdaleka všechno. Vezměte si centimetrovou přesnost, s níž byl celý monument vybudován! Vědci nalezli vyvrtané otvory, které dnes dokážeme vytvořit jen moderními vrtáky s diamantovým jádrem. Nikdo neumí vysvětlit, jak to dokázali lidé dva tisíce let před Kristem. V Abydu najdete hieroglyfy zobrazující moderní přístroje a prostředky, dokonce tam uvidíte vrtulník.“ Jason se na oba muže pozorně podíval. „Ano, já vím, že pro moderní vědu to nejsou důkazy. Ale každopádně jde o indicie toho, že Egypťané toho věděli mnohem víc, než dnes tušíme. Nebo – což je mnohem pravděpodobnější – používali technologii, kterou jen zdědili, ale nedokázali ji sami rozvíjet.“

„Myslíte, že existoval nějaký pokrokový národ, ze kterého Egypťané vzešli?“

„Ne snad že by z něj přímo pocházeli. Ale jsem si jistý, že navazovali na jakési individuální dědictví. Uvědomte si, že když se někdy kolem roku 3000 před Kristem doslova odnikud objevilo komplexní hieroglyfické písmo, bylo více či méně plně vyvinuté. Odkud pocházelo, kdo ho vytvořil? Ve velmi podrobných legendách se mluví o bohu Thovtovi, nositeli kultury, který přinesl Egypťanům jazyk, vědění a písmo. Nezní vám to tak trochu jako „předání“ znalostí? A stejné to bylo nejspíš i u pyramid. Když přišli Egypťané, kamenné monumenty už stály. Anebo znalosti bohů – ať už v jakékoli podobě – jim pomohly při stavbě. Panuje všeobecný názor, že bájemi opředený Imhotep udržoval bezprostřední kontakt s bohem Thovtem, který mu zprostředkoval ideu i znalosti o budování pyramid. Někteří lidé dokonce ztotožňují Imhotepa s Thovtem.“

„Na rozdíl od Thovta Imhotep skutečně existoval,“ namítl Peter.

„Pokud dnes víme, ano. Máme celou řadu soudobých dokumentů, které se o něm výslovně zmiňují a podle všeho dokládají jeho existenci. Dodnes se nám však nepodařilo objevit hrob tohoto slavného prvního učence, kněze Imhotepa. Muž, který za Džosera inicioval stavbu první pyramidy, hodnostář zastávající tolik úřadů, o němž se dochovalo mnoho svědectví, učenec, jemuž se připisuje nesmírná moudrost a spousta pozoruhodných skutků a jehož Řekové ztotožňovali s Hermem – takový muž že by neměl vlastní hrob? Domnívám se, že poslední místo Imhotepova spočinutí samozřejmě existuje, a až ho jednoho dne najdeme, budeme konfrontováni s převratnými novinkami. Poznáme a uvidíme věci, které si zatím ani neumíme představit. Budeme muset přepsat celé dějiny světa!“

„Vypadá to, že si tím jste velice jistý.“

„Naprosto. A teď se zamyslete nad tím, proč pokládáme Thovta za méně reálného? Protože je mýtickým praotcem lidské kultury? Nebo snad proto, že jsme ani v jeho případě neobjevili hrob? Možná se skrývá pod pouštním pískem. Nemůžeme však vyloučit, že Thovt nebyl Egypťan. Třeba přišel z dalekého Orientu nebo – což je rovněž pravděpodobné – z Ameriky.“

Patrick se hlasitě zasmál. „Co prosím? Je to stále napínavější! Jen proto, že vy sám jste Američan a dějiny vaší země jsou staré sotva tři sta let a točí se hlavně kolem nepříliš slavného vyhlazení všech domorodých indiánských kmenů, hledáte nějakou prehistorickou kompenzaci?“

Jason se zhluboka nadechl. Potom odpověděl a viditelně se přitom snažil zachovat klid: „Já nemám nic společného s minulostí své země a vy mě rozhodně nepřimějete k výčitkám svědomí. Samozřejmě v dějinách došlo k chybám, ale kde tomu tak nebylo? Důležité je, kam jsme to dotáhli. A která jiná země kromě Ameriky je dnes světovou velmocí?“ Patrick se už nadechoval k odpovědi, ale Jason mluvil dál. „To není jen zbožné přání nebo nekritická hrdost. O tom svědčí vcelku jasné indicie.“

„Myslíte indicie, z nichž vyplývá, že zakladatel nebo zakladatelé Egypta přišli ze západu, tedy z opačného břehu Atlantiku?“ zeptal se Peter.

„Mezi Egyptem a Amerikou byly navázány kontakty, je to dnes prakticky jisté. A tyto domněnky také nejsou žádnou novinkou. Určitě jste slyšel o Norovi Thoru Heyerdahlovi a jeho expedici Ra. Před téměř čtyřiceti lety se mu podařilo přeplout přes Atlantik na člunu, který vytvořil podle egyptských předloh a pouze z materiálů, které měli k dispozici Egypťané.“

„Což ovšem ani omylem nedokazuje, že Egypťané nebo pro mě za mě první Američané byli stejně unaveni životem jako on.“ Patrick zívl. „Neměl byste po ruce pár aktuálnějších příběhů?“

„Ještě nedávno jste ode mě nechtěl slyšet ani slovo,“ opáčil podrážděně Jason. „Proč tu tedy vlastně sedíte, když vás to nezajímá?“

„Protože to zajímá mě,“ ozval se Peter a dal kolegovi pohledem na srozuměnou, aby se vzpamatoval. „Existují ještě další indicie o kultuře před Egypťany? Nebo o jejich neobyčejně rozsáhlých vědomostech?“

„Je toho příliš mnoho, než abych to teď všechno mohl vysvětlovat. A dokládat něco z hlavy je velmi obtížné, nejsem přece autor literatury faktu. Ale pokud jde o spojení s Amerikou, dovolte mi, abych jen stručně připomněl, že středoamerické pyramidové kultury, tedy Olmékové, Aztékové a Mayové, bývají dávány do přímé souvislosti s Egypťany. V amerických bájích se mluví o vousatých mužích, kteří se objevili dlouho před Vikingy, o nichž už dnes víme, že objevili Severní Ameriku. Dochovaly se vousaté sochy i reliéfy, ačkoli domorodí obyvatelé Střední Ameriky neměli vousy ani jiné tělesné ochlupení, samozřejmě s výjimkou vlasů. Na obou stranách Atlantiku stavěli pyramidy a balzamovali nebožtíky a v egyptských mumiích byla nalezena stopová množství nikotinu a kokainu, dvou látek pocházejících z tabáku a koky, jež však rostou jen na americkém kontinentě. A takových indicií existuje nespočet. Když je všechny shromáždíte, zjistíte, že jedna jako druhá dokládají, že Atlantik se podařilo přeplout dávno před naším letopočtem.“

Patrick se ušklíbl. „Jistě je vám jasné, že si právě berete opravdu velké sousto…“

„Vy jste o tom skutečně ještě nikdy neslyšel? Ale vy určitě ano, profesore Lavelle?“

„A teď následuje Atlantik,“ nevzdával se Patrick.

„Nyní už určitě ne.“

„Ale měl jste to v úmyslu!“

Peter pronikavě pohlédl na kolegu. „Patricku, nemáte právě teď schůzku s Melissou?“

Patrick odsunul židli, zavrtěl hlavou a vstal. „No tak jo, uchýlím se do ústraní. Přeji vám příjemnou zábavu.“

Když Francouz odešel, obrátil se Peter k Jasonovi. „Musím se za svého známého omluvit, on je… Ale co, vždyť jste právě zažil, jaký je.“

„Trochu arogantní. Znáte ho dobře? Pracujete spolu?“

Peter se zamyslel, kolik toho může Američanovi prozradit. Určitě nebude od věci, když mu předhodí pár drobtů.

„Pracujeme na společné zakázce a právě pátráme po indiciích ohledně jednoho nálezu z doby Staré říše. Možná nějak souvisí s Imhotepem, a proto se zajímáme o legendy a poznatky o tomto muži i o jeho záhadném původu a moudrosti.“

„S Imhotepem, no neříkejte! Můžu se zeptat, o co konkrétně jde?“

„To je samozřejmě tajné…“

„No aby ne! Ale já mlčím jako hrob, to mi můžete věřit. Při spiknutí si člověk musí dávat pozor, komu se svěřuje, a jestli nechcete mít mrzutosti, je nejlepší držet jazyk za zuby.“

Ten muž má nejspíš pár silných stránek, pomyslel si Peter, ale zrovna mlčenlivost k nim určitě nepatří. O to však bylo pravděpodobnější, že právě tak si získá jeho důvěru. „Dobrá, vám snad mohu prozradit něco víc. Pátráme po prameni veškerého lidského vědění.“

„Ale to je fantastické!“ Jason se předklonil. „Konečně zase expedice, která se vydala správným směrem. Kde kopete?“

„My se nevěnujeme vykopávkám, lépe řečeno prozatím ne. Naše pátrání se soustředí na Sakkáru.“

„Sakkára? Ale co tam chcete najít? Prostor s tajemnými záznamy se přece nachází pod Sfingou!“

Peter nevěděl, o čem Američan mluví, ale byla to příležitost, aby ho vyslechl. „Musím se přiznat, že tuto historickou verzi neznám. Co o tom víte?“

„Vy jste ještě nikdy neslyšel o Síni vědění? O druhé sfinze? O Spícím prorokovi Edgaru Cayceovi?“

„Ano, jistě,“ předstíral Peter, „ale zřejmě mi unikl nejnovější stav poznání. Víte přece, jak to chodí, kolik se publikuje knih…“

„Dobře, začneme tedy s Edgarem Caycem. Byl to taky Američan, myslím, že z Kentucky, narodil se někdy v druhé polovině 19. století. Když se nechal zhypnotizovat, měl věštecké schopnosti. Vše, co řekl, zapisoval jeho asistent. Cayce dokázal diagnostikovat příčiny nemocí a určovat jejich správné léčení jak u sebe, tak i u jiných lidí. Pomohl mnoha tisícům lidí a uzdravil je. Při hypnotických seancích zjistil, že mnozí pacienti vyprávějí o dřívějších životech. Na počátku dvacátých let minulého století takto navázal kontakt s bytostmi, které byly tak staré, že popisovaly kořeny lidstva, civilizace, jež byly několikrát zničeny a znovu se začaly rozvíjet od píky, před mnoha desetitisíci a statisíci lety. Dávno předtím, než se na historické scéně objevili Sumerové a Egypťané. Byly to právě tyto prastaré národy, kdo předával své vědění pozdějším civilizacím, kromě jiných i Egypťanům. Stavěly také pyramidy a sfingy. Cayce popsal Síň dějin, která se údajně nachází pod tlapami Sfingy. Tento prostor je cosi jako časová smyčka, ve které se uchovává vědění na pozdější dobu.“

Peter si vzpomněl, že o těchto teoriích už kdysi slyšel, ale zůstalo to jen na okraji jeho rešerší, jimž se před několika lety věnoval při studiu pověr a okultismu. Tehdy však sledoval jinou stopu a tyto úvahy ignoroval. Teď však pátrá po původu veškerého lidského vědění – a zatímco v jižní Francii objevil archiv vědomostí, nyní se mluví o Síni dějin, která údajně existuje v Egyptě. Neměl samozřejmě v úmyslu věřit vizím pochybného esoterika Cayce, ale pokud takové historky obsahují vzdálenou ozvěnu nějaké mnohem starší ideje, vyplatí se věnovat jim zevrubnou pozornost.

„Co víte o té Síni vědění?“ zeptal se za chvíli.

„Vychází se z toho, že vchod leží u nohou nebo pod tlapami Sfingy.“

„Ale podle toho, co vím, pod Sfingou neexistují žádné jeskyně nebo chodby.“

„Nadšenci už podnikli několik pokusů, aby tam našli duté prostory,“ vysvětlil Jason, „ale výzkumy ještě zdaleka nejsou ukončené, na naléhání SCA se musí přerušovat a dosavadní výsledky se úporně zamlčují. A navíc je možné, že je to nesprávná sfinga!“

„Jak to myslíte?“

„Jistě víte, že sfingy zpravidla vystupují ve dvojicích, hlídají tak kupříkladu vchody. Jen sfinga v Gíze stojí úplně sama. Není to pozoruhodné? Skutečně se naskýtá otázka, jestli neexistovala druhá sfinga – a pokud ano, kde se nacházela. Třeba je dosud ukrytá pod pískem.“

„Nemyslíte tedy, že se pod sfingou v Gíze nalézá tajný vchod?“

„Kdoví? Každopádně jsem si jistý, že v této zemi se dá objevit mnohem víc, než zatím tušíme. A určitě to bude mít co do činění s nepřirozeně vysokou úrovní znalostí starých Egypťanů. Je pravděpodobné, že existují archivy, v nichž je toto vědění pro potomky zdokumentováno a uchováváno.“

„Zmínil jste se, že u Sfingy už proběhly nějaké výzkumy, ale SCA je ukončila. Co o tom konkrétně víte?“

„Za posledních třicet let se vyskytlo mnoho pokusů vypátrat místností nebo chodby v pyramidách, ve Sfinze a pod těmito monumenty. Zkoušeli to všichni – Angličané, Japonci, Němci. Přitom byly opravdu objeveny záhadné duté prostory a archeologové dokonce jednou provedli měření, jehož výsledky si fyzikálně neuměli vysvětlit. Ačkoli se vždy podařilo dosáhnout nesmírně zajímavých výsledků, v projektech nikdo nepokračoval, a dokonce se na ně nikdo ani nevyptával. Několik posledních let SCA výrazně rozšířila svůj vliv a neschvaluje prakticky už žádné další výzkumy v zemi. Povinnosti byly citelně zpřísněny a nyní se už bez předchozího svolení SCA nesmějí zveřejňovat žádné výzkumné výsledky. I slepý by poznal, že se tu něco zatajuje!“

„Co se údajně nachází v Síni vědění?“

„No, říká se, že jednak to jsou archivy předchozích národů, v nichž se popisuje, kdy a jak přišly do Egypta. Prý se tam nacházejí i artefakty a hroby slavných vůdců z tehdejší doby a prorocké záznamy až do skonání lidstva.“

„Něco jako apokalypsa?“

„Ne, to ne. Podívejte, ve vizích Edgara Cayce – nazýval je Readings – se vypráví o tom, že lidská civilizace byla už mnohokrát zničena a zase se rozvinula. Příčinou se často staly mimořádné události – přírodní katastrofy, zemětřesení, posun pólů a tak dále. Dále se traduje, že archivy se objeví, jakmile se opět začnou takové hrozby rýsovat; lidstvo se pak ale bude rozvíjet dál, protože poselství archivů konečně porozumí.“

Peter na chvíli zavřel oči. To opravdu není ten druh archeologické informace, kterou hledá a potřebuje. Jason se viditelně stále víc rozohňoval. Všude na světě se vyskytují legendy o původu toho či onoho národa, starodávných předcích a jejich tajném vědění. Na druhé straně ho události v jižní Francii poučily, že i takové zdroje by mohly existovat – ačkoli se ani jim samotným nepodařilo zjistit, kdo je vytvořil. Co když se pod egyptským pískem skrývá podobný archiv vědění? Otevřel oči a otočil se k Američanovi.

„Když mluvíte o civilizacích, které vytvořily Síň dějin a zanechaly v ní své archivy, co to bylo podle vašeho názoru za národy? Kdy působily na historické scéně?“

„Jak jsem už říkal, byly mnohokrát téměř zničeny a vždy se pak vzepjaly k novému rozmachu. Poslední takové období skončilo kolem roku 10 000 před Kristem, když byla pevnina zaplavena a ti, jimž se podařilo přežít, se rozptýlili po celém světě – někteří se odebrali do Střední Ameriky, konkrétně na poloostrov Yucatán, jiní dopluli na Iberský poloostrov a další pronikli daleko na východ, až do Egypta. Tam se usadili a vybudovali kromě jiného Síň vědění a Sfingu.“

„A proto předpokládáte, že Sfinga stála dávno před Egypťany? Ostatní architektonické monumenty na náhorní plošině v Gíze, tři pyramidy, chrámy a hrobky, pocházejí z doby od 2500 před Kristem.“

„To je oficiální vědecký názor, ano. Jak jistě víte, panuje obecné přesvědčení, že Sfingu vytvořil faraon Chefren, to znamená panovník, který nechal zbudovat i druhou největší, prostřední pyramidu. Ve skutečnosti o tom neexistuje žádný historický doklad. Máme pouze stélu, která se našla mezi tlapami Sfingy, takzvaná Stéla snu, na které se o tom něco píše. Ale, za prvé, mnozí vědci se nedokážou shodnout, jestli se tam uvádí, že byla postavena nebo jen restaurována. A jméno Chefren se tam taky nevyskytuje, nýbrž jen zbytek řádky se znakem chef, což bylo vykládáno jako začátek faraonova jména. Královská jména se však vždy uváděla v kartuších a tady nic podobného nevidíme. Je tedy velmi nepravděpodobné, že tam skutečně kdysi stálo Chefren. Je jisté, že hlava sochy je novější než zbytek těla, takže mohla být vytvořena Chefrenem při restauračních pracích. Avšak i to vědci analyzovali a zjistili, že proporce hlavy ani obličejové rysy nevykazují podobnost se žádným zobrazením faraona Chefrena – ačkoli sochařské umění bylo velmi pokročilé. Zůstává faktem, že nikdo neví, kdo Sfingu vytvořil ani kdy k tomu došlo.“

„To je pro mě novinka.“

„Tomu se nedivím. SCA samozřejmě nemá zájem o to, aby početné skupiny zahraničních badatelů a zlatokopů vpadly na náhorní plošinu a všechno tam obrátily vzhůru nohama – zvlášť ne egyptské dějiny, na které tu jsou všichni tak pyšní. Jen si zkuste představit, že by vyšlo najevo, že Egypťané vůbec nebyli tak neuvěřitelně moudří, nýbrž imitovali jen to, co jim přinesl jiný, mnohem rozvinutější národ! Proto v této zemi platí: Nebuďte spící psy. Nic nezpochybňovat, ničím neotřásat, ničeho se ani nedotknout. Přitom údajně ověřené a nesporné vědecké poznatky připomínají spíš jen nouzově omítnutou fasádu.“

„Ovšem to, že chybějí důkazy pro teorii, nemůže být základem jiné hypotézy.“

„Ale my máme k dispozici víc než jen pouhé hypotézy nebo teorie! Zůstaňme zatím u Sfingy. Když si ji prohlédnete, zjistíte, že leží trochu hlouběji než okolní krajina. Její podstavec byl vytvořen přímo z vápence tím, že kolem ní byla odtěžena skála. Tak zůstala stát jen socha. Tím, že se nachází v prohlubni, ji snadno zakryje navátý písek – a opravdu až do 19. století byla schovaná pod písečnými dunami tak, že bylo vidět jen hlavu. Dnes ji můžeme obdivovat celou a na kamenných stěnách prohlubně se objevily stopy, které mohou vzniknout jen za mnoho tisíciletí, když například vítr a voda pozvolna erodují. Nepochybně znáte skalní formace v Monument Valley u nás ve státech. Byly vytvořeny působením eroze. Pokud tedy předpokládáme, že Sfinga zmizela pod pískem v posledním tisíciletí a od roku 2500 před Kristem byla vystavena písečným bouřím, je samozřejmě poškozená. S jednou výjimkou: Vítr vytváří horizontální stopy eroze, na hornině Sfingy však vidíme vertikální! Takhle působí jen déšť a voda stékající shora dolů! Tyto stopy se navíc nacházejí jen na soklu a bočních stranách, nikoli však na tlapách nebo hlavě! To neznamená nic jiného než že v dobách, když Egypťané Sfingu restaurovali, podle předpokladů někdy ve Staré říši, tělo už tady stálo několik tisíciletí. Tehdy v Egyptě ještě pravidelně a vydatně pršelo – a my víme, že poslední z těchto mimořádně vlhkých období trvalo od 8000 do 4000 let před naším letopočtem.“

Peter se opět na chvíli odmlčel. Samozřejmě se doslechl o diskuzích pseudoarcheologů, kteří zvlášť v Egyptě pátrali po stopách prehistorické technologie. Nikdy tomu však nevěnoval pozornost a nyní musel uznat, že jejich argumenty jsou mnohem propracovanější, než původně předpokládal. Je nepochybné, že seriózní vědci každý z těchto argumentů zase jiným způsobem vyvrátí. Pro nezasvěceného jedince je tak téměř nepochopitelné, čí tvrzení jsou pravdivá a co zůstane pouhou domněnkou.

„Ale když o tom bez předsudků přemýšlím,“ vytrhl ho Jason ze zamyšlení, „považuji váš odvážný výzkum přece jen za mnohem slibnější.“

„Opravdu?“

„Ano. Nezapomínejte, že pokud je pravda, že jakási vysoce vyspělá civilizace mnoho tisíciletí před Egypťany uschovala své vědění, učinila to pravděpodobně neobyčejně rafinovaným způsobem. To už určitě nestačí vzít prostě do ruky rýč a začít kopat. Na druhé straně s velkou jistotou víme, že Imhotep měl přístup k mimořádné studnici poznání a žil ve Staré říši, v době Džosera. Byl to úplně normální člověk s vysokým společenským postavením a určitě měl hrobku odpovídající jeho významu. Tam určitě najdete mnoho informací o původu jeho moudrosti, třeba znal dokonce přístup k archivu vědění, Síni dějin, o které mluvil Edgar Cayce. A ten hrob nenajdete v Gíze, nýbrž v Sakkáře.“

„Myslíte, že by to byla sice nepřímá, ale zato jednodušší metoda, že?“

„Přesně tak. V Sakkáře budete k vyřešení svého úkolu blíž než v Gíze. Nehledě na to, že Sfinze všichni věnují obrovskou pozornost a vyvolává tolik žádostí o vykopávky, že je prakticky nemožné, abyste tam v klidu bádal. Nevím samozřejmě, jaké máte kontakty…“

„Petře!“

Patrick se vrátil do bistra, rychle k profesorovi přistoupil a trochu se k němu sklonil.

„Máme ho,“ zašeptal, „přístup do sklepení!“

Peter vzhlédl. To byly opravdu potěšující novinky – a vhodná příležitost k ukončení rozhovoru s neuvěřitelně upovídaným Američanem.

„Mister Miles,“ oslovil svůj protějšek a vstal, „mnohokrát děkuji za přínosný rozhovor, ale teď se s vámi musím rozloučit. Sám jste slyšel, práce volá.“

„Ach, to je škoda!“ Jason se také zvedl a podal Petrovi ruku. „Moc mě těší, že jsem vás poznal! Kdy myslíte, že začnete s vykopávkami?“

„Nemusíme nutně žádat o povolení…“

„Ale chcete se přece porozhlédnout v Sakkáře?“

„Podle všeho ano…“

„Víte, rád bych vás doprovázel. Nebyl bych vám na obtíž. Ale v posledních dnech jsem tam mnohokrát byl a hodně o tom četl, mohl bych vám ukázat všechno, co musíte vědět o Džoserovi a Imhotepovi.“

„To je od vás milé, ale ne, děkujeme. Kromě toho ještě nevíme, zda a kdy se tam dostaneme.“

„Prodloužil jsem si pobyt a strávím v Káhiře ještě další týden,“ upřesnil Jason, vyndal náprsní tašku a vytáhl vizitku. „Prosím,“ předal ji Petrovi. „Určitě mi zavolejte, až tam pojedete nebo budete něco potřebovat vědět! Na mobilu mě zastihnete kdykoli.“

Peter schoval vizitku do kapsy. „Už musím opravdu jít. Na shledanou!“

Za chvíli Peter a Patrick vyšli z bistra. „Tak co? Jaké to bylo?“ zeptal se s úsměvem Patrick. „Začal od Atlantidy a mimozemšťanů?“

„Nějak tak, ano. Určitě by vás to pobavilo.“

„Ušetřete mě detailů, Petře. Dověděl jste se něco, co by nám mohlo pomoct dál?“

„Nejsem si jistý. On toho tolik napovídal! Momentálně spíš ne, ale když se nad tím zamyslím, možná z toho něco vzejde. Každopádně jsem mu pověděl, že jsme na stopě Imhotepovi a zdroji jeho vědomostí a že nás zajímá Sakkára. Považuje náš přístup za velmi slibný.“

„Tak to je úspěch!“

„Teď mi připadá přístup do depozitáře, který jste vyjednal, za mnohem nadějnější.“

Zanedlouho zamířili s Patrickem po chodbě ke dveřím, před kterými na ně čekala Melissa.

„To šlo rychle,“ prohlásila uznale. „Prima. Poslyšte, sehnat povolení oficiálním způsobem by trvalo příliš dlouho. Proto jsem promluvila se správcem Essamem. Dobře se známe a dluží mi laskavost.“ Odemkla dveře. „Tady projdete do malého kancelářského traktu a odtud do sklepních archivů. Odpoledne tam nikdo není, takže vás nebude nikdo rušit. Essamovi jsem namluvila, že jste akademici a profesionální archeologové a že se samozřejmě ničeho ani nedotknete, natož abyste si něco odnesli. Doufám, že se na vás mohu v tomto ohledu spolehnout?“

„Ale samozřejmě, miss Joyceová!“ ujistil ji Peter. „Jsme vám nesmírně vděční, že jste nám to tady umožnila.“

„Rozumějte, archivy jsou přísně hlídané a nesmírně drahocenné. Za normálních okolností…“

„Máte moje slovo!“ zavázal se Peter. „Vy nás nedoprovodíte?“ nadhodili.

„Ne, musím se vrátit k další prohlídce. Ještě něco – nemůžete jen tak prostě vyjít z těchto dveří, protože byste nedopatřením mohli vběhnout do náruče někomu z muzea, kdo náhodou půjde kolem. Za hodinu se zase vrátím. Čekejte za dveřmi, až dvakrát zaklepu, pak budete vědět, že můžete ven. Souhlasíte? Stačí vám hodina?“

„Ano, to je skvělé. Doufám, že vám to jednou oplatíme!“

Melissa se podívala na Patricka a usmála se. „O tom si můžeme promluvit později. A teď hodně štěstí!“

Otevřela dveře, Peter a Patrick jimi prošli a pak slyšeli, jak Melissa za nimi zamkla.

„Je to dobrý nápad?“ zeptal se Patrick. „Teď jsme tady zavření!“

„No, asi těžko mohla nechat ty dveře otevřené. Kdoví, koho všeho by sem napadlo vejít.“

„Jistě, ale rád bych i já měl v kapse klíč. Co když se budeme muset rychle ztratit?“

„Určitě ho musela vrátit. Zkusíme jí prostě důvěřovat. A teď pojďte prohledat sklepení, hodina není zrovna moc času!“

Místnosti byly pokryté vrstvou prachu a nehostinné. Světlo dopadající okenními tabulkami nestačilo naplnit tento prostor teplem a jasem. Podlaha a stěny byly bíle natřené, veškerý nábytek sestával ze dvou psacích stolů starých nejméně čtyřicet let a dvou stejně starožitných čalouněných židlí. V dřevěné polici stály arabsky popsané pořadače a knihy a několik přihrádek přetékalo stohy papíru, z nichž vyčnívaly volné listy.

Patrick otevřel dveře a chvíli hledal na stěně další chodby vypínač. Za chvíli se rozsvítilo několik zářivek.

Sestoupili po kamenném schodišti dolů. Tady se už nikdo ani nenamáhal vymalovat stěny, takže prozrazovaly jen bezútěšnou šeď betonu. Na stropě byly připevněny jednoduché elektrické kabely zásobující v nepravidelných odstupech neonové zářivky. Když se dostali dolů, ocitli se v obrovském skladišti plného harampádí. To, co by každého nepoučeného návštěvníka odradilo jako obrovská halda odpadu a nekonečné bludiště plné úlomků a nálezů, vyvolalo v Petrovi nezměrný údiv.

„Podívejte!“ vydechl. „To jsou poklady!“

Po obou stranách široké chodby stály vysoké kovové regály přeplněné popsanými bednami a kamennými fragmenty. Stály i ležely tu předměty zabalené do šátků, dřevěné sochy, mramorové sošky, hliněné vázy a skleněné vitríny. Podlaha byla rovněž posetá objekty, které byly zřejmě příliš velké na police. Stély, sarkofágy, sloupy, pomalované truhly, zlomky soch v nadživotní velikosti a zarámované rekonstrukce nástěnných maleb. Chodba byla tak nacpaná věcmi, že se mezi nimi klikatil jen úzký průchod.

Po několika krocích zjistili, že depozitář se zdaleka nevyčerpává artefakty na této chodbě, ale že nalevo i napravo odbočují další chodby, které jsou také přeplněné nálezy.

„Panebože,“ ulevil si Patrick. „Taková spousta krámů! Už se nedivím, že tak nutně musí stavět nová muzea. Kam by taky celou tahle veteš nastrkali? A co tu vlastně hledáme, Petře?“

„Úplně přesně nevím. Až to uvidím, poznám to…“

„Ale nějakou představu přece máte.“

„No, něco, co souvisí s Džoserovou pyramidou. Samozřejmě nejlepší by bylo, kdybychom tady dole našli pyramidion, tedy něco, o čem předpokládáme, že to kdysi stálo na vrcholku Stupňovité pyramidy. Cosi, co odpovídá tomu, co popsal na své stéle Achnaton.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ přiznal Patrick. „Říkal jste, že Stupňovitá pyramida je vysoká asi šedesát metrů. A protože ji tvoří šest stupňů, měří každý z nich deset metrů. Podle nákresu mohla být chybějící špička vysoká taky skoro deset metrů. Něco takového se asi těžko jen tak ztratí, že? A kromě toho by se to sem ani nevešlo.“

„Co tím chcete říct?“

„Víte, pochybuji o tom, že takový vrcholek – pokud vůbec existoval a byl už nalezen – stojí zapomenutý někde tady v depozitáři.“

„Možná byl nahoře umístěn malý vrcholový kámen. To by nebylo nic neobvyklého, na výšku by měřil jeden, nanejvýš dva metry. Něco podobného bychom tu mohli klidně najít.“

„Dobře, jak myslíte. Takže se tu pořádku porozhlédneme. Rozdělíme se?“

„Jistě, proč ne. Zavolejte, kdybyste našel něco, co připomíná Achnatona, Džosera, Imhotepa, Thovta nebo pyramidion, ano?“

„Benben bych snad ještě poznal, ale jak mám proboha vědět, jak něco vypadá podle nějakého zatraceného faraona?“

„Víte co? Hledejte prostě jen kámen. Já přece taky nejsem egyptolog. Spoléhám na to, že vám váš instinkt pomůže stejně jako mně moje skromné vědomosti.“

Patrick se ušklíbl a zvedl ukazovák. „Neuniklo mi, že jste si do mě trochu rýpl.“

„To bych si nikdy nedovolil.“ Peter se zasmál a vzápětí se ztratil v jedné z chodeb.

Jakmile Patrick vykročil, uvědomil si, že jejich akce se podobá pokusu nasvítit jedinou zápalkou celý Svatopetrský chrám nebo nehtem vyhrabat tunel do Japonska. Mnohem lépe se vyznal ve středoamerických kulturách a dosud se nezabýval Egyptem. Nyní se v něm však probudila zvědavost a pocítil zvláštní svědění, že je na stopě něčemu opravdu velkému. V tomto sklepení jsou uložené nedozírné hodnoty. Nejen z hmotného hlediska – velmi dobře si uvědomoval, jaké obrovské částky by se za všechny tyto nálezy platily na černém trhu –, nýbrž s ohledem na kulturní význam a poznatky o minulosti lidstva, které se z tohoto depozitáře daly čerpat.

Na chvíli se zastavil a zopakoval poslední myšlenku. Ještě před několika lety by ho nic takového nenapadlo. Zpronevěřil peníze na výzkum, vloupal se do krypty a strhl antickou fresku, aby mohl pokračovat svou cestou. Sice úspěšně, ale nikoli kvůli vyššímu cíli, nýbrž jen proto, aby se prosadil a dokázal, že má pravdu. Teď si musel přiznat, že něco změnilo jeho pohled na tyto záležitosti. Tam venku existuje něco, co je větší než jakékoli monumentální ruiny nebo hrobky. Cosi staršího než kultury, k nimž se dosud podařilo badatelům proniknout. Je to drahocennější než všechny zlaté poklady starého Egypta. Má to co činit s věděním, poznáním, nachází se to nesmírně blízko, a přesto na druhé straně neviditelného prahu. Cítil, že on a Peter jsou na správné cestě, ale dosud neviděl, kam je zavede.

„Patricku? Pojďte sem!“

Petrův hlas zahlaholil odněkud z klikatých chodeb.

„Kde jste?“

„Tady naproti!“

Patrick šel za zvukem a chvíli mu trvalo, než Angličana objevil ve výklenku na konci chodby. Peter stál vedle psacího stolu a zkoumavě si prohlížel knihu, která před ním ležela otevřená.

„Podívejte, co jsem našel! Je to něco jako katalog depozitáře, a to z dvacátých a třicátých let minulého století.“ Peter ukázal za sebe na stěnu plnou regálů. „Tady jsou další, z pozdějších let. Většina je samozřejmě arabsky, ale jak možná víte, Egypt byl za druhé světové války v podstatě britský protektorát a muzeum tehdy vedli i cizinci. Proto jsou tyto staré dokumenty napsány anglicky nebo francouzsky.“

Patrick si prohlížel knihu. Byla to jednoduše svázaná hromada různých papírů, různobarevných listů s texty a tabulkami, zčásti rukopisnými, zčásti na psacím stroji. Číslované rejstříky na okraji zřejmě odkazovaly na měsíce. „Vy chcete celou tuhle sbírku papírů studovat tady ve sklepení?“

Peter si nasadil brýle. „Když to jinak nepůjde, ano. Každopádně dokud na to máme čas. Ale mám určitý nápad. Podívejte, kdyby byl pyramidion nalezen v novější době, určitě by ho rychle dokázali identifikovat a vyvolalo by to velký ohlas v tisku. Proto se domnívám, že – pokud vůbec – ho našli v době, kdy se ještě nevědělo, co to je. Nejrozsáhlejší vykopávky v Sakkáře, kde se nachází Džoserův komplex, probíhaly na konci dvacátých let. Funkci vrchního dozorce nad vykopávkami v Sakkáře vykonával Brit Cecil Firth. A váš krajan, jeden z největších archeologů a egyptologů doktor Jean – Philippe Lauer, vedl později vykopávky v Sakkáře déle než deset let. Je velmi pravděpodobné, že během té doby se podařilo nalézt něco, co se sice nedostalo na veřejnost, ale snad to bylo zaznamenané v těchto knihách!“

„To zní dobře, ale zároveň to taky znamená mravenčí práci. Jak vám můžu co nejlíp pomoct?“

„Prolistujeme tyto knihy jednu za druhou a budeme hledat inventární seznamy ze Sakkáry. Třeba přitom narazíme i na pyramidion. Víc záchytných bodů nemáme. Musíme si pospíšit a nesmíme se začíst – no, to platí spíš pro mě než pro vás.“

Uplynulo půl hodiny, když se Patrick podíval na hodinky. Zjistili, že papíry v knihách zdaleka nejsou jen inventární seznamy. Podklady byly sice víceméně chronologicky tříděné, ale nacházely se mezi nimi nesčetné dodací listy, faktury, zápisy, dopisy a zdánlivě nesouvislé poznámky. Navíc nepocházely jen od archeologického týmu v Sakkáře, ale i z Gízy, Údolí králů a dalších lokalit v zemi. Prohlížet tak rozsáhlý materiál byla vyčerpávající práce a čas plynul rychleji, než jim bylo milé. Nesčetné další knihy a pořadače čekaly ještě v regálech. Ročně bylo archivováno několik tisíc dokumentů. Přitom to byly jen administrativní podklady; oficiální dokumentace vykopávek, podrobné zprávy, rekonstrukce, články a navazující publikace z té doby byly uložené jinde.

„Už nemáme moc času,“ připomněl Patrick a zavrtěl hlavou. „Mám hloupý pocit, že se tady moc daleko nedostaneme…“

„Neukvapte se,“ odtušil Patrick, aniž by vzhlédl. „Právě jsem našel něco velice zajímavého! Poslouchejte:

Vedoucí vykopávek: Firth

Datum: 2. list. 1926

Projektový čtverec: BH/16

Objekt: SQ-1048

Socha ve tvaru pyramidy, základna 7 stop,

6,7 palců x 7 stop, 6,7 palců, výška 4 stopy,

9,7 palců, pískovec, zčásti zachované obložení

ze slitiny zlata, nápis vyrytý do kovu v několika vrstvách,

prohlídka in situ kvůli úrazu

v důsledku povrchového statického náboje přerušena.

Provedeno zaizolování a zakrytí,

přeprava do Káhiry přikázána na 5. list.

A tady je razítko Egyptian Antiquity Service, Cairo, datum doručení 5. listopadu 1926, podpis a poznámka seized, to znamená zabaveno nebo zajištěno!“

„Skutečně! Myslíte, že by to mohl být náš pyramidion?“

„Vypadá to, že čas, místo a popis odpovídají. A všimněte si poznámky, že došlo k nehodě – ať už se stalo cokoli! Vysvětlují to tím, že kov byl zřejmě staticky nabitý. Pravděpodobně se tedy toho někdo dotkl a dostal ránu nebo něco podobného. Není to fantastické?“

„A pokud potom pyramidion zabavili, není divu, že dnes není vystaven v žádném muzeu. Nejspíš ho pohodili do nějaké komory, možná dokonce tady dole!“

„V podstatě existuje pouze jediný rozumný způsob jak to zjistit, pokud nechceme číst všechny tyto dokumenty a hledat další stopy toho objektu za posledních osmdesát let. Musíme se spojit přímo s SCA.“

Patrick se ušklíbl. „Všechna čest vašemu nadšení, Petře, ale už teď vám můžu říct, kam nás to zavede!“

„Máte snad lepší návrh?“ namítl Peter.

„Upřímně řečeno…“

Víc už neřekl, protože sklepem znenadání zaduněla rána a došlo k výpadku veškerého osvětlení. Rázem je obklopovala tma jako v pytli.

„Zatraceně!“ zaklel Patrick.

„Co se děje?“ Petrův hlas zněl nejistě.

„Nedivil bych se, kdyby se v tom předpotopním rozvaděči spálila pojistka. Pokud ovšem budeme mít štěstí.“

„Jak to myslíte s tím štěstím?“

„Stejně tak dobře mohl někdo nahoře na schodech objevit, že se tady svítí, svědomitě zhasnout a pak se stejnou svědomitostí tady dole zamknout.“

„Panebože, Patricku, musíme hned vypadnout!“

„No, nepředstavujme si hned nejhorší možné scénáře. Počkejte tady, já se prošátrám zpět a najdu vypínač!“

Peter zaváhal. „Nepůjdeme raději spolu?“

„Ničeho se nebojte,“ zazněla zepředu Patrickova odpověď; Francouz už zřejmě udělal pár kroků. „Myslím, že si celou cestu ještě pamatuju.“

Peter zůstal v neproniknutelné tmě sám. Jen málokdy zažil tak dokonalou nepřítomnost světla. Vzpomněl si, že naposledy to bylo v té jeskyni v jižní Francii. Tam to ale byla jen plocha, tady ho temnota obklopuje ze všech stran. Přímo fyzicky ji cítil, spočívala na něm jako hustá temná hmota, tísnila ho a zároveň podněcovala a štvala. Nutkala ho vytřeštit oči, bojovat o svobodu, odsunout strop, vysoukat se nahoru, ale neměl žádné východisko. Na těle mu vyrazil studený pot. Pomalu rozpažil, aby něco nahmatal a našel nějakou kotvu v nekonečné prázdnotě. Zároveň se obával, čeho se nejspíš dotkne.

„Patricku? Slyšíte?“ Vlastní hlas mu připadal slabý a nesčetně přeplněné regály kolem něho ho pohlcovaly, takže neměl pocit, že stojí ve velkém sklepení, ale spíš ve vzduchotěsně uzavřeném malém prostoru, zaprášeném prastarém hrobě a obklopuje ho trouchnivějící dřevo, práchnivějící látky a mumifikované mrtvoly.

„Patricku! Jste ještě tady?!“

Žádná odpověď.

Napínal zrak, aby něco rozeznal, doufal, že si na tmu nakonec zvykne, ale před očima se mu míhaly jen přízračné obrazy, které nemizely, ani když pevně stiskl víčka. Myšlenka, že bude hodně dlouho zírat nedefinovatelným směrem, v něm vyvolávala stále intenzivnější nevolnost. Vzpomněl si na varovná slova okultisty, se kterým Patrick a on navázali kontakt během svého posledního projektu:

Budete-li dostatečně dlouho hledět do propasti, pohlédne propast do vašeho nitra!

Peter si všiml, že se mu zrychlil dech. Až příliš. V krku se mu vytvořil knedlík, který sebou škubal v rytmu jeho rozbouřeného srdce.

„Petře? Slyšíte mě?“

Byl to Francouzův hlas. Pronikl k němu jako slabý záblesk majáku z jakési vzdálené části depozitáře. Nedalo se poznat, z jakého směru.

„Jsem tady!“ odpověděl Peter a snažil se, aby jeho odpověď zněla klidně a rozhodně.

„Tady vzadu jsou schody. Najdete sem cestu?“

„Pokusím se!“

„Jděte za mým hlasem! Musíte jít chvíli rovně a u druhé odbočky doprava.“

„Ano, v pořádku!“ Při rozhovoru s Patrickem se Petrův strach zmenšil na únosnou míru. Navíc si teď všiml, že nad sebou rozeznává bledý proužek. Jakmile si zvykl na tmu, dokázal vnímat zbytkový svit neonových zářivek. To světlo sice nestačilo něco zviditelnit, ale poskytovalo alespoň pevný orientační bod a proměnilo nekonečnou temnotu v prostor s definovanou výškou.

Peter několikrát opatrně ukročil stranou, až se pravou rukou dotkl regálu. Klouzal po něm dlaní, aby určitě kráčel rovně. Po několika krocích police skončila a zdálo se, že se dostal k odbočce. Bezradně udělal další dva kroky. Cítil se jako neplavec, který se pustil okraje bazénu a nyní chce dvěma zoufalými pohyby překonat hlubinu a dostat se na protější břeh. S úlevou vydechl, když za boční chodbou nahmatal další regál. Nyní už šel přece jen jistěji a za chvíli dorazil k další chodbě.

„Jsem u druhé odbočky!“ zvolal.

„Dobře,“ zazněla odpověď ze tmy. „Jděte teď doprava a rovně. Najdete mě ve třetí nebo čtvrté chodbě nalevo od vás.“

„V pořádku!“

Peter se otočil doprava. Jakmile však udělal krok, narazil na nějaký velký předmět, který stál na podlaze a sahal mu po kolena. Ztratil rovnováhu, klopýtl a pokusil se v pádu něčeho zachytit. Sáhl rukou na kamenný povrch a chtěl se ho přidržet. Objekt se však těžkopádně naklonil na stranu a profesorovi z něj sklouzla ruka. S bolestivým výkřikem narazil hlavou na podlahu.

„Petře! Je u vás všechno v pořádku?“

Profesorem projela palčivá bolest. Horší ale bylo to, že cítil, jak ho předmět zaklínil a přitiskl k zemi jako svěrák. V pádu se nejspíš opřel o velkou sochu nebo sloup, který teď na něm spočíval a každou chvíli ho mohl zavalit několikasetkilovou hmotností.

„Patricku! Pomozte mi!“ zasténal.

„Vydržte!“

Peter zaslechl z dálky spěšné kroky a doufal, že ho Francouz rychle najde. Předmět, který na něm ležel, mu přiskřípl nohy a profesor se nedokázal pohnout ani o milimetr. Horní část těla stačil ohnout, takže mu tíha spočívala ještě na ramenou. Jeho kosti už začaly pod tlakem sténat a Peter věděl, že tu nemůže takhle ležet příliš dlouho. Kdyby se ale jen trochu natočil stranou, kámen by se posunul a vytlačil by mu z plic poslední vzduch.

„Kde jste?“ slyšel Patrickův hlas, který se ozval už dost blízko.

„Tady!“ vypravil ze sebe namáhavě. „Na podlaze! Zaklíněný!“

Krátce nato se Patrick ocitl u něho. Šátral po podlaze, osahal kámen a nahmatal kolegu.

„Mon dieu, to jste si vybral zatraceně velký exponát, Petře! Pokusím se ho nadzvednout. Musíte se pak rychle odsunout. Dokážete to?“

„Pokusím se!“

„Poslyšte, ten kámen se zapříčil někde vzadu, takže už nemůže o moc víc sklouznout. Nevím, jak dlouho ho dokážu udržet. Posuňte se na stranu, sem ke mně. Stačí snad jen o šířku dlaně, pak budete volný a já to pustím. Potom budete mít dost času, abyste se odsud vyhrabal. Všechno jasné?“

„Rozumím.“

„Takže…“ Patrick si klekl a uchopil hranu. „TEĎ!“ Francouzovi se podařilo nadzvednout kámen o pár centimetrů. Peter sklouzl stranou a vymanil se ze zaklíněné polohy. Stihl to na poslední chvíli, než kámen vyklouzl Patrickovi z prstů a s hlasitým skřípáním zapadl na původní místo. „Jste v pořádku?“ zeptal se Patrick.

„Myslím, že ano. Okamžik.“

Za chvíli se Peter se sténáním a jistou námahou vysoukal z hromady úlomků a kamenů. Přes nebezpečí na chvíli zapomněl na paniku, kterou v něm vyvolala hluboká tma.

„Tak se zkusíme dostat ven,“ navrhl Patrick. „Já půjdu napřed. Držte se těsně za mnou; bude nejlepší, když mi položíte ruku na rameno.“ Vzápětí se zasmál. „Jeden slepec povede druhého.“

Peter poslechl Patrickův návrh. „Díky, že jste mi pomohl,“ poděkoval. „Bez vás bych se z toho nikdy nedostal.“

„Nemáte zač,“ odpověděl Patrick. „Stejně jsem byl právě tady dole.“ Znovu se zasmál a jeho bezstarostnost se přenesla na Petra, který se také začal usmívat. Vzpomněl si, jak se seznámil s tím mladým inženýrem, neholeným, klackovitým a pořád s cigaretou v ústech. V historii téměř nevzdělaný, bez solidního humanistického poznatkového základu, o etiketě ani nemluvě; zato byl kdykoli připraven vyprávět drsný vtip nebo provést nějakou nestydatou taškařici. Přesto by mu společnost toho muže dnes chyběla. Dodnes už toho spolu zažili opravdu hodně, a navíc mu silně připomínal chlapa, který by se on sám tak rád stal.

Netrvalo dlouho a stanuli u vchodu.

„Tady jsou schody,“ varoval Patrick profesora. Pomalu vyšli nahoru a ocitli se u dveří. Patrick stiskl kliku. Pak dveřmi mohutně zarumploval.

„Zatraceně!“

„Zamčeno?“

„Tušil jsem to. Nechtěl jsem to jen říkat nahlas. To je ale lumpárna! Počkejte…“

Peter uslyšel cvaknutí. Patrick zapnul vypínač, který se nacházel tady nahoře. Nic se ale nestalo. Francouz to zkusil ještě dvakrát a pak to vzdal. „Je spálená pojistka!“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Peter. „Nemáme z plných plic volat o pomoc? Třeba nás někdo uslyší.“

„Nechte mě přemýšlet, třeba mě napadne něco lepšího…“ Patrick ohmatal zámek. Byl to jediný otvor pro dózický klíč. Alespoň to byla dobrá zpráva. „Petře, máte u sebe tu malou věcičku, kterou si pořád nacpáváte dýmku?“

„Myslíte dusátko?“

„Cože?“

Peter prohledal kapsy, vytáhl malý trojdílný kovový nástroj a podal ho Francouzovi. „Tohle?“

Patrick nahmatal Petrovu ruku. „Ano, to je ono! Jistě mi prominete, když to použiji k úplně jinému účelu?“ Sklepnul z něj tenkou vrstvičku jemného prachu, zaklínil ho v zámku, narovnal ho a začal pomalu otáčet špičkou. Za chvíli se ozvalo neklamné cvaknutí.

„Můžete mě pokládat za mistrovského zloděje, pane profesore. Dokázal jsem to!“ S těmi slovy Patrick otevřel dveře. Vyrazila proti nim záplava světla. Oslepení vešli do kanceláře a na okamžik se zastavili.

„Nevím, co bych si bez vás počal,“ uznal Peter.

„Opravdu mi nemáte zač děkovat. Ale budu vám muset asi koupit nové dupátko.“

„Dusátko.“ Peter uchopil nacpávátko, kriticky si prohlédl beznadějně ohnutý hrot, zavrtěl hlavou a odmítl ho přijmout. „Těchto padesát centů si strhnu z vašeho podílu.“ Potom se zasmál a poklepal Francouzovi na rameno. „Vždyť nás to zachránilo.“

„Ano. A mám pocit, že to, co se nám stalo, nebyla jen hloupá náhoda.“

„Jak to myslíte?“

„Otočte se a uvidíte!“ Patrick ukázal na sklepní dveře za sebou. Byly popsané. Někdo je pomaloval řadou hieroglyfů, které tam ještě před hodinou nebyly.

„Thovt!“ vydechl polekaně Peter.

„Ano. Stejné znaky jako na krabičce s hadem! Jsou to stoupenci Thovta, o nichž nám vyprávěl starý Guardner. Sledují nás!“

„Mám dojem, že ti lidé nejsou tak neškodní, jak se nám pokusil mister Guardner namluvit.“

„Taky si myslím. A pozorují nás, vědí, co děláme!“

„Ale jak to dokážou? Jediná osoba, která věděla, že jsme ve sklepě, je Melissa…“

„Snad si vážně nemyslíte, že s tím má něco společného?“

„Od samého počátku mi byla podezřelá, Patricku.“

„Je pravda, že jste mi to několikrát jasně sdělil. To ale zdaleka neznamená, že nás tam dole nechala zavřít!“

„A proč ne?“

„Protože…“ Patrick zoufale zamžoural. „Protože by jednoduše nic takového neudělala.“

„Myslím, že se něčemu takovému říká podjatost.“

„Říkejte si tomu, jak chcete, ale ona v tom určitě není namočená!“

„Nezbývá tedy než doufat, že máte pravdu.“

„Jsem si jistý. A nepochybuju také o tom, že si nutně musíme proklepnout starého Guardnera a vymámit z něho vše, co bychom měli vědět o těch Thovtových stoupencích!“

„Jak jsem vám už vysvětlil, pánové, příznivci sekty Thovt wehem anch dosud v této míře na sebe neupozorňovali. Jsou to zřejmě fundamentalisté, ale najdou se mezi nimi i intelektuálové a obchodníci. Ještě nikdy jsem neslyšel, že by ohrožovali jednotlivé osoby. Proč by to ostatně dělali?“

„Třeba se obávají, že by ti jednotlivci mohli ublížit jejich věci,“ přemýšlel Peter.

„Jak by se to mohlo stát?“ zeptal se Guardner.

„Pokud se to uskupení snaží podporovat nebo znovu obnovovat tradiční egyptské hodnoty, pak bojují proti všemu, co by v jejich očích mohlo zmíněnou kulturu ohrozit. Už jste se zmínil o tom, že vystupují proti muslimskému pojetí postavení ženy ve společnosti. Obdobně se brání moderním západním vlivům a plenění egyptských kulturních pokladů. Je vcelku pochopitelné, že nemají zájem o to, aby někdo příliš kriticky zkoumal kořeny jejich kultury.“

„Jak to myslíte, profesore?“

„No, když se pokoušíme pochopit, z jaké původní kultury vznikla ta egyptská, kdo byli učitelé Egypťanů a koho Egypťané napodobovali, ztrácejí tím Thovtovi stoupenci pevnou půdu pod nohama. Najednou tu už není samostatná, tvůrčí a velkolepá kultura, ale jen národ žáků a imitátorů. Takhle to každopádně může v jejich očích vypadat.“

„Takové ideje ale nejsou nové,“ poznamenal Patrick a přimhouřil oči. „Pokud by nám bránili ve výzkumu z těchto důvodů, znamenalo by to, že nás Thovtovi přívrženci považují za nebezpečí. Jako by věděli, že jsme na správné cestě!“

„Máte pravdu,“ uznale přikývl Peter, „mohli by si to takhle vykládat.“

„Jen si kladu otázku, jak mohou pořád vědět, co děláme. Vědí, kde tady bydlíme, znají naše ložnice, následovali nás na Rhodos a neuniklo jim, že jsme tajně pronikli do muzejního archivu. Přitom jsme se spontánně rozhodli teprve dnes ráno. Melissu jako jejich zvěda můžeme vyloučit už jenom proto, že jsme ji potkali až poté, co jsme našli mrtvé brouky přibité na dveřích.“

„Zapomínáte,“ namítl Peter, „že ji známe mnohem déle. Vždyť jsme ji poprvé potkali už v Hamburku.“

„Ale stejně! O Rhodu neměla ani tušení.“

„Vidím, že v tomto případě nechcete slyšet…“

„Máte naprostou pravdu, pane profesore.“

„No, ať už je za tím kdokoli, můžeme nejspíš vycházet z toho, že jsme pod neustálým dohledem. Naskýtá se tedy otázka, jak daleko dotyční zajdou, až nás budou chtít zastavit příště.“

„Ví někdo, kdo jsou ti lidé? Kdo vězí za Thovt wehem anch?“

„Pokud vím, není to známo,“ vysvětlil Guardner. „Ale je možné, že se dosud nikdo pořádně nesnažil to zjistit. Ta skupina totiž dosud nepředstavovala žádnou mimořádnou hrozbu. Okamžitě se postarám o to, aby se to začalo zjišťovat.“

„Ano, na to je už nejvyšší čas!“ přikývl Patrick. „Kdoví, čeho jsou schopni. A za sebe říkám, že bych moc rád věděl, s kým mám co do činění.“

„Kromě toho nám musíte prokázat další laskavost, mister Guardner,“ připomněl Peter.

„Ale jistě,“ souhlasil stařec. „Vykonám vše, co je v mých silách, abych podpořil váš záměr. Nezapomínejte, že mám stejný zájem o vyřešení záhady jako vy sami!“

„Dobře. Potřebujeme sjednat schůzku s vedoucím Supreme Council of Antiquities.“

„Myslíte setkání s doktorem Híšamem Abdelem Azízem?“

„Přesně tak. A pokud možno nejenom na prahu jeho kanceláře.“

„To bude nesmírně obtížné! Víte vůbec, co požadujete? Doktor Azíz je nejen neuvěřitelně vytížený muž, ale také nejdůležitější osobnost pro otázky starověku v celém Egyptě. Má větší vliv než mnozí politikové. Bez závažného důvodu se nedostanete ani do předsíně SCA. Doktor Azíz má celou řadu čestných doktorátů a je členem představenstva Egyptského muzea. Takového muže nemůžeme jen tak prostě pozvat na čaj.“

„Doufal jsem, že máte mimořádné kontakty, které nám to umožní. Je to nesmírně důležité.“

„O co vlastně jde? Musí vám teď s výzkumem pomoct on sám?“

„Našli jsme indicie toho, že artefakt, který hledáme, tedy Džoserův pyramidion, skutečně existuje.“

„Opravdu?! Tak povídejte!“

„Během vykopávek, které prováděl Cecil Firth, byl v roce 1926 v Sakkáře nalezen pyramidion obložený kovem. Je zajímavé, že v souvislosti s jeho objevením došlo k nehodě, kterou si tehdy vysvětlovali statickým nábojem objektu. Domníváme se, že při doteku byl někdo zasažen proudem nebo něčím takovým. Každopádně pyramidion byl důkladně zakryt, aby se izoloval, a odeslán do Káhiry. Když tam dorazil, zabavila ho Správa starověkých památek. Nic konkrétnějšího jsme nenašli, ale podle našeho názoru je ten objekt ze stejného důvodu ukrýván. Jen vedoucí SCA je pravděpodobně schopen i oprávněn vysvětlit, kde se tento nález dnes nachází.“

„To je mimořádný objev, pánové! Zní to skoro tak, jako by skutečně šlo o vrchol pyramidy, o kterém psal Achnaton na své stéle!“

„A proto musíme mluvit s doktorem Azízem.“

„Rozumím… No, uvidím, co se dá udělat!“

Večer už pokročil, když si Oliver Guardner sedl na terasu. Francouz se ještě před večeří omluvil a odešel na další schůzku s Melissou. A profesor Lavell se rozhodl, že si tentokrát raději odpočine, protože předchozí večer byl velmi dlouhý.

Guardner nečekal dlouho a v zahradě se objevil Al Haris. Mezi oběma muži existovalo podivuhodné spojení. Stařec vždy věděl, kdy jeho návštěvník přijde, jako by se pokaždé výslovně domluvili.

„Těší mě, že vás vidím,“ uvítal ho Guardner.

„Potěšení je zcela na mé straně, příteli! Že vás to neunavuje pokaždé mě tak přátelsky vítat…“

Guardner nalil víno. „Přál bych si, abychom se v posledních letech vídali tak často jako během těchto dnů. Neznám moc lidí, s nimiž i ve svém věku mohu vést příjemné a přínosné rozhovory.“ Podal hostovi sklenku a usmál se. „Zřejmě to víte lépe než kdokoli jiný.“

Al Haris si s Guardnerem přiťukl. „Nemluvme o věku. Na vaše zdraví.“

„Situace se vyhrocuje,“ upozornil Guardner poté, co si dopřál doušek vína. „Dohodnu schůzku s doktorem Azízem.“

„Oba muži zřejmě významně pokročili. Myslíte, že ztroskotají na doktoru Azízovi?“

„Kdoví?“ Stařec se znovu napil, než pokračoval. „A Thovt začal být aktivní mnohem dřív než kdykoli předtím.“

„To by vás nemělo příliš překvapovat.“

„Ne, to opravdu ne, ale dělá mi to starosti.“

„Chápu, co máte na mysli. Není to ani tak ohrožení života jako spíš celé akce jako takové.“

„Ano. Oba muži si už lecčíms prošli. Další hrozby by je mohly od jejich záměru odradit.“

„No, podle mých zkušeností se nebezpečí vnímá vždy relativně, to znamená ve vztahu k cíli. Nejvyšší cena zasluhuje maximální úsilí a nezřídka ospravedlňuje nejvyšší riziko. Vzpomeňte si na vlastní minulost.“

„Ano, to máte nejspíš pravdu.“

„Ve skutečnosti je může zneklidněný Thovt dokonce posílit a potvrdit jim, že jsou na správné cestě.“

„Ono to tak opravdu je! Ale klademe si otázku, jak daleko Thovt zajde.“

„Nu, Olivere, znáte přece ty lidi stejně dobře jako já. Souhlasím s vámi, že jsou velmi nevypočitatelní.“

„Pamatujete přitom ještě pořád na tu ženu?“

„Ano, ta mladá dáma z muzea. Stále zůstává neodhadnutelným faktorem. Každopádně v sobě nosí velkou sílu. Ani mně není zatím zcela jasné, jak to ovlivní badatele a jejich výzkum.“

„Sílu? Jak to myslíte? V jakém ohledu? Ničivou? Měli bychom ji držet v uctivé vzdálenosti?“

„To je těžko říct. Vidím jen, že je schopna uvést do pohybu velké věci. Tady se nám objevilo něco, co jsme nemohli předvídat.“ Al Haris pohlédl na Guardnera a usmál se. „Ale co by to bylo za svět, kdyby v něm bylo vše předurčené? Mimochodem tohle je vynikající víno. Cabernet Sauvignon?“

„Ano, velmi intenzivní chuť i vůně, že? Je to chilské Casablanca.“

„Nový Svět… Něco mi napovídá, že i on zanedlouho sehraje důležitou úlohu.“

„Musíme si promluvit.“ Patrick odložil sklenku na stolek v Melissině obýváku a pronikavě se na ni podíval.

„Ale to přece děláme po celou dobu.“

„Nechtěl bych, abys mi špatně porozuměla: Mám tě doopravdy rád a důvěřuju ti. Je ovšem pár věcí, které bychom měli spolu probrat.“

Melissa sklouzla z polštáře a posadila se. „Dobrá… O co jde? O tu záležitost dnes v muzeu?“

„Ano. Nejde sice jen o ni, ale můžeme s ní začít. Není to poprvé, co nám někdo hrozil od té doby, co jsme začali pracovat na tomto projektu. Zdá se, že nás kdosi sleduje a zřejmě má něco proti tomu, abychom se tu pořádně porozhlédli. Avšak nikdo kromě tebe nevěděl, že jsme ve sklepení!“

„O tom jsme už přece mluvili. Nanejvýš se mohlo stát, že Essam, který mi dal klíč, o tom pověděl někomu dalšímu. Ale to si neumím představit.“

„To jsem neměl na mysli. Ale třeba tě někdo sledoval nebo pozoroval. Nevšimla sis ničeho?“

„Je snad mnohem pravděpodobnější, že někdo byl v patách vám, nemyslíš?“

„To určitě. Ale možná i tobě bylo něco nápadné? Zkus se pořádně zamyslet.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, opravdu ne. A to si pořád dávám pozor, kdo se pohybuje v mé blízkosti. Ani netušíš, kolik turistů se pokouší tajně přidat k prohlídce, jen aby nemuseli platit.“

Patrick zamyšleně přikývl. „Snad bys mi tedy mohla něco povědět o tom spolku, který si říká Thovt wehem anch bůhvíjak. Už jsi o něm slyšela?“

„Nazývá se Thovt wehem anch neb seštau. Ano, samozřejmě,“ přikývla.

„Dověděli jsme se, že to prý jsou neškodní lidé. Chtějí nejspíš oživovat staroegyptské tradice. Orientují se převážně na politické otázky.“

„To ano, jenom bych neřekla, že jenom na politiku. Mají širší záběr, jejich texty a názory mají v sobě i cosi náboženského. Ne nadarmo si přece říkají Znovuzrozený Thovt, pán tajemství. Uctívají staroegyptského boha Thovta jako zakladatele vědy a kultury. Domnívají se, že Thovtova tajemství pořád čekají na to, až budou v pravou dobu zjevena, a tvrdí, že existuje několik tisíciletí starý zdroj vědění, ze kterého se dá čerpat a určitě se z něj čerpat bude, až k tomu členové sekty uchystají cestu. Pokládají se za služebníky a pomocníky nadpřirozeně mocného Al Harise, onoho mystického strážce, který prý hlídá pramen poznání… Když se nad tím zamyslíme, je jenom logické, že jste zkřížili cestu právě Thovtovým stoupencům. Pátráte přece po studnici vědění, že?“

„Ano, dá se to tak říct… Myslíš, že by nás Thovtovi lidé mohli ohrozit?“

Melissa pokrčila rameny. „Tak to netuším. Kdoví? Když chcete něco ochraňovat a zároveň je to pro vás hodně důležité…“

„Víš, kdo to je a jak by se dali kontaktovat? Třeba bychom se těm chlapíkům měli podívat trochu na zoubek.“

„Je mi líto, ale chovají se naprosto anonymně. Je zřejmé, že někdo to určitě ví, ale netuším, kde v tomto případě vlastně začít. Mohu se samozřejmě pozeptat.“

„Nevím… možná to přece jen není dobrý nápad.“ Patrick si vzpomněl na zážitek v Albi. Tehdy se při hledání pomoci obrátil na policii, ale zjistil jen to, že ta táhne s únosci za jeden provaz. „Záleží na tom, koho se zeptáme, ale mohlo by nám to přinést víc mrzutostí než předtím.“

„Pak tedy pomůže jen to, že budeme mít pořád oči na stopkách.“

„Ano, vypadá to tak.“ Patrick vstal a přistoupil k fotografii Aleistera Crowleyho. „O tomhle chlapíkovi,“ ozval se po kratší odmlce, „si musíme taky promluvit.“

„Jak chceš…“ Melissa se na něj tázavě podívala.

„Trochu jsem přemýšlel o tom, cos mi včera vyprávěla. A nijak zvlášť mě to neoslovilo.“ Očekával bouřlivou reakci, ale ona mlčela, jen ho očima vybízela, aby pokračoval. „Jsi tak chytrá, vtipná a samostatná žena. Nechápu, jak ses mohla připojit k takové skupině šejdířů. Nemůžu jít do postele se ženou, která se zhlíží v chlápkovi, jenž tvrdí, že je ďábel, zvíře se symbolickou číslicí 666…“

Melissa zvedla odmítavě ruce. „Za prvé to o sobě nikdy sám neříkal…“

„Moment,“ přerušil ji Patrick, „nech mě nejdřív domluvit. Takže netuším moc o podrobnostech toho vašeho kramaření. Vím jen to, co je všeobecně známé, a víc mě upřímně řečeno ani nezajímá. To, cos mi dosud pověděla, bylo velmi zvláštní a já si s tím nevím dost dobře rady. Poznal jsem však i to, že máš spoustu znalostí z historie a filozofie a že se zajímáš o podstatné souvislosti. Nejsi tak naivní, jak občas vypadáš. Hledáš pořád víc, pátráš po větší pravdě. U té sekty jsi s tím ovšem moc neuspěla.“ Patrick dopil sklenku a mluvil dál: „Proto tě tak fascinoval Peter, jste si totiž oba velmi podobní. Rád bych ti vyprávěl ještě víc o tom, co jsme našli a co hledáme. Vím prostě, že je to to největší, co si vůbec umíš představit! Ale skutečnost, že se stýkáš s takovými idioty, mi k tobě jednoduše nezapadá. Šíleně mi to vadí!“ Znovu se posadil a položil jí ruku na nohu. „Víš, před nějakou dobou, v průběhu našeho projektu v jižní Francii, jsem něco prožil. Asi to bude znít zvláštně…“

„Dobře…“

„Už jsem se ti zmínil o tom, že jsme tehdy zkoumali jednu jeskyni. Něco takového jsem předtím ještě nikdy nezažil. Stěny byly poseté písemnými znaky, zčásti písmy a jazyky, které ve středověku nikdo nemohl znát. A přesto ta jeskyně pocházela ze 13. století!“

„To zní napínavě!“

„Ano, ale nejpodivuhodnější byla zadní část. Trvalo to dlouho, než jsme zjistili, jak se tam dostat, ale pak to bylo prostě fantastické! Celá jeskyně představovala obrovský archiv vědění. Nevíme, kdo ji vytvořil a jak fungovala. Stačilo však soustředit myšlenky na určitou záležitost a člověk mohl nahlížet do budoucnosti i minulosti. Bylo to prostě nad možnosti lidského chápání!“

„Co jste s tou jeskyní udělali?“

„Bohužel jsme se jí nemohli dlouho zaobírat – ale to je právě to, k čemu se chci dostat. Víš, já opravdu nejsem člověk, který by se zajímal o metafyzický pohled na svět, ale návštěva jeskyně ve mně něco změnila. Od té doby občas vídám podivuhodné věci. Vzpomínáš si, jak jsem ti při večeři vyprávěl o snu, ve kterém vystupovali psi a nejspíš i Anubis?“

Melissa přikývla.

„Takové sny mívám častěji. Vidím nebo znám věci, o nichž bych neměl mít ani tušení nebo k nimž teprve dojde. Před pobytem v jeskyni jsem nic takového neprožíval – a tehdy bych se taky vysmál každému, kdo by mi líčil podobné nesmysly… Hele, můžu si tu zapálit?“

Melissa zaváhala. Pak vstala a otevřela úzké dveře na terasu: „Výjimečně.“

„Díky!“ Patrick hledal po kapsách krabičku, a když nakonec našel cigaretu, zapálil si ji, poprvé z ní rozkošnicky potáhl, pohodlně se opřel, zadíval se na strop a pokračoval: „Takže ta jeskyně něco změnila. Nemám jen podivné sny, ale často také přemýšlím o věcech, které mě předtím nezajímaly – teď je vidím z perspektivy, ze které by mě to dříve vůbec nenapadlo. Vím, že to zní hloupě, ale mám pocit, že od té doby plním nějaký úkol… Doufám, že mě teď nepovažuješ za vychloubačného užvaněnce?“

Melissa s úsměvem zavrtěla hlavou. „Ne, neboj. Jen povídej dál.“

Patrick zhluboka potáhl z cigarety. „Takže to bychom měli sny. Ale je tu ještě něco víc, jakési větší porozumění, dá-li se to tak říct. Dnes už vím, proč jsme si tehdy nesměli tu jeskyni ponechat. Byla prostě příliš mocným nástrojem. Existuje prastará moc, ať už jakéhokoli původu, která stvořila kultury a dlouhá staletí je podporuje a chrání. Ta moc na jedné straně dřímá v nás všech, nesmírně zředěná, jako silně zředěný lék, jehož přítomnost se už nedá prokázat, ale přesto v těle vyvolává cosi jako vzpomínku, takže se podle ní všechno řídí, právě tak, jako by tu pořád byla…“

„Myslíš něco jako princip homeopatie?“

„Přesně tak.“

„To zní napínavě!“

„Něco takového nás každopádně prostupuje. Je to stín někdejšího vědění. Proniká jednotlivci, ale i našimi kulturami, vším, co bylo z generace na generaci předáváno jako umění, politika, filozofie, náboženství, ale i báje a legendy. Jsem pevně přesvědčen o tom, že toto původní vědění se dá najít. A myslím, že je dokonce velice konkrétní a hmatatelné. Ať už lidstvo vyslal na tuto cestu kdokoli, zanechal archivy vědění – takové, jaký jsme našli v jižní Francii. Archivy, které lze najít a užívat, až dosáhneme takového stupně rozvoje, že jim dokážeme porozumět.“

„Udivuje mě, že něco takového slyším právě od tebe,“ přiznala Melissa. „Za běžných okolností takhle nějak mluví jen esoterikové.“

„To já vím taky! Proto ti to přece všechno vyprávím. Všechny řeči o esoterice a hnutí New Age jsou podle mě jen žvásty. Ale zážitek v jeskyni ve mně něco uvolnil. Cítím a rozumím tomu, že existuje něco, co je větší a starší než veškeré věroučné konstrukce. Snad nevěříš všem těm nesmyslům, kterými nás už krmili – od semitských rodokmenů, stavitelů babylonské věže, rozenkruciánů a kacířských templářů přes archivy Martina Luthera až k bůhvíčemu dalšímu. A pak si přijdeš s Aleisterem Crowleym a jeho směšným satanským řádem. Nepokládám to jen za zcestné a zřejmě dokonce nebezpečné. Před tím, čemu jsme teď na stopě, to ztrácí jakýkoli význam.“

Patrick vstal a postavil se ke dveřím na terasu, kde naposledy potáhl z cigarety a vyhodil nedopalek ven. „Každopádně − a teď přijde to hlavní – každopádně máme před sebou něco, co s tebou nemůžu sdílet, dokud nebudeš na stejném stupni jako já.“ Otočil oči v sloup. „Panebože, co to tu melu za blbosti? Ale zhruba tak to je. Rozumíš? Ach, já taky nevím, jak bych to měl vyjádřit!“

Melissa k němu přistoupila a položila mu ruku na rameno. „Neboj, já vím, co máš na mysli.“ Mluvila klidným, téměř konejšivým hlasem. „Vyznívá to jako hodnocení a tomu se chceš vyhnout. Ale o něčem takovém se těžko dá mluvit jinými pojmy. Jsem udivena, ale mám radost, že to od tebe slyším… Pojď a sedni si, teď bych ti chtěla něco vyprávět já.“

Posadili se a Melissa vypila své víno. Pak začala: „Když jsem tě poznala, byl jsi přímočarý, bezprostřední a rázný. Působil jsi dojmem povrchního člověka, ale to, co mě na tobě fascinovalo, nebyl ten ostýchavý a sebejistý Patrick, nýbrž něco, co se skrývalo za tím. Byl jsi téměř ostýchavý, když jsme spolu mluvili, a pokoušela jsem se tě přimět k větší otevřenosti. Ale včera večer z tebe zničehonic začaly padat moudré výroky podobné třpytivým šperkům. Byly to pravdy, pod které bych se i já kdykoli podepsala, ale ještě nikdy jsem je neslyšela vyslovit s takovou sebejistotou a tak jasně formulované. Přemýšlela jsem o tom, cos říkal, co je naším úkolem v životě – a že to hlavní nejsme my a naše vůle, ale to, co děláme. Jsou to skutky ve službách toho, co nás obklopuje, a toho, co po nás bude následovat. Když se pokusím dál rozvíjet tvou myšlenku, domnívám se dokonce, že mezi tebou, mnou ani jinými lidmi neexistuje žádná dělicí čára. Ve skutečnosti tvoříme jedinou společnou strukturu.“

Patrick na chvíli nevěděl, co má na to říct. Melissino pochopení ho překvapilo, ačkoli svým způsobem doufal, že mu porozumí a zareaguje právě takhle.

„Opravdu o tom nepřemýšlím teprve ode dneška,“ pokračovala Melissa. „Je to filozofická konstrukce nedozírného významu a jistě si umíš představit, že na její části narážíš prakticky vždy, když se zaobíráš otázkami náboženství a kořeny lidského poznání. V tom jsme si velmi podobní.“

„Proto se nestačím divit – ne, prostě mě strašně rozčiluje, že se stýkáš s tou sektou. Já jsem si zvolil jinou cestu a nemohu tě na ni vzít s sebou. Chápeš to?“

„Nelam si s tím hlavu. Nepřidala jsem se k těm lidem proto, že bych jim visela na rtech, poslouchala je a chtěla se jim podřídit. Oni sami jsou zmatení a nemají sebemenší potuchy o tom, jak se věci mají. Polovina z toho, v co věří, je zmatek, který je významný jen na první letmý pohled, a druhá půlka je podomácku vytvořený nesmysl. Ale mezi tím vězí pár užitečných myšlenek. Proto jsem se k nim připojila, abych mohla bez zábran zkoumat jejich cesty a učení a čerpat z nich to, co pokládám za smysluplné. Můj zájem o ně nepřesahuje tuto hranici.“ Ukázala na fotografii. „Ten muž, Aleister Crowley, nebyl nic víc než do sebe zahleděný guru, který se neuměl rozhodnout, jestli má vystupovat jako dandy, macho, enfant terrible, diktátor nebo šaman. Byla to fascinující, ale naprosto bezvýznamná osobnost. Tu fotografii jsem dostala při vstupu do společenství jako dar, jak jsem už říkala. Visí tam proto, aby mi připomínala zmatené jedince, kteří se nekriticky přeceňují, a abych nezapomínala, jak snadno se dá sejít na nepravou cestu.“

Patrick zvedl obočí, když vyslechl její vysvětlení. U kohokoli jiného by to vyznělo jako výmluva, ale v jejím případě to dokonale zapadalo do představy, kterou si vytvořil o Melisse jako inteligentní ženě se silnou vůlí. „Proč tam tedy pořád ještě setrváváš?“ zeptal se. „V podstatě ty lidi už nepotřebuješ.“

„Máš pravdu, k ničemu mi nejsou. Čekám jen na správnou chvíli, abych se přiklonila k něčemu či někomu novému.“

„A ten někdo nový… To mám být jako já?“

„Možná…“ Podívala se na něho velkýma očima a po chvíli odmlky se polohlasně zeptala: „Miluješ mě?“

Patrick dlouho mlčel, než odpověděl. „Vážím si tě. Jako duchovně spřízněného člověka, jako osobnosti, ženy, přítelkyně a průvodkyně na mé cestě. Jako někoho, s kým rád pobývám a kdo mi poskytuje teplo, radost a něžnost. Někoho, komu vždy přeju to nejlepší a jehož bych nechtěl opustit. Ale,“ znovu se odmlčel a zaváhal, jestli má říct, co má na srdci, „nemiluju tě v onom výhradním a vše zastiňujícím smyslu. Rozumíš, jak to myslím? Jsi jedinečná, pro mě jedinečná, a vydobyla sis v mém nitru pevné místo – ale není to místo, které máme na mysli, když mluvíme o velké životní lásce… Chápeš?“

Přikývla, sice pomalu, ale souhlasně. „Ano, vím, jak to myslíš.“ Pak se usmála. „A moc mi vyhovuje, že k tomu přistupuješ právě takhle.“

„Opravdu?“

„Ano!“ Objala ho kolem krku a políbila na ústa. Potom se na něho podívala a usmála se. „Nejsi totiž vůbec můj typ.“ Znovu ho políbila, pověsila se mu kolem krku vahou celého těla a ve vášnivém objetí klesli do záplavy vystlaných polštářů na podlaze.

Patrick už nějakou dobu spal, ale Melissa byla pořád vzhůru. Svíčka vedle postele už ze dvou třetin vyhořela a mihotavým plamínkem vytvářela na stěnách pohyblivé stíny. Melissa nedokázala upřeně zírat na jediný bod na stropě, všechno se jí pořád před očima rozplývalo. V hlavě se jí rojilo příliš mnoho myšlenek, stále měla dojem, že slyší stejná slova, sledovala možné odpovědi a reakce a znovu se vracela k výchozímu bodu. Spánek se ne a ne dostavit.

Podobně jako předchozí večer se rozhodla, že vstane. Neoblékla se, posadila se ke svému laptopu nahá, pár minut na něj nehybně civěla a nemohla se rozhodnout, co dál. Nakonec jí přejel mráz po zádech. Zhluboka se nadechla, otevřela počítač a prohlédla si vlastní elektronickou poštu. Neuniklo jí, jak jí chladná modř displeje osvětluje obnažená ňadra. Tohle je reálný, moderní svět. Jaké místo v něm mají úvahy o starodávném vědění a prastarých dějinách lidstva?

Nesledovala žádný konkrétní cíl; prostě jen tak, aby něco dělala, začala psát. Vylíčila celý večer, opakovala Patrickova slova i své myšlenky. Pak popsala vlastní cestu hledání, vyprávěla o práci, studiích, knihách, které přečetla, závěrech, k nimž na jejich základě došla, školní docházce i dětství. Když text naplnil celé tři stránky, všimla si, že vším, co napsala, vytvořila přesný rozbor, jak se jí to, co dnes slyšela, vine životem jako červená nit. Znovu si celý výtvor přečetla, ale nedospěla k žádnému jinému výsledku.

Chtěla e-mail bezmyšlenkovitě odeslat, ale když napsala adresu příjemce, zarazila se.

Bratr Morgenstern.

Ten večer však něco změnil. Dosáhla prahu, kde se myšlenky mění v slova a ze slov se stávají skutky. Vymazala jméno a místo aby text odeslala, klikla na Uložit.

Poté laptop zavřela a znovu se zahleděla do mihotavého svitu svíčky. Zaplavil ji pocit tepla. Usmála se, lehla si, přivinula se k Francouzovi a sfoukla plamínek.

KAPITOLA 10

15. dubna 1941
Egyptské muzeum, Káhira

Skupina šesti Němců stála před vchodem do Egyptského muzea. Nacházeli se v jámě lvové, uprostřed hlavního města, v nepřátelské zemi. Kdyby Angličané zjistili, že jde o Němce, celá akce by okamžitě ztroskotala. Proto na sobě měli nenápadné civilní oblečení a v kapsách švýcarské pasy, podle kterých byli badatelé z této neutrální evropské země.

Wolfgang Morgen kývnutím hlavy své lidi vyzval, aby se kolem něho shromáždili. Muži ho poslechli a snažili se, aby si nepočínali s obvyklou vojenskou přesností, nýbrž tak, jak se chová skupina úctyhodných gendemanů v nezávazném konverzačním kroužku.

„Postupujeme podle dohody,“ upozornil Morgen, když k němu muži přistoupili dostatečně blízko. „Tři skupiny, nepravidelné odstupy. Každý ví, co má hledat, takže mějte oči otevřené, a pokud by něco vypadalo podezřele, tak si to co nejpozorněji prohlédněte. Setkáme se dnes večer a vyměníme si zkušenosti.“ Pak pokynul jednomu z vojáků. „Karle, vy půjdete se mnou. Vyrazíme jako první.“

Vstoupili do muzea a prošli kolem znuděného britského vojáka, který si jich ani pořádně nevšiml. Ten muž zřejmě sám netušil, proč ho sem postavili. Oficiálně sice panovala válka, ale většina cizinců už byla přede dvěma roky vykázána a fronta se nachází tisíce kilometrů na západ. Pokud ještě teď někdo pobývá v Káhiře, je to nepochybně ze zákonných důvodů. Bylo naprosto nesmyslné chtít něco kontrolovat. A lidí, kteří v těchto dnech chodili zrovna do muzea, bylo beztak zanedbatelné množství.

Zastavili se ve vstupní hale a zorientovali se. Potom se otočili doleva a vydali se po všeobecné okružní prohlídce. Morgen klouzal pohledem po exponátech. Nepředstavoval si, že tu uvidí takovou spoustu nálezů. Je fascinující, jaká nevýslovně bohatá kultura se tu skrývá pod nánosy pouštního písku a jaké poklady a tajemství ještě čekají na své odhalení. To, jestli v muzeu najdou nějakou indicii o pyramidionu, o kterém se psalo na kamenné tabulce z velmistrova paláce, zůstávalo otevřenou otázkou.

Morgen zlehka zavrtěl hlavou. Je neuvěřitelné si pořád uvědomovat, že jsou na stopě jednoho z největších pokladů lidstva, zdroje veškerého vědění, původu kultury a civilizace, klíče k absolutní moci – a lidé, kteří ho následují a na jeho pokyn mají prohlížet jednu vitrínu po druhé, nemají sebemenší představu o tom, s čím mají ve skutečnosti co do činění.

Znenadání se Morgen zarazil. V dalším sále zahlédl postavu, která mu připadala známá. Naznačil Karlovi, aby zůstal stát, a sám pokračoval dál – stále tak, že druhého muže sice viděl, ale v případě pochybností, kdyby se jeho protějšek náhle otočil, mohl uniknout jeho pohledu za vitrínou nebo sochou.

Rychle si všiml toho, že muž není sám. Vzrušeně rozmlouval s někým dalším, nejspíš Egypťanem, protože ten měl na sobě k širokým bílým šatům červený fez.

Morgen se nakonec dostal dostatečně blízko, aby vyloučil jakoukoli pochybnost: Neznámý muž je opravdu ten Angličan, kterého nachytali ve sklepení velmistrova paláce na Rhodu při kopírování stély! Jak se mu, k čertu, podařilo uniknout a co tu pohledává? Morgen zrudl v obličeji, když si uvědomil, že muž pořád sleduje stejnou stopu jako on sám.

O několik metrů dál vyslechl rozhovor obou návštěvníků muzea.

„… ne prostě začít kopat,“ namítl právě Egypťan.

„To si uvědomuji. Ale nemohu čekat bůhvíjak dlouho, třeba až skončí válka.“

„Pane, to, co navrhujete, je…“

„Mohu vám zopakovat jen to, že peníze nehrají roli. A plnou odpovědnost nesu jen já.“

„Skutečně nevím…“

„Poslyšte, je to pro mě mimořádně důležité. Nejspíš si to neumíte představit, ale pátrám už mnoho let a teď trávím téměř rok v Káhiře. Prostudoval jsem vše, co se dalo, a jsem si absolutně jistý. A podrobně jsem prozkoumal také všechny další možnosti s tím, že jiná cesta neexistuje. Pokud mě nechcete podporovat, nemohu to změnit. Byla by to škoda, jste moje první a nejlepší volba. Ale když to nepůjde jinak, najdu si někoho jiného.“

Egypťan chvíli mlčel a rozpačitě přešlapoval na místě. Pak si rukou pohladil knír. „Je to spojené s velkým rizikem…,“ poznamenal.

„To je mi jasné.“

„Jak jsem už říkal, nemůžete jen tak s krumpáčem odjet do Sakkáry a začít tam kopat. Musíme to zorganizovat tak, že nás nikdo neuvidí. A pro případ, že by nás přece jen nachytali, potřebujeme hodnověrnou historku. Musím to naplánovat. Je nutná dobrá příprava. Falešné doklady. Vybavení. A pojistka, kdyby se to zvrtlo.“ Egypťan poklepal Angličanovi na hruď. „Odškodnění za každý rok ve vězení. Navíc náhradu za ztracenou pověst. Samozřejmě jen pokud se to opravdu nepovede.“

„Jsem si jistý, že se na ceně shodneme,“ ujistil ho Angličan. „Poselství pyramidionu bylo jednoznačné, nemůžeme nic pokazit.“

Morgen se musel štípnout, aby uvěřil, že ho potkalo takové štěstí. Ten muž skutečně sleduje stejný cíl! Mluvil o pyramidionu – to je přece ten vrchol pyramidy, o kterém se zmiňuje stéla! Morgen si vzpomněl, jak namáhavé bylo rozluštit prastarý text. Vybavilo se mu jeho dojetí, když před sebou viděl původní podobu stély zvané Tabula smaragdina, která byla dlouho tradována jen v nepřesných a zlomkovitých opisech a nesprávných překladech. Vzpomínal, jak se chvěl vzrušením, když objevoval podrobnosti, které se v tomto textu daly poprvé přečíst a obsahovaly odkazy na reálný původ a zdroj lidské moudrosti. Bylo třeba najít pyramidion, vrcholek Džoserovy stupňovité pyramidy. A ten mladý Angličan došel ke stejnému závěru! Neexistuje snad nic jednoduššího než se pověsit jím plánované expedici na paty.

Morgen se pomalu vracel stejnou cestou, jakou přišel, dokud zase nenarazil na Karla. Zatímco vedle sebe studovali exponát, řekl: „Ten muž naproti je Angličan. Nespouštějte ho z očí. Musíme se dovědět, jak se jmenuje, kde bydlí, a sledovat ho na každém kroku. Půjdu ven a budu informovat ostatní.“

9. října 2006
Garden City, Káhira

Bylo krátce před osmou, když Guardnerův řidič zastavil před vysokým kovaným plotem vily. Byla stará zhruba sto let. Nádhernou okrovou pískovcovou fasádu hyzdily smutné pruhy špinavě šedivé patiny způsobené během dlouhé doby prachem a výfukovými plyny. To, co kdysi bývala honosná rezidence, dnes působilo spíš zchátralým dojmem, který nemohla vylepšit ani přilehlá zahrada. Dům stál v polostínu vysokých stromů, které rovněž pamatovaly lepší dny – na palmách visely v desetimetrové výšce pod korunou bezbarvé vějíře zvadlých listů, fíkovníky a gumovníky byly porostlé různými popínavými rostlinami. Bývalý anglický trávník sestával většinou ze zaprášených skvrn se suchými listy a scvrklými palmovými plody. Z domovní stěny sem dopadal jediný proud světla a nořil část zahrady do oslnivého chladného svitu a ostrých stínů.

Peter a Patrick vystoupili. Peter pomohl z auta Melisse.

Patrick navrhl, že ji vezmou s sebou, protože jako jediná mluví arabsky. Navíc pracuje v muzeu, což snad udělá na doktora Azíze dobrý dojem. Oliver Guardner zásluhou svých vynikajících kontaktů zařídil schůzku a už jenom skutečnost, že je doktor Azíz pozval tento večer, byl projev důvěry. Peter znal vedoucího SCA z tisku, protože jen těžko by se hledalo nějaké veřejné vystoupení – lhostejno, jestli na internetu, v novinách nebo v televizi –, ve kterém by se nedostal ke slovu doktor Azíz a kde by mu jako vrchnímu dozorci Rady pro památky starověku a skutečnému strážci všech egyptských monumentů a artefaktů někdo nepodkuřoval. Všichni věděli, že ten muž má rigidní postoj k zahraničním badatelům a je neobyčejně zatvrzelý. To jejich schůzku nezjednoduší, a tak Peter souhlasil, aby se jí zúčastnila i Melissa. Pořád se ještě sám sebe ptal, nakolik jí může důvěřovat. Neví o ní prakticky nic a na to, co mu vyprávěl mírně zaujatý francouzský kolega, nemohl zřejmě příliš sázet. Pokradmu se na ni podíval. Patrick má každopádně dobrý vkus, to se nedá popřít. Pro tuto příležitost se velmi vhodně oblékla – dlouhé zelené šaty zdůrazňovaly obratně umístěnými výšivkami její postavu a pod vzdušnou černou pletenou vestou Peter vytušil tenká ramínka a rafinovaně zdůrazněný výstřih. Všiml si, že už na sobě nemá přívěšek sekty. To od ní nečekal.

„Těší mě, že se vám líbí,“ ozvala se Melissa.

Peter od ní polekaně odtrhl pohled a hledal vhodná slova. Zíral jí na ňadra o chvilku déle, než bylo zdvořilé, i když z jiných důvodů, než to na první pohled vyznělo. Ale jak jí to teď má vysvětlit?

„Mám ty šaty z Londýna,“ pokračovala Melissa. „Na Káhiru jsou vlastně trochu moc tmavé. Tady se ale na slunci obvykle nosí sytější barvy. Ale večer je to v pořádku a myslím, že ladí s mými zrzavými vlasy.“

„Ano,“ přisvědčil spěšně Peter, „opravdu vám to skvěle sluší.“

„Děkuji.“ Usmála se na něho.

„Chcete ještě chvíli vrkat,“ oslovil je nespokojeně Patrick, „nebo už můžeme jít?“ Zazvonil. Za chvilku se ozval bzučák a vstoupili dovnitř.

Doktor Azíz je uvítal na schodech před vchodem. Měl na sobě kalhoty od obleku barvy khaki, černou košili zasunutou do kalhot a pískově zbarvený klobouk s černou stuhou. Vypadal jako na většině svých fotografií, které Peter viděl – včetně klobouku.

„Vítám vás,“ pronesl Egypťan a podal každému ruku. „Prosím, pojďte dál.“

Vešli do místnosti zařízené orientální směsí hnědočervených tkaných koberců, vyřezávaného dřevěného nábytku a mosazných a stříbrných lamp s ornamenty. Doktor Azíz je beze slova zavedl do obývacího pokoje, kde se pohodlně posadili.

Patrick si všiml světlého popelníku na konferenčním stolku u pohovky a vytáhl z krabičky cigaretu.

Když to Egypťan spatřil, mlčky vstal, vyndal ze zásuvky další skleněný popelník a postavil ho před Francouze.

Patrick chtěl něco poznamenat, ale Peter se ve vzniklé situaci zorientoval rychleji a předešel ho: „To je nádherná alabastrová miska,“ ocenil a sklonil se nad mléčně bílým předmětem na stole. „Z doby faraona Ramesse I., jestli se nemýlím?“

Patrick jen zdánlivě bezděčně zvedl obočí a s cigaretou v ruce se opřel. Napadlo ho, že rozhovor by skončil zatraceně rychle, kdyby si tam odklepl popel.

„Je to tak.“ Doktor Azíz přikývl. „Byl jsem informován, že pracujete v Etnologickém muzeu v Hamburku, profesore Lavelle. Existuje tam egyptské oddělení a nálezy z naší země?“ Egypťan naznačil pousmání.

Byla to jen špatně zastřená léčka, takže Peter se jí snadno vyhnul. „Nedávno jsem měl na starosti výstavu na téma Pět tisíc let písma a Egypt na ní hrál hlavní roli.“

„Rozumím. Nu, požádali jste o návštěvu a doporučení pana Guardnera jsem nemohl odmítnout. Bohužel jsem velmi zaměstnaný. O co tedy jde?“

Peter studoval svůj protějšek. Egypťan neztrácel čas zdvořilostmi. Oni od něho něco chtějí, ale nemají mu co nabídnout, a ten muž to dobře ví. Jeho gesta a mimika vyzařují samolibost. Tohle je jeho země a výsostné území. Mluví vynikající angličtinou, i když poznamenanou silným akcentem. Bylo naivní si myslet, že by na něho mohli udělat dojem arabsky mluvící mladou ženou. Peter pochyboval i o tom, že by něčeho dosáhli pomocí referencí nebo lichotek. Přesto ho napadlo, že by pýcha doktora Azíze mohla být zároveň jeho slabinou.

Peter nejdřív vynesl nejnižší kartu.

„Chtěl bych vám představit Melissu Joyceovou,“ řekl. „Žije tady v Káhiře a pracuje jako průvodkyně v Egyptském muzeu.“

„Assalamu aleikum!“ pozdravila.

„Wa aleikum assalamu,“ odpověděl. Zřejmě to na něho nezapůsobilo. Petrovi však neuniklo, že Egypťanův pohled ulpěl na Melissině výstřihu a ptal se sám sebe, jestli její přece jen okázalý půvab při veškeré eleganci je skutečně předností pro rozhovor s nepochybně islámsky založeným mužem. Mohl jen doufat, že Melissa, která se vyznala v obyčejích této země, na to pamatovala.

„Hodně nám vyprávěla o práci SCA,“ pokračoval Peter. „Šokovalo nás, když jsme se dověděli, kolik drahocenných kulturních statků bylo v posledních staletích vyvezeno z Egypta. Miss Joyceová nás informovala o vaší práci a úspěších při potlačování tohoto nežádoucího jevu.“

Doktor Azíz jen přikývl.

„Můj kolega Patrick Nevreux a já bychom vám chtěli vyslovit uznání, protože i my se snažíme potlačovat komerční zneužívání minulosti. Místo toho se pokoušíme ohleduplnými výzkumy a konzultacemi s odborníky dosáhnout hlubšího porozumění našim kulturám a jejich společnému původu. Dospěli jsme k názoru, že kolébka moderních západních kultur se nacházela tady v Egyptě a že zvláště v minulosti této země lze najít pramen vědění a našeho vývoje.“

Vedoucí Nejvyšší rady pro památky Egypta poslouchal Petra bez viditelného citového hnutí a rozhodl se neodpovídat, takže vznikla trochu neosobní odmlka.

Patrick, který dosud klouzal pohledem po obývacím pokoji, zavrtěl v duchu hlavou. Lidí jako doktor Azíz poznal už celou řadu. Často vedl vyjednávání, při kterých vystupoval jako prosebník potřebující sponzorský příspěvek nebo schválení. Konzultace, při které si protějšek všimne, že se od něho něco žádá, je zpravidla ztracená ještě dřív, než začala. A existuje typ lidí, kteří to okamžitě pochopí a v té chvíli se uzavřou, aby ze své výhody vytěžili co nejvíc. To, co tady vypadá jako arogance, je prostě chladná vypočítavost. V takové situaci se může stěží něčeho dosáhnout, pokud nemíníte strpět blahosklonné chování protějšku a nejste ochotni příliš odkrýt vlastní karty. Patrick dosáhl svých cílů většinou pomocí šarmu nebo troufalosti, a to bez kompromisů, nebo jednoduše odešel s nepořízenou a zkoušel pak štěstí někde jinde. Bohužel dnes taková alternativa neexistuje, a proto se rozhodli, že rozhovor s Egypťanem nepovede Patrick, nýbrž Peter, který by doktora Azíze mohl přesvědčit svými odbornými vědomostmi. Zatím to ale vypadalo, že se oba muži spíše míjejí.

„Doktore Azízi,“ pokračoval nyní Peter, „zdá se, že jsme na stopě mimořádného objevu. Domníváme se, že můžeme prokázat, že vaši předkové měli k dispozici mnohem bohatší vědomosti, než se obecně předpokládá.“

„To není žádná novinka, že egyptská kultura byla kdysi nejvyvinutější,“ odtušil doktor Azíz. „Kam tím směřujete?“

„Jde o bájemi opředenou Tabula smaragdina, desku, která podle tradičního podání obsahuje moudrost světa a tajemství života. Zřejmě jste o ní také slyšel.“

Egypťan přikývl.

„Zjistili jsme, že příběhy o této bájné desce vycházejí z egyptské stély, která se ve středověku dostala do vlastnictví templářského řádu a pak se v 16. století ztratila. Ta egyptská stéla pocházela z doby vlády faraona Achnatona a popisuje se na ní skutečný pramen vědění v podobě pyramidionu. Po pečlivých rešerších jsme zjistili, že takový pyramidion byl v roce 1926 v Sakkáře skutečně objeven. Víte o tom?“

Doktor Azíz se zhluboka nadechl. „Počátkem minulého století byla překopána celá Sakkára. Kopalo se všude v zemi. Cizinci se na nás vrhli jako hladové krysy. Co mám k tomu říct? Bylo nalezeno sto tisíc předmětů, ale v Egyptě nezůstala ani polovina.“

„Pyramidion, o který jde, objevil Cecil Firth, dopravil ho do Káhiry a pak nález zabavila SCA. Rádi bychom zjistili, co je na tom objektu tak pozoruhodného.“

„Určitě se dnes nachází v nějakém muzeu,“ podotkl doktor Azíz.

„Nejsou o tom bohužel žádné podklady,“ přihlásila se nyní o slovo Melissa. „Ani v archivu Egyptského muzea není po pyramidionu ani stopy.“

Egypťan přimhouřil oči a naklonil hlavu na stranu. „A jak si můžete být tak jistí, že vůbec existoval? A že byl dokonce zabaven?“

„Doufali jsme,“ ozval se Patrick, „že nám s tím pomůžete.“

„Jak to?“

„Třeba byste mohl v dokumentech vašeho úřadu ověřit, co se v tom roce stalo a kde je pyramidion dnes uložen.“

Doktor Azíz zavřel oči, jako by si musel nejdřív uspořádat myšlenky. Potom prohlásil: „Pánové, chtěl bych vám něco vysvětlit. Jen ve dvacátých letech minulého století působilo tady v Egyptě každoročně v zimních měsících přes padesát archeologických týmů. Každá z těchto expedic vytvářela dokumenty a písemnosti; dotazy a schvalování pro každého jejich účastníka – bývalo jich mezi deseti až sty – protokoly za každý ze třiceti až sta dnů, specifikace pro každý předmět, který byl vyzdvižen z písku, objednávky a faktury za každého velblouda a litr vody, která byla dopravována z Káhiry, o dopisech, podrobných zprávách, fotografiích a nákresech ani nemluvě. Kompletní dokumentací za deset let byste naplnili celou tuto místnost od podlahy až ke stropu.“ Doktor Azíz rozvážně mávl paží. „A ve třicátých letech to bylo totéž, dokud nevypukla válka. Pak následovala čtyřicátá léta, sice jen z poloviny, od konce války, ale zato nesmírně přičinlivě. Další plná místnost. A tak dále! Dnes máme počítače a internet a mnohem víc pracovníků, a přesto sotva zvládáme protokolovat všechny údaje vznikající každý den. Všechno, co je starší, musí zůstat tam, kde je, v tak rozsáhlém archivu, že si to neumíte představit!“ Egypťan zavrtěl hlavou a pobaveně se usmál. „Nemůžeme prostě jen tak hledat pyramidion jen kvůli tomu, že jste přišli se zábavnou domněnkou. Kde bychom měli začít? U sto padesáti pořadačů roku 1926? Nebo snad byl ten nález v následujícím roce převezen někam jinam? Pak tedy budeme pátrat ve sto padesáti pořadačích roku 1927? Pánové, je naprosto vyloučené, abychom prohledávali archiv kvůli nějakým neurčitým stopám a domněnkám. Vy na to nemáte peníze a můj úřad čas.“

Hlavní byl poslední argument, to si Peter jasně uvědomoval. Je lhostejné, jestli by to bylo tisíc pořadačů za rok nebo jen deset, a nerozhoduje ani to, kolik by byli ochotni zaplatit – doktor Azíz prostě nemá v úmyslu je podporovat.

„A chtěl bych k vám být zcela upřímný, profesore Lavelle,“ pokračoval doktor Azíz, jako by se chopil Petrovy myšlenky: „I kdybyste měl všechny peníze světa a byl ochoten zaplatit mi sto pracovníků, kteří by nedělali nic jiného, než hledali v mých dokumentech váš pyramidion, museli bychom si přece položit následující otázku: Pokud se SCA rozhodla, že nález zabaví a ukryje ho před očima veřejnosti, proč by se měl dnes vydávat vám napospas? A navíc Angličanovi?“ Zvedl chlácholivě ruku. „Nic proti vám osobně, profesore Lavelle, vy přece nemůžete za to, že jste Angličan.“

Na okamžik se rozhostilo mrazivé ticho a Peter se snažil zachovat klid. Proti takové impertinenci se mu však nedostávalo slov. Byl to Patrick, kdo se nakonec chopil slova.

„Myslím, že to je v nejlepším pořádku. Vy přece koneckonců taky nemůžete za to, že jste Egypťan.“

„Co tím chcete říct?“ opáčil doktor Azíz.

„No, chováte se jako despota, a přitom se vás bývalá velikost Egypta ani nedotkla.“

Doktor Azíz se prudce zvedl z křesla. „Tak a dost! Takové nestydatosti si ve svém domě vyprošuji!“

„Copak, došly vám argumenty?“ Patrick zůstal klidně sedět. „Protože je to vaše bolavé místo, že ano? Vy si totiž naprosto přesně uvědomujete, že ve svém životě nedosáhnete ničeho, co by se dalo srovnávat s tím, co dokázali faraoni. A nejen to: vy dobře víte, že nejste nic víc než pouhý imitátor.“

„Co to vykládáte za hlouposti!“

„Nikdo neví lépe než vy, že Sfinga stála dávno předtím, než se objevili první faraoni. A je vám naprosto jasné, že ten starý rolnický národ tady v Egyptě nikdy neměl takové vědomosti ani nezbytnou techniku, aby postavil pyramidy, kdyby se nedočkal pomoci.“ Patrick se zatvářil pohrdavě, aby Egypťana dostal do ráže. „Vy se tu vyhříváte ve světle kultury, se kterou po pěti tisících letech nemáte o nic víc společného než já nebo profesor Lavell. A ten lid nebyl ani sám dostatečně tvůrčí.“

Doktoru Azízovi se na čele objevila hněvivá vráska. „Vy o tom nemáte sebemenší tušení,“ zaprskal na Patricka. „Nejenže mě urážíte v mém domě, ale navíc jste zhola nevzdělaný blázen. Jen proto, že jste si přečetl nějaký esoterický časopis, si myslíte, že mi tu můžete kázat o dějinách mého národa?“ Muž začal divoce gestikulovat. „Egypt byl velký dlouho předtím, než přišli Řekové a Římani, národy, od kterých jste se vy Evropané všechno naučili! Řekové získali svou velikost z egyptských naučení a moudrostí. Samozřejmě že jsme vynalezli pyramidy! A Sfingu, chrámové komplexy, písmo, astronomii, prostě celou kulturu! Praotcem této země nebyl nikdo jiný než Thovt; to on vzdělal mudrce a stal se zakladatelem veškerého vědění od Imhotepa až po Achnatona, které přetrvalo celá tisíciletí. Jejich vliv se dal najít ve spisech sebraných v Alexandrijské knihovně. Jo tak vy hledáte pyramidion? Zdroj moci a vědění? Kdo, když ne my, by ho měl vytvořit? Je to samozřejmě náš výtvor a blíž než dnes se k němu nikdy nedostanete.“

„Doktore Azízi, prosím vás…,“ namítla Melissa, ale muž ji přerušil. Právě se dostal do pořádné ráže.

„Ne, teď poslouchejte vy mě! Přijdete si kdovíodkud do naší země, vyděláváte tu peníze tím, že vyprávíte turistům o Egyptě a jeho pokladech. Budujete si svou vlastní slávu, nikoli však slávu naší země! Svět musí poznat a také to pozná, kde se nacházela kolébka všech kultur. Thovt znovu povstane a přinese světu novou kulturu. A tyhle dějiny budou vyprávět sami Egypťané, a ne vy a všichni ti vaši zahraniční přátelé se svými dolary, eury a librami! A teď,“ jednoznačným gestem ukázal na dveře, „musím požádat, abyste odešli. Mám spoustu práce!“

Patrick, Peter a Melissa se zvedli a mlčky zamířili k východu. Doktor Azíz je následoval. Peter se na schodech zastavil, ještě jednou se otočil a podal Egypťanovi ruku: „Je mi líto, že jsme se nesetkali za jiných okolností. Velmi dobře chápu vaše stanovisko.“

Doktor Azíz na okamžik zaváhal, pak uchopil Petrovu pravici, krátce a beze slova jí potřásl a poté za sebou zamkl.

Při zpáteční jízdě přes Garden City se všichni tři pohroužili do svých myšlenek. Byli rozčileni a vyvedeni z míry vzrušeným rozhovorem i tím, jak je Egypťan vyhodil. Zničehonic Ahmad s kvílením pneumatik prudce strhl automobil stranou. Patricka to na zadním sedadle odhodilo na Petra a Melisse se na místě vedle řidiče bolestivě zařízl bezpečnostní pás do těla.

Patrick už měl na rtech hlasité zaklení, když tu ulicí zaduněly výstřely provázené ohlušujícím rachotem dopadajících kulek. Okno na straně spolujezdce se okamžitě roztříštilo do mozaiky lesklých střepin, ale nepovolilo.

„Skrčte se!“ zvolal Patrick. Řidič se hekticky pokoušel získat znovu kontrolu nad vozidlem, které se dostalo do smyku. Do karosérie i oken auta narážely další a další střely.

Patrick, který si náhle připadal jako uvnitř víru pohybu a hluku, se podivil, že se zaobírá jako ve zpomaleném filmu jedinou jasnou myšlenkou: Je tohle jejich osud? Mají být zastřeleni na otevřené ulici? Stali se náhodnými oběťmi islámského atentátníka, nebo si na ně počíhali stejní lidé? Vozidlo je zřejmě kvalitně opancéřované, ale copak to atentátníci u takových automobilů nepředpokládají?

Jeli už zase rovně, ale plnou rychlostí překonali dvojici zpomalovacích pruhů. Vymrštilo je to proti stropu a vzápětí část podvozku s pronikavým zaskřípáním narazila na asfalt. Ojedinělé kulky pořád ještě narážely do zadní části vozu, který teď už plynule zrychloval, takže výstřely za nimi zanedlouho utichly.

„Jak se to mohlo stát?!“

Viditelně otřesený Oliver Guardner pobíhal kolem mercedesu. Ahmad, Peter, Patrick a Melissa stáli vedle vozidla a nechápavě si prohlíželi otvory po kulkách, jimiž byla doslova posetá jedna strana i zadní část automobilu.

„Dva muži se samopaly vystoupili z jednoho domovního vchodu,“ vysvětlil Ahmad chraptivým hlasem. „Chtěl jsem se tomu vyhnout, sir, ale…“ Pokrčil rameny a zamumlal něco nesrozumitelného.

„Musíme uvědomit policii,“ připomněl Peter a posadil se na kamenný okraj schodiště.

„To je neuvěřitelné!“ zasípal Oliver Guardner a stále upřeně zíral na auto. „Něco takového se mi ještě nestalo!“

„Policie, mister Guardner!“ opakoval Peter.

Stařec sebou škubl. „Ano, jistě, profesore… To je… To se nedalo předvídat… Pojďte dovnitř. Všichni teď potřebujeme pořádný drink. Já tedy každopádně. A pak uvidíme, co se dá dělat. Ahmade, vy zůstaňte u vozu.“ Následovali ho do salonu. Oliver Guardner nalil koňak do tří sklenek a obrátil se tázavě na Melissu.

„Dám si také,“ ujistila ho.

„Za tento atentát nepochybně vděčíme stejným lidem, kteří vás už několikrát ohrozili,“ vyhrkl nakonec stařec, když si dopřál první doušek.

„Je to tak,“ přisvědčil Peter, „a dokážeme si představit, kdo za tím stojí. A proto bychom to měli okamžitě nahlásit úřadům! A přimlouvám se nyní za to, abychom projekt ihned ukončili a odletěli domů!“

„Rozumím vám, profesore Lavelle,“ přikývl Guardner. „Je to tragédie…“ Sklopil oči a schoulil se. Teď už nevypadal jako rozčilený nebo šokovaný muž, spíš nevýslovně smutně. „Víte,“ prohlásil za chvíli, „vkládal jsem do vašich výzkumů velké naděje. Během velmi krátké doby jste nesmírně pokročili! A teď všechno zničí pár nepatřičně horlivých idealistů.“

„S dovolením,“ namítl Peter, „to zní skoro tak, jako byste pro to měl pochopení! To nejsou idealisté, nýbrž teroristé. A to, co označujete jako nepatřičnou horlivost, je podle mého názoru spíš duševní choroba! Jsou to kriminální živly, které nemají úctu k lidskému životu. Žádám, aby byl tento případ neprodleně nahlášen policii!“

„Pro mě za mě to klidně můžeme ohlásit, Petře,“ ozval se Patrick. „Ale myslím, že tím prakticky ničeho nedosáhneme.“

„No přece to nenechám projít jen tak!“

„To bude ale všechno, co se stane. Zvlášť když teď chcete vzít nohy na ramena.“

„Musíte mi prominout, že nemám zájem nechat si příště prohnat hlavu kulkou!“

„Hlavně to tak nedramatizujte, Petře.“

„Upřímně řečeno není mi tak úplně jasné, jak by se ještě víc dalo zdramatizovat to, co se nám stalo!“

„Sám jste říkal, že jsme na stopě jednomu z nejvýznamnějších objevů. A my se přece k cíli pořád přibližujeme. Není divu, že se nás pokoušejí zastavit stále rozhodněji. Jak teď můžete být tak malověrný?“

„Protože postrádám vaši jižanskou netečnost, proto. Chtějí nás zabít, uvědomujete si to vůbec?“

Patrick zavřel oči, rozvážně se napil a pak nápadně klidně vzhlédl. „Nechtějí nás usmrtit, Petře. Zamyslete se nad tím – ti lidé celou dobu vědí, co děláme, sledují nás do muzejního archivu, ba dokonce i na Rhodos, a neváhají vstoupit ani do tohoto domu a přibít nám na dveře brouky. Velmi jednoduše a bez velkého rozruchu by nás mohli kdykoli vyřadit ze hry, ale o to jim nejde. Přejí si jen, abychom to vzdali. Vše, co se dosud stalo, sloužilo jedinému účelu – zastrašit nás; bylo to jednoduše zinscenované, ale nikdy doopravdy nebezpečně.“

„No to snad…“

„Ne. Například ten had. Podíval jsem se v muzejním obchodě do ilustrované encyklopedie Egypta. Ten had tam byl zobrazený. Je to užovka obojková, velmi agresivní had, který může kousnut, ale není vůbec jedovatý. A to, že nás zavřeli v archivu? Melissa mi vysvětlila, že je tam poměrně silný provoz, několikrát za den pracovníci vcházejí a vycházejí. Rychle by nás našli a měli bychom mrzutosti, ale nic víc. A nakonec ta střelba. Každý, kdo se v tom jen trochu vyzná, vidí, že automobil je pancéřovaný a běžné kulky mu nemohou ublížit. Kdyby se nám chtěli dostat na kobylku, použili by buď jinou munici; nebo alespoň stříleli na pneumatiky. Takhle se kromě hmotné škody nic nestalo.“

„Vy si z toho viditelně neděláte těžkou hlavu, Patricku.“

„Ale to všechno je přece zřejmé na první pohled! A vy reagujete přesně tak, jak si to naplánovali. Přitom máme k řešení mnohem blíž než kdykoli předtím!“

„Opravdu?“

„Ale jistě. Našli jsme pyramidion.“

Peter si dopřál pořádný doušek a pak se pohodlně uvelebil v koženém křesle. „Teď jsem ale vážně napjatý, Patricku.“

„Přiznal to sám doktor Azíz poté, co se tak skvostně rozčílil. Ostatně provokoval jsem ho jenom proto. Byla to jediná šance, protože ten chlápek byl tak uzavřený, že byste z něho nic nevypáčil, ani kdybyste byl Jan Zlatoústý nebo mu mával před očima číslem jeho švýcarského konta. On však sám od sebe navodil spojení od Achnatona k Imhotepovi a legendárnímu bohu Thovtovi – ačkoli jsme se o tom ani slovem nezmínili! A taky přiznal, že ví o pyramidionu, že ho vytvořili Egypťané a že se k němu nikdy nedostaneme blíž než dnes. To může znamenat pouze jedinou věc: nejenže SCA pyramidion zabavila, ale dodnes se nachází pod ochranou této instituce – přesněji řečeno v domě doktora Azíze!“

Peter hned neodpověděl a nechal si kolegova slova projít hlavou. Pochopitelně to souhlasilo. Ten Egypťan tohle všechno řekl a závěry, které vyvodil Patrick, jsou naprosto logické. Vzhledem k dané situaci mu dalo mnohem větší práci než kdysi ve Francii, aby si udržel určitý nadhled. Tentokrát to byl naštěstí Patrick, kdo si po počátečním leknutí zachoval chladnou hlavu.

„Tak dobře,“ uznal Peter nakonec, „prozatím předpokládejme, že máte pravdu, a jednoduše ignorujme hady a samopaly. Co bychom tedy měli podle vašeho názoru dělat?“

„Máte pravdu, monsieur Nevreux,“ ozval se stařec, který po Patrickových závěrech viditelně znovu ožil.

Francouz se předklonil. „Potřebujeme jen pár věcí. Univerzální paklíče, drát, malé kleště, šroubovák a kapesní svítilny. A jeden večer, kdy doktor Azíz zaručeně nebude doma.“

„Panebože, Patricku,“ neudržel se Peter. „Nemůžeme se k němu prostě vloupat!“

„Jistě že můžeme – ledaže byste měl nějaký lepší nápad.“

„Zítra proběhne večerní schůzka rotariánů,“ přemýšlel nahlas Guardner. „Doktor Azíz si takovou příležitost nikdy nenechá ujít.“

„Vy takový záměr podporujete?“ Peter udiveně zvedl obočí.

„To samozřejmě ne!“ odpověděl stařec s lišáckým úsměvem. „Ale monsieur Nevreux nevypadá na to, že by si ode mě nechal cokoli vymluvit. Kromě toho spoléhám na to, že při všem, co uděláte, nikdo a nic nepřijde k úhoně.“

„Jde o vyšší cíl, Petře,“ vysvětlil Patrick. „Nechceme nikoho zranit nebo okrást. Ostatně my nepatříme k těm, kteří střílejí ostrou municí. Jde jenom o to, abychom získali informace, které před námi mají zůstat utajené! Ani si nevšimne, že jsme tam byli.“

„Ale proto nemůžeme jen tak porušit zákon!“

„Nemusíte přece se mnou chodit.“

Peter zavrtěl hlavou. „Já tomu prostě nevěřím… A kromě toho, jestli nás podle všeho hlídají na každém kroku, jak bychom se tam mohli nepozorovaně vloupat? Dopadnou nás přímo při činu a pak už nebudou potřebovat zbraně, aby nás zadrželi. Stačí jediný anonymní telefonát na policii!“

Patrick přikývl. „Ano, to je pravda, ale jinou šanci nemáme. Musíme se spolehnout na to, že budeme mít štěstí, počínat si zvlášť opatrně a v případě nezdaru doufat, že nám to mister Guardner pomůže s úřady vyřešit.“

„Vaši důvěru v budoucnost bych chtěl taky mít! Vy mě opravdu zničíte!“ zasténal Peter. „Kam jsem se to jen proboha dostal…“

Patrick a Melissa se procházeli na zahradě, Oliver Guardner rozmlouval se šoférem o poškozeném automobilu a otázkách pojištění a Peter se uchýlil do své pracovny. Večer byl ještě příjemně vlahý a zahradu protkaly ojedinělé ostrůvky nepřímého světla.

„V žádném případě tě do toho nechci zatahovat,“ poznamenal Patrick. „Půjdu tam sám. Možná se ještě přidá Peter. Jak ho znám, nedokáže se držet zpátky. Ale ty musíš zůstat stranou.“

Melissa přikývla. „Vím, že je to nebezpečné, ale až najdete pyramidion, chci být bezpodmínečně u toho!“

„To chápu, ale čím nás bude víc, tím větší je pravděpodobnost, že na sebe upozorníme. To nemůžu připustit.“

„Ale prosím tě!“

„Ne, je mi líto, opravdu ne.“

Chvíli chodili zahradou mlčky.

„Máš pravdu,“ uznala nakonec. „Je to příliš důležité, nesmíme to vystavit žádnému nebezpečí.“

Patrick přikývl.

„Víš,“ obrátila se k němu Melissa za okamžik, „musím ti poděkovat.“

„Za co?“

Zavěsila se do něho. „Tvou zásluhou jsem v posledních dnech hodně přemýšlela. To, cos mi vyprávěl, ve mně leccos probudilo. Bylo to jen pár tvých vět, ale vyznačovaly se mimořádnou silou. Každopádně mě znovu vrátily na správnou cestu. Vidím teď mnohem jasněji, co je mým úkolem a jaké poslání tu mám odjakživa… Vím, že to teď zní trochu zmateně a hloupě…“

„Ne,“ odmítl Patrick, „ani trochu. Znám takové chvíle, kdy si najednou uvědomíš věci v jejich souvislostech, vidíš sebe sama a své místo ve světě…“

„Ano! Přesně! Je to stejné, jako když se ohlédneš a poznáš, jak všechno do sebe zapadá, že jsi funkční částí celku a jaké máš možnosti, pokud jde o změnu věcí.“

„A co přesně sis přitom ujasnila?“

„To se dá jen těžko vyjádřit slovy, je to spíš pocit, pochopení souvislostí, příčin a následků. Hluboký příklon ke světu z jakéhosi vyššího hlediska, ale člověk přitom necítí povýšenost ani blahosklonnost… Dává nějaký smysl to, co tady říkám?“

„Ano,“ zasmál se Patrick, „a to pořádný! Určitě sis všimla, že nejsem zrovna květnatý řečník; určitě bych to nevyjádřil lépe. Dokonale však rozumím tomu, co máš na mysli! I já jsem na tom podobně – ne vždy, možná ne tak obsáhle, ale prožívám, jak to jen vyjádřit… záblesky světla. Ne vždy si s nimi vím rady nebo dokážu postihnout jejich obsah. Znám však takové okamžiky, a to od chvíle, co jsem kdysi vstoupil do té podivuhodné jeskyně.“

„Vypadá to, že občas potřebujeme něco nebo někoho, kdo v nás uvolní docela malý kamínek, viď?“

„Ano, nejspíš to tak je. Není mi sice jasné, jak jsem to mohl přivodit v tvém případě, ale mám z toho radost! Jak to vypadá s tou sektou?“

„Mám s nimi soucit. Je to naivní pokus porozumět světu zespoda, z pohledu jedince, ale zcela jim chybí chápání souvislostí přesahujících jednotlivce; nevnímají, že jsou trvalými součástmi celku. Chybí jim láska, účast a lidskost. A je načase, abych to jednou ze sebe dostala takříkajíc natvrdo. Nikdy jsem se neúčastnila žádných pozoruhodných sexuálních praktik! V podstatě jsem se nikdy na ničem nepodílela, jenom jsem naslouchala. Ostatně právě proto mě už beztak chtěli vyhodit. Ale dnes ráno jsem jim e-mailem oznámila, že z jejich společenství vystupuji a přívěšek společně s ostatními věcmi jim poslala zpátky v balíčku.“

„Když se tě něco zmocní, tak se tomu oddáš celá, viď?“ Patrick se usmál a položil jí paži kolem boků. „Ale dávej pozor, abys to nadšení nasazovala jen pro správnou věc!“

„Oui, monsieur,“ zasmála se. Potom ho políbila na tvář a chvilku se mu zahleděla do očí. „Jedno mi ale ještě musíš povědět.“

„Copak?“

„Když jsem se tě včera ptala, jestli mě miluješ, cítila jsem něco… V tvém životě už existuje nějaká žena. Je to tak?“

Patrick zaváhal. Ne že by chtěl něco zamlčet, ale protože opravdu nevěděl, co by jí na to měl odpovědět.

„Myslím, že by se to tak dalo říct,“ přiznal nakonec. „Je jedna žena… Ale není v mém životě – nebo, no vlastně ano, jistým způsobem.“

„Takže…?“ Melissa se na něho s úsměvem podívala a čekala na to, až Patrick najde správná slova.

„Jmenuje se Stefanie. Lépe řečeno jmenovala. Seznámil jsem se s ní ve Francii a tam taky zemřela.“

Melissa se zaraženě odmlčela.

„Byla to mimořádná žena,“ pokračoval Patrick. „Neumím to popsat – tak nějak vznešená, skoro jako by nebyla z tohoto světa. Vyzařovala moudrost, skryté vědění, utajenou sílu. Nedokážu to jinak vysvětlit, vždy se držela v pozadí, ale jakýmsi nevysvětlitelným způsobem nás všechny převyšovala. Když jsem se na ni podíval, pocítil jsem něco jako úctu, ačkoli to teď zní trochu směšně.“

„Zní to jako láska,“ zhodnotila to Melissa polohlasem.

„Ano… a zároveň jako by ne. Na jedné straně to byl cit nevýslovně intenzivní náklonnosti, jakou jsem kdy prožil, bylo v tom i šílené tělesné vzrušení, ale zároveň mi připadala nedotknutelná.“

„To je… fantastické!“

„Ano, to bylo… Ale bohužel zemřela… Od té doby ji v sobě nosím. Dokonce o ní sním a pořád mám pocit, že ji vidím.“

Melissa přikývla. „Teď už mnohem lépe rozumím tomu, jak se ke mně chováš a proč to nemůže být jinak,“ řekla a usmála se. „Je to nádherné pomyšlení mít takovou lásku pořád v sobě. Přeji to, abys jednoho dne našel nebo znovu objevil živou Stefanii.“

„Až ji najdu, dovím se to.“ Podíval se Melisse do jejích rozzářených zelených očí a pohladil ji rukou po tváři. „Díky.“

„To já musím poděkovat tobě, Patricku!“ Znovu ho políbila na tvář a potom se vrátili do domu.

Bylo krátce po jedenácté, když Melissa zaparkovala. Ke svému domu musela dojít pěšky. Vykročila a přemýšlela o tomto večeru.

Je podivuhodné, jak malé věci dokázaly uvést do pohybu něco mnohem většího. Když Patricka spatřila poprvé v Hamburku, nikdy by nečekala, že ten Francouz pro ni může jednou znamenat něco víc. A přesto se jejich rozhovory v posledních dnech vyznačovaly pozoruhodnou hloubkou, takže se oba zcela zvláštním způsobem sblížili. Přitom objevili společnou frekvenci a zjistili, že oba – každý po svém – kráčí po cestě, na jejíž křižovatce se poznali.

Melissa si vzpomněla na sektu, k níž jistou dobu patřila, a uvědomila si, co ji přimělo k tomu, aby do ní vstoupila. Ano, byla to zvědavost, nakonec tam setrvala z pocitu nadřazenosti. Bylo to nedůstojné, přemýšlela. Zařídila se vcelku pohodlně – nesnažila se zlepšit svět ani nevyvodila jediný správný důsledek a nedistancovala se od těch lidí.

Nyní však uchopila vlastní život i hledání jeho smyslu opět sama pevně do rukou. Nevěděla ještě, kam ji nová cesta zavede, ale cítila nebývalou sílu a činorodost, která ji nepochybně dovede k cíli.

Vešla do bytu, zula si v předsíni boty, odhrnula závěs a vstoupila do obývacího pokoje, kde rozsvítila.

Trhla sebou, když uviděla postavu, která se v té chvíli právě zvedala z polštářů na podlaze. Bratr Apofis zahalený do kutny s kapucou k ní přistoupil.

„Co tu pohledáváte?!“ zvolala Melissa. „V mém domě nemáte co dělat!“

„Zradila jsi nás, sestro Lilith.“

„Cože jsem udělala?“

„Začlenila ses do našich řad a využívala nás. Něco nám dlužíš, nemyslíš?“

„Nevím, co bych zrovna vám dlužila! Odejděte z mého domu!“

Dva další zakuklenci se vynořili z předsíně vedoucí k ložnici. Bratr Apofis zavrtěl hlavou.

„Melisso, mé dítě, tak prosté to zase není. Jistě, půjdeme, ale ty nás doprovodíš.“ Stačil jediný pokyn a oba další muži uchopili mladou ženu za paže. Melissa strnula. Věděla, že se nemůže proti takové přesile bránit. Zmocnil se jí neovladatelný vztek.

„Co vás to napadá? Považujete se snad za boha? Nebo jste jen perverzní kriminálník?“

Bratr Apofis přistoupil k Melisse tak blízko, že ji potřísnil slinami, když promluvil: „Měla by ses vzpamatovat, moje drahá. Teď se trochu projedeme. Během cesty můžeš přemýšlet o tom, kdes udělala chybu.“

„Ničeho nelituju!“

„To ti rád věřím. Měla by sis od této chvíle dávat pozor na to, aby to tak zůstalo i nadále.“ Pak se otočil ke svým mužům. „Pohyb, jdeme!“

Melissa se proti své vůli nechala zavést k autu. Viditelně podcenila zločineckou energii těch lidí. A zatímco její sebejistota rychle brala za své, přemýšlela, co s ní členové společenství chtějí udělat. Poprvé ji zamrazilo strachem a upjala se k nepříliš přesvědčivé naději, že z celé záležitosti vyvázne zdravá na těle i duchu.

KAPITOLA 11

18. dubna 1941
nekropole v Sakkáře

Ačkoli už bylo pozdní odpoledne, slunce nad troskami a hrobkami v Sakkáře pořád nemilosrdně žhnulo. James stál vedle nákladního vozu, kterým přijeli, a hleděl na nápadný stín Džoserovy stupňovité pyramidy, která se před ním tyčila a temně vypínala proti blankytné obloze. Bylo to působivé stavební dílo, samozřejmě viditelně menší než obrovské pyramidy na náhorní plošině u Gízy, ale pokud člověk věděl, že právě tady má stavba monumentálních egyptských pohřebních komplexů svůj původ, okamžitě pochopil význam toho místa.

Egypťan Zaláh, který mu pomáhal při plánování, se postavil vedle něho. Nedaleko od nich se objevil muž, který k nim zamířil. Měl na sobě uniformu a přes rameno přehozený řemen pušky.

„Už to začíná,“ poznamenal James ke svému průvodci. „První hlídač.“

Zůstali stát a čekali, až k nim muž dojde. James ho uvítal tím, že mu podal dopis.

„Jmenuji se James McEvoy, jsem fotograf a mám povolení tady fotografovat.“

Dozorce převzal dokument, rozložil ho a bedlivě prostudoval. Potom ho strčil do kapsy a namířil na ně zbraň. „Vy zůstat tady. Já zkontrolovat.“ Otočil se a odešel stejnou cestou, kterou přišel.

James se tázavě podíval na Zaláha. „Co teď? Co to má znamenat? Kdy se ten chlapík vrátí?“

Egypťan jen pokrčil rameny. „Bukra,“ odpověděl, což znamená zítra, ale v Egyptě se tím prostě vystihuje neurčité někdy, kdykoli.

„No výborně. Alespoň jsme získali trochu času.“ James se otočil a začal nervózně přecházet podél štěrkové plochy, po níž se sem dostali. Bylo by opravdu groteskní, kdyby dlouholeté hledání, během kterého se vyrovnal se všemi možnými překážkami, nyní ztroskotalo na byrokratické tvrdošíjnosti jednoho strážného. Poté co přeložil text, byl dlouho přesvědčen o tom, že největším problémem se stane pyramidion. Ukázalo se však, že sjednat si schůzku se Správou starověkých památek není nic obtížného. Možná to bezprostředně souviselo s tím, že Angličané měli pořád ještě značný vliv na egyptskou vládu. James se často sám sebe ptal, jak dlouho tento stav ještě přetrvá, protože ve vzduchu už bylo cítit nezadržitelnou touhu po nezávislosti; tady v Africe to bylo zvlášť patrné. Ale teď jsme ještě ve válce, a proto i v koloniích panuje hektický ruch; ještě to asi pár let potrvá, že snahy o sebeurčení opět převládnou. V tomto případě mu ale politická situace hraje do karet, protože mu nikdo nebrání prostudovat pyramidion a rozluštit jeho záhadu.

James sledoval pohledem štěrkovou silnici ztrácející se mezi dvěma písečnými pahorky. Parkovalo tam nějaké auto. Nevěděl, kdo to je a proč ho odtud sleduje, ale to nejspíš zjistí jen tak, když bude předstírat, že si ho nevšímá. Otočil se tedy na místě a loudavým krokem se vrátil na původní místo.

10. října 2006
Guardnerova rezidence, Káhira

„Jste si jistý, že chcete jít se mnou, Petře?“ Patrick se s úsměvem podíval na Angličana. Nečekal samozřejmě nic jiného. Věnoval celý den shánění nezbytné výbavy a nákupům chybějících dílů, zatímco Peter se choval velice zdrženlivě. Teď bylo krátce po deváté, setkání rotariánů začalo před půlhodinou a doktor Azíz je tudíž zaneprázdněn. Patrick se právě chystal opustit dům a odjet, když se k němu Peter přidal. Stejně jako Francouz byl oblečený do černého, aby byl ve tmě co nejméně nápadný.

„Samozřejmě jdu s vámi! Pyramidion snad se štěstím ještě poznáte, ale nerozlišíte ani staroegyptskou dekoraci od skutečného nápisu. Nemluvě o tom, že byste sotva mohl přečíst návod k obsluze, a my přece doufáme, že pyramidion něco takového obsahuje, že? Jak jinak bychom poznali moudrost světa?“ Vyšli ven a nastoupili do půjčeného auta, které obstaral Ahmad.

Patrick se zasmál. „No jo, to vlastně máte pravdu. Ale stejně jsem věděl, že mě v tom nenecháte samotného!“

„To mi bylo také jasné. A vy jste dobře věděl, jak se rozhodnu. Proto jsem se tak rozčílil. Já jsem se ještě nikdy nikam nevloupal. Vždycky jsem dodržoval zákony, neporušoval předpisy ani nezpronevěřoval peníze. I když se asi najdou lidé, kteří nemají takové zábrany…“

„Zásah,“ zvolal Francouz s předstíraným rozhořčením. „Přímo do černého!“

„Když se nad tím zamyslím, kradl jsem pouze jedenkrát, byl to, myslím, karamelový bonbon. Bylo to – nechte mě chvíli vzpomínat – asi tak v sedmi letech.“

„Nic ve zlém, příteli,“ odpověděl Patrick, „ale to by bylo promlčené, i kdybyste byl o polovinu mladší, než jste.“

„Vidím, že protiúder na sebe nedal dlouho čekat!“ Peter zvedl jedno obočí a zazubil se. „Zřejmě jsem vás zasáhl citelněji, než se mi zdálo…“

„Víte, jestli jde jen o to, pak si to nechám klidně vyčítat. Vždyť jsem za to musel trpce zaplatit.“

„Opravdu? O tom nic nevím. Vy jste byl kvůli tomu ve vězení?“

„Ne, to ne, ale po náhradě škody jsem byl v podstatě na mizině, takže jsem musel přijmout i ten katastrofální džob s vámi ve Francii.“

Peter se zasmál. „Vy se dokážete ze všeho vykroutit.“

Patrick žertem šťouchl staršího kolegu do boku. „No jistě, sparingpartnere, co bysme to jinak byli za tým? Ale zcela na rovinu – mám radost, že do toho jdete se mnou!“

Peter se podíval na Francouze a přikývl. „Díky. I já jsem rád, že tady jste. Bez vás by náš výzkum už několikrát uvízl na mrtvém bodě.“

„Myslím, že do toho oba dáváme maximum. Vy luštíte staré papyry a nápisy a já tu jsem na hrubou práci. Patříme k sobě – jako Scylla a Charybda.“

„Spíš jako Kastor a Pollux, nemyslíte?“

„Neznám. To jako my dva?“

„Tak nějak. Vysvětlím vám to, jestli chcete.“

„Díky, dnes ne. Podívejte, už tam skoro jsme!“

Ahmad zaparkoval ve vedlejší ulici a oba muži vystoupili. Patrick si vzal ze sedadla batoh, hodil si ho na záda a vykročil napřed; Peter ho vzápětí následoval. Vyhnuli se hlavní ulici a blížili se k domu ze strany. Brzy se dostali k téměř třímetrové zdi, která lemovala pozemek. V zahradě rostly keře a cizokrajné rostliny, které ji téměř celou pokrývaly. Jediná pouliční svítilna, navíc ještě v určité vzdálenosti, vytvářela příšeří, takže oba muži tady byli dobře chráněni před zvědavými pohledy. Patrick vyndal ze zavazadla řeznické rukavice a navlékl si je. Byly to silné kožené rukavice se širokými manžetami a kroužkovou sítí na dlani. Peter se v duchu neubránil otázce, kde se dá proboha něco takového v Káhiře sehnat. Patrick uchopil výkonnou kapesní svítilnu a zastrčil si ji za opasek. Potom vyskočil, zachytil se za okraj zdi a vytáhl se nahoru. Když se vyhoupl dostatečně vysoko, sáhl po svítilně a prudce se rozmáchl. Peter slyšel tříštivý zvuk a na poslední chvíli se stačil vyhnout spršce skleněných střepů. Do zdi byly zřejmě na ochranu proti lupičům zapuštěny kusy skla. Proto tedy ty řeznické rukavice. Francouz svítilnu znovu uschoval, zachytil se zdi tentokrát oběma rukama a elegantním pohybem se vyhoupl nahoru.

„Za patnáct minut přijďte k bráně,“ zašeptal Patrick shora. „Pokusím se s ní něco udělat.“

„Rozumím!“ Peter se podíval na hodinky. Dá si na čas a pomalu obejde celý obytný blok.

Patrick se přikrčil za převislým porostem. Tak byl dobře chráněn a mohl v klidu vyhledat vhodné místo, kam seskočí do zahrady. Skleněné střepy pro něho byly samozřejmě maličkost, nádavek od stavebních dělníků, nic víc. Na vnitřní straně bylo vidět, jaké další překvapení tento plot skrývá. V pravidelných odstupech trčely ze zdi asi metr do zahrady kovové úhelníky, mezi kterými byl natažená po celé délce ohrady spletená drátěná hadice s mnoha ostrými oboustrannými čepelemi. Přeskočit tuto překážku bylo kvůli výšce nejen obtížné, ale i příliš riskantní. O takové ostří stačilo zavadit jenom tkaničkou, aby člověk uvízl a pak se zřítil dolů jako pytel brambor.

Čepele byly logicky natočené do zahrady, takže ten, kdo by si i přes skleněné střepy a ostnatý drát zjednal přístup, neměl sebemenší šanci na rychlý útěk.

Patrick však nic jiného neočekával. Vytáhl z batohu silné kleště a vzápětí nacvičenými pohyby naštípl drát tak, že celý svazek povolil a jeho konce se na obou stranách daly o kousek oddělit a pak zase vrátit do původního stavu. Pak sklouzl ze zídky do zahrady.

Uložil rukavice do ruksaku a zůstal stát. Pozorně hleděl na zadní stranu domu, kterou měl před sebou ve vzdálenosti asi dvaceti metrů. Všechno bylo ponořené do tmy, ale na jednom rohu domovní stěny Patrick objevil silný halogenový reflektor namířený do zahrady. Někde je tu tedy i příslušné pohybové čidlo. Nakonec ho objevil pod okenní římsou ve čtyřmetrové výšce. Jeho akční rádius pokrýval široký pás zadní části pozemku, takže se nikdo nemohl nepozorovaně dostat k oknům nebo zadnímu vchodu. Patrick si pohrával s myšlenkou, že přístroj rozbije pořádným kamenem nebo alespoň zasáhne kovový kloub tak, aby se čidlo natočilo jiným směrem. Rozhlédl se, ale na písčité zemi neviděl vhodné kameny. Navíc to byl ztřeštěný nápad – nevěděl přece, jestli je hlásič umístěný na snadno pohyblivém kloubu. A kromě toho mohl nedopatřením zasáhnout okno.

Rozhodl se pro jinou variantu.

Zády otočený k obvodové zdi oběhl širokým obloukem dům a dostal se do vzdálenější části zahrady. Přistoupil k jedné ze starých palem a vší silou škubl za šedý visící vějířovitý list, který s hlasitým zapraskáním dopadl na zem.

Patrick kvůli hluku tiše zaklel a chvíli napjatě čekal, jestli ty zvuky nevyvolaly nějakou reakci v sousedních domech nebo zahradách. Stále tu však panovalo hrobové ticho.

Vytáhl z batohu mačetu a několika údery odstranil spodní část listu, takže mu zbyl dlouhý prut s hustým vějířem na předním konci. Znovu se zaposlouchal, jestli ho někdo neslyšel. Když zjistil, že se kolem něho nic nehýbá, uchopil opracovaný vějíř a přistoupil k domovní stěně. Toto místo nebylo v dosahu pohybového čidla. Opřel list svisle o stěnu a zvedl jej. Pak vykročil k příslušné části domu a přiblížil se k přístroji s listím na prutu.

Senzor ho zaznamenal ve vzdálenosti pěti metrů. Reflektor ozářil zahradu oslnivým bílým světlem. Patrick popoběhl a ocitl se přímo pod hlásičem. Pak vystrčil svazek listů nahoru a zarazil špičku mezi přístroj a okenní parapet. Povedlo se! Listy se zaklínily a zůstaly viset. Patrick se rychle vrátil do zadní části zahrady, schoval se do stínu palmy a vyčkával. Byla to nejkritičtější chvíle. Teď totiž mohl kdokoli ze sousedství spatřit světlo a jít se podívat, co se tu vlastně děje.

Za pár minut reflektor vypnul. Patrick si s úlevou oddechl. Nic se nestalo. Zavěšený palmový list teď zakrývá čidlo a on tu může klidně chodit, aniž by ho jeho pohyby prozradily.

Rychle zamířil k zadním dveřím a prozkoumal zámek. Nakonec přikývl, vytáhl malou koženou taštičku s tenkými kovovými plátky a postupně je opatrně zastrkoval do zámkového mechanismu. Za chvíli klika povolila a dveře se pootevřely směrem do domu. Rychle přejel rukou po veřejích a přilehlé stěně. Přesně podle očekávání nahmatal nepatrnou páčku spínače, který okamžitě vypnul. Víc než jedno poplašné zařízení s časovým zpožděním se na takové zadní dveře dává jen zřídkakdy. Usmál se. Připadalo mu to až příliš jednoduché. Na druhé straně, komu by se chtělo vloupat do té zchátralé barabizny?

Patrick se proplížil temným domem a rychle našel místnost s malou krabičkou na stěně, které si všiml při včerejší návštěvě. Byla to kontrolní jednotka pro poplašné zařízení u domovních dveří a pro stmívací pohybové senzory světlometů kolem celého domu.

Patrick několika pohyby vyřadil bezpečnostní systém z činnosti. Prosklenými dveřmi viděl bránu a za ní hlavní ulici. Čekal, až Peter jakoby náhodou projde kolem vchodu, a pak stiskl bzučák. Peter zaslechl nezaměnitelný zvuk, naprosto samozřejmě otevřel bránu, zavřel ji za sebou a za chvíli stál u dveří.

Patrick mu otevřel. „Dovolíte, abych vás pozval na čaj?“

„Patricku!“ zasyčel Peter, když vešel do domu. „Předtím se v zahradě rozsvítilo světlo! Co se stalo?“

„Tomu jsem se bohužel nemohl vyhnout. Doufám, že si toho nikdo nevšiml.“

„Nikdo teď venku naštěstí nechodí,“ přikývl Peter. „Po ulici projelo pár aut, ale v okolních domech se vůbec nic nedělo.“

„Takže žádní vyděšení sousedí v oknech?“

„Ne. Není to přece jediná vila v okolí. Ten, kdo se zabarikáduje za vysokými zdmi v takových domech, se nejspíš stará hlavně o svoje věci. Mám radost, že jste nám sem zjednal přístup! Ani se raději neptám, kde jste se to naučil…“

„Díky.“ Patrick se spokojeně ušklíbl. „Kde je tedy podle vás ten pyramidion?“

„Těžko říct… když si uvědomím jeho rozměry, je široký skoro dva a půl metru a půldruhého metru vysoký.“

„To je už slušný šutr,“ zamyslel se nahlas Patrick. „Rozhodně bych si to nepostavil do obýváku. Kromě toho je otázkou, jak by to tam dopravil. Ta věc určitě váží několik tun. Kde by tedy mohla stát?“

„Vlastně jen v zahradě.“

„Správně! A určitě bych dodatečně kolem toho na ochranu něco postavil! Přístavba! Pojďte!“

Opatrně prošli přízemím vily; nikde nerozsvítili a nepoužili ani kapesní svítilnu. Nikdo nesmí v domě vidět podezřelé osoby. Patrick se občas odvážil vyhlédnout z okna a hledal nějakou přístavbu nebo neobvyklý zahradní domek.

„Nic,“ shrnul nakonec Patrick.

„Ne, každopádně ne tak, jak jsme si mysleli. Měli bychom se porozhlédnout nahoře.“

„Ne,“ Patrick zavrtěl hlavou. „Nikdo nevytáhne tak velký kámen na dřevěných fošnách do prvního poschodí… Ale jedna možnost ještě existuje…“

„Kromě možnosti, že v tomto domě vůbec není?“

„Ano, ale pyramidion tady určitě je! Třeba nejde o přístavbu. Přece jen jde o nesmírně hodnotný nález, takže je určitě skvěle zajištěný. A kam se něco takového dává? Do sklepa!“

„Myslíte, že kolem pyramidionu obestavili celý dům?“

„Je to možné, ale nikoli nezbytné. Sklep by mohl být spojen s nějakým podzemním prostorem nacházejícím se pod zahradou.“

„Předtím jsme prošli kolem dveří, které zřejmě vedou do sklepa,“ přemýšlel Peter. „Tak se tam prostě podíváme.“

Za chvíli se Patrick znovu věnoval otevírání zámku bez klíče. To, že jsou na správné stopě, usoudili ze skutečnosti, že bílé nalakované dveře byly vyrobené z oceli a napojené na poplašné zařízení. Alarm byl sice vypnutý, ale zámek tvrdošíjně odolával Francouzově zručnosti. Patrick tiše zaklel, když delší dobu bezúspěšně vystřídal všechny možné pomůcky. Nakonec vzhlédl k Petrovi.

„Máte s sebou zapalovač?“

Peter se zarazil a ohmatal si kapsy. „Na co ho potřebujete?“

„Chtěl bych si za odměnu jednu zapálit.“ Patrick se usmál a zatlačil rukou na dveře. „Otevřeno!“

Peter se šťastně zasmál. „Dobrá práce!“

Patrick rozsvítil baterku a namířil ji na schody vedoucí dolů. Když stanuli ve sklepě, vedla je dlouhá neomítnutá chodba pod domem, a jak se domníval Patrick, až pod zahradu. Končila u dalších ocelových dveří opatřených tentokrát jen klikou, nikoli však zámkem. Patrick ji stiskl a posvítil dovnitř.

„Co vidíte?“

„Nádherné věci!“ odpověděl Patrick a zasmál se.

„Vy jste Cartera četl pozorně, že?“ Peter se také neubránil úsměvu. Těmito slovy Howard Carter vyjádřil svůj první dojem z Tutanchamovy hrobky. Je to tak alespoň uvedené v každé sebemenší brožurce na toto téma.

Patrick vstoupil do místnosti a Peter ho následoval. Francouz zašátral po stěně a nahmatal vypínač.

Stěny celého prostoru se rozzářily červenými a modrými barvami. Nádherné rostlinné a zvířecí ornamenty a stovky umělecky vykreslených hieroglyfů pokrývaly vše kolem návštěvníků. Petrovi se na okamžik zdálo, jako by se opět ocitl v jeskyni s archivem vědění, kterou objevili ve Francii. Tady však nešlo o babylonské zmatení jazyků, tohle bylo ryze egyptské, připomínalo to časový návrat do jakéhosi chrámu nebo hrobu, jehož stěny byly nedávno vyzdobeny překrásnými barvami a tvary.

Největší zázrak však nebyly nástěnné malby, nýbrž pyramidion.

Uprostřed podzemní čtvercové místnosti stála kamenná pyramida, onen ukončovací kámen, který kdysi korunoval vrchol Džoserovy stupňovité pyramidy. Nebyl nijak přehnaně velký. Jak bylo uvedeno v archivních záznamech, činila délka strany asi dva a půl metru a kámen nebyl vysoký ani jako dospělý muž. Ale kromě svého stáří a významu se vyznačoval tím, že byl potažen kovovou vrstvou, jejíž vyryté vzory a kresby vrhaly zlaté odrazy na stěny v celé místnosti. Pyramidion vypadal jako třpytivý zlatý drahokam.

„To je fantastické!“ zvolal Peter. „Našli jsme ho! A jak je krásný! Je vám jasné, co je to za neuvěřitelný nález? Tento objekt je starý čtyři a půl tisíce let! Stejně jako my stál před ním velký faraon Achnaton a řešil stejný problém – spojení mezi ním a námi po tolika tisíciletích! Toto je bájemi opředený klíč k vědění a zdroj Tabula smaragdina!“

Udiveně pomalu obcházeli kámen.

„Pyramidion nechal možná zhotovit dokonce velký Imhotep,“ pokračoval Peter. „A dnes mu stojíme tváří v tvář. Překlenuli jsme čas, daleko přes středověk a antiku až na hranice toho, co obecně označujeme jako historie!“

Patrick natáhl ruku a přiblížil ji ke kameni.

„Pozor!“ zvolal Peter. „Nedotýkat se! Vzpomeňte si, co stálo na Achnatonově stéle a v zápise o nálezu.“

Patrick zaváhal. „Myslíte, že ta věc je pořád ještě pod proudem nebo tak něco?“

„Zdá se, že pyramidion má každopádně zvláštní vlastnosti. Nesmíme si teď počínat lehkomyslně.“

„Myslíte, že to je důvod, proč je kámen pokrytý kovem?“

„Ne, bylo zcela obvyklé, že se vrcholový kámen obkládal. Podle tradičního podání to tak bylo i u pyramidionů velkých pyramid v Gíze. Třpyt a záři špičky bylo vidět zdaleka. Kov však byl v pozdějších letech samozřejmě ukraden.“

„A co je to za kov? Slitina zlata?“

„V historických pramenech bývá často označován jako elektron.“

„Elektron je starobylý název pro jantar, protože se staticky nabíjí, ale ten to být nemůže,“ uvažoval Patrick. „Asi bylo míněno elektrum. To je každopádně slitina zlata a stříbra. Odpovídalo by to i barvou.“ Zkoumavě vyšpulil ústa. „Vrstva je určitě silná dva nebo tři milimetry. Je poměrně drahocenná.“

Společně obešli pyramidion. Obložení rozhodně nebylo bezvadné, na několika místech se odlomilo, občas chyběly celé kusy. Zvlášť dolní okraj nebyl ukončen rovnoměrně s podlahou a bylo pod ním vidět kámen. Přesto se větší, neporušená část třpytila tak, jako by ji právě někdo vyleštil.

Na třech stranách bylo vidět identický pravidelný vzor skládající se z mnoha stále se zmenšujících a vzájemně vkládaných trojúhelníků.

„To je velice neobvyklé,“ poznamenal Peter. „Nejde o typický egyptský motiv.“

„Ale třeba tenhle ano?“ Patrick stál u čtvrté strany, na které byl obrazný výjev. Zachycoval člun, na kterém stálo několik osob hledících ve směru plavby. Bezprostředně před přídí končila voda a vypínal se tu silný had, který zřejmě plavidlo ohrožoval. Nad touto scénou se vznášelo ve vzduchu pár samostatných symbolů, např. Horovo oko, skarabeus a další.

„Říká vám to něco?“ zeptal se Patrick.

Peter všechny motivy podrobně prostudoval. „To je rovněž velmi neobvyklé,“ zhodnotil po chvíli odmlky. „Jedná se o jednu slavnou scénu nebo se jí každopádně nápadně podobá.“

„Nakolik slavnou scénu?“

„No, jak víte, zabýval jsem se podrobně mytologií a jejím původem. Ačkoli nejsem vystudovaný egyptolog, znám některá klasická náboženská díla. Existuje například kánon vyprávění o tom, jak Egypťané chápali záhrobní říši, takzvané Knihy podsvětí. Tato líčení byla zobrazena v jednotlivých výjevech a neustále se objevují, jednou v úplné verzi, jindy ve výňatcích na vnitřních stěnách hrobek nebo na sarkofázích. Tato scéna k nim patří. Zachycuje sluneční bárku, na které mrtvý faraon pluje po podsvětní řece. Ovšem – a právě to je neobvyklé – tyto obrazy zaznamenáváme až od Nové říše, tedy zhruba od roku 1500 před Kristem. Tento pyramidion je však údajně mnohem starší, vždyť pochází z Džoserovy pyramidy, která byla postavena o tisíc let dříve!“

„To by znamenalo, že buď pyramidion vůbec není to, zač ho považujeme…,“ přemýšlel Patrick.

„… nebo máme před sebou dosud nejstarší doklad textů o podsvětí!“ navázal Peter. „Pak by kořeny Amduatu, Knihy bran, Knihy jeskyní a jak se všechny jmenují byly o tisíciletí starší!“

„Což nepochybně znamená, že se blížíme ke zdroji vědění,“ přemýšlel Patrick, „a to v podobě, v jaké jsme si ho vlastně představovali.“

„Skutečně, je to tak. To je fantastické!“

„Zůstává ovšem otázkou, jak teď budeme postupovat. Starý Achnaton tlachal něco o tom, že se mu dostalo posvátného osvícení, když se dotkl pyramidionu. Takže to musíme taky nějak udělat.“ Patrick se podíval na hodinky. „A měli bychom si už pospíšit…“

„Nebojte se.“ Peter si nasadil brýle. „Kdybyste se někdy zúčastnil večerního setkání rotariánů, věděl byste, že tam po třetím doutníku a páté brandy ještě zdaleka není konec. Doktor Azíz se během několika nejbližších hodin jen těžko ukáže doma. A kdyby někdo zavolal policii, už by tady nejspíš dávno byla. Nezapomínejte, že tohle je možnost, kterou už nikdy nebudeme mít! Měli bychom tudíž postupovat co nejdůkladněji a nedopouštět se kvůli ukvapenosti chyb.“ Naklonil se blíže k hieroglyfům v kovu. „Říkal jste dotknout se, že?“

I Patrick přistoupil k pyramidionu a zkoumal zblízka jeho povrch. „Třeba někde existuje zapuštěný spínač?“ zamyslel se.

„Spínač? Na co?“

„No, pokud pyramidion obsahuje nějaký mechanimus, kdyby šlo o stroj…“

„To snad ne, Patricku!“

„Ale já to myslím vážně! Vzpomeňte si na nález v krápníku. Byla to část stroje, doklad jakési technologie, která zřejmě byla dokonce mnohem starší než samotný kámen. A ten vzor na zbývajících třech stranách na mě taky působí dost moderním dojmem. Nejsme na stopě prastarého vědění, kultury, která byla možná mnohem rozvinutější, než si dokážeme představit? Kdo nám potvrdí, že tohle opravdu není důkaz vyspělé technologie, které jenom nerozumíme? Proto by tu klidně mohl být i spínač.“

„I kdyby vaše teorie o technologicky vyspělé kultuře souhlasila, uvažte, že často nemusíte zapálit oheň, abyste se spálil. Tím chci říct, že ten objekt může sám mít určité vlastnosti. A když se ho dotknete na nesprávném místě nebo s ním zacházíte jen intuitivně, způsobí to určitý výsledek.“

„Pak tedy nejdřív hledejme návod, Petře, vy přece umíte nějaké ty hieroglyfy přečíst. Podařilo by se vám zjistit, co je napsáno tady na stěnách kolem nás? Třeba jsou to jakési nadměrné instrukce k použití?“

Peter přistoupil k jedné ze stěn a pozorně se na ni zadíval.

„Jsou to každodenní scény ze života starých Egypťanů,“ ozval se za chvíli. „Divoká zvířata, která tehdy žila, rolníci, rybáři, Nil, krokodýli… jen všeobecné záležitostí. Není to souvislý text, jen krátké odkazy na jednotlivé výjevy. Vidíte ty znaky nad hlavami lidí? To jsou označení profesí a jména, tedy vysvětlivky k lepšímu pochopení. Ale když se kolem sebe rozhlížím,“ Peter plynulým krokem obcházel stěny, „nenacházím žádný původní text, který by obsahoval nějaký příběh nebo návod.“

„Takže je to vlastně pás komiksů o životě na venkově?“

„Pokud to chcete vyjádřit takhle lidově… Na druhé straně je to ale logické,“ zamyslel se. „Uvědomte si, že tento prostor byl vybudován asi před osmdesád lety, když byl nalezen pyramidion v Sakkáře. Tehdy nebyla egyptologie tak rozvinutá jako dnes, jen velmi málo odborníků dokázalo vytvářet rozsáhlé hieroglyfické texty. Proto se stěny zdobily všeobecně známými scénami, jaké se podařilo objevit i v chrámech a hrobkách. Bez hlubších souvislostí. Kromě toho si nemyslím, že ti, kteří tu uchovávali pyramidion, sami věděli, jak se používá. Jistě si uvědomovali, že je to mimořádný nález, protože jinak by nebyl zkonfiskován a přechováván v podzemí. Ale kdyby ho dokázali obsluhovat, určitě bychom dodnes pociťovali důsledky!“

„Myslíte, že by muselo existovat víc dalších Achnatonů, kteří prožili mystický záblesk?“

„Ano, například. Nebo by skutečně našli pramen moudrosti, na což to ovšem také nevypadá, když se podíváme na okolní svět, že?“

„No tak potom máme jen znaky na samotném pyramidionu,“ usoudil Patrick. „Ty by vlastně měly stačit, vždyť to byla dostatečná pomůcka i pro Achnatona. Nebo učinil jen náhodou správný pohyb, když se ho dotkl… Co můžeme z těch znaků odvodit? Co znamenají? Nebo snad vytvářejí určitou souvislost nebo vzor? Petře, teď je to na vás. Pokud nedokážete tuto záhadu vyřešit, budeme mít vážný problém…“

„Dobře, tak se nad tím zamyslíme…“ Peter přistoupil k popsané straně vrcholového kamene. „Oko je obecně známo, je to Horovo oko, symbol božské síly, ochranný symbol. Skarabeus symbolizuje znovuzrození a anch, ten kříž s kličkou, je znamení životní síly nebo věčného života. Tohle znamení, které vypadá jako řecké písmeno omega, je takzvaný kruh šen a představuje věčnost. Kruh nahoře je sluneční kotouč znázorňující boha Atona nebo slunečního boha Ra. Všechno to jsou velice obecná ochranná znamení. Zpravidla nestojí samostatně, ale používají se v kombinaci s něčím. Scéna se člunem vypráví následující epizodu: Zesnulý se v postavě slunečního boha Ra plaví v noci na sluneční bárce podsvětní říší a přitom ho na každém úseku plavby provázejí různé osoby. Tady, vidíte jedinou osobu, která se ohlíží? To je převozník. Ostatní postavy mají nějakou souvislost, kterou podrobně neznám, každopádně fungují jako osobní strážci. Ten s lukem, to je samotný Ra. A vpředu na přídi stojí rovněž božský průvodce, pravděpodobně Isis, protože tato bohyně symbolizuje ochrannou božskou sílu. Na obranu před sebe natahuje ruku, protože se tu musí postavit Apofisovi. To je jediné téměř bezvýhradně negativní božstvo, symbolizuje chaos a zobrazuje se jako had; podobá se svému protějšku Midgardovi v severské mytologii. V této scéně musí posádka člunu překonat Apofise.“

„Co je to za příběh? Něco jako bible Egypťanů?“

„Ano i ne. Na jedné straně podobné epizody popisují, jak si Egypťané představovali běh světa. Knihy podsvětí, zvlášť Amduat, jsou rozděleny na jednotlivé hodiny. Každá hodina odpovídá jedné noční hodině a je znázorněna pomocí určité epizody. Během té doby putuje sluneční bůh podsvětím, aby se nakonec znovu narodil a vyšel na východě. Na druhé straně panovalo nezvratné přesvědčení, že zesnulý faraon, který byl postaven naroveň bohům, prodělává stejnou cestu záhrobím a znovu se rodí. Tyto kresby jsou tudíž zároveň návodem jak překonat podsvětí. Nebožtík by měl vědět, co ho čeká a nemine, měl by znát nebezpečí a názvy všech hrůz, aby věděl, jak reagovat. Je to ostatně jedna z nejstarších metafyzických symbolik na světě: vyššího světa dosáhnete tím, že nejprve musíte projít největší hlubinou, jakou si umíte představit, tedy podsvětím.“

„To je opravdu fajn, ale jak nám to teď pomůže dál?“

„Ještě přemýšlím…“

„Měli bychom si pospíšit. Nemůžeme tady přece přenocovat. Nebo to prostě rovnou vyzkoušíme, ne?“ Patrick zvedl botu. „Vidíte? Gumové podrážky. Jsem tedy dobře izolovaný.“ S těmito slovy natáhl ruku k pyramidionu a položil ji na symbol skarabea.

„To ne!“ zakřičel Peter, ale už bylo pozdě. Z vrcholku pyramidionu vystřelil ke stropu záblesk rudého světla. Patrick vykřikl a odhodilo ho to dozadu. Dopadl na záda a zkroutil se bolestí.

„Omluvíte mě na okamžik, mister Guardner?“ Doktor Azíz odsunul židli a vstal od stolu. Právě odnášeli moučník, a než se objeví káva a brandy a členové Rotary klubu se vybaví doutníky a při nekonečných rozhovorech si budou poklepávat na ramena, chtěl ještě jednou zajít na toaletu.

Bude to dlouhý večer a za běžných okolností proti společenským setkáním nic nenamítal. Naopak, byla to dobrá příležitost setkat se s některými z nejvlivnějších lidí v Káhiře a udržet se ve sféře jejich pozornosti. Dnes však cítil podivný neklid. Vypil víc vína než obvykle, ale zatím se nedokázal uvolnit.

Zašel na pánský záchod a postavil se k pisoáru. Zanedlouho si vedle něho stoupl nějaký muž. Když se doktor Azíz mimoděčně ohlédl, polekal se.

„Vy?! Co tu děláte?“ S přehnaným spěchem si zapnul kalhoty.

Neznámý působil dojmem seriózního egyptského obchodníka na prahu padesátky. Měl vzorně zastřiženou bradku a pod hustým obočím pichlavé, nezvykle světlé oči. Byl to nejvyšší představitel Thovt wehem anch neb seštau.

„Dobrý večer, doktore Azízi,“ odpověděl muž se zdrženlivým úsměvem. „Nevypadá to zrovna moc dobře, že?“

Vedoucí Nejvyšší správy památek okamžitě věděl, kam jejich rozhovor směřuje.

„Ale ano, jistě,“ odtušil a snažil se navzdory okolnostem zachovat důstojný dojem. Ačkoli byl jeho protějšek menší než on, měl zničehonic pocit, že k němu musí vzhlížet. „Neměl jsem ale na výběr.“

„Nejenže jste je nedokázal zastavit na letišti, ale teď jste oba dokonce pozval k sobě domů.“

„A co jsem měl dělat jiného?“

„Doktore Azízi, neumíte si představit, jak usilovně se snažíme držet si badatele od těla. Právě jsme to probírali ve velkém kruhu, a tak je vám určitě jasné, nakolik je tato záležitost významná.“

„Setkat se s tou dvojicí nebyl můj nápad ani přání. Jak víte, požádal mě o to Oliver Guardner, kterého si tolik vážíte.“

„To nejspíš jako výmluva neobstojí.“

Doktor Azíz zmateně svraštil čelo. „Myslel jsem, že je to v pořádku. Pořád je to přece váš tak uctívaný Strážce.“

Muž se pousmál. „Ale doktore Azízi, prosím vás. Jak vás něco takového napadlo? Oliver Guardner je možná vážený obchodník a přítel této země, ale je přece Angličan!“

Doktor Azíz zavrtěl hlavou. „Víte co? S takovými řečmi mi dejte pokoj. Moje poslání se omezuje na pyramidion a všechno ostatní, stejně jako váš bájemi opředený Strážce, mi jde upřímně řečeno na nervy.“

„Takhle vám nepřísluší se mnou mluvit!“

„No dobře, promiňte prosím. Přesto opakuji, že přání Olivera Guardnera nemohu odmítnout – a vy to víte stejně dobře jako já.“

„Takže je vám také jedno, co teď oba badatelé provádějí?“

„Co by jako podle vás měli provádět?“

„Nacházejí se nyní ve sklepě vašeho domu a zkoumají pyramidion.“

„Co prosím?! A to mi říkáte až teď?“ Doktor Azíz chtěl rychle odejít, ale muž ho zadržel.

„Počkejte.“

„Počkat? Jsou to lupiči v mém domě! A kdyby vám i to bylo jedno, měl byste si vážit pyramidionu nadevše na světě!“

„Dostali jsme poselství Strážce.“

„Cože jste to dostali? Vzkaz od Strážce? Pokud to není Oliver Guardner, kdo jiný to může být?“

„Následujeme Strážce už mnoho staletí. To, co děláte, se ho vůbec netýká, a navíc se jeho osobnost vymyká i vaší představivosti.“

„Co má zase tohle znamenat?“

„Strážce nás žádá, abychom badatele nechali s pyramidionem o samotě. Říká, že se tak všechno vyřeší samo od sebe.“

„Teď mě pozorně poslouchejte: Pokud vám někdo posílá tajuplná poselství týkající se vloupání do mého domu, pak je to snad i moje věc, nebo snad ne?“

„Nemáme zasahovat.“

„Můžete mi prozradit, o co tady vlastně jde?“

„Doufali jsme, že byste nám o tom mohl něco povědět vy.“

Doktor Azíz se vymanil z mužova sevření. „Ne, to nemohu. A zcela upřímně vám povím, že váš tajuplný Strážce mě vůbec nezajímá. Dokonce si myslím, že nikdo takový vůbec neexistuje. Zato bezpečně existují dva cizinci, kteří se mi vloupali do domu, a právě o to se teď postarám, když je to nad vaše síly!“

„To vám nedovolím,“ upozornil muž, rozepnul si sako a odhalil v podpaží pouzdro s pistolí. „Setrváte na této akci, dokud neskončí.“

Doktor Azíz se vnitřně zachvěl a hledal vhodná slova. Potom se rozhodl, že si nedovolí odmlouvat, vztekle se na místě otočil a vyšel z umývárny.

„Patricku! Řekněte něco!“

Peter se sklonil k Francouzovi, který ležel na podlaze a sténal. Patrick zasípal, zapřel se oběma rukama a pomalu se zvedl.

„Doprčic s tím krámem!“ zaklel, když se postavil na roztřesené nohy. Opřel se o stěnu a podíval se na Petra. „Aspoň už víme, jak ta věc funguje.“

„Je vám dobře? Bolí vás něco?“

Patrick zvedl ruku a ušklíbl se. „To je dobrý, pořád ještě žiju. Ale já jsem profesionální kaskadér, vy to doma raději nezkoušejte.“

„O humor vás to viditelně nepřipravilo.“

„Aby bylo jasné, moc legrační to nebylo!“

„Ne, to určitě ne. Hlavně že jste se vážně neporanil!“

Patrick něco nesrozumitelně zavrčel a potom ukázal na pyramidion. „Máme před sebou důkaz neznámé vyspělé technologie. A odpověď vězí někde v těch nákresech. Musíme to zjistit!“

„Bohužel jenom tápu v temnotách… Určitě to má co činit se symboly nad výjevem, ale jsou tam tak izolované…“

„Izolované! To je ono!“

„Izolované?“

„Ano!“ Patrick zvolna popošel dopředu. „Když si představíme, že to celé je přístroj pod proudem… samozřejmě nevíme, jestli to tak skutečně je, ale to je jedno. Představme si jednoduše princip – to by znamenalo, že se nemůžeme jeho povrchu libovolně dotýkat. Musíme sáhnout na zcela určitá místa, a tak vytvořit zvláštní spojení! Všechno nemůže mít jednotný povrch, jednotlivé části jsou tak v podstatě izolované kontakty!“

„Myslíte jako u baterie?“

„Ano, tak nějak. Třeba se smíme dotknout jen dvou naprosto konkrétních bodů. Pak se staneme vodičem proudu, sepneme kontakt a stroj aktivujeme.“

Peter zvedl obočí. „No já nevím…“

Patrick přistoupil ještě blíž a pozorně si prohlížel strukturu kovu.

„Odkud bychom ale věděli, která místa mohou být vzájemně propojena?“ zeptal se Peter. „Ať už je to zkonstruované jakkoli, odpověď by přece měl nabízet samotný pyramidion, ne?“

Patrick přikývl. „Ano, vlastně máte pravdu… Zatraceně, co ještě víme o tom nálezu? Vybavujete si ještě text na Achnatonově stéle, na Tabula? Třeba se odpověď skrývá právě v něm?“

„Stálo tam něco o Ruce na vrcholu příbytku věčnosti,“ přemýšlel Peter nahlas. „Dále že viděl pravdu světa, neotřesitelnou a prostou lži. To, co je dole, je jako to, co je nahoře. Tak se uskutečňují zázraky Jediného.“

„Počkejte!“ zvolal Patrick. „Jak to bylo? To, co je nahoře, je jako to, co je dole?“

„Zhruba tak.“

„Víte, co to znamená?“

„No jistě, podívejte, je to myšleno v přeneseném smyslu, že se v malém zrcadlí velké. Je to filozofický princip, který…“

„… to tady popisuje!“ zvolal Francouz a ukázal na jednu z bočních stěn pyramidionu. Byl to vzorek tvořený stále se zmenšujícími trojúhelníky. „Vidíte, co to je? To je dokonalý fraktál!“

„Aha… A co to jako je, ten fraktál?“

„Všimněte si, jak ten vzor vypadá v malém i velkém měřítku. Opakuje se při stálém zmenšování neboli iteruje, jak se to nazývá. Velký trojúhelník tvoří tři malé, ty vytvářejí další tři malé a tak dále! Dalo by se to popsat matematickým vzorcem a pořád propočítávat. Na každém stupni zvětšení, i v tom sebemenším výřezu, najdete pouze opakování základního vzoru. To, co je dole, je jako to, co je nahoře, rozumíte?“

Peter si pozorně prohlédl vzor a zjistil, že Francouz má pravdu. Vzor graficky znázorňoval sobě podobný princip.

„To je fascinující,“ uznal. „Ale jak nám to pomůže dál?“

Patrick se znovu vrátil k přední části pyramidionu. „To ještě nevím, ale na něco nás to upozorňuje… To, co je nahoře, a to, co je dole… Totéž musí být nějak obsažené i v tom výjevu…“

„No,“ začal Peter, „popisuje cestu faraona, případně boha slunce podsvětím. Tady máte hned něco, co je úplně nahoře, a cosi, co je zcela dole.“

„Ano!“ zvolal Patrick a rozzářily se mu oči. „Že by to skutečně bylo tak prosté? To, co je úplně nahoře, tedy sluneční kotouč, a to, co se nachází zcela dole, tedy had znázorňující chaos… Nejsou to dva kontakty, které se musí vzájemně propojit?“ Zvedl paže a přiblížil dlaně k symbolu slunečního kotouče a obrázku hada.

„Radši bych si to ještě rozmyslel,“ varoval Peter. „Než si spálíte prsty. Nebo něco horšího.“

„Jak to? Něco vás napadlo?“

„Víte, ta scéna, která je tady znázorněná, popisuje výslovně epizodu, ve které sluneční bůh zosobněný ve faraonovi vystupuje proti strašlivému Apofisovi. Ovšem není to sluneční bůh, co tu vytváří rovnováhu, jak by řeklo na první pohled. Ve skutečnosti ho zachraňuje jiná božská síla. Tady vidíme Isidu stojící na přídi – bohyně ale jen tuto sílu reprezentuje. Mýtus o podsvětí totiž vypráví o tom, že je to bůh Seth, kdo na tomto místě hájí sluneční bárku. Jen on sám je v té chvíli dostatečně mocný na to, aby porazil Apofise. Seth probodne hada, a tak zachrání slunečního boha.“

Patrick sklonil paže. „Och! To by pak asi byla vhodnější kombinace Setha a hada… ale popisuje některý z těch symbolů Setha?“

„Ne, je mi líto.“

„Počkejte… říkal jste Seth?“

„Ano, správně.“

„To je ten chlapík, co vyrval oko Horovi?“

Peter se na Francouze překvapeně podíval. „Ano… máte pravdu! Odkud znáte ten příběh?“

Patrick nedbale mávl rukou. „Od Melissy. Ale víte co? Vzpomeňte si na naše ložnice. Vy jste obsadil místnost s nápisem Horus a já s nápisem Seth. A ještě jsem vám nevyprávěl, že se mi tam hned první noc zdál podivuhodný sen!“ Patrick nadšeně gesdkuloval. „A v tom snu jsem byl skutečně Seth! Chápete, co to znamená?“

Peter bezradně pokrčil rameny.

„No ten, kdo obsluhuje pyramidion, musí být Seth! Jen on zosobňuje nejvyšší sílu, která porazí Apofise ztělesňujícího nejnižší sílu.“

„Vy tvrdíte, že jste Seth? Jak si to představujete?“

„Nejspíš tu není symbol znázorňující Setha,“ prohlásil Patrick, „ale je tady symbol, s nímž Seth může zpodobnit sebe samotného!“

V té chvíli položil ruku na znak Horova oka a Peter očekával bolestivý výkřik.

Místo toho začal povrch pyramidionu světélkovat. Ozvalo se klepání a světlo nabylo na intenzitě. Patrick odvrátil pohled, ale nechal ruku spočívat na symbolu.

„Vidíte?“ zvolal, aby přehlušil stále silnější hluk. „Já jsem Seth, svírám v rukou vytržené Horovo oko!“ S těmito slovy natáhl druhou paži a položil dlaň na hlavu hada Apofise.

Pyramidion vzápětí zazářil a třpytivě ožil. Povrch byl rázem tak oslnivý, že vypadal jako žhnoucí a průhledný kov. S hlasitým syčením vystřelovaly do všech stran zářící pohyblivé paprsky a prostupovaly celou místností. Jako by to byly stovky paží, které se opřely o stěny, na které narazily, a začaly po nich pomalu putovat; pyramidion působil dojmem živé bytosti, která vyslala hledající chapadla po celém sklepení.

Patrick, který se stále ještě dotýkal kamene, vypadal, jako by na něm ulpěl. Zdálo se, že v tenké schráně prorazil otvory, v nichž divoce plápolají plameny. Dva obzvlášť široké pruhy světla mu vyrazily mezi prsty, proběhly podél paží a ponořily se Patrickovi do hrudi. Francouzovo tělo se rozzářilo zlatorudým svitem.

Peter strnule zíral na celý výjev a nedokázal se pohnout z místa. Ten strhující úkaz ho naprosto uchvátil. Byla to neznámá technologie nebo nepochopitelně stará síla, kterou tu uvolnili, a neexistovalo nic, čím by proti ní mohli něco zmoct. Světelné paže putující po sklepě přejížděly i po jeho těle. Jejich dotyky vyvolávaly pocit tepla a svědění, ale ničím mu neškodily. Zdálo se, že ani Patrick necítí bolest. Světlo ho naplňovalo, prostupovalo jím, ale on tu stál uvolněný a klidný a oči měl zavřené jako v krásném snu.

Vznášel se nad pouští. Krajina pod ním byla šedá a písčitá, zbrázděná černými horskými vrcholy. Pak se ukázala zeleň. Z velké výšky viděl, jak si zemí razí cestu široká řeka. Když se k ní přiblížil, rozeznal, že břehy jsou lemované palmami, poli a plantážemi. Trochu stranou řeky, na vnějším okraji úrodného pásu půdy, tam, kde poušť tvrdošíjně bránila v přístupu veškerému životu, se objevily pískově zbarvené stavby. Zdálo se, že slunce dosáhlo zenitu, protože si nevšiml žádných stínů. Bylo zřejmé, že to jsou rozsáhlé komplexy budov, s mnoha malými stavbami, velkými volnými prostranstvími – a také pyramidami.

Přiblížil se ke Stupňovité pyramidě, která se mu teď ukázala ve své skutečné působivé velikosti. Její vrcholek zlatě zářil, ale pyramidion nebyl tak důležitý jako osoba nacházející se u úpatí pyramidy. Seděla na kamenném trůnu zády ke stavbě a hleděla před sebe.

Tmavohnědé oči postavy prozrazovaly neobvyklou hloubku, zorničky skoro nebylo vidět, a přesto se při pozornějším pohledu dalo poznat, že se v nich cosi skrývá. Vnořil se do úplné tmy, z níž se vyloupla postava ibise, pak dalšího a za chvíli tu byly stovky a tisíce ibisů, kteří se pohybovali v neviditelném řádu.

Když se ptáci přiblížili, zastavili se, vytvořili uličku, otočili se k němu a sklonili hlavy.

Průchod vedl klenutým prostorem a směřoval ke dveřnímu otvoru. Prošel jím a ocitl se v pohřební komoře, v jejímž středu stál sarkofág. Na něm dřepěl holohlavý muž, který zvedl do výše popsaný papyrus, jenž mu spočíval na klíně. Na papyru byla znázorněna sfinga. Začala načervenale zářit, nejprve na obrysech, ale potom stále intenzivněji, takže za chvíli už nebyla kresba v záplavě rudých paprsků k rozeznání. Světlo bylo pořád oslnivější a záhy vyplnilo celou pohřební komoru. Svět tvořil pouze rudě nazlátlý svit vytvářející jemné přízračné závoje.

Otáčel se, obklopen nadpozemskou září. Ať pohlédl kamkoli, všude viděl zvolna povlávající a plápolající světelné závěsy, v nichž se míhaly zdánlivě nikde nekončící odstíny od dokonale bílého přes žlutý, oranžový a ohnivě rudý až ke karmínovému. Vše se neustále proměňovalo, zbarvovalo a prostupovalo, jako by to vyprávělo nějaký příběh. Cítil příjemné teplo a připadal si v dokonalém bezpečí.

Spokojeně zavřel oči a pomalu připažil.

Peter sebou škubl, když zlaté zářící paže vycházející z pyramidionu znenadání zmizely.

Třpyt kamene pohasl a profesor viděl, jak Patrick stojí před pyramidionem s pažemi u těla a skloněnou hlavou. Bylo vidět, že ho paprsky nezranily.

„Petře,“ ozval se. „To mi neuvěříte, co jsem viděl!“

KAPITOLA 12

18. dubna 1941
nekropole v Sakkáře

Už se stmívalo, když se strážný vrátil k Jamesovi a jeho průvodci. Oznámil jim, že doklady jsou v pořádku a že smějí pobývat na území pohřebiště pět dní. Bylo už dost pozdě, a tak si James a Zalah postavili tábor, jak původně plánovali. V autě si přivezli všechny nezbytné tyče, lana a stanové plachty na velký stan; nezapomněli ani na potraviny a vodu. Neměli samozřejmě v úmyslu jenom fotografovat. Jejich výbava dále obsahovala skládací lopatky, kartáče, štětce a svítilny.

Počkali, až se setmí. V dálce se na obzoru matně odrážela světla Káhiry, ale obloha nad nimi byla jasná a přitom neuvěřitelně černá. Uprostřed nekonečného počtu hvězd, které bylo v Anglii vidět jen pár večerů do roka, a to samozřejmě daleko od měst a vesnic, se rýsoval zřetelný pás Mléčné dráhy. Měsíc ještě nevyšel a rozsáhlou krajinu zahalila temnota. Byla příznivá doba k tomu, aby se nepozorovaně vydali na cestu.

James tu byl dosud jen dvakrát, aby se podíval na dosavadní vykopávky a působivý Džoserův pohřební komplex. Obě návštěvy a dlouholeté studium map a archeologických zpráv mu však stačily k tomu, aby znal téměř každou polorozpadlou zídku a vyšlapanou stezku. Proto teď přesně věděl, kterou část pohřebiště musí vyhledat.

Oblékl si svetr, který měl přehozený přes ramena, a uchopil batoh. Stačil jediný pohled na Zaláha a muži beze slova vykročili.

Pod ochranou četných rekonstruovaných staveb došli k malému zamřížovanému vchodu v nízké zídce. Zaláhovi stačila pouhá chvilka na to, aby otevřel zámek, který uzavíral řetěz. Vklouzli dovnitř a řetěz i zámek zase vrátili do původního stavu. Potom začali sestupovat po schodech do hlubiny.

Když jejich kroky dozněly, vystoupil Wolfgang Morgen zpoza zídky malého chrámu.

Nedaleko od něho se objevily ve tmě jen obtížně rozeznatelné obrysy pěti dalších mužů. Byli sice oblečeni jako badatelé, ale každý z nich měl zbraň.

11. října 2006
Guardnerova rezidence, Káhira

„Říkáte rudé světlo?“ ujistil se Oliver Guardner.

Předchozí večer už starce nezastihli, a tak teď seděli spolu na terase u snídaně. Patrick, kterého dnes ráno uspokojilo teprve několik šálků kávy, si zapálil cigaretu.

„Ano, rudé světlo,“ potvrdil. „S Petrem jsme přece prozkoumali i tu jeskyni v jižní Francii a tam jsme narazili na světlo, ovšem namodralé. Vypadalo, jako by se na něj dalo sáhnout. Po našich zážitcích v jeskyni jsme se s profesorem vydali hledat archivy vědění, a to nikoli v přeneseném smyslu, nýbrž naprosto konkrétně. Přemýšleli jsme, jestli snad celosvětově neexistuje síť míst, kde je moudrost lidstva uložena. A skutečnost, že jsme tady narazili na stejný světelný úkaz, zřejmě právě na to poukazuje.“

Oliver Guardner se zájmem naslouchal. „Musíte mi v každém případě povědět víc o vašem nálezu ve Francii. O co vlastně tenkrát šlo?“

„Podrobnosti by určitě vydaly na celovečerní dobrodružný film,“ namítl Peter, „ale pokusím se to co nejvíc zkrátit. Jeskyně podle všeho pochází ze 13. století, to každopádně potvrdily naše analýzy. Uvnitř byla kupodivu celá pokrytá jazyky a systémy písma, které tehdy v Evropě nikdo neznal, kromě jiného i klínovými nápisy, a dokonce i mayskými glyfy. Při překládání jsme zjistili, že texty poukazují na společné motivy v mýtech o původu různých kultur. Kromě toho se tam nacházejí nesčetné nápisy v řečtině a latině od návštěvníků jeskyně, které vyjadřují jistou bázeň a pokoru před velikostí dějin, především ve srovnání s bezvýznamností jednotlivce. V zadní části jeskyně se nacházel nevysvětlitelný modrý fenomén a pastevec, který jeskyni objevil, z toho zešílel.“

„Takže to modré světlo bylo velmi nebezpečné?“ zeptal se Guardner.

„Dá se to tak říct,“ potvrdil Patrick. „Také jsem tam na chvíli strčil hlavu a můžete mi věřit, že to nebyla žádná rozkoš. Elektrický šok ze včerejšího večera byl proti tomu nevinný žertík.“

„Zjistili jsme,“ pokračoval Peter, „že zadní část jeskyně, která byla ozářená modrým světlem, představovala vědecký archiv. Svědčil o tom i hlavní reliéf na zemi, který jsme rozluštili až pozdě. Kdokoli vstoupil do prostoru moudrosti, byl uloženými informacemi tak zavalen, že to prostě přesahovalo možnosti lidského chápání. Podobně zřejmě dopadli i další neopatrní objevitelé; vstoupili do jeskyně a vyšli z ní duševně pomatení. Někteří přitom pomalovali stěny výsměšnými nebo lítostivými sentencemi. Na jednu stranu sice zešíleli, ale protože jejich stav způsobilo nesmírné množství vědomostí, citovali přitom světovou literaturu nebo psali dávno mrtvými jazyky. Týkalo se to ostatně i toho pastevce, kterého Patrick vyhledal v sanatoriu; pacient začal znenadání fantazírovat latinsky.“

„To je naprosto neuvěřitelné, pánové!“

„Je to tak,“ souhlasil Peter. „Jeskyně se bohužel ztratila, ale legenda, která kolem ní koluje, nás vedla k úvaze, že možná existují ještě další takové archivy.“

„Co to bylo za legendu?“

„Mluvilo se o jakémsi tajném uskupení zvaném Kruh Montséguru. To údajně vybudovalo tento i další archivy starodávného vědění, aby se zachovalo ztracené, a přitom nesmírně rozvinuté vědění jisté zaniklé civilizace a zpřístupnilo se lidem, až dosáhnou potřebné zralosti.“

„To je fascinující idea,“ uznal stařec. „Ale také dost fantastická, nemyslíte? Jaká civilizace by mohla dosáhnout takového stupně pokroku? A kdo by dnes takové archivy střežil?“

„Pokud jde o jeskyni ve Francii, skutečně existovala taková tajná organizace. Nazývala se Šalamounův chrám a upsala se ochraně jeskyně. Ti lidé, jak jsme později zjistili, nám při výzkumech občas házeli klacky pod nohy.“

„To ovšem pořád nevysvětluje,“ přemýšlel Guardner, „od koho archiv původně pocházel ani to, je-li legenda pravdivá a skutečně existují další taková místa.“

„Ano, správně,“ přitakal Patrick. „Dodnes ostatně ani netušíme, s jakou technologií jsme se tam setkali. Ale bylo to absolutně reálné a fungovalo to. Prostě vědecká senzace. Nápad, že by mohlo existovat ještě víc takových archivů, jsme zpočátku nebrali vážně, ale postupně začal být tak nějak pořád přitažlivější. Už tehdy jsme se zaměřili na Egypt, a když jsme dostali vaše pozvání…“

„To moc rád slyším,“ odpověděl Guardner. „Jinak bych vás asi tak snadno nepřemluvil, že?“ Usmál se.

„Pravděpodobně ne,“ přisvědčil Patrick.

„Rozumím,“ přikývl stařec. „Takže myslíte, že vám pyramidion ukázal cestu?“

„Tím jsem si naprosto jistý,“ odpověděl Francouz. „Neumím vám to lépe vysvětlit. Nejde jen o to, že na to poukazovalo všechno, co Peter dosud zjistil. Včerejší světlo bylo jednoznačně stejné jako to v jeskyni, jen bylo odlišně zabarvené – a určitě šlo o návod.“

„Návod? Popis cesty? V podobě vize?“ Guardnera to viditelně příliš nepřesvědčilo.

„Ano,“ souhlasil Peter. „Věřte mi, já jsem určitě ten poslední, kdo by podléhal nějakému metafyzickému hokuspokusu. Jak určitě víte, studoval jsem dlouho nadpřirozené, mystické a tradiční prvky náboženství. Nejsem člověk, který by věřil věšteckým snům, vizím a zázrakům. Ale tohle je skutečné.“

„Určitě to nemá nic společného s mystikou,“ namítl Patrick. „Jsem si jistý, že se tu uplatňuje vědění a technologie, kterým dosud nerozumíme.“

Guardner pokrčil rameny. „Ať tak či onak, je to pořád totéž, že?“

„Určitě,“ potvrdil Peter. „Důležité je jen jedno – že je to naprosto reálné.“

„Tak mi ještě jednou popište, co jste viděl, Patricku,“ vyzval Guardner Francouze. „Třeba nám to pomůže dál.“

„To musí,“ přisvědčil Patrick, „protože víc nic nemáme!“

Potom podrobně popsal vizi, která začala letem nad egyptskou pouští.

„Ze všeho nejdřív mě zaujali ibisové a muž na sarkofágu,“ shrnul Peter. „Ti ptáci byli posvátnými zvířaty starých Egypťanů a symbolizovali boha Thovta, nositele vědění. A protože pátráme po archivu vědění, jsou pro nás stovky ibisů přímo skvělý symbol.“

„A co ten muž?“

„Dokážu si představit, že znázorňuje legendární Imhotepa. Byl to takříkajíc patron písařů a zobrazovali ho holohlavého a v pozici sedícího písaře. Je logické, že je spojován se Sakkárou, Džoserovou pyramidou a případným archivem lidské moudrosti.“

„Co by tedy mohla ta vize znamenat?“ zeptal se Guardner.

„No,“ zamyslel se Peter, „když jsme se včera vrátili, porozhlédl jsem se ještě trochu v pracovně vašeho otce, protože jsem měl pocit, že jsem si na něco vzpomněl. Je tam mnoho podkladů a příruček, zvláště o Sakkáře, protože váš otec se zřejmě domníval, že ho tam pátrání zavede; chyběl mu jen vhodný klíč.“

„Co jste zjistil?“ Stařec se zvědavě předklonil.

„Inspirovalo mě cosi na Patrickově popisu osoby, která seděla zády ke stupňovité pyramidě a hleděla přímo před sebe. Vybavila se mi určitá socha, kterou tam objevili… Podívejte se tady!“ Peter otevřel knihu s černobílými fotografiemi a ukázal na jednu z fotografií. Zobrazovala kamennou postavu sedící na trůnu. „To je socha faraona Džosera v životní velikosti. Našli ji u severní stěny Stupňovité pyramidy v malé stavbě se čtvercovým půdorysem zvané serdáb. Kamenný faraon tam seděl a hleděl dvěma kulatými otvory ve výši očí z domku směrem k severu. Egyptologové se domnívají, že to sloužilo astronomickým účelům, ale ve skutečnosti dodnes nikdo neví, proč tam ta socha byla vlastně umístěna.“

„Znám tu sochu,“ přikývl Guardner. „Ale protože turisté se většinou věnují spíš zlatým nálezům a mumiím, přejdou ji často bez povšimnutí.“

„Opravdu zůstává stranou pozornosti,“ souhlasil Peter. „Hlavně proto, že nikdo neví, v čem spočívá její skutečný význam. Ale teď to bude opravdu zajímavé! Máme totiž indicii, s níž by si váš otec určitě nevěděl rady – ibisy.“ Peter se dramaticky odmlčel a klouzal pohledem z Guardnera k Patrickovi a zase nazpět. „Koncem šedesátých let minulého století, tedy téměř třicet let po úmrtí vašeho otce, objevila expedice pod vedením Waltera Emeryho v Sakkáře složitý podzemní komplex, ve kterém byly pohřbené statisíce mumifikovaných ibisů! To jsou ti ibisové z vize! Emery tehdy věřil, že má objev legendárního Imhotepova hrobu na dosah ruky. Bohužel bez úspěchu. Ale víte, kde se ten podzemní prostor nachází? Pár set metrů severně od Stupňovité pyramidy, přesně v zorném úhlu sedící sochy faraona Džosera!“

Guardner se usmál. „No to je neuvěřitelné! Máte můj obrovský respekt, profesore Lavelle. Udivuje mě rozsah vašich vědomostí i to, jak obratně mezi nimi vytváříte souvislosti. Zní to, jako byste vyřešil velkou záhadu!“

„Děkuji vám, mister Guardner. Ano, myslím, že to do sebe skvěle zapadá. Walter Emery sledoval správnou stopu. Nehledal archiv vědění jako my, nýbrž hrob onoho velkého učence, jehož místo posledního odpočinku se pořád ještě nepodařilo najít. Podzemní hřbitov ibisů pochází z období Ptolemaiovců, tedy z doby řecké cizácké nadvlády nad Egyptem, která začala zhruba od roku 300 před Kristem. Tehdy vzývali zbožštělého Imhotepa, kterého později zosobňoval bůh Hermes. Z jakéhosi důvodu tehdy tušili, že jeho hrob se tam někde určitě nachází – možná to dokonce věděli přesněji než my. Každopádně je to náš nejlepší výchozí bod při našem dalším pátrání.“

„Takže vy teď také chcete najít Imhotepův hrob?“

„Rozhodně by mi nevadilo, kdybychom o něj zakopli,“ poznamenal Patrick a usmál se.

„Pořád ještě pátráme po archivu vědění,“ upřesnil Peter, „který nám popisuje Achnatonova stéla. Myslím však, že je logické předpokládat, že nás tento výzkum zavede i k Imhotepovu hrobu. Co když je místo jeho posledního spočinutí a archiv jedno a totéž? Každopádně bychom se měli co nejrychleji pustit do práce.“

„Obdivuji vaši cílevědomost, profesore Lavelle, i vědecký zápal! Ten hrob, který je snad nejslavnější na světě a nejvíce opředený bájemi, ovšem hledaly už celé generace badatelů. A žádný z nich dosud nezaznamenal úspěch…“

„To si velmi dobře uvědomuji,“ ujistil ho Peter. „Nejsem zvyklý oddávat se beznadějným očekáváním, náhodám nebo prázdným slibům. V tomto případě mě pohánějí dvě věci: Za prvé, víme víc o tom, co máme najít. A za druhé, spoléhám na to, že Patrickův cit, jeho řemeslná a technická šikovnost a vynikající kombinační schopnost nám pomohou dál. Jen jemu vděčíme za to, že jsme rozluštili záhadu pyramidionu!“

„Bez vašich znalostí o knihách podsvětí bychom nepostoupili ani o krok,“ namítl Patrick.

„Ať už je to jakkoli,“ pokračoval Peter, „každopádně si myslím, že jsme skvěle vybaveni. A navíc je to jedna z největších světových záhad! Každý, kdo je hlavou i srdcem historik, by se alespoň pokusil ji vyřešit…“

„Ani nevíte, jak dobře vám rozumím,“ přikývl Oliver Guardner a usmál se. „Věřte mi, že kdybych byl mladší, nic na světě by mi nezabránilo v tom, abych vás doprovázel!“ Pak se na okamžik zarazil. „Jedna otázka ale ještě zůstává otevřená. Jak chcete proniknout do jedné z nejlépe střežených a zajištěných archeologických oblastí? Jistě je vám jasné, že tam nemůžete jen tak přijít a začít se přehrabovat v podzemních sklepeních.“

„To,“ přisvědčil Peter a zvedl ukazovák, „je skutečně problém.“ Přitom se zazubil na Francouze. „Ale jistě ne takový, aby si s ním monsieur Nevreux nedokázal poradit, že ano?“

Patrick se zazubil a potáhl z cigarety. „Myslím,“ řekl pak a vyfoukl kouř stranou, „že mě určitě něco napadne…“

Zasedací místnost kdesi v Káhiře

„Pánové, v průběhu několika posledních dnů vám znovu musím poděkovat za vaši ochotu, že jste se na mou výzvu okamžitě dostavili. Situace je velice vážná.“

Egypťan s bradkou seděl v čele konferenčního stolu, kolem kterého na něj hleděl dobrý tucet dalších mužů z jeho skupiny.

„Jak někteří z vás už vědí, byly poslední dny hodně nabité. Oba badatelé, které sledujeme od jejich příletu do Káhiry, se i přes naše snahy odradit je od dalšího výzkumu dostali na stopu pyramidionu. A jako by toho nebylo dost, včera večer se vloupali do domu doktora Azíze, objevili tam pyramidion a nějak ho dokázali aktivovat!“

Místností zazněla vzrušená změť hlasů a vzápětí je přehlušily první hlasité otázky.

Předseda zvedl ruku a naznačil tak mužům, aby zachovali klid. „Jak se ukázalo, měli naši předchůdci před téměř padesáti lety pravdu, když nechali hlídat Olivera Guardnera, neboť je to právě on, kdo oba muže pozval do Káhiry. Badatelé překvapivě objevili kopii Achnatonovy stély, o které jsme si mysleli, že se ztratila ve středověku. Tak získali informaci o pyramidionu a pomocí podkladů v muzejním archivu – kam si rovněž zjednali přístup – se dověděli, že by vrcholový kámen stupňovité pyramidy mohl vlastnit doktor Azíz, kde ho nakonec také našli.“

V místnosti znovu zavládlo vzrušení. Muži se překřikovali a chtěli vědět, jak se to mohlo stát.

„Vím,“ pokračoval Egypťan, „že vám to připadá nepravděpodobné a neuvěřitelné. Něco takového se nikdy nemělo stát – ale jen díky tomu, že je to tak bizarní, jsme si nestačili dostatečně pohotově uvědomit, jak blízko se oba ocitli svému cíli, a jen proto jsme nereagovali s potřebnou razancí. Naše první příliš ohleduplné pokusy o zastrašení obou vědců vyzněly zcela naprázdno. A přiznejme si, že další taková varování je jen utvrdí v přesvědčení, že to už nemají vzdávat.“

Jeden z mužů u stolu se předklonil. „Řekl jste, že ti dva aktivovali pyramidion? Co tím máte na mysli?“

„Nevíme, co přesně se stalo. Od té doby, co byl kámen objeven a co ho střeží Nejvyšší rada památek, se nikomu nepodařilo rozluštit jeho tajemství. Vždy jsme však věděli, že pyramidion souvisí se Strážcem a Síní. V rozporu s veškerou pravděpodobností se těm badatelům podařilo uvolnit síly kamene! A to jim ukázalo cestu do Sakkáry. Zanedlouho se tam vydají a nepochybuji o tom, že zamíří přímo k Síni!“

„To je něco strašného!“ zvolal někdo v místnosti. „Drzost! Musíme je zastavit!“ Vypukl nezvyklý zmatek. Někteří muži vstali, divoce gestikulovali a nadávali, jiní zase vztekle bušili pěstmi do stolu.

Předseda rovněž vstal, podíval se na přítomné a beze slova přikývl. Nic jiného neočekával. Chvíli trvalo, než se vášně zklidnily a hlasy ztišily. Pak pokračoval: „Situace je mimořádně obtížná, přátelé, protože jsem vám ještě neřekl o zprávě, kterou jsem obdržel teprve včera.“ Oči mužů se s napjatou pozorností upřely na předsedu. „Když oba vědci včera večer vnikli do domu doktora Azíze, zastihlo mě poselství od Strážce.“ Významně se odmlčel a znenadání bylo tiché bzučení klimatizace jediným zvukem narušujícím hrobové ticho. Strážce se už dlouhá desetiletí neohlásil. Ti, kteří nebyli ještě dlouho příslušníky této skupiny, ho znali jen z vyprávění a mystickou postavu Strážce rovnou odkázali do říše fantazie. Muži se beze slova posadili; ti mladí nevěřícně zírali, na starých bylo vidět bázlivou úctu.

„Bylo by velice snadné, kdybychom včera oba muže nahlásili policii. Strážce mě však výslovně vyzval, abychom jim nechali volnou ruku! Jeho přání jsme samozřejmě vyhověli, ale od té doby oba vědí, že musí hledat v Sakkáře a už plánují, jak přitom budou postupovat!“

Muži v místnosti se na sebe tázavě podívali, ale nikdo se už nerozčiloval. To, co se stalo, bylo prostě nepředstavitelně nehorázné.

Znovu se ozval předseda: „Včera jsem to projednal s oběma svými zástupci a také jsme si to neuměli vysvětlit. Hned večer jsem vyhledal doktora Azíze a pověděl mu to. Samozřejmě ho to nevýslovně rozčílilo. Pánové, ocitli jsme se v naprosto mimořádné situaci. To, co máme pod přísahou ochraňovat, téměř objevili cizáci, kteří tu do všeho strkají nos, a ten, který nad námi drží ochrannou ruku, nás vyzývá, abychom nezasahovali! Úkol a oprávněnost našeho bratrstva jsou tím zpochybněny a musíme se rozhodnout, jak na to zareagujeme! Máme dvě možnosti: Buď vyslyšíme Strážce v naději, že jeho pokyn má nějaký hlubší smysl, kterému nerozumíme, a s rizikem, že my i naše práce se staneme přebytečnými. Nebo postavíme na první místo odpovědnost nikoli vůči Strážci, nýbrž k Síni a našemu posvátnému poslání, vyjádříme nedůvěru tomu pochybnému poselství a vynaložíme veškeré síly na to, abychom zahraniční badatele s konečnou platností odradili od jejich hříšného řádění. Okamžitě a s použitím násilí! Pojďte to teď projednat a rozhodnout.“

Spokojeně sledoval, jak se mezi přítomnými šíří divoké odhodlání a touha po činorodosti. To bude snadné rozhodování. Poteče krev.

Bylo už odpoledne, když se Peter, Patrick a Oliver Guardner sešli v salonu k poslední poradě. Francouz obstaral pár věcí, aby byli na akci patřičně vybaveni, a Peter studoval v odborné literatuře rozsáhlý komplex v Sakkáře – architektonické nákresy, situační plánky a mapy. Podrobně se tak seznamoval s podrobnosti tohoto pohřebiště.

„Nekropole se pro turisty uzavírá v pět hodin,“ připomněl Oliver Guardner. „Pokud se tam chcete pohybovat nenápadně a tak, aby vás neobtěžovali strážní, měli byste splynout s proudem návštěvníků. To pak ovšem nebudete mít příležitost zůstat nepozorováni. Na to je tam příliš velký nával. Proto bych vám doporučoval, abyste se do areálu dostavili krátce před zavírací dobou a pak se opatrně oddělili, až turistické autobusy začnou odjíždět a všechno se vyprázdní.“

„To mě už také napadlo,“ přiznal Patrick. „Od té chvíle bychom se měli vydávat za účastníky vykopávek. Určitě tam stále pracuje několik archeologických týmů, že?“

„Ano,“ potvrdil Guardner, „pokud vím, působí tam polský a japonský tým, ale určitě i další.“

„Je to tak,“ souhlasil Peter. „A to tady.“ Na mapě, kterou před sebou rozprostřel, ukázal na jeden bod. „Musíme se dostat do severní části nekropole. A zhruba na tomto místě probíhají už dva roky vykopávky.“

„Pokud nebudeme vypadat jako turisté, napadne každého, kdo si nás všimne, že tam pracujeme,“ usoudil Patrick. „Mnohem obtížněji se ale budeme dostávat do podzemních prostor. Nemůžeme tam přece s sebou vláčet rýče a lopaty.“

„Vstup do podzemního labyrintu asi najdeme,“ poznamenal Peter a usilovně si mnul spánky, „ale zatím mi není jasné, jak tam máme vypátrat to, co neobjevily celé generace egyptologů, tedy vchod do Imhotepova hrobu.“

Patrick se usmál. „Žádné starosti, pane profesore, uvidíme, až tam budeme. Důvěřujte jako dosud našemu štěstí! A navrhuji, abychom se tam vypravili co nejdřív, než ztratíme poslední zbytek odvahy!“

Zhruba za hodinu dojeli do Sakkáry. Pohřebiště se před nimi objevilo nečekaně a mezi písečnými dunami, ze kterých vyčnívaly jen vrcholky některých nízkých pyramid, nevypadalo příliš přitažlivě. Zaparkovali půjčený automobil a vydali se na cestu.

Patrick si vybavil batoh několika nenápadnými doplňky, kterými zdůrazňoval, že jsou prostí turisté: dvěma láhvemi vody, ovocem, několika bedekry, pohlednicemi, prospekty a mlékem na opalování. V ruce nesl fotoaparát. Kromě toho si oba vzali svetr a uvázali si ho kolem pasu. Patrick na tom trval a zdůrazňoval, že v podzemí je chladno, a to nezávisle na tom, nakolik je zemský povrch rozpálený.

Když zaplatili vstupné, strážný se samopalem přes rameno podle očekávání zběžným pohledem zkontroloval obsah batohu, přikývl a nechal je projít.

Bylo pořád ještě dost teplo. Jako první se začal potit Peter, když po úctyhodném pěším pochodu stanuli u Stupňovité pyramidy. Zblízka působila mnohem impozantněji než z dálky, protože teď bylo jasně vidět, že její šedesátimetrová výška rozhodně není maličkost.

Patrick vzhlédl k vrcholku. „Vyšplhat se tam je docela slušný výkon,“ poznamenal. „Ten starý Achnaton musel být amatérský horolezec na velmi dobré úrovni.“

„Třeba se už pyramidion nenacházel na vrcholku,“ zamyslel se Peter, který rovněž zapochyboval, jestli je vůbec někdo schopen šplhat po téměř svislých a deset metrů vysokých stěnách jednotlivých stupňů. Jednotlivé bloky sice nabízely dostatek mezer, ale i tak šlo o životu nebezpečný výkon. Takže tady je v celé kráse, neobvyklá Stupňovitá pyramida, stavební dílo znamenající významný předěl v dějinách země, její kultury i pohřebních rituálů. Pohled na ni byl povznášející a velmi působivý.

„Je to odtud ještě daleko?“ zeptal se Patrick.

„Musíme přesně na opačnou stranu.“

Patrick se podíval na hodinky. „Půl páté. Pospěšme si.“

Šli po stezce kolem rekonstruovaných malých chrámů a zbytků zdí a vyhýbali se davům turistů, kteří se už většinou vraceli z prohlídky a směřovali k východu. Peter se pozorně rozhlížel. Nyní se nacházeli v jedné z nejvýznamnějších archeologických lokalit, která byla stejně vzrušující a jedinečná jako Údolí králů nebo náhorní plošina u Gízy. Kdysi by dal vše na světě za to, aby se tu mohl podílet na výzkumném projektu – a teď skoro lhostejně procházejí kolem monumentů starých několik tisíciletí, na které by si rád udělal čas několik dní nebo týdnů. Utěšoval se však tím, že jsou na cestě za objevem, který je nesrovnatelně větší a důležitější než hrobky všech panovníků a hodnostářů pohřbených v Sakkáře. Přesto nedokázal potlačit nádech lítosti. Zarazil se, když v určité vzdálenosti mezi lidmi spatřil ženu s dlouhými světlými vlasy. Zahlédl ji jen z boku, když si zahrnovala vlasy za uši; ten pohyb mu připadal podivně známý. Byl to jen letmý pohled z profilu, a kdyby nebyla tak daleko, přísahal by, že skutečně poznal Stefanii. Zaváhal, jestli má na to upozornit Patricka, ale nechtěl zbytečně probouzet smutné vzpomínky a zoufalé naděje Francouze; žena se vzápětí ztratila v davu návštěvníků.

Šli dál, a když měl Patrick pocit, že je nikdo nesleduje, zastavil za nízkou budovou, položil batoh na zem a otevřel ho. Odsunul černou podložku, která naprosto nenápadně sloužila jako zdvojená zadní stěna. Za ní se objevila svorkovnice, popisovače, kartáček, lopatka, lupa, malá cestovní svítilna a kapesní nůž. Schoval tyto předměty do bočních kapes u kalhot, předal Petrovi svorkovnici a fixy a nakonec vytáhl dvě jmenovky, na kterých bylo vidět emblém Organizace Spojených národů.

„Podívej,“ vyzval Petra, „řekl jsem si, proč bychom prostě nemohli tvrdit, že pracujeme v rámci projektu OSN? S tím už přece máme zkušenosti.“ Usmál se a ukázal na logo. „Co tomu říkáte? Není to špatné, že? Vytvořil jsem to dneska na kopírce.“

Peter zvedl obočí a pak uznale přikývl. „Dobrá práce, Patricku!“

„Díky.“ Francouz uchopil láhve s vodou a schoval batoh se zbytkem obsahu mezi několika kameny. „Tak, a teď jsme se z turistů změnili na archeology. A jdeme do podzemí!“

Peter se zorientoval na cestě, kterou si zapamatoval. Nechali za sebou Džoserův pohřební komplex s nákladnými stavbami a oplocením a za chvíli se dostali do téměř liduprázdné a jen obtížně schůdné oblasti areálu. Tady stály převážně ploché jehlanovité náhrobky zvané mastaby.

„Tady to je,“ upozornil Peter a ukázal na zamřížovaný vchod u nízké polorozpadlé budovy, jejíž část se vypínala na skalnaté vyvýšenině. Přistoupili k otvoru a podívali se skrz mříže. Úzká chodba s kamennými schody vedla do podzemí. Mříž byla zajištěná okrouhlým visacím zámkem o velikosti mužské pěsti.

„Volám na pomoc monsieura Arsena Lupina, krále zlodějů,“ povzdechl si Peter. „Kdybyste se o to laskavě postaral.“

„Stát! Co tu děláte?“

Trhli sebou, otočili se a spatřili neuniformovaného hlídače, který měl jednu ruku založenou v bok a druhou přidržoval řemen samopalu přehozeného přes rameno.

Patrick bez váhání přistoupil k muži. „Mister Wesson a mister Smith,“ představil sebe a Petera. „Poslal nás sem Mr. Johnson z tábora.“ Ukázal neurčitým směrem. „Říkal, že nám nechá vchod do podzemního labyrintu otevřený, ale zřejmě ho zase zamkl.“

Egypťan si změřil Francouze zkoumavým pohledem od hlavy až k patě, stejně pozorně si prohlédl Petra a nakonec se zadíval na jmenovky. „Aha, Spojené národy, že?“ ujistil se. „Ukážete mi průkazy?“

Patrick přikývl: „Ale jistě, okamžik!“ a začal prohrabávat kapsy. Přitom vyndával všechny pomůcky, které tam předtím uložil, a podával je Petrovi, jenž je ukládal na psací podložku. „Je mi líto,“ ozval se Francouz za chvíli, „asi jsem je nechal v táboře.“ Přitom podal muži krabičku cigaret. „Dáte si? Nebude vám vadit, když mě doprovodíte do tábora? Stejně se musíme vrátit, abysme se zeptali Johnsona, kde jsou ty klíče. Taková mrzutost… Omlouvám se za vaši námahu. No jo, taky mě to mohlo hned napadnout…“

Hlídač s díky přijal cigaretu a nechal si od Patrika připálit. Mezitím dospěl k názoru, že oba cizinci jsou nepochybně velmi zmatení akademici, které sem vyslala nějaká instituce, aby spolupracovali s jedním z četných archeologických týmů v Sakkáře. Rozhodně neměl sebemenší zájem o to, aby s oběma muži pobíhal bůhvíkolik kilometrů po tomto pohřebišti. Místo toho sám vytáhl svazek klíčů.

„To není problém,“ ujistil Patricka, odemkl zámek a vytáhl mříž. „Můžete dovnitř. Nechám zámek otevřený, abyste se zase dostali ven, ano?“

„Ach, mnohokrát děkujeme,“ poděkoval Patrick a neskrýval upřímný údiv, „to je od vás velice milé! Díky! Jak se u vás říká – šukran!“

„Tafadal!“ odpověděl muž s úsměvem, zvedl ruku, dvěma prsty u hlavy naznačil vojenský pozdrav, kývl na domnělé archeology a odešel.

Petra to trochu vyvedlo z míry. „No to je neuvěřitelné. Jak to děláte, Patricku? Začínáte mi nahánět strach.“

„Tentokrát jsem překvapil i sám sebe, příteli!“ odtušil s úsměvem Francouz. „Tak jdeme!“ S těmito slovy vklouzl do vchodu; Peter ho následoval a stáhl za sebou mříž.

Patrick rozsvítil baterku a namířil ji před sebe. Oba opatrně sestupovali po cestě vytesané do skály. Chodba byla vysoká zhruba jako dospělý muž a na první pohled velmi nenápadná.

Měli pocit, že čím hlouběji sestupují, tím víc se mění vzduch. Nahoře se v něm vznášela suchá vůně pískovce a slunce, zatímco dole jako by houstl. Byl sice pořád suchý, ale citelně chladnější a aromatičtější; muži tu cítili rozpadající se dřevo a ztvrdlou pryskyřici.

Když se dostali až dolů, chodba byla trochu vyšší a po obou stranách ji lemovaly výklenky naplněné nejrůznějším odpadem. Ve svitu baterky bylo vidět úlomky kamenů, hliněné střepy a nedefinovatelné haraburdí.

„To je ono!“ ozval se Peter. „Galerie ibisů! Vidíte to harampádí? To je vše, co tu nechali vykradači hrobek. Žádné poklady tu však nenašli.“

„Ne? A co jiného? Jen hliněné nádoby?“

„Tady byli po statisících pohřbíváni ibisové. Mumifikovali je a ptačí mumie hromadili v malých hliněných nádobách ve výklencích.“

„To je opravdu pozoruhodné, nemyslíte?“

„Každý, kdo tehdy navštívil Sakkáru, dále plnil tento hřbitov ibisů, čímž skládal hold božskému Imhotepovi. Právě proto byl Emery přesvědčen, že hrob je nepochybně někde tady, protože proč by všichni lidé chodili zrovna sem?“

Přišli k místu, kde se cesta křížila. Postranní chodby vypadaly úplně stejně. „Co teď?“ zeptal se Patrick.

Peter pokrčil rameny. „Nenašel jsem žádnou mapu pohřebiště. V podstatě musíme všechno projít a všude se porozhlédnout.“

„Pak tedy začneme prostě hned tady,“ vyzval Patrick a otočil se doprava.

„Nezapomněl jste, že také musíme najít cestu zpátky?“

„Ničeho se nebojte, na můj orientační smysl se můžeme spolehnout. Tak rozlehlé to tady dole zase není.“

Procházeli kolem nesčetných nik. Většina byla naplněná střepy nádob; obsah byl často vysypaný a rozházený po chodbě. Všude se jim nabízel stejný pohled nesmírné zkázy. To, co kdysi bývalo působivým a řádným pohřebištěm, bylo nyní už jen beznadějně zpustošené sklepení.

Přicházeli k další odbočkám a pokaždé volil cestu Patrick. Galerie všude vypadaly stejně a Peter se sám sebe ptal, jak dokážou rozeznat, jestli už na některém místě nebyli – a zvláště jak mají v tomto stále stejném labyrintu najít východ.

„Uznávám,“ přiznal Patrick, jako by četl Petrovy myšlenky, „že by nebylo od věci udělat pár značek. Tady je to mnohem členitější, než jsem předpokládal.“

„Vy snad ještě víte, kde jsme?“

„Myslím, že ano… Alespoň zhruba.“

„Docela bych uvítal,“ zachmuřil se Peter, „kdybyste mi nebrnkal na nervy.“

„To byl jen žert,“ uklidnil ho Patrick a zaťukal si na hlavu. „Tady je bezchybná kartografická centrála. Já dávám pozor na cestu a doufám, že vy hlídáte to, co tu máme najít.“

„Celou dobu se přece nepokouším o nic jiného! Ale dosud se jedna cesta téměř dokonale podobala druhé. Neviděl jsem nic nápadného, čeho bych se mohl chytit. Jistě, vstup do Imhotepova hrobu bude dobře zamaskovaný, jinak by ho už dávno objevili. Když to tak vidím, mohl by se skrývat za kterýmkoli výklenkem. Může být zazděný za libovolným kusem zdi. Nebo ho máme pod nohama na podlaze. Musím doufat, že najdeme indicie, které nás nějak povedou dál.“

„Co říkáte například tomuhle?“ Patrick ukázal na další křížení. Trochu se odlišovalo od ostatních, protože bylo vidět, že vchod do další chodby byl velmi pečlivě opracován. To nevypadalo jako dílo vykradačů hrobek.

„To je krása! Mám pocit,“ uvažoval Peter, když si pozorně prohlížel kvádry složené u stěn a suť, „že tenhle úsek otevřeli až v novější době. Že by se o to postarali badatelé? Jen si vzpomeňte: Emery našel tyto galerie asi před čtyřiceti lety. On za chaos v dosavadních chodbách určitě nemůže. To je dílo posledních dvou tisíciletí. Je však možné, že objevil tuto cestu. Pak bychom měli šanci, že někde tam vzadu narazíme na nedotčené části tohoto pohřebiště.“

Patrick přikývl. „No tak jdeme na to!“

Opravdu se jim teď skýtal jiný pohled. Na zemi se nepovalovala suť, stěny byly barevně omítnuté; omítka se stářím tu a tam odlupovala. I tady bylo vidět niky, ale všechny se nacházely v bezvadném stavu. Od pasu až ke stropu byly vyplněné lahvovitými hliněnými nádobami; panoval tu dokonalý pořádek a vše bylo netknuté. Skoro to vypadalo, jako by procházeli nekonečným vinným sklepem. Takhle kdysi určitě vypadal i zbytek komplexu.

Kužel kapesní svítilny klouzal po kamenických pracích, s nimiž se dosud nikde nesetkali: imitace sloupů zdánlivě podpíraly strop a štukované vlysy vytvářely dojem, že se muži nacházejí uvnitř majestátního chrámu. Zanedlouho se objevily i hieroglyfy táhnoucí se v barevném pásu po stěnách.

Chodby se rozšířily a pravidelně ústily do obdélníkových místností; z některých vedly další odbočky, které většinou umožňovaly přístup k menším komorám a jindy prostě tvořily jen slepou uličku.

Kráčeli teď pomaleji než předtím, prohlíželi si reliéfy a malby a hledali nápadné kresby, něco, co by jim připadalo známé, něco jako odkazy na Imhotepa nebo boha Thovta. Ačkoli to byla svatyně ibisů, nebylo pro Petra nijak snadné odlišit všeobecné texty od speciálních nápisů. Na jednom místě sice našel Imhotepovy znaky, ale ukázalo se, že jde o pouhé velebení jeho jména.

„Není divu, že si Emery byl jistý, že má nadosah objev učencova hrobu,“ poznamenal Peter. „Taková spousta textů a symbolů – a všechny mají stejný směr, to je opravdu jedinečné. Kdybychom jen… co je?!“ Polekaně se odmlčel, když ho Patrick pevně uchopil za paži. Francouz si posvítil na vlastní obličej, takže Peter viděl, že si jeho společník přiložil prst na rty, aby profesor zmlkl.

„Tam někdo je!“ zašeptal a ukázal směrem, odkud slyšel podivné zvuky.

„Co budeme dělat?“ zeptal se polohlasně Peter.

„Počkáme! Pojďte!“ Patrick posvítil do úzké komory, vstoupil do ní a postavil se vedle průchodu ke stěně. Peter pospíchal za ním. Francouz pak zhasl svítilnu a rázem je zahalila neprostupná tma.

„Co to tam děláte?!“ zasyčel Peter. Okamžitě pocítil na ramenech váhu horniny, skal a pouště, která byla odsud nesmírně daleko, kdesi na spásném povrchu, kde byl svěží vzduch a denní světlo.

„Chcete, aby nás viděli?“ zašeptal Patrick. „Za pár minut budeme moudřejší.“

Peter dobře věděl, že Patrick má samozřejmě pravdu. Připadalo mu ale nanejvýš obtížné zachovat klid, zatímco mu hlava vězela v olověně tíživé temnotě, kterou jako by do sebe vdechoval. Doufal, že nebude Francouzovi na obtíž. Pokusil se myslet na něco jiného, a proto si v duchu vybavoval body, které Patrick uváděl, když vyprávěl o své vizi pyramidionu. Muž, v jehož očích viděl ibisy, kteří ho nyní obklopovali. Pak dveře, kterými musí projít, ale dosud je ještě nenašli… Jaké dveře by se mohly tady dole nacházet? Byly tím míněny opravdové dveře, nebo pouze jejich symbol? Peter si všiml, že se mu začínají myšlenky toulat, protože se dokázal jen s námahou soustředit na nějaké konkrétní obrazy.

„Tamhle! Blíží se sem světlo!“ zašeptal Patrick.

„To vidím,“ opáčil s úlevou Peter.

Zdroj světla se nedal rozeznat, ale v určité vzdálenosti se nepochybně pohyboval slabý svit ozařující stěny chodby, to silněji, pak zase slaběji, přesně tak, jako by tam kdosi pohyboval sem a tam kapesní svítilnou.

Nehybně strnuli ve svém úkrytu a sledovali, jak je svit stále jasnější, až se objevil světelný kruh kapesní svítilny, který klouzal po stěnách. Potom se v chodbě objevila samotná osoba. Soudě podle obrysu postavy a pohybů to byl muž, ale v nepřímém světle ozářených stěn a za oslepujícím svitem baterky bylo jen slabě vidět jeho siluetu.

„Přichází sem!“ zašeptal Patrick. „To bude překvapení!“

„Pro něho, nebo pro nás?“ zeptal se Peter.

Postava se záhy přiblížila a stanula v místnosti přímo před nimi. Muž měl na sobě světlemodrou bundu a krátké kalhoty. Peter ho poznal hned, jak Patrick rozsvítil baterku a namířil ji muži přímo do tváře.

„Už ani krok!“ zvolal Francouz. „Ruce vzhůru!“

Neznámý polekaně vykřikl a ruce mu vyletěly ke stropu. „Nestřílet! Nejsem ozbrojený!“ Byl to Jason.

Peter a Patrick vyšli z komory a přistoupili k Američanovi. „Co tu děláte?“ zeptal se Patrick dost příkrým hlasem. „To nemáte nic lepšího na práci než nás špehovat?“

„Já… já…,“ zakoktal Jason, „prosím, nesviťte mi do očí. Nechci mít žádné mrzutosti!“

Patrick namířil svítilnu na strop, takže na sebe všichni viděli. „Můžete nám prozradit, co tady pohledáváte?“

„Sledoval jsem vás, to ano,“ přiznal Jason. „Víte, jsem poslední den v Káhiře a chtěl jsem ještě jednou navštívit Sakkáru. Předtím jsem vás náhodou zahlédl u Džoserova komplexu a pomyslel jsem si, že určitě sledujete nějakou zajímavou stopu. Schoval jsem se, aby mě neviděli hlídači. A pak jste skutečně sestoupili do galerie ibisů, která je pro návštěvníky už dlouhé roky uzavřená. Neblaze proslulý hřbitov ibisů! Musel jsem vás prostě následovat, chápete? Hledáte Imhotepův hrob, že?“ Jasonův obličej se rozzářil nadšením. „Konečně bude i na tomto pohřebišti pokračovat výzkum! Mnozí archeologové na to čekají celý život. Všichni vědí, že se tady dole skrývá nějaké tajemství, ale SCA samozřejmě brání všem výzkumům. Povězte mi, zjistili jste něco nového?“

„Mister Miles,“ odpověděl Peter, „se vší úctou vás musím upozornit na to, že do našich výzkumů vám nic není. Proto nám nezbývá nic jiného než vás požádat, abyste se vrátil tam, odkud jste sem přišel.“

„Můj kolega má naprostou pravdu. Nemáte tady co pohledávat, takže koukejte zmizet!“

„Chápu, ano, jistě…“ Jason nerozhodně přešlapoval na místě. „Jenomže… upřímně řečeno jsem zabloudil. Na začátku jsem ještě viděl vaši svítilnu, ale pak jste se mi ztratili v chodbách a já jsem se chtěl vrátit, ale už jsem nedokázal najít východ. Obávám se, že nemám zrovna vyvinutý orientační smysl.“

„Tak to nám ještě scházelo,“ zasténal Patrick. „Co si teď s ním počneme?“

„Mohli bychom ho společně dovést k východu,“ navrhl Peter.

„Nemám sebemenší chuť se vláčet celou cestu zpátky jenom proto, abych toho troubu dostal na čerstvý vzduch. Ztratíme příliš mnoho času, a kdo se nám zaručí za to, že sem za námi nevleze podruhé.“

„Pak tedy musí zůstat s námi,“ usoudil Peter.

Patrick si něco nehezkého zamumlal; nakonec to přece jen vyznělo jako nepříliš nadšený souhlas.

„Že vás můžu doprovázet?“ Jason se s úlevou narovnal. „Moc vám děkuji, pánové. Spolehněte se, že vám nebudu na obtíž. Naopak, možná vám při pátrání pomohu. Když budete chtít.“

„Nepochybuji o vaší dobré vůli,“ ozval se ironicky Peter, „ale nejvíc nám pomůžete tím, když se budete nenápadně držet v pozadí.“

„Ale jistě, to není problém.“ Jason snaživě přikývl a o půl kroku ustoupil.

„No, alespoň máme druhou svítilnu,“ poznamenal Patrick s neskrývaným sarkasmem.

Cestu stále ještě lemovaly hliněné nádoby. Brzy se však dostali do části podzemního labyrintu, který byl vybudován mnohem honosněji než všechny předchozí úseky. Podlahu pokrývaly kamenné dlaždice a pravé sloupy podpíraly strop polokruhové místnosti, jejíž stěny střídavě lemovaly výklenky, štukatérské práce a sochy.

„To mi připomíná kruh filozofů,“ neudržel se Jason.

„Jasone!“ Patrick se otočil s rozmrzelým výrazem. Peter ho však uklidnil.

„To je pravda. Podobnost se nedá popřít.“ Na Patrickův tázavý pohled pokračoval: „Tam nahoře existuje monument, který se nazývá Kruh filozofů. Je to velký půlkruh zapuštěný asi dva metry do země. Je chráněný před říčním pískem a stojí v něm sochy řeckých filozofů. Celý komplex pochází z doby Ptolemaiovců – stejně jako tento podzemní labyrint. Zdá se, že to všechno souvisí. Jen místo Platona a Aristotela tu stojí egyptští bohové. Podívejte, to je Horus se sokolí hlavou, tohle je Isis, tam Osiris a tady je Thovt.“

„Tuhle místnost určitě provázely zvláštní okolnosti,“ konstatoval Patrick. Za chvíli ukázal na niky. „Co je v těch hliněných nádobách? Ibisové asi sotva, všechny kanopy jsou mnohem větší!“

„Pravděpodobně jiná posvátná zvířata,“ usoudil Peter. „Západně odsud stojí podobný komplex zvaný Serapeum, tam jsou kromě jiného pohřbeni celí býci. Tuto stavbu ale staří Egypťané zasvětili Imhotepovi, to v podstatě znamená také Thovtovi, a proto se tady zřejmě nacházejí balzamovaní paviáni.“

„Paviáni?!“

„Ano.“

„No dobře, nakonec nemusím všechno chápat.“ Patrick pokrčil rameny a potom ukázal na kamenické práce u stěn. „A co je to za schrány?“ Byly to umělecky zpracované výklenky skládající se z několika vzájemně se prostupujících a směrem ke středu stále se zmenšujících rámů pokrytých četnými barevnými hieroglyfy a kresbami. Nalevo a napravo stály dvousloupové pilíře a nad nimi viselo cosi jako kamenný svitek.

„To jsou takzvané nepravé dveře,“ vysvětlil Peter. „V nekropolích na ně narazíte poměrně často. Jsou to namalované nebo z kamene či dřeva vytvořené napodobeniny, a to přímo na běžné stěně. Slouží duchovní podstatě zesnulého zvané ka k přechodu mezi světem živých a říší mrtvých. Svitek nad překladem dveří naznačuje odhrnutý závěs. Podsvětní říše se podle představ starých Egypťanů rozkládala na západě, a proto nepravé dveře zpravidla směřují na tuto světovou stranu.“

„Ale proč je jich tady víc uspořádáno v kruhu?“ zeptal se Patrick. „Aby se andílci ibisů mohli rojit všemi směry?“

„Pro ibise je stavitelé zřejmě nezamýšleli. Ale skutečně se musíme ptát, jakému účelu vlastně sloužily.“

„Nehledáme náhodou dveře?“ připomněl Patrick. „Třeba je tu přístup ke hrobce starého Imhotepa?“

Peter hned neodpověděl. Pak vytáhl brýle. „Posviťte mi sem,“ požádal Francouze a ve svitu jeho baterky pozorněji prozkoumal jedny z nepravých dveří a jejich hieroglyfy. „Nepravé dveře bývají často popsané jménem zesnulého a libovolnými vyznáními, pokyny nebo přáními pro posmrtný život. Tohle však nejsou texty, nýbrž dekorativní prvky, které nám moc nepomohou.“

Patrick přistoupil k profesorovi a rovněž si pozorně prohlédl nepravé dveře. Pak se podíval i na ostatní a před každými chvíli postál. U čtvrtých se zarazil, zahleděl se na ně, pak popošel k pátým, znovu se vrátil ke třetím a nakonec přešel znovu ke čtvrtým. „Pojďte sem opět!“ zvolal.

Peter k němu přistoupil a sklonil se nad stélou, na kterou Patrick ukazoval.

„To vzorkování tady,“ upozornil Francouz.

„Ano, imituje to dřevěnou texturu. Jako většina nepravých dveří jsou i tyto z kamene.“

„V ostatních případech to tady také souhlasí,“ potvrdil Patrick. „Ale všimněte si tady: Druhé vzorkování se zespoda protlačilo do nejvyšší struktury. A víte proč?“ Zvedl ruku a několikrát poklepal klouby na kámen. Odloupla se vrstvička barvy. Zvuk zněl měkce a tlumeně.

„Protože tady máme co činit s pravým dřevem!“ Patrick triumfálně pohlédl na Petra. „Na dřevěný povrch nanesli pomalovanou omítku, takže dveře vypadají jako všechny ostatní; dokonce neopomněli ani uměle vytvořené dřevěné vzorkování na povrchu. Avšak pod ním se nachází pravá struktura, která se v průběhu tisíciletí otiskla, protože omítka a dřevo se změnily!“

„Tím se odlišují od svých protějšků,“ přikývl Peter. „Třeba jsou to právě ty dveře, které hledáme?“

„Určitě to jsou ony!“ ozval se nyní Jason z boku. „Nejspíš jste si také všimli, že Thovt hledí právě na ně.“

Peter a Patrick se ohlédli a znovu museli dát Američanovi za pravdu. Zatímco ostatní sochy působily strnulým a neživotným dojmem, bůh Thovt měl jako jediný zřetelný pohled, kterým ulpíval na dveřích, jimž právě všichni tři věnovali svou pozornost.

„Zdá se, že případ je jasný,“ prohlásil Peter. „To jsou dveře, které hledáme. Zůstává jen otázkou, jak se dostaneme za ně.“ A se zdviženým obočím a přísným pohledem na Patricka dodal: „Aniž bychom je vylomili, to se snad rozumí samo sebou!“

„To je v pořádku,“ usmál se Patrick. „Určitě nás něco napadne. Tak se na ně podíváme… kliku nebo nějakou rukojeť to nemá. Nic, za co by se daly vytáhnout. Pokud to ovšem jsou pravé dveře, které jako takové fungují. Pořád by to mohl být jen uzavírací blok. Pokud se za nimi vůbec něco skrývá, pak přirozeně… Petře, Jasone, vidíte někde v této místnosti nějaký mechanismus?“

„Mechanismus?“ opáčil Peter. „Třeba něco s ozubeným soukolím?“

„Ne! Co já vím, páku, kámen na zatlačení nebo vytažení. Cokoli, přesýpací písek, který naruší rovnováhu nějakého kamene, něco, co se může kutálet nebo pohybovat.“

„Tedy vaši fantazii bych chtěl mít, Patricku!“ podotkl Peter, ale přesto se kolem sebe pozorně rozhlížel.

„To jste už kdysi říkal,“ odtušil Patrick.

„Ne,“ opravil ho Peter, „naposledy jsem tvrdil, že bych rád měl vaši sebedůvěru.“

„To ano, ale po mé fantazii jste už také toužil, tím jsem si téměř jistý.“

„Kdyby bylo po mém,“ vmísil se do hovoru Jason, „pak bych rád měl váš klid. Obávám se totiž, že někdo přichází.“

„Co prosím?!“ zasyčel Patrick. „Ticho!“

Na okamžik zůstali nehybně stát a napjatě poslouchali. Patrick pak zaběhl do jedné z postranních chodeb. „Sem, rychle. A zhasnout světlo!“ zvolal. Ostatní ho následovali, postavili se vedle něho a vypnuli baterky.

Znovu je zahalila neproniknutelná tma a Peter stejně jako předtím pocítil stísněnost. Tentokrát však nebyla tak zlá, protože cítil přítomnost dvou mužů – a kupodivu ho rovněž uklidňovalo to, že z určité vzdálenosti slyšel kroky. Někdo se blížil.

„Na hřbitov je tady dole docela živo,“ zašeptal Patrick.

Nečekali dlouho a na stěnách se ukázal nažloutlý svit lampy. Zanedlouho se objevila jedna osoba, která nesla olejovou lucernu.

Patrick rozsvítil baterku a vystoupil z chodby.

„Melisso!“ zvolal. „Co tady děláš?“

Po Melissině obličeji se mihl smutný úsměv. „Patricku, je mi to tak líto!“

„Co… jak to…?“

„Zůstaňte stát, monsieur Nevreux!“ Sklepením zaduněl hluboký hlas. Vzápětí se rozsvítily další baterky. „A vy tam vzadu v chodbě pojďte ven. Máme vás na mušce.“

KAPITOLA 13

18. dubna 1941
nekropole v Sakkáře

Wolfgang Morgen své lidi rozdělil a v široké rojnici postupoval krajinou. Nebyli to zřejmě žádní ostřílení vojáci, ale aspoň se jim dařilo pohybovat se ve tmě skoro nehlučně a neviditelně. On sám sledoval neznámého Angličana, s nímž se poprvé setkal ve sklepení velmistrova paláce na ostrově Rhodos; zavěsil se mu na paty od náhodného setkání v Egyptském muzeu. Byl si jistý, že ten muž sleduje stejnou stopu jako on sám: moudrost světa, schopnost vyrábět zlato a tajemství věčného života. Každopádně právě to už dlouhá tisíciletí slibovala Tabula smaragdina a učenci a alchymisté starověku a středověku se toho marně pokoušeli dosáhnout. Všichni ztroskotali, ale on, Wolfgang Morgen, neobjevil jen Tabula smaragdina – jemu je souzeno najít i poklad a odpověď na všechny otázky.

Poněkolikáté se zastavil a ukryl ve stínu zdi. Pozoroval Angličana, který nedaleko od něho také zůstal stát a probíral něco se svým pomocníkem. Byla téměř úplná tma, nesvítil ani měsíc a obě postavy se jen nezřetelně odrážely od světlejšího pozadí. Morgen si byl jistý, že ho nikdo nemůže vidět, přesto nesměl riskovat, že ho kdokoli objeví, protože ty dvě nic netušící oběti musí jeho a ostatní muže zavést k pokladu. Takže se odvážil znovu pohnout až ve chvíli, kdy Angličan a jeho průvodce opět vykročili.

Pohybovali se jen obtížně schůdným areálem a dostali se do nepříliš restaurovaného okrsku, kde z písku a horninového podloží vyčnívaly jen ojedinělé zbytky zdí. Tam oba cizinci v jednom tmavém rohu znenadání zcela splynuli s okolím.

Morgen čekal, až se zase objeví, a předpokládal, že jen klečí za nějakým výčnělkem a opět se postaví a půjdou dál. Dvojice se však neukazovala. Právě když se Morgen velmi váhavě chystal, že se k dotyčnému místu přiblíží, uviděl slabý odlesk světla. Nespatřil svítilnu nebo plamen, jen nepřímým svitem ozářenou stěnu. Několikrát zamrkal a světlo zmizelo. To znamená, že vešli do jakési budovy nebo jeskyně a pohybují se tam s baterkou v ruce!

Morgen neváhal a opatrně vykročil, aby neztratil kontakt. Zanedlouho stanul u dveřního otvoru, za kterým vedly kamenné schody úzkým tunelem do podzemí.

Velmi dobře! Oba jsou nyní na cestě k pokladnici nebo hrobce! Morgena už dříve napadlo, že se Angličan a jeho průvodce odeberou do nějakých katakomb, a proto na to byli jeho muži připraveni. Zatímco tady venku je mohli sledovat pořád na dohled, v pohřebním komplexu s mnoha místnostmi a dalšími chodbami to samozřejmě nebylo možné. Zároveň se ale musí chovat co nejtišeji, aby pronikl k Angličanovi tak blízko, jak to jen bude možné – a to bez použití kapesní svítilny. Nezůstávalo mu nic jiného, než aby svým lidem zanechával stopy, s jejichž pomocí ho budou v určitém odstupu následovat. Nemohl dělat nápadné značky křídou, protože kdyby se začali pohybovat v kruhu, Angličan by si něčeho tak neobvyklého určitě všiml. Nejjednodušší je vytvářet stopy z písku. Pro měl s sebou váček s velmi světlým pískem, který teď použije.

Morgen opatrně sestupoval po schodech do sklepení, přičemž se rukama neustále dotýkal stěny nalevo i napravo. Div neklopýtl, když poslední schod dole plynule přešel v rovinu. Chodba vedla zpočátku přímo. Po několika krocích uviděl odlesk slabého světla, které záhy zamířilo doprava. Šel dál, dokud oběma rukama nenahmatal na obou stranách prázdno. Stojí tedy na místě, kde se chodby kříží. Napravo si znovu všiml matného odlesku, který mu naznačoval, že se tam – snad jen o pár křížení dál – pohybuje Angličan se svou kapesní svítilnou.

Morgen otevřel váček s pískem a nasypal jemnou, ale zřetelně viditelnou zahnutou linii, která prozrazovala, že se tady vydal za roh.

Pak znovu vykročil a brzy zaslechl hlasy obou mužů, které se rozléhaly podzemní klenbou.

Ti idioti mi to snad usnadňují až příliš! pomyslel si a ušklíbl se.

11. října 2006
nekropole v Sakkáře

Peter a Jason přistoupili k Patrickovi a Melisse a Francouz si založil ruce v bok. „Co se tu děje?“ zeptal se.

Ze tmy vystoupili čtyři muži. Měli na sobě stejné tmavé hábity a viditelně si nemohli stěžovat na nedostatek fyzické síly. Dva z nich drželi v ruce pistole a rozhodně to nevypadalo, že by šlo jen o formální výhrůžku. „Sestra Lilith nám pověděla o tom, že pátráte po prameni moudrosti,“ prohlásil jeden z mužů, zřejmě jejich vůdce.

Peter se podíval na Francouze. „Věděl jsem, že budeme mít kvůli ní nepříjemnosti.“

Patrick nevěřícně hleděl na Melissu. „Sestra Lilith?!“

„Já… Je mi to moc líto, ale oni mě k tomu donutili,“ obrátila se Melissa k Patrickovi.

„My nejsme žádný ochotnický spolek,“ obořil se na ni muž. „K nám se nedá přijít a odejít, jak se komu zlíbí.“

Melissa se vztekle podívala na muže v kutně. „To je váš příspěvek k tématu Následovat vlastní vůli, že? Je to ubohé!“

„Následujeme svou vůli po zdokonalení a poznání! A vaší vůlí určitě není způsobit si újmu, takže byste teď neměla vyvolávat žádné mrzutosti.“

„Zdá se, že máte velice pružnou představu o svobodné vůli,“ poznamenal Peter hlasem, jehož klid ho samotného překvapil.

„Co se do toho pletete? Nemáte sebemenší tušení, o čem mluvíme!“

„Ale samozřejmě že mám,“ ohradil se Peter. „Myslíte, že víte víc o tom, co lidstvo zaměstnává už celá tisíciletí, než někdo jako já, kdo by mohl být vaším otcem a studuje celá desetiletí kořeny vašeho podomácku spíchnutého náboženství?! Dělej, co chceš, budiž jediným zákonem! To je tak banální, zavádějící a mylné jako jakékoli jiné heslo!“ Muž, který se obořil na Petera, zrudl a chystal se pádně odpovědět, ale Peter ho jednoduše nepustil ke slovu: „Slyšel jste někdy o deterministické filozofii, podle níž jakákoli svobodná vůle je iluze, protože mozek generuje své pocity a přání na základě bioelektrických impulsů? Četl jste Schopenhauera, Kanta, Junga a Freuda? Nebo Descarta, Cicerona, Aristotela, Diogena – a víte, s jakými teoriemi o vůli a etickém konání vystoupili, a to dlouho předtím, než světlo světa spatřil váš duševně omezený učitel? Člověk, který nebyl ničím jiným než egomanickým excentrikem, sociálně nekompetentním a s ohledem na kulturní, historické a intelektuální nedovzdělání dokonale zmateným. Četl jste kromě jeho velikášských a naprosto nesmyslných výlevů ve svém životě něco rozumného, něco, co by bylo významnější než Aleister Crowley? To by přece pro vás neměl být zase takový problém. Znáte vědění milionů lidí z několika tisíciletí dějin kultury, kteří byli moudřejší než my všichni dohromady a vytvořili tak náročné a hluboké filozofické a náboženské systémy, že byste potřeboval mnohem víc než jeden lidský život, abyste jim porozuměl? Ne?“ Peter se stále víc rozpaloval a přistoupil k muži o další krok. „Samozřejmě ne. A vy se opovažujete mě podezírat, že o tom nemám tušení?! Čemu vlastně věříte, s jakými otřepanými pravdami půjdete dnes večer do postele!? Nemluvte se mnou, jako byste měl zrovna vy patent na rozum! Tím možná uděláte dojem jen na své povrchní bratry a sestry!“

Muž se s potlačovaným vztekem nadechl a pak ukázal s křečovitým úsměvem na svůj doprovod. „To vše je irelevantní, pane profesore, protože my máme zbraně.“

„Průkaznější svědectví o duchovní chudobě jste si snad ani vystavit nemohl,“ opáčil Peter.

„Tak už konečně držte tu svou nevymáchanou hubu!“ zakřičel zuřivě muž. „Teď nás zavedete k prameni moudrosti, který jste tady dole objevili. A pohněte zadkem!“

Patrick zareagoval nejpohotověji. „Myslím, že nemáme na výběr. Musíme tady tudy…“ Ukázal do jedné postranní chodby a pokynul Melisse, Jasonovi a Petrovi, aby se k němu připojili. Příslušníci řádu skupinu uzavírali. Patrick svítil na cestu a šel vpředu vedle Petra. Zašeptal mu: „Klobouk dolů, to bylo opravdu působivé!“

„Nebylo nám to ale nic platné!“ odtušil Peter polohlasně.

„To ne, ale bylo to aspoň zábavné! A já už mám plán.“

„No to doufám.“

„Ostatní to už vědí. Na moje znamení bereme nohy na ramena.“

„Držte tam vpředu zobáky!“ vybuchl vůdce zakuklenců.

Patrick vedl skupinu chodbami podzemního labyrintu tak cílevědomě, jako by přesně věděl, kam mají jít. Skutečně měl také před očima cíl, ovšem ten neměl nic společného s jejich vlastním pátráním; vybral si ho proto, že odpovídal zcela konkrétním kritériím. Na tom místě stanuli zhruba před půlhodinou a Patrick si ho zapamatoval. Měl vynikající orientační smysl; v hlavě se mu vytvořila mapa labyrintu, v němž se mohl pohybovat i poslepu.

Zanedlouho se znovu dostali do části sklepení, kde byly hliněné nádoby rozbité a podlaha i výklenky poseté sutí. Prošli velmi úzkou chodbou lemovanou prostými a silně poškozenými sochami a stanuli ve čtvercové místnosti velké jen pár metrů čtverečních.

Patrick vyzval muže, aby se postavili k boční stěně. Potom se otočil k Američanovi.

„Jasone, dal byste nám své sako? Potřebujeme ho jako podložku.“ Přitom se na něho podíval tak pronikavě, že Jason jeho prosbě okamžitě vyhověl. Patrick položil sako na podlahu ke stěně.

„Co to má znamenat?“ protestoval vůdce sektářů. „Nemáme čas celou noc!“

Francouzovi nestál muž za víc než zavrtění hlavou a otočil se k Petrovi. „No,“ poznamenal, „prohlédněte si laskavě ještě jednou pozorně ty hieroglyfy tam dole, abychom věděli, kolik metrů jich doopravdy je.“

Peter sice nevěděl, kam Patrick se svým plánem směřuje, ale splnil jeho pokyn. Klekl si na sako a podrobně zkoumal řadu bezvýznamných znaků, které jeho kolega mylně pokládal za hieroglyfy; ani členové sekty je zřejmě neuměli rozeznat. Předstíral tedy, jako by je luštil, a za pár minut s vážnou tváří prohlásil: „Tady stojí něco o třiašedesáti staroegyptských loktech. To odpovídá pětaosmdesáti egyptským loktům z Nové říše a zhruba jedenačtyřiceti a půl božským loktům Osirida.“

Patrick se v duchu zasmál. Tenhle nesmysl prostě nemá vadu. „To by tedy znamenalo třiapadesát metrů,“ prohlásil nahlas. „Petře a Jasone, odměřili byste tady odtud přesně padesát tři metry?“ Ukázal do chodby, kterou sem přišli.

Peter přikývl. „Samozřejmě, okamžik strpení. Jasone, prosím, počítejte se mnou.“ Pak pomalu vykročil a dělal přitom obzvlášť dlouhé kroky, které polohlasem počítal. Vytušil, co má Patrick za lubem, a těšil se na to, že tímto způsobem si zjedná mezi sebou a čtyřmi muži slušný odstup. Když Melissa získala několikametrový náskok, Patrick rovněž vyběhl a strhl přitom za sebou jednu ze soch, která uvízla šikmo přes chodbu a zatarasila ji.

Příslušníci sekty překvapeně vykřikli a sáhli po zbraních.

Patrick běžel dál a povalil i druhou a třetí sochu. Pak chodbou zaduněl výstřel a kulka se roztříštila o kámen.

Vůdce sektářů hlasitě zaklel. „Okamžitě toho nechte, vy tupci! Nebo mě snad chcete střelit do zad?! Pojďte sem a odkliďte tu sochu! Pohyb!“

Patrick spěchal dál a stále ještě se snažil blokovat cestu. Bylo mu jasné, že samotné sochy ty muže nadlouho nezastaví. Proto sáhl do jednoho z výklenků a spěšnými pohyby naházel všechny kanopy s mumiemi i jejich obsah na podlahu. Pak to zopakoval u protější niky. Na zemi se brzy vytvořila hromada hliněných střepů a nabalzamovaných a rozdrcených mumií ibisů sahající až po kolena.

Slyšel muže, kteří se s lomozem snažili chodbu uvolnit. Už je od něho nedělila velká vzdálenost.

Sundal Američanovo sako z ramen, druhou rukou vyndal z kapsy u kalhot zapalovač a přidržel ho u látky. Jak se dalo očekávat, okamžitě se vzňala. Hodil hořící kus oděvu na hromadu mumifikovaných ostatků. Oheň se po tisíciletých obinadlech a zbytcích oleje a pryskyřice v mumiích rychle šířil a sílil. Za několik vteřin celá hromada hořela. Přitom se vytvořilo mnoho štiplavého dýmu, který začal naplňovat chodbu.

Patrick nechal plameny svému osudu. Slyšel za sebou sektáře lomozit a polekaně křičet. Běžel dál, aby našel ostatní, které poslal napřed. Po několika metrech se chodby křížily. Jestli mu Melissa porozuměla, odbočili tady doprava. Patrick učinil totéž a začal volat jejich jména. Doufal, že neuprchli příliš daleko, ale že na něho u druhé či třetí křižovatky čekají.

Rychle probíhal jednotlivými chodbami. S každou další odbočkou stoupala pravděpodobnost, že je řádoví bratři tak rychle neobjeví. Na to byl labyrint příliš nepřehledný. Každopádně tak získají drahocenný čas.

Konečně se ve svitu jeho baterky objevili Peter, Jason a Melissa.

Patrick vyčerpaně zalapal po dechu, zastavil se a postupně se podíval na jednoho po druhém. „Všechno v pořádku?“

„Díky, Patricku,“ poděkovala s úsměvem Melissa.

„My dva si ještě spolu promluvíme,“ odtušil se svraštěným čelem. „Ale teď se musíme vrátit do místnosti s nepravými dveřmi.“

„Víte vůbec, kde se teď nalézáme?“ Peter se poškrábal na týlu. „Já už jsem se přestal úplně orientovat.“

„To není problém,“ ujistil ho Patrick. „Musíme sice skoro až na opačný konec, ale chtěl jsem mít jistotu, že nás ti chlapi jen tak snadno nevyčmuchají. Přesto navrhuju, abychom už neotáleli!“

„Neměli bychom se radši vrátit na denní světlo?“ zeptal se Jason. „Teď bychom měli docela dobrou šanci.“

„Vy, můj milý, jste přece chtěl u toho za každou cenu být!“ Patrick uchopil Američana za rameno. „Takže půjdete taky s námi. Jestli ale toužíte přece jen odejít, můžete si východ najít sám.“

Jason něco zabručel a sklonil hlavu.

„A co budeme dělat v té místnosti?“ zeptal se Peter. „Máte nějaký nápad, pokud jde o ty dveře?“

„Ještě ne,“ přiznal Patrick, „ale pokud teď tu příležitost nevyužijeme a nebudeme doufat, že nás prostě něco napadne, nikdy se nám už nenaskytne.“

Peter přikývl. „Tak jdeme na to!“

„Takže přátelé,“ ozval se Patrick, když opět stáli před nepravými dveřmi, „Melissiným bývalým kumpánům jsem zablokoval cestu. Chvíli jim to zabere. Kromě toho, jak doufám, netuší, že jsme zase tady a jak by se sem mohli vrátit. S trochou štěstí se už vůbec neobjeví, ale budou-li postupovat systematicky, najdou nás za pět až deset minut. Teď potřebujeme rychle pár nápadů!“

„Otázka zní: Jsou to ty dveře, které hledáme?“ připomněl Peter. „Jde vůbec o dveře? A pokud ano, jak je otevřeme?“

Patrick znovu důkladně prozkoumal příslušné nepravé dveře. Teprve teď, když přesně věděl, co hledá, objevil v jedné z četných spár vlasovou linku, která nasvědčovala, že to jsou dva samostatné díly, jež k sobě tak těsně přiléhají, že by mezi nimi neprošel ani list papíru. Sledoval ten šev a zjistil, že celý blok je téměř metr široký a půldruhého metru vysoký. Kdyby byl opravdu z masivního kamene, jak předstírala zručná malba a povrchová struktura, nedalo by se takovým kvádrem bez volně zavěšené konstrukce pohnout. Jen tření na písčité půdě by monolit vážící několik metrických centů úplně zablokovalo. Naštěstí však nešlo o kámen. To je další indicie, že by to skutečně mohly být dveře. Ale na jakém principu? Vytáhnout se daly dost těžko, protože je nikde nebylo za co uchopit. Že by se do nich mělo zatlačit? Patrick to na jedné straně zkusil. Tak jednoduché to asi nebude, ale za pokus to určitě stojí. Nic se nepohnulo. Pak se do nich zapřel na druhé straně. I to bylo zbytečné. Uprostřed také nic.

„Takže tlačit není k ničemu,“ uvědomil si, ale pak dostal nápad. „Ledaže by…“ Sklonil se dolů a zatlačil ramenem na dveře v jejich dolní části. A tentokrát se něco stalo. Dveře povolily – sice jen o pár milimetrů, ale opravdu se jimi dalo pohnout!

„Petře, Jasone, pomozte mi!“ zvolal Patrick. Oba muži k němu ihned přistoupili. „Dají se zatlačit dovnitř! Ale vyklápějí se nahoru jako kočičí dvířka. Musíme tedy vyvinout tlak tady dole. Jdeme na to!“ Všichni si přede dveřmi klekli, opřeli se dlaněmi o jejich plochu a na Patrickův pokyn zatlačili.

Dveře zaskřípaly a posunuly se dovnitř. Bylo to sice jen na šířku dlaně, ale zřetelně viděli, že celý prostor za blokem je dokonale včleněn do okolní silné kamenné zdi. Pravděpodobně se tím před několika tisíciletími hýbalo snadněji, dřevo určitě změnilo tvar a také kamenné nebo kovové kloubové závěsy nemohly přečkat tak dlouho bez újmy.

Ještě několikrát zatlačili a začali se potit. Postupně posunuli dveře tak daleko, že se třecí plochy bočních hran od sebe oddělily, takže dveře se teď daly mnohem snáze vyklápět. Nezůstávaly však nahoře. Ačkoli byly ze dřeva, šlo o tak masivní a těžký materiál, že dveře pokaždé sklouzly dolů.

„Tak dobře,“ usoudil Patrick. „Dokážu je chvíli udržet nahoře. Vy projdete, já půjdu jako poslední.“ S těmi slovy zatlačil dveře dovnitř a zaklínil je vlastními zády.

Peter, který teď měl v ruce jednu z kapesních svítilen, se protlačil nízkým vchodem kolem Francouze a vstoupil do nově objeveného prostoru. Následovala ho Melissa a nakonec i Jason.

„Kde je vlastně moje sako?“ zeptal se, když procházel kolem Patricka.

„Odvál ho vítr, kamaráde,“ odpověděl Patrick. „Je mi to moc líto, ale prokázalo nám neocenitelnou službu.“

Jason se právě chystal něco odpovědět, když tu se mu překvapením rozšířily oči. Ukázal k chodbám, kterými sem přišli. „Tamhle! Světlo! Oni se vracejí!“

Svit baterky se rychle blížil. Už bylo slyšet kroky a hlasy.

„Zatraceně! Rychle, Jasone, dovnitř!“

Američan v podřepu proklouzl za Patricka a Francouz ho následoval. Dveře za nimi zapadly a uzavřely obdélníkový otvor ve zdi. Dřevěný blok však nesklouzl dokonale do původní polohy, ale uvízl stejně jako předtím po stranách. „Pomozte mi!“ zvolal Patrick a zapřel se zády do dřeva, které se jen ztěžka vracelo do mezery. Společně s Jasonem ještě několikrát silně zabrali a nakonec se jim to povedlo.

S úlevou se napřímili a několikrát se zhluboka nadechli.

„Tak to bychom měli,“ uznal Jason. „Ale jak ten blok zase vytáhneme, až se budeme chtít vrátit?“

„S tím si budeme lámat hlavu, až to bude aktuální,“ odpověděl Patrick. „Teď je důležité, aby se nám ti zatracení sektáři nedostali na kobylku. Při té příležitosti bych teď rád věděl, co jsi s těmi chlápky vlastně měla!“ Patrick se otočil k Melisse.

„Už jsem ti přece řekla,“ připomněla mu, „že s nimi nechci mít nadále nic společného. Každopádně jsem svůj odchod ze sekty oficiálně vysvětlila. Když jsme ten večer, co jsme strávili u doktora Azíze, jeli domů, čekali tam na mě a donutili mě, abych jim všechno prozradila!“

„Jak tě donutili?“ zeptal se Patrick.

„Určitě ne laskavými slovy! Pár z nich jsi přece právě poznal!“

„Upřímně řečeno mohla to být i předem domluvená hra.“ Po tomto přímém obvinění očekával, že se Melissa rozčílí. Ale ona se na něho jen klidně podívala a obličejem se jí mihl stín smutku.

„Opravdu si to myslíš?“ zeptala se polohlasem. „Skutečně se domníváš, že jsem něčeho takového schopna?“

„Ne,“ ujistil ji po krátké odmlce. „Důvěřuji ti.“

Usmála se. „Díky.“

„A teď,“ pokračoval Patrick a obrátil se k ostatním, „se tu pořádně porozhlédneme!“ Peter a Jason však už delší dobu nestáli vedle něho, nýbrž obdivovali další část podlouhlé komory, do které se dostali. Jasonova kapesní svítilna ozářila široký pás malovaných reliéfů, které se táhly po celé délce místnosti až k dveřními otvoru na protější straně. Ve třech řadách nad sebou byly znázorněny rozsáhlé scény a jednotlivé výjevy byly oživeny stovkami, ne-li více než tisícem postav. Patrickovi to připomínalo obrovský panoramatický příběh nebo nakreslené filmové sekvence jediného pohybu.

„Copak to je?“ zajímal se.

„To je Kniha podsvětí!“ vysvětlil Peter. „Vyprávěl jsem vám o ní, vzpomínáte si? Tady se dochovala v nepředstavitelně skvostném stavu! Prostřední rejstřík ukazuje sluneční bárku, vidíte? A tamhle je scéna, kdy se bárce staví do cesty Apofis. Jen se podívejte na ty nádherné syté barvy! Prostě neuvěřitelné!“

Pomalu kráčeli kolem zdi, Jason a Peter s jednou kapesní svítilnou vpředu, Patrick a Melissa je následovali s druhou. Pak prošli dveřním otvorem a ocitli se v největší místnosti, jakou dosud tady v katakombách spatřili. Měla dobrých dvanáct metrů čtverečních a nahoře, ve výšce čtyř nebo pěti metrů, se rozprostíral fascinující klenutý strop. Byl zbarvený tmavomodře a pomocí linií ze třpytivého plátkového zlata se na něm skvělo obrovské tělo štíhlé ženy rozpínající se v ochranném oblouku nad celou místností. Měla dlouhé šaty ze splývavé tenké látky, pod kterou se rýsoval tvar jejích nohou, boků a ňader. Nad jejím tělem zářil rovnoměrný hvězdný pás. Ve svitu baterek, kterými Jason a Patric osvětlovali strop, se silueta ženy a tisíce hvězd oslnivě leskly. Byla to nejkrásnější obloha, jakou kdy viděli.

„To je bohyně nebes Nut,“ vysvětlil Peter dumeným hlasem. „Je to matka Osirida, Isidy, Setha a Nefthydy. Klene se po stvoření světa jako ochranná nebesa nad Zemí a drží Chaos v uctivé vzdálenosti.“

„Proč šeptáte?“ zeptal se potichu Patrick.

„Je to nádherné!“ poznamenala Melissa.

„Je ti podobná,“ podotkl Patrick s úsměvem. „Takový nádech ničeho by ti také slušel.“

„Já vím,“ odpověděla a opětovala úsměv.

Jason přestal klouzat světelným kuželem po stropě a namířil kapesní svítilnu na kamenný sarkofág, který uprostřed místnosti dominoval celému prostoru.

„To je on!“ zvolal Patrick. „Sarkofág, na kterém seděl muž, jehož jsem viděl ve snu!“

Přistoupili k pohřební schráně blíž. Byl to obrovský kamenný blok, vysoký i široký jako malý automobil. Jeho povrch byl posetý umělecky provedenými reliéfy. Peter se v bojácné úctě zastavil.

„Imhotep!“ ohlásil bez dechu.

„My jsme našli Imhotepův hrob?“ zeptal se Jason a vzrušeně obešel sarkofág. „Skutečně?!“

„Každopádně je to tady napsáno,“ objasnil Peter a ukázal na řadu hieroglyfů. „Což ovšem nemusí znamenat, že je tu skutečně pohřbený. Mohl by to být symbolický hrob. Ledaže bychom tady v okolí našli ještě takovou nebo podobnou schránu, pohřební výbavu nebo pokladnici.“

„Dřepěl přesně na tom kameni,“ vzpomínal Patrick. „V tureckém sedu. Byl holohlavý a držel v ruce psací náčiní. To je fantastické – skutečné déjà-vu!“

Peter se otočil k Patrickovi a oči se mu leskly nadšením. „Je vám jasné, co jsme tu našli? Stojíme v pohřební komoře Imhotepa, velikého univerzálního génia, ztělesnění Thovta, nositele kultury, praotce egyptského písma a moudrosti, předchůdce Herma a řeckých věd. Tohle…,“ rozpřáhl paže, „je pravděpodobně nejvýznamnější historický nález, svatý grál a archa úmluvy v jednom! I kdyby nás to nezavedlo k onomu bájnému archivu vědění, o kterém vyprávěl Achnaton i Tabula smaragdina, je tento nález mnohem hodnotnější než jakýkoli Tutanchamon nebo Palenque!“

„Pokladnice, říkáte?“ zvolal Jason z jednoho rohu místnosti, kde stál před průchodem a svítil dovnitř kapesní svítilnou. „Tak to byste se měli podívat sem!“

Bez váhání ho poslechli, postavili se vedle Jasona a viděli, co Američan objevil.

Byla to skutečná hala, dvakrát větší než prostor, v němž se právě nacházeli. Čtyři řady vysokých štíhlých sloupů navozovaly dojem církevní lodě. Z protější strany na ně zírala mohutná socha sfingy zabírající téměř celou šířku stěny. Těsně pod stropem vyčnívala ze stěny hlava, pod ní se klenula hruď a ještě níž byly natažené dvě kamenné tlapy, každá vysoká skoro dva metry.

Kromě obrovské sochy, prostých sloupů a několika decentních nástěnných maleb nebyla hala ničím zdobena. Poslední překvapení nabízela podlaha: tucet obdélníkových otvorů, každý velký jako výtahová šachta, všechny uspořádané v pravidelných řadách mezi sloupy, se rozprostíral od vchodu až ke sfinze. Vypadalo to jako obří mříž. Jason posvítil do jedné ze šachet, která zela přímo před ním. Viděl šikmé stěny, které po několika metrech zatáčely, protože dno nebylo vidět.

„Co to je?“ zeptal se Patrick. „Tušíte, k čemu to mohlo být dobré?“

„Ne,“ odpověděl polohlasně Peter. „Nic takového jsem ještě nikdy neviděl! Nemám sebemenší představu, jakému účelu to sloužilo.“

Vstoupili do haly a opatrně procházeli mezi šachtami. Velmi pozorně dbali na to, aby neudělali ani jediný mylný krok a nezřítili se dolů.

Patrick si při chůzi posvítil do každé šachty. U žádné nebylo vidět dno. Ničím se od sebe nelišily. Poté jim však světlo baterky poskytlo strašlivý pohled. Melissa úlekem vykřikla a muži hleděli do hlubiny jako opaření.

„Nejsme tady asi první,“ konstatoval po chvíli mrazivého mlčení Patrick.

V pětimetrové hloubce viděli lidskou lebku. Dala se rozeznat jen horní část mrtvého těla, nohy zřejmě uvízly pod výstupkem, jako by muž strnul v ohybu šachty. Obličej byl scvrklý a vyschlá kůže ulpěla přímo na lícních kostech. Zčernalé rty v děsivém šklebu odhalovaly zuby. Řídké pramínky vlasů padaly do čela hned vedle skvrny, která byla ve skutečnosti otvorem. Na opačné straně byla lebka nezdravým způsobem zdeformována a slepily se tam zbytky vlasů, kostí a zaschlé tkáně. Ten muž byl zastřelen!

Peter odvrátil pohled a zhluboka se nadechl. Melissa uchopila Patricka za paži a pevně ji stiskla.

„Ten už tady leží pěkně dlouho,“ poznamenal věcně Jason. „Dvacet, třicet let, možná ještě déle. Sucho ho zčásti konzervovalo.“

„Mám zatraceně divný pocit, lidičky,“ ozval se Patrick. „Podle všeho existují lidé, s nimiž v souvislosti s tímto hrobem nejsou žerty…“

„Dá se to tak říct,“ potvrdil Peter. „Ale to přece víme od samého počátku – nejpozději od chvíle, kdy nám začali ostřelovat automobil!“

„Ano,“ přisvědčil Patrick. „Neměli bychom to brát na lehkou váhu.“ Pak opět vzhlédl. „Ale teď jsme tady my. Ať se tu stalo cokoli, je to dávno za námi. Měli bychom se podívat, jestli objevíme ten záhadný archiv vědění, ostatně proto jsme tady.“

Váhavě šli dál. Zanedlouho stanuli mezi tlapami sfingy vyčnívající ze zdi a se zakloněnými hlavami vzhlíželi k soše.

„Vypadá úplně jinak než sfinga u pyramid,“ poznamenal Patrick.

„Vy myslíte tu slavnou Sfingu v Gíze, že?“ Byl to Jason, kdo se zoufale toužil zapojit do rozhovoru. Objevy potlačily poslední zbytky jeho zdrženlivosti. „To vyplývá z toho, že už nemá svou původní hlavu. Ta byla za Chefrena restaurována, a tak nikdo neví, jak Sfinga kdysi doopravdy vypadala. Možná jako tahle, která je zřejmě mnohem starší.“

„Buďte zticha!“ zasyčel Patrick.

„Co se děje?! Snad ještě můžu něco říct!“

Patrick zavrtěl hlavou a položil si prst na rty. „Ticho! Mám pocit, že něco slyším!“

Všichni zmlkli a pokoušeli se vnímat všechny zvuky kolem sebe. Pak si klekl na okraj šachty, u níž stál, a zaposlouchal se.

„Voda!“ zvolal. „Tam dole teče voda!“

„Patricku, prosím vás!“ namítl Peter. „Tady jsme v poušti.“

„Ano, ale tam dole teče voda, když vám to říkám! A tak moc daleko od Nilu zase nejsme. Je možné, že se tam dole nachází nějaký kanál.“

Škubli sebou, protože zaslechli tlumené zadunění. Patrick vstal a podíval se na ostatní. Zanedlouho následoval další přidušený úder.

„Co to je?“ zeptal se Jason.

„Přichází to z pohřební komory!“ upozornila Melissa.

„Jasone, jděte se tam podívat!“ přikázal Patrick.

„No to jste uhodl!“

„Zatraceně, tak to udělám sám! Melisso, Petře, zůstaňte tady!“

Patrick se spěšně vracel halou. Po cestě uslyšel další rachot a tentokrát krátce nato zazněly hlasy. Když stanul ve vchodu do pohřební komory, oslepila ho světla kapesních svítilen. Proti němu stáli sektáři v kutnách a mířili na něho zbraněmi.

„Zatraceně!“ zaklel Patrick.

KAPITOLA 14

18. dubna 1941
nekropole v Sakkáře

Wolfgang Morgen čekal ve tmě. Angličan a jeho pomocník před několika okamžiky zmizeli v tajném průchodu. Za ním se nepochybně nachází poklad. Morgen teď musel být hodně trpělivý, než k němu jeho muži chodbami podzemního labyrintu najdou cestu, aby mohli cizince následovat spolu.

Minuty se nekonečně vlekly, doslova se plazily, jako by je ochromil duch pohřebního města. Obklopovala ho tma a neměl s sebou svítilnu.

Po téměř nesnesitelně dlouhé době konečně spatřil záblesk světla a vzápětí se k němu připojili vojáci.

Přiložil si prst k ústům a ukázal na stěnu.

„Zašli tamhle dovnitř,“ zašeptal. „Jsou to dveře, na které se musí pořádně zatlačit. Jdeme za nimi!“

„Nebudou nás na druhé straně očekávat?“ nadhodil Rosner.

„I kdyby to tak bylo,“ odpověděl Morgen, „zbraně máme my. Jdeme na to, nemůžeme si dovolit ztrácet čas! Kdoví, jak daleko se už vzdálili od vchodu!“

Tři muži přistoupili k místu u zdi, které jim Morgen ukázal. Byly to staroegyptské nepravé dveře; v této místnosti jich byla celá řada. Nikoho by nenapadlo na ně zatlačit, ale když vojáci splnili Morgenovy pokyny, domnělý kámen se skutečně pohnul. Pod určitým tlakem se jim podařilo průchod otevřít a vsoukali se s pistolemi v rukou dovnitř. Morgen je následoval jako poslední.

Prostor, kam se dostali, byl překvapivě rozlehlý – a liduprázdný. Uprostřed stál kamenný sarkofág, ale nikde ani živáčka.

„Nejsou tady,“ poznamenal Rosner.

„O tom rozhoduji já,“ ohradil se Morgen. „Pohyb, utvořte rojnici!“

Muži se rozestoupili a světlo jejich kapesních svítilen nakonec ozářilo celou místnost.

„Tady vzadu to pokračuje dál!“ zvolal jeden z vojáků stojící u dalšího průchodu.

Morgen k němu spěšně přistoupil, ale pak zůstal stát jako solný sloup, když se mu naskytl neuvěřitelný pohled. Za vstupem se rozkládala další hala, jejíž četné sloupy se vypínaly do obrovské výšky a tam se ztrácely v temnotě. Na zemi byly větší černé plochy, široké otvory nebo spíš šachty, které byly v pravidelném uspořádání rozděleny po celé místnosti.

„Dovnitř a posvítit!“ přikázal Morgen a tři muži kolem něho prošli a vstoupili do sloupové haly. Morgen je s určitým odstupem následoval. Vojáci se opatrně vyhýbali šachtám. Jejich svítilny postupně odhalily další část podzemního prostoru. Ze tmy se před nimi téměř mystickým způsobem zjevila obrovská hlava sfingy, která na ně shlížela z protější strany místnosti.

Světelný kužel najednou dopadl na zhaslou lucernu stojící na podlaze.

„Stát!“ rozkázal Morgen a zkoumavě si prohlédl všechna zákoutí haly. Sloupy a jejich stíny vytvářely dojem kamenného lesa nabízejícího nesčetné úkryty.

„Víme, že tam jste!“ zvolal anglicky. „Vyjděte ven a nic se vám nestane!“

Jeho hlas se suše odrážel od stěn a stropu jako v katedrále. Nic se však nepohnulo.

„Teď prohledáme celou místnost!“ zvýšil hlas Morgen. „Krok za krokem a najdeme vás! Vyjděte radši ven hned!“

Nikdo mu neodpověděl. Co když tady ti dva už vůbec nejsou? Nejsou tu ještě nějaké další východy?

„Pokračovat!“ přikázal Morgen mužům.

Jen co vykročili, mihl se mezi sloupy stín.

„Tamhle naproti!“ zvolal jeden z mužů a v té chvíli se mihl stín za dalším sloupem.

Halou zaduněl výstřel. Jeden Morgenův voják se pokusil zasáhnout cizince v polotmě. Kulka hlučně narazila do sloupu.

„Nestřílet!“ zakřičel Morgen, ale to se už mihl další stín a padl druhý výstřel.

Tentokrát střela zasáhla svůj cíl s takovou silou, že neznámý prudce uklonil hlavu a pozpátku zavrávoral. Potom se zhroutil na bok, padl na podlahu a zmizel v jedné ze šachet.

„Vy zatracenej idiote!“ zařval Morgen na střelce. „Všichni za mnou!“ Přikrčili se a vyběhli k šachtě.

Na vnitřní straně srázu vedoucího do hlubiny bylo vidět krvavou stopu. Morgen se sklonil nad otvorem a posvítil si do něj. Všichni spatřili v několikametrové hloubce mrtvé tělo. Byl to smrtelný výstřel.

„Co vy jste to za blbce!“ ulevil si vztekle Morgen. „Střílet budete laskavě, jen když vám řeknu, je to jasné?!“

Muži se vojensky napřímili. „Rozkaz!“ zaznělo trochu zaraženě.

Morgen se narovnal. „Můžete mluvit o štěstí, že jste nezasáhli toho Angličana, nýbrž jen jeho pomocníka, jinak bych každého z vás osobně poslal hned tady na místě do pekla! Rosnere, činím vás odpovědným za to, aby se něco takového už neopakovalo. Rozuměl jste mi?“

„Ano.“

„Co prosím?!“

„Rozkaz, doktore Morgene!“

„Tak, a teď najděte toho Angličana. Někde tady určitě je, takže koukejte všichni pohnout zadkem!“

11. října 2006
nekropole v Sakkáře

„Ustupte velmi pomalu stranou, mister Nevreux,“ vyzval vůdce sektářů, který sám neměl zbraň, „a přivolejte své přátele!“

Patrick si rozhodně nedělal iluze o své nynější situaci. Roztáhl ruce od těla a poodešel od průchodu. Pak se pootočil dozadu a zvolal do haly: „Melisso, Jasone, Petře, máme tady problém! Měli byste se vrátit!“

„Tak, a teď se postavte tamhle ke stěně,“ zasyčel vůdce.

Ostatní se postupně vraceli průchodem. Na první pohled pochopili, co se stalo.

„Nevím, čeho tím chcete dosáhnout,“ poznamenal Peter, když se postavili ke stěně.

„Nedělejte se hloupějším než jste, profesore! Chceme archiv vědění, který hledáte. Moudrost, kterou popisuje Tabula smaragdina, vědění Vševidoucího oka. A vy nás tam zavedete! Máme to na dosah ru…“

Víc už toho nestihl říct, protože práskl ohlušující výstřel.

Všichni sebou polekaně trhli a příslušníci sekty si všimli, že jejich čtyři zajatci s údivem rozšířenýma očima na něco hledí. Rychle se otočili.

Za nimi stálo půl tuctu mužů, žádní sektáři ani uniformovaní policisté nebo vojáci. Vypadali spíš jako moderní obchodníci při dobrodružném outdooru. Ačkoli působili na první pohled vcelku neškodně, nedalo se to samé tvrdit o samopalech, kterými mířili na členy sekty. Jeden z nově příchozích zřejmě vystřelil do vzduchu, aby na sebe upozornili.

Sektáři rázem znejistěli, jeden nervózně klouzal pistolí od jednoho vetřelce ke druhému, druhý zbraň nerozhodně sklonil.

Patrick si všiml, že za muži je otevřený kus stěny. Byla to jiná zeď, než kterou se oni sami dostali do tohoto prostoru. Labyrint a celý pohřební komplex zřejmě ještě skrývají pár překvapení. V té chvíli se k němu naklonil Jason.

„Ke sloupům!“ zašeptal. „Síň vědění se nachází pod sfingou!“

„Co se tu děje?“ vyzvídal vůdce sektářů, který vykročil před své kolegy.

Jeden z neznámých mužů, mírně tmavé pleti a s hustým knírem, odpověděl: „My jsme Thovt wehem anch neb seštau! Toto je území boha Thovta, znovurozeného pána tajemství. Chráníme Imhotepův hrob a jeho utajené vědění. Cizí lidé tu nemají co pohledávat!“

„To je Thovt!“ opakoval tiše s bojácnou úctou jeden ze zakuklenců!

Patrick se lehce naklonil k Jasonovi.

„Na moje znamení,“ zasyčel, „za sloupy. Pošli to dál!“

Jason téměř nepozorovaně přikývl, a zatímco si sektáři vyměňovali s Thovtovými stoupenci významná varování, Patrick viděl, že jeho pokyny dorazily k Peterovi a Melisse.

„Nemáte právo vykazovat nás z tohoto místa!“ prohlásil právě vůdce sekty. „To vědění je určené pro nás stejně jako pro všechny ostatní lidi!“

„Ne, to tedy není!“ zahřímal Egypťan. „Jak se můžete odvážit nárokovat si naše dědictví!“

Spor se slyšitelně vyostřoval a zakuklenci získávali na rozhodnosti. Jejich počáteční překvapení vystřídalo tvrdošíjné lpění na svém názoru.

Patrick vycítil šanci a dal Jasonovi signál. Peter a Melissa viseli očima na Francouzovi, a proto zareagovali ještě dřív, než na ně kývl Jason. Všichni čtyři téměř současně vyběhli a vřítili se zpátky do haly.

„Stát!“ zakřičel jeden ze stoupenců Thovta a místností se okamžitě rozlehla krátká salva z jeho samopalu. Několik kulek si našlo cestu do haly a zasvištělo kolem sloupů.

Teď už zareagovali i zakuklenci. Otočili se a rovněž chtěli vběhnout do haly. Po několika metrech jednoho z nich srazil výstřel na podlahu, kde se natáhl jak dlouhý, tak široký.

Peter, Melissa, Jason a Patrick slyšeli střelbu za sebou a běželi halou; přitom se snažili, aby je před pohledem jejich protivníků chránily sloupy a zároveň aby se nezřítili do šachet.

„Kam?“ vyhrkl zadýchaně Patrick.

„Sfinga!“ zvolal Jason.

Společně utíkali dál. Za nimi vběhli do haly další lidé. Znovu zaduněly výstřely, tentokrát z různých zbraní, protože zbývající členové sekty se rovněž ukryli za sloupy a opětovali palbu na Thovtovy stoupence.

Peter a Melissa pronikli až k poslednímu sloupu sfingy a schovali se za něj. Patrick byl ještě kousek od nich a snažil se dostihnout Jasona, kterého viděl před sebou.

V hale nebylo skoro vidět. Zakuklenci poblíž východu položili baterky na podlahu. Ty se pomalu kutálely a vytvářely plochý pruh světla sahající na stěnách do výše kotníků. Jason a Patrick své svítilny prozřetelně vypnuli, aby je v zadní části haly nikdo neviděl. Pouze Thovtovi stoupenci se snažili co nejvíc temný prostor před sebou osvítit. Jiskry u ústí jejich zbraní beztak prozrazovaly jejich pozici, a proto používali baterky k tomu, aby si na sektáře posvítili nebo je oslnili.

Patrick dohnal Jasona za jedním ze sloupů.

„Co teď?!“ zeptal se. „Odsud se už nedostaneme!“

„Ale ano,“ odpověděl přerývaně Jason. „Traduje se, že přístup k Síni vědění se nachází mezi prackami sfingy. Určitě je to tahle sfinga! Musíme do některé ša…“

Nepřirozeně škubl hlavou dozadu. Kulka ho zasáhla přímo do krku. Rána velmi silně krvácela.

Jason zachroptěl, chytil se za hrdlo a padl na kolena.

Patrick se nad ním sklonil a zatáhl ho kousek stranou, aby byli chráněni před zbloudilými střelami.

„Jasone! Všechno bude v pořádku! Pomůžeme vám ven!“

Američan se zhroutil na podlahu a vydával neartikulované zvuky. Patrick poklekl, aby mu nadzvedl hlavu.

„Nebojte se, to nic není…,“ řekl Francouz a pokusil se pevně stisknout rukou klouzavou a pulzující ránu. Bylo mu jasné, že Jason nemá šanci přežít. Jednu stranu hrdla měl obnaženou a z krční tepny mu v pravidelných dávkách vystřikovala krev.

„Tlapa…,“ vypravil ze sebe Jason.

„Nemluvte,“ uklidňoval ho Patrick a pocítil neovladatelný vražedný vztek.

„Pravá… tlapa…,“ opakoval Jason a vzepjal se, jako by to bylo to nejdůležitější, co chtěl ze sebe vypravit. Pak ho opustily všechny síly a Američan vydechl naposled.

„Zatraceně…“ Patrick pustil Jasonovu hlavu na podlahu a vstal. „To jsou hajzlové!“ zakřičel a udeřil rukou do sloupu. Pak se kolem sebe rozhlédl. Pořád se střílelo, teď už s většími prodlevami, protivníci se zřejmě rozhodli pro vleklou zákopovou válku. Na něho ani na ostatní už nikdo nedbal a Jason byl zřejmě zasažen jen náhodou – což z jeho smrti dělalo ještě větší tragédii. Peter a Melissa se určitě nacházejí dva sloupy od něho, jestli zatím neopustili svůj bezpečný úkryt. Patrick vyběhl a vzápětí halou znovu práskly výstřely. Dlouhým skokem se ocitl u dalšího sloupu a v bezpečí.

Chvíli počkal a potom vyrazil ke sloupu, za kterým se schovávali Peter a Melissa.

„Petře! Melisso!“ zasípal Patrick. „Musíme uprchnout některou šachtou!“

„Kde je Jason?“ zeptala se Melissa.

„Zasáhla ho kulka. Už neměl šanci přežít.“

„Ale ne!“ Melissa vytřeštila oči. „To nemůže být pravda!“

„Bohužel je. Musíme ho tu nechat ležet. A teď pryč odsud!“

„Jste si jistý, že šachty jsou dobrý nápad?“ zeptal se Peter.

„Nic lepšího mě nenapadá. Tam dole jsou jeskyně a je odtud slyšet vodu. Jason tvrdil, že Síň vědění, ať už je to cokoli, se nachází pod pravou tlapou sfingy!“

„Ano,“ reagoval zamyšleně Peter, „taky mi to říkal. Vypadá to, že je to jedna z legend – jako Tabula smaragdina…“

„… která přece existuje!“ dokončil Patrick profesorovu úvahu. „Musíme to zkusit, a to rychle!“ Ukázal směrem ke sfinze. „Tamhleta. Je to jediná šachta, která vyhovuje popisu.“

„Kdo půjde první?“ zajímala se Melissa.

„Já!“ prohlásil Patrick. „A když to bude bezpečné, zavolám. Pokud ne, musíte se vzdát těm šílencům tam vzadu. Co nejopatrněji, aby vás nedopatřením z horlivosti nezastřelili.“

S těmi slovy opustil bezpečný zákryt sloupu, vyběhl k otvoru v podlaze, posadil se na okraj, spustil nohy na šikmou stěnu a sklouzl dolů.

Peter a Melissa sledovali, jak Patrickova temná silueta zmizela pod zemí. Nacházeli se tu tak daleko od světel sektářů a Thovtových stoupenců, že toho nebylo moc vidět.

Počkali asi půl minuty a také se rozběhli k šachtě. Zvědavě se nad ni naklonili. Kamennou halou znovu zapráskaly výstřely, takže šumění vody, o kterém se zmiňoval Patrick, nebylo slyšet. Zato se nedal přeslechnout hlas.

„… dole!… te tam?“

„To je Patrick!“ zvolala Melissa. „Povedlo se to!“

„… přijít! Slyšíte?… čisto tady dole!“

„Dělejte, Petře,“ vyzvala Melissa profesora a položila mu ruku na rameno. „Teď vy. Opatrně!“

Peter přikývl, váhavě se posadil na okraj a spustil se do šachty. Když zmizel v temnotě, následovala ho Melissa.

Byl to pád do propasti.

Šikmá plocha tvořící šachtu byla hladce vyleštěná a měla takový sklon, že Melissa nepadala do hlubiny, ale pohybovala se jako na skluzavce. Probíhalo to rychle, příliš rychle – a bez sebemenší možnosti to zbrzdit. Když přišla zatáčka, setrvačnost ji bez milosti odhodila stranou. Kdykoli se před ní mohla objevit stěna nebo výčnělek, prostě něco, co ji udeří do obličeje.

Žádná překážka se však nevyskytla. Místo toho klouzala stále hlouběji a pak jí najednou začala skluzavka připadat plošší a ze tmy se k ní přibližovalo cosi jako světlo. Za pár vteřin sjezd rázem skončil, Melissa udělala několik klopýtavých kroků dopředu – a skončila v Patrickově objetí.

„Vítej!“ usmál se.

Vedle něho stál Peter a rozhlížel se. Sledovala jeho pohled, a když se Patrick rovněž otočil a nechal klouzat světelný kužel baterky kolem sebe, úžasem vydechla.

Nacházeli se v jeskyni hluboko pod Sakkárou. Byl to přírodní klenutý prostor, obrovská podélná bublina v hornině, která se rozprostírala od místa, kde právě stáli, a ztrácela se v neprostupné temnotě. Přímo před sebou měli lesklý a ve svitu baterky přízračně vypadající černý pás vodního kanálu. Byl několik metrů široký a vedl po celé délce jeskyně.

Stáli na úzké římse. Přímo pod chodidly jim prýštila voda nepřetržitým šumícím proudem ze skály. Několik kroků za nimi se tyčila skalní stěna, z níž ústil tunel skluzavky, kterou se sem dostali. O něco dál, rovněž ve skále, ale v několikametrové výšce, rozeznali tři další otvory. I ty byly zřejmě spojené se sloupovou halou nad nimi. Kdo by si však vybral některou z těchto cest, zřítil by se do hlubiny a neodvratně tu našel smrt, protože pod všemi vyústěními se vypínaly kamenné bodce silné jako mužská paže, metr dlouhé a nahoře zašpičatělé. Byla tam přímo ukázkově nabodnutá kostra nějakého muže s bezmocně roztaženýma rukama a nohama.

„Panebože!“ vyhrkla Melissa. „Kolik lidí tu už bylo před námi?!“

Patrick přistoupil k mrtvole a posvítil si na ni. Vlhkost v jeskyni způsobila, že se tělo nemumifikovalo, nýbrž zetlelo. Daly se rozeznat zbytky západního oděvu, který byl moderní zhruba před padesáti lety.

„Asi šlo o turistu,“ uvažoval Peter. „Nebo archeologa? Každopádně objevil pohřební komoru a nedopatřením se zřítil do jedné ze šachet.“

„Je zřejmé, že neexistoval jen jeden vchod do pohřební komory, jak jsme si sami všimli,“ připomněl Patrick. „Ale nevěřím, že to byl turista – a ani neškodný archeolog.“

„Jak jste na to přišel?“ zeptal se Peter. „Myslíte kvůli tomu zastřelenému, kterého jsme našli nahoře?“

„Nejen kvůli němu…“ Kužel světla se posunul stranou a ozářil zbraň, která ležela vedle nebožtíka na zemi. „Hlavně kvůli tomuhle! Víte, co to je?“ otočil se na Petra.

„Pistole?“

„Ne jen tak nějaká, Petře. Tohle je Walther P38. Zbraň nacistů z druhé světové války.“

„Nacista? Jste si jistý? To by tu ten muž ležel už přes šedesát let!“ Peter svraštil čelo. „To nevypadá moc pravděpodobně, jak by se sem dostal? Egypt se přece tehdy v podstatě nacházel pod britským protektorátem! Jistě, každopádně neoficiálně, a Montgomery úspěšně vytlačil Rommela. Němci nikdy nepronikli až do Alexandrie nebo Káhiry.“

„No, přinejmenším tenhle to zřejmě dokázal,“ poznamenal Patrick.

„Na druhé straně,“ přemýšlel Peter, „je známo, že nacisté všude na světě pátrali po reliktech a historických kořenech. Nazývali ten projekt Dědictví předků a pokoušeli se archeologicky a antropologicky prokázat údajnou nadřazenost árijské rasy. Byl to obrovský velikášský podvod, ale je docela dobře možné, že ze stejných důvodů byli i na stopě starým Egypťanům. Vždyť i Tabula smaragdina byla opatřena hákovým křížem!“

„To ale nevysvětluje, jak sem dokázal proniknout frontovou linií a uprostřed války,“ namítl Patrick.

„A pokud to tak bylo,“ dodala Melissa, „pak určitě přitom nebyl sám.“

„To je fakt,“ uznal Peter, „nejspíš máte pravdu.“

„Možná tady dole narazíme ještě na pár dalších překvapení!“ přikývl Patrick.

„Doufejme, že jich už bylo dost!“ opáčil Peter. „A když už mluvíme o překvapeních, měli bychom co nejrychleji opustit toto místo, než nás sem bude shora někdo následovat.“

Patrick znovu posvítil do jeskyně. „Je jen otázka, jak se odsud zase dostaneme ven.“

„Myslíte, že ti lidé půjdou za námi?“ zeptal se Peter.

„Těžko říct,“ usoudil Patrick. „Chvíli budou ještě zaměstnaní sami sebou, ale nedělali na mě dojem, že by se tak snadno vzdali. Ať už z nich zůstane naživu kdokoli, určitě bude přemýšlet o tom, kam jsme se poděli.“

„Co to bylo za lidi, kteří se vydávali za Thovtovy stoupence?“ zeptal se Peter. „Melisso, nepoznala jste některého z nich?“

„Ne,“ odpověděla Melissa. „Už jsem to jednou říkala Patrickovi: O tomto uskupení v podstatě nikdo nic neví a nikdo netuší, kdo za ním vězí. Nejspíš to jsou nějací obchodníci nebo členové vlivných egyptských rodin. Ty lidi předtím jsem nikdy neviděla. Ale podle toho, co mi vyprávěl Patrick, se prozatím s ničím moc nemazlili. Jestli tady dole skutečně něco ochraňují, nenechají nás asi jen tak snadno upláchnout.“

„Ledaže by věděli,“ namítl Peter, „že už tady nemáme žádné východisko.“

„Hlavně hned nemalujme čerta na zeď!“ poznamenal Patrick. „Najdeme cestu ven, nebojte se.“

„Musím vám ostatně dát znovu za pravdu,“ přiznal Peter. „Tady dole je překvapivě chladno.“ Rozvázal si svetr uvázaný kolem boků a nabídl ho Melisse. „Melisso, není vám zima? Když tak si vezměte můj pulovr.“

„Děkuji, profesore,“ odpověděla a ukázala na svůj kabátek, „ale tohle mi bohatě stačí.“

Peter si ho tedy oblékl sám a Patrick ho napodobil. Pak posvítil na kanál a jeskyni před nimi. Ukázalo se, že výčnělek, na kterém stojí, vede napravo od nich dál po břehu kanálu; rozhodli se, že se tímto směrem vydají. Patrick šel napřed a svítil na cestu. Ostatní ho následovali.

„Zatraceně, taky mě mohlo napadnout vzít Jasonovi druhou baterku,“ prohodil Patrick. „S ní bychom teď viděli mnohem líp.“

„Co myslíte, jak vznikl ten kanál?“

„To netuším. Ale zdá se, že byl vytvořen uměle. Voda určitě pochází z Nilu, zřejmě protéká pod celou Sakkárou. Možná, že to kdysi sloužilo jako zdroj pitné vody.“

„Pitné vody?“ ujistila se Melissa. „To jako pro nekropoli?“

„Ta myšlenka vůbec není od věci,“ přemýšlel Peter. „Egyptské představy o záhrobním světě přece spočívaly na tom, že zesnulí žijí dál. Proto byli kvůli podsvětnímu životu konzervováni a pohřbíváni se všemi světskými potřebami. Knihy mrtvých, jimiž jsou popsané pohřební komory, poskytují výslovné návody na překonání podsvětí. A řeka protékající říší mrtvých tam hraje mimořádnou úlohu.“

„Ten kanál by tedy v podstatě mohl symbolizovat podsvětní řeku,“ shrnula Melissa.

„Jistě, to by mohl. Zajímavá myšlenka!“

„Nerad vás ruším,“ ozval se Patrick, „ale obávám se, že máme problém.“ Ušli pořádný kus cesty, ale teď se Francouz zastavil a posvítil baterkou na mohutnou kamennou desku, která ležela přímo před nimi. Byla půl metru silná, vážila nejméně tunu, pocházela zřejmě ze stěny po jejich pravici a dopadla napříč přes úzkou římsu, po níž právě procházeli. Kámen však nevypadl sám od sebe; ve skalní stěně bylo vidět výklenek, kde kdysi deska stála. Něco ji uvolnilo z jejího uchycení. Zpod kamene vyčnívala dolní část lidské kostry. Kámen zabil nešťastníka svou vahou.

„Tohle zrovna nevypadá jako nešťastná náhoda,“ poznamenal Peter.

„Ne, to rozhodně ne,“ potvrdil Patrick. „Byla to past!“

„Zase Němec?“ zeptala se Melissa.

„Podle oblečení zřejmě patřil k tomu nabodnutému kumpánovi, kterého jsme viděli u skluzavky,“ uvažoval Patrick a posvítil nejdřív na mrtvolu a pak ohledal bezprostřední okolí kamene. „Podívejte, támhle je cosi jako primitivní mechanismus! Voda má zřejmě ještě jinou funkci. Protéká pod touto římsou a udržuje určité části půdy v rovnováze. Při sebemenším narušení tohoto stavu se konstrukce rozkmitá, nový podnět se šíří a z výklenku vypadne skála. Vidíte to zkosení na stěně? Ten monolit měl určitě od samého počátku tak obrovskou nadváhu, že stačila maličkost a převrátil se! Je to ďábelsky dobrá léčka.“

„Nechci zase malovat čerta na zeď,“ poznamenal Peter s neklidným pohledem na půdu pod nohama, „ale nebylo by lepší tu římsu opustit?“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Patrick.

„Možná bychom měli jít vodou,“ navrhla Melissa.

„Vodou?“

„No jistě, vždyť v Knihách podsvětí se píše o cestě přes řeku mrtvých,“ vysvětlila. „Myslím, že když už jsme našli podsvětí a řeku, měli bychom se těch pokynů držet. Nemáme sice sluneční bárku, ale… no, co myslíte, Petře?“

„Zní to logicky,“ uznal profesor. „A kromě toho mě nic lepšího nenapadá. Myslím, že bychom to měli zkusit – za předpokladu, že voda není moc hluboká.“

Patrick posvítil do kanálu. Voda tekla poměrně rychle a hladina se třpytivě zrcadlila, ale když namířil světelný kužel téměř svisle dolů, bylo vidět kamenné dno.

„Odhaduji, že je tam vody po kolena,“ usoudil Patrick. „Opravdu chcete jít kanálem, Petře?“

„Rozhodně to nebude horší než být zavalen menhirem. Jenom se obávám, že pak budu moct vyhodit boty.“ S těmi slovy se posadil na okraj římsy a sklouzl do vody. Skutečně mu sahala jen ke stehnům. „Je studená,“ povzdechl si, „ale ujde to. Tak pojďte.“

Patrick a Melissa ho následovali.

Pokračovali teď po proudu, Patrick šel vpředu, Melissa a Peter za ním. Dno bylo velmi hladké a proud stále hrozil tím, že jim podklouznou nohy. Podzemní řeka opisovala mírné záhyby a její okolí se téměř neměnilo. Zanedlouho se zdálo, jako by se skalní stěny k sobě přibližovaly, cesta po jejich pravici se zužovala a strop pozvolna klesal. Když urazili další kilometr, všimli si, že se vodní hladina zvýšila o několik málo centimetrů.

„To je nadělení,“ ozval se Patrick, „kanál se tady zužuje, a proto je hlubší. Doufám, že to takhle nebude pokračovat, jinak bychom museli začít plavat.“

„Beztak bych se už rád z té vody dostal,“ přiznal se Peter. „Myslíte, že by bylo bezpečné jít po římse?“

„Ruku do ohně bych za to nedal,“ odvětil Patrick. „Ale jestli to chcete zkusit, máte možnost.“

Dalších deset minut se brodili korytem, zatímco voda stále stoupala. Teď už jim sahala skoro po boky a chůze v ní byla mnohem těžší. Jediný chybný krok by měl zřejmě nedozírné následky, protože proud zesílil a hrozilo, že by je při klopýtnutí strhl.

Nenadále stanuli na konci klenutého podzemního prostoru. Podobně jako předtím ve sloupové hale se z temnoty vyloupl těžký kamenný masív, když kužel kapesní svítilny klouzal po kamenné soše, která se ze stěny tyčila přímo před nimi. Tentokrát to však nebyla sfinga, nýbrž hlava obrovského hada v nadživotní velikosti.

„Apofis!“ zvolal Peter a v té chvíli mu jedna noha podklouzla. Pokoušel se zachytit Melissy, ale nepovedlo se mu to a dopadl do vody, která ho okamžitě zaplavila. Rychle se zase narovnal a snažil se udržet hlavu nad hladinou. Zoufale se pokoušel udržet na kluzkém hladkém dně rovnováhu, ale proud ho uchopil a nesl dál ke stěně, která před nimi uzavírala jeskyni.

„Petře!“ zakřičel Patrick a pospíchal za ním. Proud pořád sílil a voda se u stěny nezastavila, takže se to dalo vysvětlit jen jedním způsobem: určitě protéká dole pod skálou nebo se řítí do hlouběji položené jeskyně.

Patrick se co nejrychleji ztěžka brodil vysokou vodou. Při každém kroku ho voda o kousek postrčila; doufal, že zcela neztratí půdu pod nohama.

Petra hnala voda v kanálu dál a Patrick poznal, že profesora postupně opouštějí síly a proud ho neodvratně strhne do záhuby, pokud kolegu včas nedostihne.

Podařilo se mu to pár metrů před hadem. Uchopil ho za ruku a pevně přidržel tak, že se v záklonu zapřel proti rychle tekoucí vodě.

Peter dokázal přitáhnout nohy k tělu a spustit chodidla na dno. S divokým prskáním se napřímil.

„Děkuji!“ vypravil ze sebe s vyčerpaným povzdechem a uhladil si mokré vlasy, aby mu nepadaly do obličeje. „Kolikrát mi ještě chcete zachránit život?“

„Kolikrát bude potřeba, příteli!“ ujistil ho Patrick a s úlevou se usmál. Pak se otočil k Melisse. „Tady už to dál nepůjde! Musíme se dostat k protější římse.“ Zamířil ke břehu.

„A co pasti?“ zeptal se Peter, který ho opatrně následoval a dával si pozor, aby znovu neuklouzl.

Patrick dorazil ke břehu a nechal světelný kužel pomalu klouzat po kamenech, které zkoumal kritickým pohledem. „Vypadá to, že skála je tady stabilní. Žádné prohlubně, švy ani jednotlivé desky.“ Potom se opřel o kamennou hranu a vylezl z vody. Podal Peterovi ruku a rovněž mu pomohl na břeh. Melissa je vzápětí následovala.

Peter zimomřivě přitiskl paže k tělu.

„Bezpodmínečně si musíte svléct mokré šaty, profesore,“ upozornila ustaraně Melissa.

Patrick přetáhl svetr přes hlavu a podal ho Angličanovi. „Tady, prosím. Bylo by mrzuté, kdybyste odsud vyvázl živý a pak zemřel na zápal plic.“

„Ano, to by člověka zamrzelo,“ přisvědčil Peter a převlékl se. Chvíli se nerozhodně díval na svetr a košili a potom hodil obojí na zem. Proti mokrým botám a kalhotám, které se mu nasáklé vodou přilepily k nohám, se prozatím nedalo nic dělat.

„No,“ zhodnotil Patrick, „tím bychom snad měli plavbu po podsvětní řece úspěšně za sebou.“

„To bych neřekla,“ namítla Melissa. „Podívejte, Knihy podsvětí čtenáři neradí, aby se nechal řekou nebo Apofisem pohltit.“ Ukázala na kamennou hlavu, která se nad nimi vztekle vypínala. „Spíš jde o to, abychom Apofise překonali. Patricku, posviť na ty skály, myslím, že tam najdeme cestu. Každopádně by to bylo logické.“

„Logické?“ opakoval pobaveně Patrick. „Teď jsi promluvila jako Peter!“ Namířil kapesní svítilnu na hadovu hlavu a skutečně: obojek zploštělé hlavy byl vytvořený tak, že se po něm dalo stoupat nahoru jako po schodišti. Zezdola se nedalo zjistit, co se tam nahoře nachází, protože Apofisova hlava se nakláněla příliš daleko dopředu.

„Dobrý postřeh, Melisso!“ ocenil Patrick. „Řekl bych, že za pokus to stojí. Počkejte tady dole, vyšplhám nahoru a rozhlédnu se tam. Petře, vezměte si baterku a sviťte mi na cestu.“

Patrick za chvíli začal s výstupem. Peter se snažil usměrňovat světelný kužel tak, aby Patrick viděl, kam šlape. Úsek na hadově hlavě se mu ovšem nepodařilo osvítit. Patrick tam na okamžik zmizel z dohledu, pak se zase objevil a zamával jim.

„Trefa do černého! Je tu chodba! Pojďte nahoru!“

Melissa začala šplhat a Peter ji následoval. Jednotlivé stupně byly velmi úzké a vedly přímo podél zdi nahoru. Peter se stísněně podíval do bezedné temnoty, kterou nechávali pod sebou. Držel se co nejblíž stěny a snažil se potlačit sebemenší myšlenku na pád. Baterkou v levé ruce svítil Melisse a sobě na cestu.

Když se blížili k zátylku obrovské sochy, schody se rozšířily a vytvořily malou plošinu. Končily před vchodem do tunelu, který byl jen o trochu vyšší než dospělý muž a vedl přímo do skalní stěny.

Patrick se obrátil k Petrovi, aby ho požádal o baterku, ale náhle se zarazil.

„Zhasněte, rychle!“ vyzval ho. Když Peter splnil jeho přání a všechno zahalila temnota, zůstal chvíli nehybně stát. Pak upozornil: „Podívejte se tamhle v dálce!“

Peter a Melissa se ohlédli směrem, odkud přišli, do oné části neproniknutelné temnoty, kde předpokládali vodní kanál. A skutečně, bylo tam vidět slabý odlesk; vodní hladina se slabě třpytila, jako by za nejbližším ohybem někdo svítil.

„Zatraceně!“ zasyčel Patrick. „Už přicházejí. Teď musíme rychle zmizet! Petře, sviťte nám na cestu tunelem.“

Petr rozsvítil baterku a vešel do chodby. Melissa a Patrick ho okamžitě následovali.

Byl to hrubě vytesaný prostý tunel, který vedl kamsi do temnoty. Procházeli jednotlivými zákruty a opatrně našlapovali na jednotlivé výstupky. Jednou se dostali k odbočce, ale zjistili, že po několika metrech se toto křížení opět sbíhá do jedné chodby. Ta stále víc připomínala přírodní štolu. Půda pod nohama se leskla a její hladký povrch klouzal. Když se Peter dotkl stěn, zjistil, že jsou nejen chladné, ale i vlhké. Cesta už dlouho nepřipomínala egyptský pohřební komplex v poušti, ale spíš…

Myšlenku nedokončil, protože došli za poslední zatáčku tunelu a stanuli na okraji obrovského podzemního prostoru, který se klenul mnoho metrů nahoru i dolů. Byla to gigantická krápníková jeskyně.

Překvapením přestali dýchat. Melissa chytila Patricka za ruku.

„Neuvěřitelné!“ neudržel se Peter. „To je fascinující!“

Světelný kužel baterky klouzal po hladkých, mramorově bílých stalagmitech s vyleštěnými rýhami. Ze stropu visely zkamenělé zlaté závěsy, které jako by vlály ve větru, ale ve skutečnosti navěky znehybněly. Vedle nich se nacházela jemná bílá vlákna připomínající pavučinu. Okrové a téměř černé stalaktity vytvářely sloupy působící dojmem organických útvarů. Ty sahaly od stropu deset metrů až k podlaze. A tam dole vyrůstala žlutobíle zářící hora tvořená nesčetnými krápníky. Podobaly se monumentálním varhanám hrajícím neslyšně pomalý chorál o jiné realitě.

„Tohle muselo vznikat po mnoho tisíciletí v úplně odlišném klimatu,“ poznamenal Peter se slyšitelným pohnutím v hlase. „A dodnes se tady drží vlhkost… To je fantastická senzace! Patricku, objevili jsme skutečnou krápníkovou jeskyni v poušti. Nález, který nám ukazoval Oliver Guardner, skutečně pochází ze Sakkáry! Jsme na správné stopě.“

„Ano, vypadá to tak,“ přisvědčil Patrick, „ale pořád jsme v roli pronásledovaných a měli bychom si pospíšit, abychom dosáhli svého cíle.“

„Ano, jistě!“ Peter přikývl a prohledal ve svitu baterky nejbližší okolí. Objevili pasáž, která je vedla dál – kolem haly připomínající katedrálu a do dalšího tunelu.

Chodba se spíš náhodně klikatila labyrintem slují a cestu jim stále přehrazovaly mohutné stalaktity, takže se občas museli protahovat úzkými škvírami. Jindy byl tunel tak nízký, že postupovali v hlubokém předklonu. Jen poměrně rovná půda pod nohama prozrazovala, že se skutečně nacházejí na stezce vedoucí neznámo kam.

Pokračovali v cestě, dokud se neocitli u první odbočky. Chodba se tu trochu rozšířila a Melissa objevila ve svitu baterky po své levici skalní dutinu. Půda tam byla srovnaná stejně jako cesta, po které přišli. Byla to jediná indicie, že se dá tudy také jít. Přesto se rozhodli, že půjdou přímo, a pokusí se toto místo si zapamatovat, pokud by se sem byli nuceni vrátit a změnit své úmysly.

Šlo se jim stále obtížněji. V podzemí už strávili mnoho hodin. Bylo pozdě, v mokrých šatech se zimomřivě chvěli, sil jim rychle ubývalo a pořád citelněji se hlásila o slovo únava a malátnost. Zanedlouho už neměli chuť jedinečné okolí obdivovat a soustředili se jen na vlastní kroky. Stále častěji museli překonávat kluzké krápníkové podloží, prodírat se mezi stalaktity, překonávat skalní převisy a procházet po úzkých římsách. Několikrát narazili na podobné odbočky jako předtím, ale pokaždé se rozhodli setrvat na hlavní cestě. Ačkoli se nejspíš pořád vzdalovali od šachtového vchodu do podzemní části nekropole, doufali, že na konci nejširší cesty najdou jiný východ. Přitom po celou dobu předpokládali, že se opravdu jedná o cestu – v podstatě bylo totiž stejně dobře možné, že si s nimi přírodní tvary krápníkových jeskyní jen ošklivě zahrávají. Nikdo však tuto myšlenku nevyslovil nahlas.

Nakonec se chodba rozšířila do prostorné jeskyně, větší než všechny ostatní, kterými prošli od doby, kdy na počátku svého putování minuli skalní katedrálu.

„Rád bych si chvíli odpočinul,“ ozval se Peter a posadil se na zaoblený balvan, který se pravděpodobně stane počátkem nového stalagmitu.

„Myslím, že všichni bychom snesli krátkou přestávku,“ souhlasila Melissa a také se uvelebila na kameni.

„Dobře, myslím, že jsme naše pronásledovatele dávno setřásli.“ Patrick, který nedávno převzal baterku, posvítil na stěny kolem nich. „Zdá se, že tahle jeskyně nikde nekončí,“ poznamenal za chvíli. „Už jsem navštívil několik krápníkových jeskyní, ale schůdné oblasti nebyly nikdy tak nekonečné! Tyhle chodby mají nevídané rozměry. Nemohu se zbavit pocitu, že celou dobu procházíme zbytky prastarého komplexu a že to kdysi byly umělé chodby a prostory, které byly později krápníky zdeformovány k nepoznání.“

„Pokud si správně vzpomínám,“ namítl Peter, „rostou krápníky velice pomalu…“

„To je mi jasné,“ ujistil ho Patrick, „obecně se má za to, že o milimetr za deset let, takže zhruba o metr za deset tisíc let. Ale něco zřejmě tento přirozený proces urychlilo tak, že…“ Potom zavrtěl hlavou. „Nezapomínejte, jak starý byl krápník se záhadným artefaktem! I když to vypadá bizarně, myslím si, že ty krápníky jsou skutečně tak staré, jak vypadají, a vše, co mezitím pokryly nebo sevřely, je přinejmenším stejně věkovité. Jsou to zbytky jakési ztracené kultury, která existovala dávno před Egyptem.“

Patrick posvítil kolem sebe. Přitom objevil několik chodeb, které z této komory vedly. Na rozdíl od dosavadních křížení chodeb nebylo už rozhodnutí, kudy se mají vydat, tak jednoznačné.

„Vydržíte tu chvíli sedět?“ zeptal se Patrick. „Já bych zatím prozkoumal pár chodeb, abychom věděli, kam jít dál. Vezmu si ale s sebou baterku. Deset minut, nevadí vám to? Můžete si spolu povídat.“

Peterovi se ani trochu nezamlouvala myšlenka, že musí zůstat sedět v jeskyni bez jakéhokoli světla, ale Melissa pohotově odpověděla: „No jistě, proč ne. My určitě máme o čem diskutovat, že, profesore?“

„No… ano, jistě, proč ne,“ souhlasil Peter proti své vůli.

Za okamžik Patrick zmizel s baterkou v jedné z chodeb a Petera s Melissou obklopila tma.

„Tak vidíte, a najednou tu sedíme spolu, co, profesore?“ zazněl z temnoty Melissin hlas. „Už jste si představoval, co bychom mohli objevit?“

„Teď hlavně doufám, že najdeme východ,“ odpověděl Peter. „Upřímně se přiznám, že se při tomto dobrodružství cítím mimořádně nesvůj. Nacházíme se v obrovském labyrintu bez sebemenší naděje, že by nás někdo mohl zachránit, a navíc netušíme, jestli a jak se odsud dostaneme.“

„Ano, vyvolává to pocit úzkosti. Ale v podstatě jsme zatím jen sledovali stopy a cesty, které nás přece musí někam dovést, ne? Chci říct, že nikdo nestaví kanál bez důvodu a nevytváří hadí hlavu nebo vchod nad Apofisovou hlavou. A kromě toho tu jsou Thovtovi stoupenci, kteří nám jdou v patách. Ti se zřejmě také domnívají, že se tu nachází něco nesmírně hodnotného, co si zasluhuje jejich ochranu.“

„Vaše důvěra v budoucnost mi připomíná Patricka,“ odpověděl Peter. „Je příjemné slyšet vás takhle mluvit, Melisso, protože musím uznat, že jsem spíš kabinetní vědec. Tady v terénu jsem nezkušený a sám si často přeji, aby mě neopustila víra ve šťastný konec.“

„Ale vy jste přece často dospěl k naprosto správným závěrům, rozluštil jste rukopisy a našel na ostrově Rhodos Tabula smaragdina. Copak to není vaše zásluha?“

„Patrick a já se velmi dobře doplňujeme.“

„Ach, zbytečně zmenšujete svůj význam, Petře. Smím vás takhle oslovovat, profesore?“

„Samozřejmě, Melisso.“ Peter se usmál. Nemohla to vidět, ale byl rád, že je s ním a zbavuje ho depresivních myšlenek.

„A teď mi povězte, Petře, co očekáváte na konci této jeskyně. To nemáte žádnou představu?“

„Upřímně řečeno, ne. Hledáme sice jakýsi kořen moudrosti, vědění, ale to je nesmírně vágní definice. Tak byla označována i Tabula smaragdina – a ve skutečnosti to byla stéla obsahující vyprávění; byl to text jen s nepatrným filozofickým nádechem. Nebyla vlastně ničím jiným než směrovkou, ale vlastní moudrost neobsahovala. Je to zřejmě velmi metaforický opis, když se mluví o archivu vědění. Někdo tím myslí knihu, druhý třeba osobu a další místo.“

„Patrick mi vyprávěl, že jste kdysi v jižní Francii takový archiv našli.“

„Ano, to je pravda. Tehdy to byla jeskyně. Je však nejisté, co na nás čeká tady. Nebohý Jason například vyprávěl o Síni vědění, která existuje podle tradičního podání – ať už má jakoukoli podobu, neřkuli jakého druhu jsou její záznamy. Mnohé, co upadne v zapomnění, nás ještě po staletích a tisíciletích dostihne jako cizí ozvěna, vidíme však už jen zkreslené stíny na stěně, nikoli však svět, který ty odlesky vrhá. Co tím chci říct? Pokud ta bájeslovná Síň existuje a skutečně je starší než deset tisíc let, jak se říká, což by znamenalo, že ji vytvořila neznámá kultura v době dávno před Egyptem, mohlo by jít v podstatě o prostou jeskyni z doby kamenné, která jen tehdy měla kultovní význam a její památka porazila čas. Z tohoto pohledu by se i jeskyně v Altamiře, Lascaux nebo Chauvet daly posuzovat jako Síně vědění.“

„Vy tedy nevěříte, že tady existuje takový archiv jako ten, který jste našli ve Francii?“

„Nevím. Přál bych si to, ale zároveň se toho obávám. Byla by to totiž nevýslovná moc.“

„Na to jsem se vás právě chtěla zeptat,“ ujistila ho Melissa. „Co by se udělalo s takovým archivem vědění, kdyby se opravdu našel pramen nekonečného poznání, řešení všech problémů, odpovědi na všechny otázky? V rukou nesprávných lidí by to byla ničivá zbraň! Kdo by dokázal s takovým archivem správně a spravedlivě zacházet, komu by příslušelo o tom rozhodovat? Neměla by taková síla zůstat navždy utajená a chráněná?“

„Stejnou otázku jsme si položili ve Francii,“ odpověděl Peter. „Tehdy jsme o tom nemuseli rozhodovat. Ale ve skutečnosti je to podstata problému.“

„Zároveň se sama sebe ptám, jestli samotné hledání není součástí toho, čeho chceme dosáhnout – totiž poznání hodnoty vědění a poznání moci a hodnoty. Osvícení nikoli bezdůvodně neexistuje bez sebepoznání. A myslím přitom i na východní učení Cílem je cesta.“

„Vašimi ústy promlouvá větší moudrost, než bych očekával vzhledem k vašemu věku. Udělala jste na mě velký dojem. A kromě toho je snad i dobře, že mě teď nevidíte, protože se rozpačitě červenám; mám totiž pocit, že je načase, abych se vám omluvil.“

„Neříkejte! A za co?“

„Od našeho prvního setkání v Hamburku a pak zvlášť poté, co jsem viděl stoupence vaší sekty v muzeu, jsem si o vás vytvořil mylný názor. Dokonce jsem Patricka odrazoval od toho, aby se s vámi stýkal. Teď mě moc těší, že mohu svůj omyl napravit. Začínám tušit, co ve vás Patrick vidí, a zcela upřímně se vám omlouvám.“

Oba se na chvíli odmlčeli. Melissa se pak potichu zasmála.

„Ale Petře,“ ozvala se, „to je od vás moc milé, ale nemusíte si s tím lámat hlavu. Na vašem místě bych smýšlela stejně jako vy. K členství v té sektě mě vedla jedině zištnost. Byla to Patrickova slova, jeho upřímnost a serióznost, co mě opět přivedlo na správnou cestu.“ Pak najednou zvolala: „Podívejte se tamhle naproti!“

„Kde?“

„Tam, kde odešel Patrick! Vidíte to světlo?“

Peter opravdu rozeznal mezi skálami rozptýlené světlo a cítil, jak se uklidňuje při pomyšlení, že se Francouz konečně vrací.

Zničehonic však zaslechli výkřik, pak zmizelo světlo a uslyšeli vzteklé zaklení.

„Patricku!“ zvolala Melissa vyděšeně.

Její výkřik zazněl temnotou. Na chvíli se rozhostilo ticho.

„Jsem v pořádku!“ zaznělo konečně z dálky. „Zůstaňte na místě, hned u vás budu!“

„Něco se určitě stalo,“ podotkl Peter. „Kde je světlo?“

„Snad k nám najde cestu,“ vyjádřila Melissa nahlas svou obavu.

Čekali ve tmě a nemohli Patrickovi nijak pomoct. A nad hlavou se jim vršily tuny horniny, která se mohla stát jejich hrobem.

„Hned jsem u vás!“ uslyšeli Patrickův hlas trochu blíž.

„Jsme tady!“ zavolala Melisa. „Dokážeš se orientovat podle mého hlasu?“

„Ano,“ zněla odpověď, „mluv dál!“

„Zranil ses?“

„Ne.“ Patrickův hlas se mnohokrát odrážel od skalních stěn, které ho ozvěnou roznášely po celé jeskyni. Nedalo se zjistit, kde přesně se Francouz nachází nebo jak je daleko. „Uklouzl jsem a svítilna mi spadla do šachty.“

„Co si teď počneme?“ zeptala se Melissa.

„Našel jsem ji!“ ozval se radostně Patrick, aniž by reagoval na její ustaranou otázku. „Síň vědění! Skutečně existuje!“

„Opravdu?!“ Petrovi náhle vyschlo v krku.

„Ano,“ ujistil ho Patrick. „Neuvěříte svým očím, Petře!“ Profesor najednou ucítil, jak ho za paži uchopila ruka. „Pojďte se mnou! Ukážu vám to! A tobě samozřejmě taky, Melisso.“

„Ach Patricku!“ oddechla si Melissa. „To je dobře, že ses zase vrátil!“

„Ale jak to teď uděláme?“ vyzvídal nejistě Peter. „Nevím sice, jak to řešíte vy, ale v téhle tmě nevidím ani na krok. Není to příliš nebezpečné?“

„Nedělejte si starosti, Petře. Povedu vás. Na cestě nejsou žádné velké překážky.“

„No, já nevím…“

„Půjdu napřed, Petře, a stanu se vašima očima, jen mi důvěřujte. Podejte mi ruku, jestli vám to nevadí. A Melisso, ty uchopíš druhou profesorovu ruku a půjdeš jako poslední. Souhlasíš?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Melissa. „Vezmeme Petra mezi sebe, a tak se mu nic nestane.“

Profesor trochu váhavě vstal. Když kolem sebe šátral, dotkl se Melissiných ňader a rozpačitě se omluvil, ale ona se jen zasmála. Pak ucítil její ruku ve své a Patrick ho chytil za druhou.

„Půjde to velice pomalu,“ vysvětlil Francouz, „ale my to dokážeme. Na dvou místech se musíme předklonit a na dalším půjdeme těsně podél stěny, protože napravo je příkrý sráz. Já vás na to ale včas upozorním.“

A tak šouravě hledali cestu temnotou. Peter měl stále stísněnější pocit, ale dotek dvou rukou vnímal jako částečnou ochranu. Pořád bloudil pohledem sem a tam, jako by se obával, co by mohl spatřit nebo co na něho ze tmy nečekaně vyskočí. Nic takového se však nestalo. Nakonec zavřel oči, aby alespoň trochu zmírnil nervové vypětí. Nemusel se starat o to, co se nachází před nimi, plně se soustředil jen na svá chodidla a na to, co pod nimi cítí. Tak se krok za krokem sunul dopředu, chráněn zepředu i zezadu; za chvíli kráčel jako v přízračném transu.

Patrick měl zřejmě pravdu, protože postupovali snáze, než se Peter obával. Francouz několikrát klopýtl, uděloval stručné pokyny a určoval směr. Dokonce i v neprostupné tmě fungoval Patrickův orientační smysl dokonale.

„Ale co nám bude platná hala, kterou jsi objevil,“ otázala se Melissa, „když nemáme světlo?“

„Jen počkej,“ vyzval ji Patrick.

Víc nechtěl prozradit – a taky nemusel, protože za dalším ohybem cesty to uviděli sami.

Chodbu naplnil slabý načervenalý svit.

Byl to jen skoro neviditelný nádech, ale jejich oči si natolik zvykly na temnotu, že si okamžitě všimly, jak se najednou rýsují skalní stěny v přízračně slabém odlesku. Zdroj světla se nedal rozeznat, spíš to vypadalo, jako by svit vyzařoval přímo ze vzduchu.

„Co to je?“ zeptala se Melissa a natáhla ruku, jako by chtěla neznámý úkaz osahat. Pohybovala prsty ve vzduchu a divila se, že jsou vůbec vidět.

„Archiv vědění je nedaleko,“ ozval se Peter bezbarvým hlasem. Tohle záření už znal. Bylo nevysvětlitelné, mocné – a nebezpečné.

„To zdaleka není všechno,“ poznamenal Patrick. „Počkejte, až uvidíte zbytek.“

Vedl je dál a za další zatáčkou se zastavili.

Pohled, který se jim naskýtal, byl tak majestátně nádherný, že dlouho stáli vedle sebe mlčky.

V očích se jim zrcadlilo rudé jiskření.

Před nimi se otevřela obrovská jeskyně, celá naplněná oranžově načervenalým světlem. Linulo se klenutým podzemním prostorem jako polapená polární záře ve zlatých, oranžových, karmínových a vínově červených pruzích, povlávalo, plápolalo a pohybovalo se jako živá bytost, třpytilo se do všech stran a vyplňovalo jeskyni překrásnou, neustále proměnlivou září.

Kromě pohyblivého světelného závoje celá jeskyně zářila jednotným svitem podobným barevné mlze, která však osvětlovala jen určité části podzemní kamenné katedrály. Toto světlo se rozsvěcovalo a pohasínalo na několika stejně velkých úsecích.

Četné sloupy vysoké deset až patnáct metrů se tyčily od země ke stropu, kde se ztrácely v prostupujících se světelných pruzích. Tyto kamenné nosiče byly posety uměleckými vzory, postavami a písemnými znaky, avšak ve výšce se dalo rozeznat, že od stropu si hledají cestu stalaktity; některé z nich srostly se sloupy, jiné jako by se po nich vinuly.

Podlaha v jeskyni vytvářela obrovský kruhovitý půdorys. Několik metrů široká cesta probíhala podél vnitřního okraje jeskyně a přímo před nimi směřovala přímo do podzemního prostoru. Lemovaly ji ovšem hluboké příkopy. I tato cesta opisovala kruh, pak následovala další vnitřní a rovněž kruhovitá cesta, potom znovu příkop a tak dále. Vypadalo to, že od cesty vedoucí do středu odbočují tři spojnice opisující tři soustředné kružnice.

„Tahle jeskyně…,“ ozval se Peter, „… ty kruhy!“

„Ano,“ přitakal Patrick. „Je to skoro stejně uspořádaná jeskyně, jakou jsme našli ve Francii.“

„Ale jak je to možné?“ Peter nevěřícně kroutil hlavou. „Dělí je přece od sebe mnoho tisíciletí! Jeskyně v Languedoku pocházela ze středověku. Ale tato…“

„Tahle jeskyně, příteli,“ potvrdil Patrick, „není starší jen o pár tisíciletí, ale dokonce o mnohem víc! Vidíte, jak krápníky vrostly do sloupů? Ty sloupy existovaly před dvaceti nebo třiceti tisíci lety, kdy začaly růst zdejší krápníky!“

„Takovou jeskyni jste zkoumali ve Francii?“ ozvala se poprvé Melissa. „Tohle je tedy archiv vědění?!“

„To tedy je,“ prohlásil Peter a rozpačitě postoupil o krok. „Tak vypadal archiv vědění, který jsme našli. Podlaha v jeskyni vytváří jedinečnou strukturu z kruhovitých cest a příkopů, které probíhají soustředně. Existuje však stezka vedoucí přímo do středu. Nezjistili jsme, co to má znamenat. Mezi oběma jeskyněmi jsou však i zřetelné rozdíly, odhlédneme-li od stáří. Ta ve Francii měla ve středu cosi jako světelný sloup a zářilo v ní modré světlo, zatímco tady se mezi sloupy pohybují červené třpytivé pruhy. Působí tu jakási nám blíže neznámá technologie, něco, co je starší než Egypt… a další zásadní rozdíl spočívá v tom, že do jeskyně ve Francii se nedalo vstoupit.“

„Proč to nešlo?“

„Jakmile se světlo někoho dotklo,“ vysvětlil Patrick, „proniklo mu do hlavy a člověk na místě zešílel.“

„Protože světlo zprostředkovávalo vědění?“ zeptala se Melissa. „Víc vědomostí, než vůbec dokáže lidský mozek pojmout?“

„Ano, přesně tak to bylo,“ odpověděl Peter. „Máte mimořádný kombinační dar, Melisso. Nám to chvíli trvalo, než jsme na to přišli.“

„Dokážu si jen těžko představit něco mocnějšího a nebezpečnějšího než přebytek vědění,“ objasnila, „proto se mi ta domněnka přímo nabízela. Ale proč bychom tu teď nemohli chvilku postát? Je tu všude světlo a nic se neděje.“

„Nebyl bych si tak jistý, že se skutečně nic nestane,“ odtušil Peter a ukázal na skvrnu několik metrů před sebou.

Patrick a Melissa přistoupili blíž. Ležela tam další mrtvola, oblečená podobně jako ostatní, které našli. Měla zetlelou kůži, hlavu pokrývaly zbytky jakési olejnaté substance, na mnoha místech se leskla lebeční kost. Ústa bez rtů byla zkřivena ve strašlivém nekonečném výkřiku a skýtala pohled do rozpadlého zbytku ústní dutiny. Nebožtík měl křečovitě zkřížené paže na hrudi, jako by se něčemu zoufale bránil, a klouby na ruce mu vyčnívaly jako drápy. Ten člověk zemřel nenadále, ale jeho poslední výdech byl určitě plný hrůzy.

„Zatraceně!“ vypravil ze sebe Patrick. „To vůbec nevypadá dobře!“

„Ne, ani trochu,“ souhlasil Peter. „A já už asi tuším, co se tu stalo.“

Melissa a Patrick se na něho podívali a profesor ukázal na dva sloupy, které se tyčily před nimi nalevo a napravo od cesty. V mnoha ohledech byly skutečně mimořádné – nejenže tvořily bok portálu stojícího na cestě do středu, ale nebyly ani zhotoveny z kamene jako jejich ostatní protějšky. Levý z obou sloupů zářil neskutečně sytým žlutým odstínem, který nepřipouštěl sebemenší pochybnost o tom, že je ze zlata. A sloup napravo byl zhotoven ze zeleného kamene; na první pohled vypadal jako zelený mramor nebo malachit, ale při bližším ohledání se ukázalo, že je průsvitný, skoro jako jantar. Jeho barva prozrazovala, že nejde o nic jiného než smaragd.

Oba tyto sloupy, jejichž zvláštnosti nyní velmi zřetelně vystupovaly v proměnlivém světle jeskyně, byly samy o sobě drahocennější než všechny poklady Egypta dohromady.

To, co měl ale Peter na mysli, nebyl materiál, z něhož byly vyrobeny, nýbrž znaky, které se na nich nacházely. Písmo až na skutečnost, že se skládalo z mnoha znaků téměř podobných obrázkům, se ani v nejmenším nepodobalo egyptským hieroglyfům. Přesně vzato nevypadalo jako žádné písmo, které by někdo z nich už někdy viděl. Vedle nápisů byly na sloupech vidět i scénické výjevy – a jeden z nich byl obzvlášť nápadný.

Byly na něm zobrazeny dva sloupy, mezi nimiž se nacházely váhy se dvěma miskami. Jedna miska byla prázdná, druhá mírně poklesla, protože na ní leželo péro.

„Vidíte to?“ upozornil Peter. „To je hlavní a nejdůležitější scéna prostupující veškerou egyptskou vírou v záhrobní život. Zesnulý přichází do podsvětní říše a stane před soudem. Váží se při něm srdce, jež se chápalo jako sídlo duše, proti péru. Obdobnou zkoušku před vstupem do vlastního podsvětí nacházíme téměř ve všech náboženstvích.“

„O této scéně se mi zdálo!“ vzpomněl si Patrick.

„A vyprávěl jsi mi to,“ přikývla Melissa. „To je opravdu neuvěřitelné!“

„Obávám se však,“ podotkl Peter, „že na rozdíl od náboženských legend je to tady myšleno mnohem konkrétněji.“ Ukázal na další kresbu. „Vidíte tu bytost, která sedí vedle sloupů?“ Všichni se zadívali na zobrazení hrůzné příšery, která si skoro blahobytně hověla na zemi, v tlamě se jí ale leskl bezpočet dlouhých trháků, ze kterých jí stékaly k nohám dlouhé provazce slin. „To je Požíračka duší,“ pokračoval Peter. Pak výmluvně ukázal na mrtvolu. „A tam máte jednu z jejích obětí.“

KAPITOLA 15

11. říjen 2006
nekropole v Sakkáře

S bázlivou úctou a strachem si prohlíželi výjev na sloupu. Peter znal ten příběh velmi dobře, protože posmrtný soud byl jednou z hlavních náboženských legend egyptské kultury, a navíc se podobným mýtům věnoval dostatečně dlouho. I Melissa znala zádušní soud a vyprávěla o něm Patrickovi.

Duše zesnulého musela putovat četnými podsvětními jeskyněmi a nakonec se dostala do Dvorany pravdy před poslední soud. Zesnulý se musel vyznat z toho, jaké hříchy ve svém životě nespáchal, a pod bdělým pohledem Maat, bohyně řádu a spravedlnosti, vyvážil srdce Thovt, bůh vědění, věd a písma, a Osiris, nejvyšší z bohů, pérem. Pokud srdce převážilo péro, byla duše zesnulého poskvrněna hříchy a Požíračka duší, která pod miskou vah čekala na sebemenší pochybení, srdce zhltla.

„Vy myslíte, že toho muže skutečně zabilo staroegyptské monstrum?“ zeptal se Patrick po chvíli odmlky.

„Příšera sama o sobě je metaforická,“ usoudil Peter, „ale posmrtný soud zřejmě nikoli! Vzpomeňte si na to, jaké síly obsahovalo světlo ve francouzské jeskyni. Copak nebylo schopné zprostředkovávat vědění? I tady by mohla působit obdobná moc, která dokáže člověka zabít!“

Patricka zamrazilo při pomyšlení na to, co se mu stalo ve Francii.

U pyramidionu na vlastní kůži zažili, že i v Egyptě se skrývá víc tajuplných věcí než jen starodávné pyramidy a pohřební poklady. Ani trochu netoužil s tím světlem znovu experimentovat. Než stačil svou myšlenku vyslovit, Peter nečekaně popošel dopředu.

„No tak to vyzkoušíme,“ navrhl profesor a o další dva kroky se přiblížil ke sloupům, jako by chtěl mezi nimi projít.

V té chvíli se celým podzemním prostorem zableskla rudá polární záře. Stačil jediný pružný pohyb připomínající mrštnost hada a světlo se zastavilo ve vzduchu mezi sloupy. Nehybně tam strnulo, jen plápolalo a zřejmě vyčkávalo.

Peter postoupil o další krok dopředu a světlo se okamžitě pohnulo. Rozprostřelo se, roztáhlo na obě strany a vytvořilo splývavý závěs napnutý po celé ploše mezi oběma sloupy. Vytvořilo tak průhlednou stěnu. Pruhy zlatorudé záře v něm stékaly shora dolů, zdánlivě neškodně, a přesto s nepřehlédnutelně výslovným poselstvím.

Peter stál jen kousek před světelným úkazem, který blokoval jedinou cestu vedoucí do středu dvorany. Pak se otočil k Patrickovi a Melisse, kteří fascinovaně zírali na oživlé světlo připomínající jakousi bájnou bytost.

„To je neuvěřitelné!“ zvolal Patrick. „Jak to dokázali?“ Pohlédl na strop a pečlivě ho prozkoumal. „Třeba je tu někde něco jako projektory a laser? To vše řízené nějakým inteligentním strojem? Odsud určitě pochází i ten podivuhodný artefakt…“

„Ať už za tím vězí cokoli, tohle je soud z tradičního podání,“ uvedl Peter. „Kdo touto stěnou projde, je prověřen a ve zkoušce obstál.“

„Je to tak, profesore Lavelle!“

Hlas zazněl jeskyní a všechny tři zasáhl natolik nepřipravené, že sebou trhli. Peter, který se podíval ke vchodu do jeskyně, ho uviděl první; pak se otočili i Patrick a Melissa.

Tam, kde sami vyšli z chodby, na okraji jeskyně, stála mírně shrbená postava opírající se o hůl. Byl to Oliver Guardner.

Stařec k nim pomalu zamířil. Jeho pohled na okamžik spočinul na mrtvém těle na zemi, ale potom zase vzhlédl a usmál se.

„Mám radost, že jsem se tu setkal s vámi třemi a že jste v pořádku. Doufal jsem, že to zvládnete.“

Chvíli se všichni odmlčeli, protože se usilovně pokoušeli pochopit, o co tu jde. Jako první se ozval Patrick: „Myslím, že nám dlužíte zatraceně dobré vysvětlení.“

„Ano, to je nesporné, dámo a pánové.“

18. duben 1941
pod nekropolí v Sakkáře

James se opřel o stěnu a zhluboka se nadechl. Musí si odpočinout, jinak to už dlouho nevydrží. Zvedl svítilnu. Byla ještě z třetiny naplněná olejem. Na zpáteční cestu mu to stačí jen taktak. Stáhl knot tak, že plamen zhasl. Dokud je tady, nesmí ho světlo prozradit. Byl si jistý, že je dosud pronásledován.

S hrůzou si vzpomněl na pohřební komory, ve kterých se zničehonic objevili Němci. Nepochybně šlo o muže, kteří ho vyslídili na Rhodu; přinejmenším jednoho z nich znovu poznal. Od dobrodružství ve velmistrově paláci ho přitom nyní dělí už rok! Jak se mu mohli dostat na stopu? To se mu snad už od té doby pořád drželi v patách? Nebo je to jen náhoda? Ostatně jak by se dověděli, kdo je a kde ho najdou?

Zastřelili Zaláha – a teď jdou po něm.

Nejsou to jen tak nějací hledači pokladů. Podstoupili veškeré myslitelné riziko tím, že nyní, během války, pronikli do Káhiry. To znamená, že sledují zcela mimořádný cíl – hledají Síň vědění! A zabijí každého, kdo se jim postaví do cesty.

Při útěku chodbami a jeskyněmi tady hluboko pod městem mrtvých v Sakkáře neměl moc času na přemýšlení. Pořád je za sebou slyšel, musel dávat pozor na cestu a několikrát se vrátit; tím pochopitelně riskoval, že vběhne svým pronásledovatelům přímo do rukou.

Bylo to šílenství sestoupit sem jen ve dvou, aniž komukoli prozradili, kde je hledat, kdyby se jim něco stalo – a hlavně jít sem beze zbraní a pořádné výbavy. Nikdo však nemohl tušit, co se stane.

Jeho oči si zvykly na tmu, a tak si rázem všiml načervenalého odlesku vycházejícího z chodby po jeho levici.

Opatrně zamířil ke světlu, které záhy získalo na intenzitě. Když zašel za záhyb cesty, otevřela se před ním obrovská jeskyně zaplavená pohyblivým červeným svitem.

Byl to velkolepý pohled plný tajemství a magie a zároveň to nejkrásnější, co kdy viděl. Vzrušoval ho a zároveň povznášel. Našel bájeslovnou Síň vědění – ono záhadné místo pod egyptskou pouští, které obsahuje vědění světa!

James vyšel z chodby a vstoupil do jeskyně.

Otevřela se před ním cesta vedoucí do středu podzemního prostoru, a to mezi dvěma monumentálními sloupy; jeden byl zlatý, druhý smaragdový. Nepochybně to jsou ony legendární sloupy, na kterých bůh Thovt zaznamenal před velkou Povodní moudrost starých dob. O těch sloupech psali Solon a Herodotos; Řekové je nazývali Hermovými sloupy. Skutečně existují! A jsou starší než vše, co jinak může Egypt nabídnout, zjistil James. Krápníky visící od stropu už je totiž obrůstaly kamenem.

Přistoupil blíž ke sloupům. Písemné záznamy na nich skutečně nebyly v hieroglyfickém písmu, nýbrž ve znacích úplně jiného, neznámého a dávno zapomenutého jazyka. Byla tam však i kresba – a tu znali i ve starém Egyptě, protože se tradovala dlouhá tisíciletí: posmrtný soud a vážení srdce!

Zatímco James studoval sloupy, všiml si, že se světlo změnilo. To, co předtím vypadalo jako beztvarý plápolavý svit, zhoustlo do přízračného tvaru, který se přiblížil a zůstal viset ve vzduchu mezi sloupy.

Zářící clona tam číhala jako inteligentní bytost.

James natáhl paži ke sloupům.

Světlo se znovu pohnulo. Znenadání se zachvělo, rozvinulo a napnulo se mezi sloupy jako průhledný povlávající závěs. Teď už jednoznačně bránilo v cestě do středu jeskyně.

Tím rozhodně jen tak snadno neprojde!

Najednou za sebou zaslechl kroky a otočil se. Stál tam jeden z Němců a mířil na něho zbraní. James na první pohled poznal, že je to vůdce skupiny.

„Nedotýkejte se toho světla!“ zvolal muž anglicky. „Pojďte sem!“

James horečnatě přemýšlel, co má na výběr, ale jeho situace vypadala beznadějně. Udělá-li jediný nesprávný pohyb, muž ho zastřelí. James už zažil, že se ten Němec nezastaví před ničím. James pomalými kroky zamířil k vetřelci.

„Nemusíme se o nález přít,“ začal v naději, že muže přiměje k rozhovoru. „Tady není jen tak nějaký poklad. Tento objev přinese revoluci do našich vědomostí o původu lidstva a národních kultur.“

„Co o tom víte?“

„Víc, než zřejmě tušíte,“ opáčil James. „Pátrám po tom už dlouhé roky.“

Němec se usmál, ale pistolí stále mířil na Angličana. „Tak starý zase nejste, abyste tím na mě mohl udělat dojem.“

„Ale já sleduji stopy, které přede mnou objevili jiní! Jen pokračuji v jejich pátrání.“

„Ach, opravdu?“ Neznělo to překvapeně ani přesvědčeně. Neskrývaná sebejistota mladého Angličana však způsobila, že Němec zaváhal. „Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„James.“

„Opravdu vtipné. A já se jmenuju Fritz.“

„Oliver. Oliver Guardner.“

Němec se teď viditelně zarazil. „Guardner? Jste snad příbuzný se sirem Johnem Williamem Guardnerem?“

Oliver Guardner sklonil hlavu a zeptal se: „To byl můj otec. Znal jste ho?“

Na Němcově tváři se objevil široký úsměv. „Ano, snad by se to tak dalo říct. Poznal jsem ho před deseti lety. Krátce před jeho smrtí. Přesněji řečeno, velice krátce před jeho smrtí.“

Oliver Guardner strnul. Němec. Hledá totéž co on. Nález Tabula smaragdina v paláci na Rhodu. Papyrus z Tutanchamonova hrobu. Ztracená krabička jeho otce…

„Vy jste ho zabil.“ Oliver ta slova ze sebe doslova vycedil. Němec se jen ušklíbl. „Vy jste ho zavraždil!“ zakřičel Oliver a vrhl se vpřed. Stalo se to tak rychle, že muže povalil na zem. Dopadli na úzkou cestu, a zatímco se Oliver snažil sevřít vrahova zápěstí, aby Němec nemohl použít zbraň, pokoušel se ho protivník kopnout kolenem. Oliver na okamžik uvolnil levou ruku a udeřil Němce pěstí do obličeje. Muž však byl velmi obratný, využil vhodné chvilky a sevřel volnou rukou Oliverův ohryzek, takže Angličan zachrčel a převrátil se na stranu.

Němec se odkutálel stranou a vstal. Z úst mu vytékal pramínek krve.

„Zatracenej Angláne!“ zakřičel. „Co tě to popadlo!“

„Vy nejste hoden Síně vědění!“ odpověděl s namáhavým sípotem Oliver. Přidržel si rozbolavělý krk a pomalu se zvedl. „Ten soud nemůžete přežít! A kde vůbec máte své muže? Utekli?“

„Německý voják nikdy neutíká! Německé jednotky se nyní přesunují z Tripolisu do Egypta. To Angličané budou zanedlouho prchat jako krysy!“

„Takže zřejmě jenom zabloudili, že?“ Oliver Guardner opět stál v mírném předklonu a sbíral síly.

Němec zamával pistolí. „Všechny usmrtily vaše záludné pasti. Nabodli se, jsou rozdrceni, vtáhl je vodní vír nebo se zřítili do proláklin. Máte na svědomí šest statečných chlapů!“

„Já jsem se nikoho neprosil, aby za mnou chodil! Jen těžko mě můžete obviňovat z toho, že vaši muži jsou příliš hloupí na to, aby tady na sebe dávali pozor. Jediný, kdo má krev na rukou, jste vy, pane. To vy jste vehnal ty muže do zkázy – a nikdy vám nezapomenu vraždu svého otce!“ S těmi se slovy se opět vrhl vpřed. Němec však byl tentokrát připravený. Rychle ustoupil a stiskl spoušť.

Oliver Guardner slyšel, jak se prásknutí výstřelu mnohokrát odrazilo od stěn jeskyně a ve stonásobném zesílení v jeho hlavě. Pak tvrdě dopadl na zem a hluk nebral konce. To slyšel vlastní křik. Kulka ho zasáhla s nepředstavitelnou silou, strhla ho stranou, pronikla kůži, tkáněmi i kostí a zavrtala se mu jako žhavé železo do boku. Zmocnila se ho bolest, sevřela ho jako zámotek a Angličan se kroutil a křičel a nebyl schopen jasně uvažovat.

Jako závojem viděl, že Němec se už o něho nestará. Místo toho se otočil k červenému světlu, které stále ještě přehrazovalo cestu mezi sloupy. Oliver chtěl na vetřelce něco zavolat, ale zřejmě se mu to nepodařilo; každopádně sám neslyšel, že by artikuloval srozumitelná slova. Ale třeba ze sebe přece jen něco vypravil… Už nevěděl, co je skutečnost a co fantazie, všechno mu splývalo ve snu obestřeném velkou bolestí.

Němec napřáhl paži ke světelnému závoji a sledoval, jak se jeho prsty vnořily do tekutého světla. Pak udělal ještě krok dopředu – a znenadání se zářící plocha uzavřela, obestřela muže a zahalila ho jako svítící ohnivá koule. Kolem těla se točily oslnivě svítící plameny a vysílaly světelné oblouky po celé jeskyni jako protuberance žhavého slunce. Pak se světelná koule začala smršťovat, svírala Němce pořád těsněji – a zničehonic světlo vklouzlo do něj. Okamžik stál klidně – ostatně i Oliver, který sledoval nepochopitelný úkaz, najednou necítil bolest, nýbrž prožil chvíli absolutní jasnosti, v níž jako by se čas zastavil.

A potom, Němcem projely ochromující křeče provázené nelidským výkřikem. Průsvitně se rozzářil, prudce rozpřáhl paže, otevřel ústa a ohnivé světlo mu s výbušnou silou vyrazilo z hrdla ke stropu. Tenká vlákna paprsků mu vystupovala z uší a očí a vířila vzhůru. Světlo, které jako by dávil, nebralo konce a zdálo se, že trhá mužovy vnitřnosti na kusy. Ve výšce se rozdělilo, ovinulo se hadími pohyby kolem sloupů, kmitlo znovu dolů, spojilo se v jediný svazek a zasáhlo nešťastníka takovou silou, až zavrávoral o několik kroků dozadu. Proniklo mu hrudí a vyšlehlo na druhé straně ze zad. Muž se stal bezmocnou loutkou ve spárech této mimozemské síly. Zkroutil se, řval bolestí a zoufalstvím, pokoušel se světlo uchopit a držet si ho od těla, ale to do něho neustále naráželo, šlehalo ho ze všech stran a ničilo lidskou duši. Nakonec Němec se zkřiveným obličejem, skelnýma očima a křečovitě zkroucenými údy padl na zem jako rozbitá panenka.

Oliver sledoval, jak světlo vystoupilo z Němcovy mrtvoly, vystoupalo do výše a tam se zase změnilo v jemně třpytivou polární záři – stejnou jako na začátku.

Angličana v té chvíli zaplavila další vlna bolesti a udeřila vší silou. Muž zavřel oči a omdlel.

11. října 2006
nekropole v Sakkáře

„Vy jste celou dobu věděl, že se Síň vědění nachází tady!“ Peter pronikavě pohlédl na Guardnera, když stařec dovyprávěl svůj příběh.

„Ano,“ odpověděl Guardner a ukázal holí na sloupy. „To světlo mě přijalo před pětašedesáti lety a od té doby určuje můj život.“

„Takže jste znal obsah papyru,“ dovtípil se Patrick. „Byl vám jasný význam díla zvaného Codex od Guillauma des Baux…“

„Jistě,“ přiznal Guardner. „Znal jsem ho, všechno jsem už přeložil. Pobýval jsem také dávno před vámi na Rhodu, proklouzl jsem ve čtyřicátých letech, během druhé světové války, italskou frontou a do paláce…“ Ztratil se pohledem v neurčité dálce, když na to vzpomínal. „No, tehdy jsem byl ještě mladý muž, mladší než jste dnes vy. Odvážný, přímo šíleně smělý. Chtěl jsem však bezpodmínečně dovést otcovo pátrání do konce. Byl jsem to já, kdo pořídil opis Tabula smaragdina, která Němcům nakonec posloužila k tomu, aby pokračovali ve svých výzkumech poté, co mě vyslídili a vzali mi ten dokument. Byli to titíž barbaři, kteří zničili nenahraditelnou Tabula, jejíž zlomky jste našli ve sklepení velmistrova paláce. Nakonec mě vypátrali v Káhiře, dodnes nevím, jak to nastrojili, a sledovali mě sem podzemními chodbami.“ Pak se vrátil pohledem do přítomnosti a zabloudil jím ke světlu. „Nikdo však nedokáže překonat tento soud. Vidí člověku do srdce. A kdyby Němci věřili v pravdivé jádro starých bájí, věděli by, že jejich černé duše tudy nikdy nemohou projít.“

„Ale jak jste přežil to zranění?“ zeptala se nyní Melissa. „Jak jste dokázal odejít z jeskyně… a jak jste se sem vlastně dnes dostal?“

Stařec se pousmál a pak si poklepal držadlem hole do boku. „Ano, zasáhlo mě to opravdu zle. Kulka mi roztříštila bok. Ale byl jsem zachráněn.“ Oči se mu rozzářily, když pokračoval. „Nevím, jak dlouho jsem tam ležel, možná hodiny nebo minuty, ale probral mě zvuk hlasu a dotek ruky na tváři. Otevřel jsem oči. Měl jsem dojem, že bolest na okamžik pominula. Hleděl jsem do tváře kouzelné bytosti, tady dole v jeskyních tak neskutečné a nepravděpodobné, že jsem si byl jistý, že jsem mrtvý. Takhle určitě probíhá rozluka s tělem a uvítání andělem, pomyslel jsem si. A při pohledu na tvář, která se na mě usmívala, jsem skoro litoval, že jsem nezemřel dřív. Nebyl jsem však mrtvý! Přímo přede mnou klečela žena a skláněla se ke mně. Měla trochu nachýlenou hlavu a dlouhé světlé vlasy na jedné straně zahrnuté za ucho. Vidím před sebou každičký detail, jako bych to zažil právě teď. Zdravím, Olivere, řekla, vstaň, hrdino. Ano, přesně to jsou její slova.“ V očích se mu zaleskly slzy, když pokračoval: „Byla neuvěřitelně nádherná! Ale nejen zevnějškem, rozumíte? Bylo na ní něco jiného, cosi vyzařovala, něco nadpozemského, mocného. Na místě jsem jí beznadějně propadl, dalo by se říct, že jsem se do ní bezhlavě zamiloval, ale zároveň jsem k ní cítil velkou úctu. Byl to nepopsatelný pocit!“

Peter pohlédl na Patricka. Francouz měl přimhouřené oči, jako by starcova slova poslouchal s mimořádnou skepsí.

„Potom jsem vstal,“ pokračoval Guardner, „nějak to šlo, ačkoli mi to zraněný bok vlastně neměl dovolit. Necítil jsem bolest. Podala mi ruku a zavedla mě zpět na povrch. Jmenovala se Johanna – nebo si tak alespoň říkala. Uzdravila mě, vedli jsme dlouhé rozhovory a jednoho dne se rozloučila. Už nikdy jsem ji nespatřil. Dodnes nevím, kdo to ve skutečnosti byl, ale převzal jsem její úkoly a dodnes jsem je plnil.“

„Jaké úkoly? O čem to mluvíte?“ zeptal se Patrick.

„Dobrý večer!“

Polekaně se otočili. Ve vchodu do jeskyně se objevili tři muži. Dva z nich měli samopaly. Třetí, podle všeho vůdce, vystoupil vpřed. „Mister Guardner,“ poznamenal, „to jsem si mohl myslet, že vás tady dole potkáme.“

„Kdo jste a co tady pohledáváte?“ otázal se stařec, který se vůči neznámým choval velmi sebejistě.

„My jsme Thovt wehem anch neb seštau! A tady je nejposvátnější sál boha Thovta, pána moudrosti, pravdy a tajemství. To vy všichni tady nemáte co dělat!“

K překvapení všech se Oliver Guardner rozesmál. Nejprve zdrženlivě, ale pak doslova vybuchl smíchy. „Vy?“ vyhrkl za chvíli, „takže vy jste Thovt wehem anch neb seštau? A tvrdíte, že máte na toto místo nárok a chcete ho chránit?“

Vůdce mužů hleděl na starce s nechápavým údivem. „Ano, to se rozumí samosebou!“ prohlásil nakonec. „Víte vůbec, jaký má tento prostor význam? Jste jistě vážený muž, mister Guardner, stejně jako kdysi váš otec, ale neumíte si představit, co toto místo představuje a jaká utajená síla v něm spočívá!“

Oliver Guardner se stále smál, až se za břicho popadal.

„Celé generace chráníme tajemství spojené s Imhotepovým pyramidionem,“ pokračoval muž, „učencův hrob a tajné cesty vedoucí do Síně vědění. Neustále jsme vás sledovali, mister Guardner. Zdálo se, že stojíte na straně Egypta, pravdy a spravedlnosti, a přesto jsme tušili, že něco tajíte. A teď vyšlo najevo, že jste obyčejným lovcem pokladů! Navíc jste do toho zatáhl tyhle lidi.“ Ukázal na Petra a Patricka. „Vytrvale jsme se pokoušeli odradit vás od toho, co děláte, ale nedbal jste na žádné varování. Tady to však skončí!“

„No to si pište,“ odpověděl pobaveně Oliver Guardner. „Nyní už to opravdu stačí. Teď vím, koho zastupujete, a znám samozřejmě vaše zájmy. A pochopitelně vím všechno o této jeskyni, ba mnohem víc, než si umíte představit. Vy totiž ve své horlivosti netušíte, kdo jsem já.“

Stařec se otočil a pohlédl na světlo mezi sloupy. V té chvíli odtud vystoupila průhledným světelným závěsem obestřená velká postava. Byl to statný, elegantně oblečený muž s bílým plnovousem zralého, i když blíže neurčitelného věku. V hrobovém tichu sledován pohledy všech kolemstojících zamířil uměřeným krokem ke Guardnerovi, postavil se vedle něho a položil mu ruku na rameno.

„Dobrá práce, příteli,“ pronesl neznámý sonorním hlasem, jehož teplo jako by naplňovalo celou jeskyni. Poté pohlédl na Thovtovy stoupence.

„Víte, kdo jsem.“

Vůdce mužů zesinal. Padl na kolena a dotkl se čelem země. Jeho muži odhodili zbraně a také poklekli.

„To je on. Al Haris, Strážce!“ zdůraznil Guardner a otočil se k mužům. „Z jeho pověření jsem tuto jeskyni střežil šedesát pět let. Zde jsem jeho výhradním zástupcem. Převzal jsem ten úkol před pětašedesáti lety a nyní, na sklonku svého života, ho předám dál.“

„Vstaňte,“ vyzval muže Al-Haris.

Thovtovi stoupenci ho poslechli, neobratně se zvedli a neodvažovali se pohlédnout Strážci do očí.

„Vy a vaše společenství jste vždy konali dobré služby,“ pokračoval bělovousý muž. „Nezapomínejte však, že počestná horlivost nikdy nesmí mít přednost před pravdou a spravedlností. Ještě víc než jeskyně a její vchody musí být chráněn život. Vím, že to nebývá vždy jednoduché. Lidé už mnohokrát narazili na archiv vědění a moc, ale pokud takového pramene moudrosti a síly duchovně nedorostli, musely archivy znovu upadnout v zapomnění. Život byl zmařen a nejeden archiv navždy ztracen. Pamatujte však, že je to nepřetržitá zkouška, která možná nikdy nenaplní svůj smysl a poslání.“

Oslovení Thovtovi stoupenci během Strážcových slov pokorně sklonili hlavy. Jako jejich otcové a dědové zasvětili život bezvýhradně ochraně vědění a považovali se za prodlouženou ruku legendárního a všemocného Strážce. A teď vyšlo najevo, že hráli jen nepatrnou roli ve hře, která je mnohem větší, než tuší. I ti, kteří nevěřili legendám o nejvyšším mistrovi jako nesmrtelném vtělení boha Thovta, nýbrž vedli polní tažení na uchování starodávných tradic a ochranu mystického pokladu, poznali, jak velké tajemství jim bylo právě zjeveno. Chránili jen formu, nikoli podstatu, zatímco skutečný zástupce Strážce dvorany stále pobýval mezi nimi, nepoznán a utajen v postavě starého muže. To, jak bylo pošetilé předpokládat, že jsou povoláni k něčemu vyššímu, se projevilo na jejich nepochopení, nedostatku vědomostí a zavádějících aktivitách, které rozhodně nebyly důstojné žádného moudrého Strážce. Prožívali hodinu pravdy – a také chvíle, kdy přestal Thovt wehem anch neb seštau existovat.

„Své úkoly byste měli plnit i v budoucnu,“ pokračoval Al Haris. „Máte politické přání, které je zřejmě spravedlivé, ale skutečný Strážce této jeskyně má ve své absolutní neutralitě jen stěží příležitost ho prosazovat. Proto by měly úkoly i nadále zůstat rozdělené – ačkoli by nejspíš věci prospělo trochu víc výměny zkušenosti a trochu méně nedůvěřivosti.“

Tři muži se uklonili.

„A nyní k vám,“ prohlásil Al Haris a otočil se k Petrovi, Patrickovi a Melisse.

„My se známe,“ ozval se Peter.

„S tím si dovolím nesouhlasit, profesore Lavelle,“ odtušil bělovousý muž s úsměvem, „ale jednou jsme se určitě setkali.“

„Pak mi tedy dovolte, abych to vyjádřil jinak,“ přikývl Peter, „vy nás každopádně znáte mnohem lépe než my vás.“

„Z tohoto pohledu máte pravdu. Setkali jsme se v Morges, u Ženevského jezera. Vyprávěl jste mi o svém objevu jeskyně v jižní Francii…“

„… kterou jste ovšem už znal,“ vmísil se do hovoru Patrick. „Už tehdy jste nás stále sledoval!“

„Je určitě víc než neobvyklé, že se nyní znovu potkáváme. A odvážím se prorokovat, že to není naposledy.“

„A pod jakým jménem se pak asi sejdeme?“ zajímal se Patrick. „Tehdy jste se ještě jmenoval Steffen van Germain a tady si říkáte Al Haris.“

„Můj otec ho znal jako lorda Thorntona,“ připomněl Oliver Guardner a usmál se.

„Jistě si umíte představit, že je pro mě bezpodmínečně nutné, abych byl v tomto ohledu pružný,“ odpověděl Al Haris. „Jména jsou však jen zvuk a přelud, jak oprávněně konstatoval jeden německý spisovatel.“ Pobaveně pohlédl úkosem na Petera a dodal: „I když se tou poznámkou dostávám do přílišné blízkosti některých kabalistů a jiných kroužků, které jste v minulosti studoval.“

„Je fakt,“ zapojil se nyní do hovoru i Oliver Guardner, „že tady a teď nehrají jména žádnou úlohu. Je načase vysvětlit vám pravý důvod, proč jste tady.“ Postupně se podíval na Petra, Patricka a Melissu, jako by si za každou cenu chtěl zapamatovat jejich tváře. „Pověřil jsem vás,“ prohlásil pak, „protože jsem starý. Velice starý. Jak už jsem připomněl, převzal jsem to poslání od bývalé Strážkyně Síně vědění, ale teď si musím najít nástupce. Dlouho jsem váhal, protože jsem nevěděl, koho bych měl zasvětit do tajemství těchto jeskyní, ba do celého mystéria neuvěřitelných rozměrů. Nakonec to byl Al Haris, kterého jsem znal už od dětství z otcova domu a jenž mi po celá léta vždy pomáhal dobrými radami. Vyprávěl mi o vašem dobrodružství v jižní Francii, jak jste se osvědčili a reagovali v náročných situacích.“ Začal pomalými kroky přecházet sem a tam a vyprávěl dál: „Nemínil jsem vás samozřejmě hned o všem informovat. Místo toho jsem chtěl sám spoluprožívat, jak půjdete po jednotlivých stopách, které i mně posloužily k tomu, že jsem našel Tabula smaragdina, pyramidion a konečně i tento podzemní sál. Potřeboval jsem si vás prověřit, jestli to chce slyšet takhle – vaši chytrost, moudrost, odvahu, poctivost. A byl jsem víc než odměněn!“

„Při veškeré úctě k vám, mister Guardner,“ namítl Peter, „vy jste nás prostě využil! A co všechno se nám přitom mohlo přihodit!“

„Ano, rozumím,“ přikývl stařec. „Ale bylo to nutné, abych vyzkoušel vaši vůli. Věděl jsem také, že se do toho zaplete i společnost Thovtových stoupenců, kterou jsem znal jen podle názvu, ačkoli lituji, že to byly tak velké zásahy.“

„Takže na rovinu,“ ohradil se Patrick, „to všechno jste nám mohl říct už dřív! Takovou hru na schovávanou ani trochu nesnáším – a to, že bychom teď tady převzali nějaký džob, rovnou pusťte z hlavy.“

„I já jsem při naší spolupráci doufal ve větší upřímnost,“ dodal Peter.

Na Guardnerově obličeji se mihl smutný úsměv. „Ano, to je mi jasné. Když jsem vás oba poznal, uvědomil jsem si dvě věci. Za prvé, že můj dobrý přítel Al Haris měl pravdu, když naznačil, že právě vy dva jste ti správní lidé na převzetí mého úkolu. Ale také jsem pochopil, že stejné vlastnosti, kterých si nyní vážím a jež vás sem přivedly, brání tomu, abyste tento úkol skutečně přijali. Zvláště poté, co jsem si vybral špatný způsob jak vás oslovit.“

Guardner k oběma mužům přistoupil, podíval se jim do očí a položil každému z nich ruku na rameno. „Je mi upřímně líto, že jsem s vámi jednal tímto způsobem, a doufám, že mou omluvu přijmete. Bylo by pro mě ctí a samozřejmostí, kdybyste mi dovolili, abych vás za vaši námahu a zklamání vydatně odškodnil.“

Peter chtěl něco namítnout, ale Guardner ho gestem umlčel. „Prosím, teď žádnou diskuzi. Mám víc než dost toho, co vám mohu nabídnout – do hrobu si nic s sebou nevezmu a jsem si jistý, že v budoucnu pro to najdete lepší použití než já.“

Potom se otočil k Melisse, která dosud mlčky stála stranou. „A teď k vám, miss Joyceová… Slyšel jsem i osobně jsem o vás zjistil spoustu věcí – o vaší práci v muzeu, o tom, že se zabýváte světovým věděním, o vašem členství ve velmi pochybné sektě, ale i o tom, jak jste se od ní odklonila. Nevýslovně jste mě překvapila a teď mi to skoro připadá jako řízení osudu, že jste tady a teď na tomto místě, kde se musím rozhodnout o převzetí mého úkolu.“

„Ruka osudu, mister Guardner, v tom sehrála mnohem menší roli,“ ujistila ho s úsměvem Melissa. Stařec na ni nechápavě pohlédl, pak se podíval na Al Harise a znovu na ni. „Dostala jsem v září poštovní zásilku,“ vysvětlila. „Balíček bez odesilatele. Našla jsem v něm knihu Dlouhodobé globální vývojové kauzality, dílo od jakéhosi profesora Lavella, a zároveň byl přiložen prospekt ohlašující konferenci v Hamburku, kde měl profesor Lavell vystoupit jako řečník. Když jsem si obojí prostudovala, bylo mi jasné, že mě někdo chtěl upozornit na profesorovu vědeckou specializaci. Odjela jsem tedy do Německa.“ Obrátila se k Patrickovi a Petrovi, kteří jí nevěřícně naslouchali. „Je to pravda, nepotkala jsem vás, Petře, ani zdaleka tak náhodně, jak jsem tvrdila. Je mi líto, že jsem vás klamala. Ale hned po našich prvních rozhovorech v Hamburku a Káhiře mi bylo jasné, že oba hledáme totéž. A s Patrickem mě rychle spojila zcela zvláštní blízkost, která mě dojímala mnohem hlouběji než pouhé diskuze o dějinách Egypta a moudrosti světa.“ Pohladila Patricka po tváři. Pak se otočila k Al Harisovi. „To vy jste mi poslal ten balíček, že? Přivedl jste mě na stopu těchto dvou naprosto mimořádných mužů!“

Al Haris přikývl, když se oči všech na něho tázavě upřely. „Ano,“ přiznal se, „to je pravda. Byl jsem to já, kdo vám zaslal tu poštu. Ve skutečnosti jste mě zaujala už před několika lety, ale vaše aktivity v poslední době postrádaly jasnou orientaci. Věřím, že vaše síla a poctivost vás vrátí na správnou cestu. A kromě toho,“ s těmi slovy se obrátil na Petra a Patricka, „jsem se už obával, že vy oba sice tu záležitost zvládnete stejně skvěle jako v jižní Francii, ale že nebudete mít zájem ji tady ukončit.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Patrick.

„To znamená, že velmi dobře vím o vaší prozíravosti, důvtipu a instinktu – a že vás tyto vlastnosti jistě už brzy zavedou na novou cestu do minulosti.“

Patrick zavrtěl hlavou. „Celou dobu jste nám jenom něco nalhávali!“ zvýšil hlas. „Vy, mister Guardner, jste nás pověřil pátráním, které jste sám už dávno ukončil! A vy, Al Harisi, van Germaine nebo bůhví jak se jmenujete, jste nás zadržel ve Francii a teď jste zneužil Melissu jako loutku. A svému starému příteli Guardnerovi jste o tom nikdy nepověděl ani slovo! Co vy jste vlastně za ubohé a politováníhodné lidi?!“

„Nebylo to dobře,“ potvrdil Oliver Guardner a přikývl, „a je mi to líto.“

„A já vás ujišťuji,“ dodal bělovousý muž pevným hlasem, „že se nadále budu držet zpátky. Není ostatně mým zvykem, abych zasahoval do lidských osudů a napravoval je; já jenom otvírám dveře a připravuji cesty. Uvědomte si však, že oba už teď stojíte na cestě poznání, z níž v podstatě není návratu. Je to velká čest a záleží to na vás mnohem víc, než si teď umíte představit.“

„A tím,“ navázal starý Guardner, „bychom chtěli tuto diskuzi uzavřít. Je načase naplnit nyní smysl tohoto dne a našeho setkání. A poté, co jsem právě slyšel, jsem si svým rozhodnutím ještě jistější.“ Podíval se na Melissu a položil jí ruku na rameno. „Miss Joyceová, působil jsem pětašedesát let jako strážce Síně vědění. Převzal jsem tento úkol od ženy, která ho plnila přede mnou, a teď bych se vás chtěl zeptat, jestli chcete nastoupit na mé místo. Chtěla byste se stát novou strážkyní?“

Chvíli trvalo, než Melissa odpověděla. „Nevím,“ bylo pak všechno, co ze sebe vypravila. „Nevím, jestli to dokážu,“ dodala vzápětí, „ale ráda bych se o to pokusila.“

Na obličeji Olivera Guardnera se objevil zářivý úsměv. „Doufal jsem v to!“ Potom se obrátil k ostatním. „Nová strážkyně!“ zvolal. „Síň vědění má novou strážkyni!“

Tři Thovtovi stoupenci, kteří stáli stranou a rozhovoru jen naslouchali, teď znovu padli na kolena a prokazovali tak Melisse svou úctu.

Melissa pohlédla trochu rozpačitě na klečící muže a pak na Al Harise, který k ní napřáhl ruku.

Váhavě přistoupila k bělovousému muži. Pak se zarazila. Obrátila se a ještě se vrátila k Patrickovi. Objala ho a políbila na ústa. „Jdi dál svou cestou,“ vyzvala ho, „najdeš všechno, co hledáš!“ Oči se jí vlhce zaleskly. Nakonec přistoupila k Al Harisovi a podala mu ruku.

Oba společně s Oliverem Guardnerem zamířili ke světelné cloně, která stále ještě přehrazovala cestu do středu kruhovité jeskyně. Kousek před světlem se zastavili, velký muž se trochu sklonil k Melisse a sdělil jí něco, co nemohl nikdo jiný slyšet.

Natáhla před sebe ruku a nechala světlo protékat mezi svými prsty.

Pak udělala dlouhý krok dopředu a světlo ji pohltilo. A jako by tím vyvolala řetězovou reakci, světelná stěna začala proměnlivě pulzovat, vzplála, rozzářila se, byla stále oslnivější – a v náhlém obrovském výbuchu žhnoucí světlo v jeskyni explodovalo a zahalilo všechno kolem sebe nekonečnou bílou prázdnotou.

EPILOG

12. října 2006
Guardnerova rezidence, Káhira

Patrick viděl, že ho ze všech stran obklopuje světlo. Připadalo mu, že se vznáší v jakémsi nadčasovém stavu, a ačkoli se jasně rozpomínal na minulost, nedokázal říct, nakolik je vzdálená.

Potom se před jeho vnitřním zrakem vytvořila postava. Okamžitě ji poznal. Byla to žena, jen trochu menší než on, měla několik pramenů světlých vlasů zastrčených za uchem a hleděla na něho očima, v jejichž hlubině se zračil neurčitý věk.

Byla to Stefanie.

Dobrá práce, můj hrdino, pronesla s úsměvem.

To jsi byla ty! vyhrkl. Ty jsi byla předchozí Strážkyně!

Ano. Překvapuje tě to?

Ne. Mohl jsem to tušit.

Svůj úkol jsi splnil skvěle, uznala. Našel jsi nového Strážce a zachoval Síň vědění pro budoucnost.

Ale co je v té síni? zeptal se Patrick. Co je tam zaznamenáno? Co by se stalo, kdybychom sami prošli světlem?

Síň, vysvětlila mu, ukrývá vědění o skutečné minulosti kultur, o jejich prameni a kořenech. Obsahuje také poznatky, které už kdysi existovaly a zase byly zapomenuty. A zjevuje vědění budoucnosti. Pouze Strážce síně dokáže projít světlem, protože člověk, jenž by byl tak čistý, že by přestál vážení srdce, se musí teprve narodit.

Takže legendy o Síni vědění, kterou vytvořily neznámé národy dlouho před Egypťany, ale přesto se na ni v dějinách uchovala vzpomínka, jsou pravdivé. Opravdu ji našli – a zároveň zase ztratili.

Po celou dobu jsi nás provázela! řekl. Viděl jsem tě na Rhodu i v muzeu.

Když jsi mě viděl, pak to tak asi bude…, uslyšel odpověď.

Jak to teď bude dál? zeptal se.

Ačkoli vám zkřížily cestu, nebyly ty archivy vědění nikdy určené pro vás. Tady už nemáte co dělat. Pak k němu natáhla paži a Patrick ucítil, jak ho zaplavila elektrizující vlna. Jsem si ale jistá, dodala vzápětí, že si najdeš novou cestu.

Pak se postava začala vzdalovat, zmenšovat, blednout a nakonec splynula se světlem.

Uvidím tě ještě? zvolal.

Možná, zazněl její hlas z nesmírné dálky a Francouz měl dojem, že slyší tichý smích.

Patrick otevřel oči.

Byl jasný den a ležel ve své posteli v domě starého Guardnera. Chvíli rekapituloval vlastní vzpomínky. Jeskyně, rozhovory, světlo, sen. Netušil však, jak se dostal sem.

Vstal a zjistil, že je jako obvykle nahý. Buď se předchozí večer sám svlékl, nebo to za něho udělal někdo, kdo znal jeho zvyklosti.

Zavrtěl hlavou, oblékl se a vyběhl z pokoje. Chodbou a salonem zamířil přímo na terasu.

Tam seděl Peter u šálku čaje. Byl sám.

„Tak tady jste,“ uvítal ho Angličan.

„No… já…, ano, myslím, že tu jsem. A vy rovněž. Jak jsme se sem včera dostali?“

Peter zvedl obočí. „Obával jsem se, že se na to zeptáte. Já to totiž také nevím.“

Patrick vytáhl z kapsy u kalhot balíček cigaret, zapálil si jednu bez filtru a posadil se. „Je to nepochopitelné, co? Nejdřív ve Francii a teď tady. Uděláme senzační nález a nakonec tu stojíme s prázdnýma rukama. Všechno přišlo vniveč!“

„Také jsem o tom přemýšlel,“ poznamenal Peter. „A dospěl jsem k závěru, že to tak nelze posuzovat.“

„Myslíte prachy, které nám chce ještě dát starý Guardner? Kde vlastně je?“

„Není tady,“ odpověděl Peter. „A jestli jsem tady tohle správně pochopil, už nikdy ho neuvidíme.“ Podal Patrickovi dopis. „Leželo to na mém nočním stolku.“

Patrick rozložil Guardnerův vzkaz, který stařec napsal vlastnoručně.

Vážený profesore Lavelle, vážený monsieur Nevreux,

pokud budete oba ve zdraví a pořádku číst tento dopis, dopadlo všechno tak, jak jsem doufal. Jak jsem Vás ujistil, dlužím Vám větší poděkování, než si umíte představit. Záhy zjistíte, že jsem Vám podle svých nejlepších možností zanechal malé odškodnění za Vaši námahu.

Musím se bohužel s Vámi rozloučit tímto způsobem a je mi líto, že to nemohu udělat osobně. Po vykonané práci na mě však čeká nové dobrodružství, které zamýšlím podstoupit a při němž bývá každý člověk sám.

Zůstaňte ještě v mém domě, jak dlouho Vám to bude vyhovovat. Dovolil jsem si už vykonat přípravy na Váš návrat, takže stačí, když dáte vědět Zamiře a Ahmadovi.

Zůstávám s pozdravem a přeji Vám do budoucna co největší dobro, úspěch a moudrost.

S úctou, Váš Oliver Guardner

Patrick odložil dopis stranou. „Řekl bych, že nepozorovaně odešel.“ Vyfoukl oblak dýmu. „Nejspíš mu bylo trapně při pomyšlení, že by po té akci měl před nás ještě jednou osobně předstoupit.“

„Nebuďte na něho tak přísný,“ opáčil Peter. „Přemýšlel jsem o něm. Zřejmě opravdu neměl jinou možnost jak najít svého nástupce. Musel se dovědět, jestli dotyčný člověk má nezbytné vědomosti, aby mohl sledovat stopy, a potřebnou zralost a poctivost, aby se vždycky dokázal správně rozhodnout.“

Patrick mlčel. Myslel na Stefanii a na to, že i ona mu vysvětlila, že to poslání je určeno právě pro ni. Nesměli a nemohli jednat jinak. Bylo to tak správné a přesně k tomu jejich osud směřoval.

„Zamyslel jste se nad tím, kdo asi vytvořil tu jeskyni?“ zeptal se. „Egypťané to zřejmě nebyli.“

Peter zavrtěl hlavou. „Nápisy na sloupech nepřipomínají žádnou mně známou kulturu. A vy sám jste přece upozornil na to, že krápníky se nepochybně vytvořily před mnoha desítkami tisíciletí. To, co jsme na vlastní oči viděli, příteli, bylo svědectví o existenci pradávné vyspělé kultury, mnohem vyspělejší, než jsme dnes my. Třeba šlo o zdroj egyptské kultury a náboženství. Je to vědecká senzace!“

„A znovu jsme o všechno přišli!“

„Z hmotného hlediska ano. Pokud jde ale o naše pátrání,“ pokračoval Peter, „domnívám se, že tu zdaleka nestojíme s prázdnýma rukama. Viděli jsme víc, než si kdokoli dokáže představit, získali jsme představu o tom, že dějiny jsou opravdu mnohem bohatší, než se nám o tom zdálo v nejsmělejších snech. Víme, že tam venku je něco víc a začínáme tomu rozumět. A jak nám správně připomněl záhadný Al Haris, kráčíme už po cestě, která by neměla končit ve Francii ani Egyptě. Tím, že po ní jdeme stále dál, se učíme.“

„Takže naším cílem je cesta? Tak to myslíte?“

„Ano,“ přisvědčil rozvážně Peter, „jistým způsobem. Nejde o archiv vědění, který přetrval z pradávné doby, nýbrž o to, že vstupujeme do mnohem širších souvislostí lidské existence. Můžete mě klidně považovat za blázna, ale myslím, že naším posláním je proniknout přímo do minulosti.“

Patrick nechal profesorova slova náležitě vyznít a nakonec přikývl. „Víte co, Petře? Ačkoli to – hlavně z mých úst – zní podivuhodně, myslím, že máte pravdu.“ Pak se zasmál. „Ale nehledě na to vás přesto považuju za blázna.“

Teď se s chutí zasmál i Peter. „S tím dokážu docela dobře žít!“

16. října 2006
Národopisné muzeum, Hamburk

Peter Lavell vstoupil do kanceláře a na okamžik se zastavil. Klouzal pohledem po policích knihovny a zarámovaných rukopisech na stěnách. Je načase, aby leccos začal posuzovat z jiného hlediska. Stojí vědění v těch knihách vůbec za řeč? Je pravdivé? Usmál se, obešel psací stůl a posadil se. Znovu se zahloubal. Tolik let tady proseděl a z úctyhodné místní i časové vzdálenosti studoval historii. A ačkoli mnohé jeho teorie jsou zřejmě stále ještě odvážné, nebyl ani zdaleka natolik odvážný a ztřeštěný, aby zpochybňoval věci, které nyní zcela pominuly pod vlivem pravdy nových poznatků, jež usměrňovaly profesorův pohled na zcela jiné dějiny v podobě neznámé kapitoly lidstva. Už nikdy nebude moct pracovat jako dříve − a zanedlouho znovu naváže kontakt s Francouzem. Spojuje je společná zkušenost a vědění, které je k sobě připoutalo silněji, než si kterýkoli z nich dokázal ještě nedávno představit.

Peter se při vzpomínce na troufalého Francouze usmál.

Pak pohlédl na poštu, která se tu za dva týdny jeho nepřítomnosti nakupila. S povzdechem si nasadil brýle a rázem ho zaujal dopis z Káhiry. Byl od Melissy.

Milý Petře, milý Patricku,

bohužel se už s Vámi nemohu vidět osobně, ani teď, ani v budoucnu, protože jsem převzala velký úkol. Ochrana Síně vědění mě naplňuje nepopsatelnou úctou a hrdostí, ale je s tím spojeno také mnoho práce a musím se v budoucnu chovat obezřetně, moudře a zdrženlivě. Melissa Joyceová už neexistuje, teď je pouze nová Strážkyně. Vy oba jste mi pomohli, a nejen mně, nýbrž i archivům pravdy a světu. Petře, Vaše vědění a prozíravost mě budou navždy povzbuzovat, a Patricku, tvoje bytost osvítila můj život a navždy zůstaneš částí mě samotné.

Děkuji Vám, přátelé, a posílám Vám přání všeho nejlepšího. Ať se Vám v životě daří tak, jak to bude nejlepší z hlediska Vašeho vývoje. Kéž i nadále žijete v zajímavé době.

Vaše „Melissa“

Z obálky vypadl další složený list. Byla to stránka z Al Ahram Weekly, týdenní anglické verze nejrozšířenějšího egyptského deníku Al Ahram. Byl na ní otištěn nekrolog určený Oliveru Guardnerovi.

Pod jeho jménem a datem 11. 10. 2006 stál krátký text, trojjazyčný jako na Rossetské desce, tentokrát ovšem v hieroglyfech, arabsky a anglicky:

Avšak země se rozzáří,

když se následujícího jitra

opět zjevíš na obloze.

A za dne zářivý svítíš jako Aton.

Vysíláním paprsků zaháníš noc,

a obě země slaví svátek.

Peter znal ty řádky. Byl to úryvek slavného Chvalozpěvu na slunce, ódy na všemocného boha Atona, kterou vytvořil záhadný kacířský faraon Achnaton osobně.

Nekrolog byl podepsán řádkou hieroglyfů, které Peter přečetl, aniž je potřeboval přeložit:

Thovt wehem anch neb seštau

Peter se spokojeně usmál. Nakonec se tedy vše vzájemně propojilo. Pak se pohodlně opřel a nacpal si dýmku. Ano, určitě to bude zajímavá doba.

AUTORŮV DOSLOV

Profesor Lavell a Patrick se znovu vydali po stopách lidských dějin a mystických legend. Opět tak stojím před dilematem: na jedné straně mám vysvětlit, co jsou fundované poznatky a co fikce, na druhé straně tím nechci zničit půvab fantazie.

Myslím, že v rámci příběhu se můžeme velmi dobře shodnout na tom, že na chvíli pustíme z hlavy nevíru i vědomosti, pohodlně se opřeme a přistoupíme na autorovu hru. Každý filmový příběh funguje stejně, ačkoli víme, že i zánik světa zřejmě přežije početný filmařský tým.

Ten, kdo si chce ušetřit odhalující pohled za kulisy, nechť nepokračuje ve čtení. Myslím si však, že takové upozornění je stejně kontraproduktivní jako věhlasné rudé tlačítko „Nemačkat!“ Historické scény ze třicátých a čtyřicátých let mě vždy mimořádně bavily, protože mi skýtaly velký prostor k objevování. Tehdy byla egyptologická horečka skutečně na svém vrcholu – v neposlední řadě také zásluhou jedinečného objevu Tutanchamonova hrobu, což byla zásluha Howarda Cartera. Před druhou světovou válkou pobývaly v Egyptě nepřetržitě týmy archeologů, které však zpravidla pracovaly jen v zimních měsících, protože v létě je v poušti příliš velký žár. Bylo to volné mezinárodní společenství stejně smýšlejících nadšenců, kteří bádali v Egyptě nezávisle na politické situaci. Objevy archeologů, o nichž jsem se zmínil v textu: tedy Borcharda, Petrieho, Lauera, Firtha a Emeryho, jsou historicky doložené.

Po vypuknutí druhé světové války museli cizinci, jejichž země se nacházely ve válečném stavu s Anglií, Egypt opustit. Obzvlášť se to týkalo Němců a Italů. Během této doby byly vykopávky pozastaveny.

I scéna, ve které Joseph Goebbels v roce 1939 přistál na káhirském letišti, je historicky potvrzená, a to včetně složení uvítacího výboru; podrobnosti jsem čerpal ze zprávy očitého svědka. Postava Wolfganga Morgena je samozřejmě fiktivní, jen jsem ji včlenil do reálného historického kontextu. To se týká i dalšího motivu, tentokrát z roku 1941, když přistál v Tripolisu se stejným letadlem, kterým byl Erwin Rommel poslán k armádě, s níž zahájil neblaze proslulé africké tažení. Na rozdíl od toho, co tvrdí Wolfgang Morgen v jedné z následujících scén, to ovšem nakonec nebyli Angličané, nýbrž zbytky tohoto německého „afrického armádního sboru“, které byly donuceny k ústupu.

Výklad o dějinách Rhodu a velmistrovského paláce johannitů je správný. Komplex byl v 16. století skutečně téměř zničen, v neposlední řadě výbuchem skladu střelného prachu. Italové, kteří obsadili tento ostrov v letech 1912 až 1943, ho znovu postavili jako rezidenci pro diktátora Mussoliniho; ten však do tohoto působivého, avšak už ani trochu historického paláce nikdy nevkročil. Klenuté palácové sklepení jsem si svévolně vymyslel – nikoli však Tureckou knihovnu v městě Rhodos, ta opravdu existuje. Byla založena roku 1794 a obsahuje dosud nepřeložené turecké, arabské a perské rukopisy, kromě jiného i soudobou zprávu o obléhání Rhodu z roku 1522. K zármutku historiků knihovna není veřejnosti přístupná.

Stejně jako postřehy o paláci jsou korektní i všeobecné zmínky o dějinách johanitů. Setkání templářského a johanitského velmistra při koncilu v Poitiers roku 1307 je nesporné – není ovšem příliš pravděpodobné, že by si vzájemně vyměňovali nějaké poklady, protože mezi oběma řády panoval ostrý konkurenční vztah. Tato část je tudíž moje fikce, stejně jako snaha ztotožnit legendární Tabula smaragdina s fiktivní stélou faraona Achnatona.

Když už jsem se dostal k Achnatonovi, chtěl bych upozornit na to, že veškerá vysvětlení ohledně dějin Egypta, faraonů, egyptských bohů a knih mrtvých, Achnatona a Imhotepa i popis Egyptského muzea v Káhiře jsou rovněž naprosto korektní. Fiktivní je v daném ohledu idea, že Achnatona ovlivnil mystický prožitek, který pak popsal na stéle. Ve skutečnosti mu to ale připisovali především pozdější faraoni, protože Hymnus na Atona, ze kterého cituji na konci knihy, rovněž údajně pochází z Achnatonova pera. Achnaton byl s velkou jistotou jednou z velkolepých postav egyptských dějin.

Popisy sakkárské nekropole jsou většinou reálné, jen v podrobnostech byly přizpůsobeny historické dramaturgii. Dnes kupříkladu obecně převládá názor, že Džoserova Stupňovitá pyramida nikdy neměla pyramidion. Galerie ibisů zasvěcená Imhotepovi a podzemní hřbitovy zvířat na severu komplexu ovšem skutečně existují. Samotný Imhotepův hrob se ale však i přes pátrání Emeryho a mnoha dalších egyptologů dodnes nepodařilo objevit.

Ještě poslední zmínku k tématu sfinga. Zatímco sfingy v řecké mytologii byly znázorňovány jako ženské postavy, časově starší egyptské sfingy byly mužského pohlaví. Proto v němčině pro sfingu v Gíze je vlastně správný člen rodu mužského „ten sfinx“ (der Sphinx – pozn. překl.) – a tak je ostatně označována i v odborných kruzích. Pro čtenáře by to však byl nezvyk, a proto jsem v knize tento aspekt vynechal.

Při obsáhlých rešerších k této knize jsem poděkoval mnoha lidem.

Začalo to členy egyptologického fóra a zvláště Annou-Marií Fehnovou, která mi poskytla odkazy na literaturu a zprostředkovala mi představu o situaci v Egyptě kolem roku 1930.

Děkuji Ministerstvu zahraničí v Bonnu, kde jsem získal informace o personálu Německého vyslanectví v Káhiře v tehdejší době.

Dr. Annette Kadereitová z výzkumného pracoviště pro archeometrii při Institutu Maxe Plancka a dr. Denis Scholz z Akademie věd v Heidelbergu mi poslali podrobné informace o metodách určování stáří krápníků, za což jim z celého srdce děkuji. Dověděl jsem se od nich také, že příprava vzorku horniny pro rozbor zbytkového množství uhlíku netrvá jeden, nýbrž čtyři nebo pět dní, ale spád děje si vyžádal svou daň. Mnohokrát děkuji za odbornou pomoc!

Díky herpetologovi Peteru Lammersovi, který mě poučil o nejedovaté užovce obojkové.

Dr. Spyros Syropoulos mě rovněž velkolepým způsobem podpořil. Vyučuje dějiny na University of the Aegean na ostrově Rhodos (vědecká specializace: Středomořské studie), je členem Archaeological Board of Dodecanese a také autorem knih literatury faktu. Tento cenný kontakt jsem obdržel od Mezinárodního centra spisovatelů a překladatelů na Rhodu. Spyros mi objasnil velmi mnoho skutečností o pohnutých dějinách ostrova, a dokonce mi obstaral informace o vnitřním uspořádání Turecké knihovny, kam nesmí cizinec vstoupit.

Při četných překladech mi pomáhali: Tamer Kamel (arabština), Michael Pammer (latina) a Fabio de Donno (italština).

Srdečný dík Matthiasu Harderovi za nádhernou hudbu!

Obzvlášť mě potěšila i pomoc mé spisovatelské kolegyně Iris Kammererové při rešerších a obsáhlém latinském překladu fiktivního Kodexu des Baux. Mnohokrát děkuji!

Dlouhodobě jsem si dovolil obtěžovat belgického egyptologa Jacquese Kinnaera, který nejen provozuje vynikající egyptologické internetové stránky (www.ancient-egypt.org), ale neocenitelně mi pomohl také při překladu hieroglyfických nápisů. Velký dík!

A samozřejmě mé poděkování platí i zkušebním čtenářům, jejichž názory především na počátku rukopisu pro mě byly důležité.

Psaní skončilo, v žádném případě však práce s rukopisem; děkuji svému agentovi Joachimu Jessenovi a své lektorce Lindě Walzové za jejich neúnavnou trpělivost a báječnou pomoc na dosavadní literární cestě, za odborné vědění a odstraňování překážek v obchodě i textu.

A v neposlední řadě jsem největší vděčností zavázán samozřejmě vlastní rodině:

Joshuovi a Rebecce děkuji za shovívavost, že mě ani tak napínavými věcmi jako čerstvě vylíhnutými pulci a cvrčky hledajícími útočiště pod postelí (původně šlo o potravu pro kudlanky nábožné a anolisy) nedokázali odlákat od rukopisu.

A dík Martině za to, že snášela noci plné strádání, časné ranní vstávání (i o víkendu), že to snášela a přitom vždy oprávněně kritizovala mé texty naprosto nezaujatým a ohleduplným způsobem. Slibuji, že se to zlepší – i mé dělení času na pracovní a rodinný.

Andreas Wilhelm

PROJEKT SAKKÁRA

Další fascinující dobrodružství

badatelského týmu z Projektu Babylon

Z německého originálu Projekt: Sakkara (Limes Verlag

in der Verlagsgruppe Random House, GmbH, München 2007)

přeložil Rudolf Řežábek

Redigovala Ivana Parkmanová

Obálku navrhl Ivan Brůha

Technická redaktorka Martina Adlová

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub v Praze v roce 2009

jako svou 4659. publikaci

Vydání první

Počet stran 416

Sazbu zhotovil Cadis, Praha

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

TS 13/34

ISBN 978-80-242-2361-5

www.euromedia.cz

www.knizniweb.cz

1)

„Tím jste mi udělal obrovskou radost.“ Pozn. překl.  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai