Projekt Atlantis

Andreas Wilhelm

(2010)

Hodnocení:

76%

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružný román

Badatelé Peter Lavell a Patrick Nevreux mají ještě v živé paměti divokou honičku sakkárskou nekropolí – a už znovu narážejí na indicie o univerzálním zdroji naší kultury, Atlantidě…

Zatímco Patrick Nevreux nachází na Yukatánu mayský kodex, objevuje Peter Lavell v Alexandrii domněle ztracenou část Platonova dialogu o Atlantidě. Nálezy se doplňují, a proto se oba vědci vydávají na dobrodružnou výpravu do oblasti severovýchodně od Baham. Zde v hloubce přes tři tisíce metrů pátrají po bájemi opředené Atlantidě. Na každém kroku je sleduje nejen americká armáda, ale i bezohledný hledač pokladů Nuňo González a nevyzpytatelná novinářka Kathleen Denverová…

Přes všechny překážky oba badatelé podstupují riskantní hloubkový ponor a narážejí na fascinující odkaz prastaré kultury, který by mohl zodpovědět všechny otázky spojené se záhadnými archivy vědění…

Andreas WILHELM

Projekt Atlantis

NOVÁ NEUVĚŘITELNÁ DOBRODRUŽSTVÍ

BADATELSKÉHO TÝMU

Z PROJEKTU BABYLON A SAKKÁRA

Z německého originálu Projekt: Atlantis, vydaného nakladatelstvím

Limes Verlag in der Verlagsgruppe Random House GmbH,

v Mnichově v roce 2009, přeložil Rudolf Režábek

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32,150 00 Praha 5

v roce 2010 jako svou 5390. publikaci

Vydání první

Copyright © 2009 by Limes Verlag in der Verlagsgruppe

Random House GmbH, München

Translation © 2010 by Rudolf Režábek

ISBN 978-80-242-2766-5

Když pak se jednalo o písmu, pravil Thovt: „Tato nauka, králi, učiní Egypťany moudřejšími a pamětlivějšími, neboť byla vynalezena jako lék pro paměť a moudrost.“ Avšak Thamus řekl: „Veliký umělče Thovte, jeden dovede přivést na svět výtvory umění, druhý zase posoudit, kolik v sobě mají škody a užitku pro ty, kteří jich budou učívat; tak i nyní ty, jakožto otec písma, jsi z lásky o něm řekl pravý opak toho, co je jeho skutečný význam. Neboť tato nauka zanedbáváním paměti způsobí zapomínání v duších těch, kteří se jí naučí, protože spoléhajíce na písmo budou se rozpomínat na věci zevně, z popudu cizích znaků, a ne zevnitř sami od sebe; nevynalezl jsi lék pro paměť, nýbrž pro upamatování. A. co se týče moudrosti, poskytuješ svým žákům její zdání, ne skutečnost; neboť stanouce se sčetlými bez ústních výkladů, budou působit zdání, že jsou mnoho znalí, ačkoli budou většinou neznalí, a ve styku budou nepříjemní, protože z nich budou lidé zdánlivě vzdělaní místo lidí vzdělaných opravdu.“ (Citováno podle Platona: Faidros. Oikumené, Praha 1993, s. 70 (překl. F. Novotný))

Sokrates, přibl. 469-399 př. n. l.

Podle Platona, Faidros

KAPITOLA 1

Atlantik, asi osmdesát námořních mil severně od Great Abaco Island, Bahamy

Přes palubu Juanity se s ohlušujícím duněním převalila první vlna. Citlivé elektronické přístroje na lodi už delší dobu nesloužily. Bouře nabírala na síle. Reflektory nedosáhly dál než na předek plavidla a valící se hory pěny těsně před ním. Vzduch byl nasycen vodní tříští a deštěm, který vše nemilosrdně bičoval a světelné kužely měnil ve stříbřité pruhy.

Juanita byla jako rybářská loď určena pro plavbu na otevřeném moři a v minulosti přestála bez úhony i těžší bouře. Nuño González to věděl a určitě to měla na paměti i celá posádka. Na tomhle nečasu však bylo něco podivného. Mezi jeho lidmi se rozšířil pověrčivý neklid a on nesmí připustit, aby získal navrch. Právě teď musí všichni pracovat se strojovou přesností, lidské selhání se nedá tolerovat – ani moře by ho nikomu neprominulo.

„¡Maldición, Raúle!“ obořil se na bocmana sklánějícího se nad mapou. Vytrhl mu ji; prudkým pohybem shodil šálek od kávy. „Postarej se o vybavení! Máme ve vodě ještě sto tisíc dolarů – a nejsou to tvoje peníze. Takže do práce!“

González klel dál, i když Raúl už z místnosti odešel. Pak vyhlédl oknem na moře a pozoroval, jak se další vlna z pravoboku přelila přes palubu. Loď zpomalila, aby se zajištění výstroje co nejvíc zjednodušilo.

Už tři dny křižovali v této oblasti a zkoumali mořské dno. González strávil dva roky tím, že rekonstruoval poslední plavbu lodě Maria Celeste z Puerta Bella přes Havanu až sem, kde se v březnu 1612 s nákladem přes dvě stě tun stříbra potopila. Uplynulých šest měsíců se připravoval na náročné pátrání a veškerý zbylý majetek investoval do lodě a přístrojů. Posádku najal v Havaně; přihlásili se ostřílení muži, kteří ho přesvědčili technickými i řemeslnými dovednostmi. Nebyli to vzdělanci, ale námořníci a dříči každým coulem. Nebylo tu místo pro nikoho, kdo by při hledání pokladu příliš váhal a neuměl vzít pořádně za práci. González nebyl tak hloupý, aby si myslel, že se teď už sám nemusí o nic starat. Nikdo na palubě nebyl tak zkušený – a nikdo do toho nevložil tolik srdce.

Nečekaná vlna plavidlo nadzvedla a on zavrávoral dopředu. Sezóna hurikánů dosud nenastala a poslední údaje, které obdrželi z meteorologické stanice v Nassau, nenasvědčovaly tomu, že by něco bylo ve vzduchu. Náhlá změna počasí však nepatřila v této oblasti ke zvláštnostem a González s tím počítal.

Sestoupil z můstku a ocitl se na palubě. Déšť ho bičoval do obličeje a bouře ho na okamžik připravila o dech. Měl sice statnou postavu, ale nedělal si iluze o tom, že silný poryv větru by mu mohl podrazit nohy. Proto se pevně přidržoval zábradlí a v mírném předklonu se snažil dostat na záď trauleru, aby na všechno pečlivě dohlédl.

Narazil na Raúla a další tři muže, kteří manipulovali s navijákem lodního jeřábu. Tady byly kdysi umístěny tažné sítě, ale loď se musela přestavět podle jejich požadavků, a tak nyní využívali jeřáb pro podvodní výbavu. Námořníci byli plně zaujati prací a všimli si ho, až když k nim přistoupil. Hned uviděl, co se stalo. Dalšímu muži uvízla ruka v navijáku a nešťastník křičel do burácejícího vichru. Dešťová voda stékající po zařízení se zbarvila tmavorudě. Ostatní se mu snažili uvolnit prsty z ocelového sevření a Raúl mačkal na elektronickou řídicí jednotku.

González ho odstrčil tak prudce, že bocman zavrávoral a padl na palubu. Pak se sám chopil řídicího modulu. Nic nesvítilo, tlačítka nereagovala. Výpadek proudu!

Zaklíněný muž zoufale řval a kopal kolem sebe. González ho uchopil za zápěstí a viděl, že má tři prsty přiskřípnuté mezi ozubenými koly. Kosti byly určitě rozemleté na kaši, jinak by se mu tam prsty nikdy nevešly. Už jenom tkáň je ještě držela pohromadě.

„Panebože!“ křičel námořník. „Moje ruka!“

González objal muže za hrudník, když vtom se o loď roztříštila další vlna a zalila ji mořskou vodou.

„Raúle!“ zavolal. „Otáčíme se! Natoč rychle loď zase napříč k vlnám!“

Bocman spěšně zamířil k můstku. González se pevně rozkročil, vší silou škubl mužem dozadu a vytrhl mu zbytek ruky ze soukolí. Nešťastník vykřikl, zavrávoral a padl na kolena.

„Vstávat, a to hned!“ obořil se na něho González, sklonil se k němu a postavil ho na nohy. „Pohyb, nepostávejte tam, vy kůže líné!“ zakřičel na ostatní muže. „To musím všechno dělat sám? Doveďte ho do podpalubí a zavažte mu to! Pedro, ty zůstaneš tady.“

Dva námořníci uchopili raněného a vzájemně se při zpáteční cestě podpírali. González se snažil uvolnit naviják. „Dělej, podrž ty kabely!“ zavolal na plavčíka a přehodil páku, kterou se elektronický provoz přepínal na ruční.

Pedro se natáhl pro kabely vedoucí od jeřábu pod rozbouřenou vodní hladinu. Ucítil prudké škubnutí, když se ozubená kola uvolnila a vlny se zmocnily těžkých přístrojů na druhém konci kabelů. Veškerou silou se zapřel o kolejnici v palubě. Pak konečně celý mechanismus zajistil a González začal klikou přitahovat.

Juanita už nebyla natočená bokem k vlnobití, a proto ji masy vody ze strany nezaplavovaly. Zato se prudce zvedala a klesala jako ocelový píst mohutného stroje poháněného silou moře. Přes rampu na upevňování nákladů, která byla umístěna na lodní zádi, se přes palubu přelévala voda a při odtékání vytvářela nebezpečný vír. Počasí se ještě zhoršilo, vodní tříšť a déšť se už nedaly od sebe rozeznat. Gonzálezovi se nedařilo ochránit si před bouří obličej, takže vítr i voda ho šlehaly ze všech stran. Těžce se mu dýchalo a dávno byl promoklý až na kost. Přimhouřené oči se změnily v úzké škvíry; muž neúprosně pokračoval v navíjení. Konečně se na konci kabelu ukázal bíložlutě natřený sonar. Uchopil kliku oběma rukama a točil dál. Přístroj se jen pozvolna přibližoval k nakládací rampě. Její ocelová konstrukce byla opatřena gumovou izolací, aby se citlivá technika nepoškodila, ale teď hrozilo, že vlny roztříští přístroj o loď, jestli se ho ve správný okamžik nepodaří zachytit a zajistit.

„Chyť ten sonar!“ zavolal na Pedra. „A dávej pozor!“

Námořník vykročil k rampě, když vtom se Juanita znovu prudce naklonila dozadu. V nejvyšším bodě se na okamžik zastavila a vypadalo to, jako by Pedro ztratil pevnou půdu pod nohama. Vzápětí loď klesla zpět na hladinu a přes rampu se převalily stovky litrů vody, které se ho okamžitě zmocnily jako bezvládné loutky.

„Pedro!“ zakřičel González.

Nešťastník máchal rukama na všechny strany a zoufale hledal, čeho se zachytit. González zajistil naviják a vrhl se k muži, ale už na něho nedosáhl. Se sotva slyšitelným výkřikem Pedro zmizel v rozbouřených vlnách. V jednom neskutečném okamžiku vítr roztrhal pěnovou pokrývku, jako by se nic nestalo. Pak se nad hladinou objevila Pedrova hlava a část těla. Nějak se ještě dokázal zachytit kabelu visícího z lodě do moře a teď se pevně držel přístroje. Snažil se lapat po dechu, ale stále se přes něj přelévaly další a další vlny.

González zaklel, rychle se vrátil k jeřábu a znovu zatočil klikou v naději, že společně se sonarem vytáhne na palubu i muže. Zátěž se však několikanásobně zvětšila a přes veškerou sílu dokázal navíjet kabel až trýznivě pomalu. Když vzhlédl, vytřeštil oči hrůzou. Hned za rampou se vztyčila vlna přesahující Juanitu o výšku dospělého muže. Duchapřítomně oběma rukama sevřel jeřáb a vší silou se k němu přitiskl. Vzápětí na záď plavidla dopadla vodní masa. Zaduněla o palubu a narazila na jeřáb i jeho tělo s takovou silou, že mu podtrhla obě nohy. González zavrávoral a čelil strašlivému vodnímu víru jen oběma rukama zavěšený za ocelovou konstrukci. Nohama bezmocně tloukl o nosníky. Kolem jeho hlavy, jen na šířku dlaně proletělo odtržené prkno a narazilo mu do žeber. Zkroutil se bolestí, ale sevření nepovolil. Ústa i oči měl pevně zavřené a doufal, že to brzy skončí. Voda konečně zase odtekla, ale loď se dál nebezpečně kymácela. S námahou se postavil, nepouštěl jeřáb a podíval se k zádi. S kabely si pohrával vichr – vše, co na nich viselo, se utrhlo.

Vztekle zařval, ale vítr všechny zvuky spolehlivě pohltil. Pak začalo něco svítit. Blíží se loď! Zadíval se stěnou lijáku na rozbouřené moře. Světlo však nepocházelo z plavidla. Celé moře kolem Juanity se znenadání jasně rozzářilo.

Kancelář stanice FOX International Channel, Los Angeles

„Každý den stále proudí stovky návštěvníků do kostela Santa Maria delle Grazie a obdivují malby v jídelně. Jen málokteří z nich tuší, jaká tajemství se tu ukrývají. Nikdy se však asi nedovíme, která jsou skutečně vyjádřením umělcova záměru. Jmenuji se Kathleen Denverová. Zachovejte mi přízeň i při příštím zkoumání záhad naší minulosti v dalším pokračování Dare to Know.“

Rob vypnul živé nahrávání a otočil se ke Kathleen.

„Můžeš mi říct, co to mělo znamenat?“

Pohodlně se opřela a ušklíbla se. Nesnášela Robovo blahosklonné chování. Znali se už pět let, a protože byli oba profesionálové, vyhověli si, i když nálada mezi nimi nebyla vždy nejlepší. Přivedl ji do stanice FOX, protože ho přesvědčily její novinářské schopnosti a způsob, jakým vystupovala před kamerou. Jakmile však povýšil do managementu společnosti, považoval se stále častěji za programového vedoucího, ačkoli tu byli od každodenního dění na hony vzdáleni. Rob byl odpovědný jen za nepatrnou část formátů, které nakoupili od stanice FOX pro History Channel. Kathleenin pořad Odvaha vědět k nim však patřil, a proto teď musela strpět pohovor.

„Nevím, co máš na mysli,“ odtušila.

„Ten výrok na konci: Nikdy se však asi nedovíme… Kolikrát jsme už o tom mluvili? Ten pořad nemá prodávat záhady, chceme naše posluchače jenom informovat! Informace znamená odstranit jakoukoli jejich pochybnost. Informovat neznamená mást je. Tady má jít o fakta, poznatky, vědění. Vysílání se jmenuje Odvaha vědět, nikoli Odvaha hádat. Tohle není Faktor PSI, chápeš?“

„Panebože, Robe, zachovej chladnou hlavu. Víš stejně dobře jako já, že nemůžeme jen tak prostě sypat jedno tvrzení za druhým! Kdo mi pořád vykládá, že History Channel ztrácí sledovanost?“

„To je ono, má milá, sledovanost – o tu opravdu jde.“ Rob vyťukal na počítači dotaz a natočil monitor tak, aby na něj viděli z obou stran stolu. „Historkami o Poslední večeři Páně od Leonarda da Vinciho už dnes díru do světa neuděláš. To bychom museli odvysílat před třemi nebo čtyřmi lety. Nebo tady – pokrevní linie Ježíše Krista, další námět s křížkem po funuse. A co tu ještě máme: turínské plátno, zednáři ve Washingtonu, Opus Dei… Jinak nic nového? Jo, já zapomněl, Ameriku objevili Vikingové a příběh o potopě světa pochází z Eposu o Gilgomešovi…“

„Gilgameš,“ nadhodila nesměle Kathleen.

„No tak Gilgameš, to je přece fuk. Teď jde o něco jiného. Proč mě žádné z těch témat nezajímá? Nic tě nenapadá?“

Obrátila oči v sloup. Nesnášela, když se takhle předváděl.

„Já ti to povím,“ pokračoval Rob. „Není to zajímavé, protože se to už vysílalo snad tisíckrát, proto! A ten dojem nemám jenom já!“ Znovu něco vyťukal na klávesnici a na obrazovce se objevil barevný sloupcový diagram. „Tvoje sledovanost opět klesla o dvě procenta, prožíváš prakticky volný pád. A na to jsi pro mě upřímně řečeno příliš drahá.“

No jasně, tak o to ti jde, pomyslela si a v duchu přikývla. Přitom se na počátku loňského roku účastnil projednávání tematického plánu. Teď samozřejmě nemá žádný smysl, aby s ním o tom diskutovala. Vynaložená námaha na obhájení vlastní pravdy by nikam nevedla. Koneckonců je to on, kdo ji platí za práci – a nedalo se popírat, že její sledovanost klesá. V podstatě jí to bylo jedno, protože vydělává za odvysílaný čas, nikoli za sledovanost. Rob ale chce co nejvíc stlačit cenu dalších projektů. Očekávala to a patřičně se připravila.

„Vždyť já už ti další díly nenabízím,“ odpověděla.

Rob zpozorněl. „Jak to myslíš? Chceš skončit?“

„Máš přece ještě dva,“ připomněla. „Pak následuje letní přestávka a do té doby…“ Nechala větu nedokončenou.

„Ano?“

„Do té doby budu mít něco jiného.“

„Něco jiného? Chceš to prodávat jiné stanici?“

Usmála se. Moc ráda ho znervózňovala. Rob sice nedával rozčilení zřetelně najevo, ale už ho přece jen nějaký ten pátek znala. Nemůže se jí vzdát, každopádně ne tak rychle, a navíc na její cenové úrovni. Ona také neměla ani v nejmenším v úmyslu nechat ho na holičkách. Byl to spolehlivý odběratel.

„Ne, to ne,“ odmítla, „ale pracuji na novém konceptu. První díly budu mít do léta hotové.“

„Jo tak, nový koncept. Zůstává ale otázkou, kdo to od tebe koupí.“

„Ty, kdo jiný?“ Kathleen se na něho usmála a věděla, co to s ním udělá. Před dvěma roky se na vánoční oslavě sblížili. Rob byl o deset let mladší než ona. Přiznal se jí, že po ní už hodně dlouho pokukuje. Nebyl to výsledek povznesené nálady po několika číších vína, už delší dobu si toho sama všímala. A tak na sklonku večera skončili v jeho bytě a posteli. Pro ni to nebylo nic jiného než dobrodružství, a proto mu ráno ohleduplně, ale naprosto srozumitelně vysvětlila, že by mělo zůstat jen u této jediné noci. Statečně se s tím vyrovnal a od té doby skutečně velmi dobře spolupracovali. Oba však zůstali svobodní a Kathleen věděla, že si Rob stále dělá naděje. V takových chvílích, jako nastala dnes, jeho slabost s potěšením využívala.

„Já?“ opáčil a rovněž se usmál.

„No jistě,“ odpověděla sametově. „Nebo se snad domníváš, že na tebe nemyslím dnem i nocí?“

„Spíš na moje peníze.“

„Ale no tak, Robe! Opravdu jsem podle tebe tak vypočítavá?“ zeptala se.

„Kathleen, drahoušku, dobře víš, že ani od tebe nekoupím zajíce v pytli.“

„Chtěl bys, abych ti přihodila trochu víc?“

„Já vím moc dobře, co by to mohlo být…“ Mnohoslibně se zatvářil a ona mu odpověděla srdečným úsměvem. „Ale také vím,“ pokračoval, „že máš na mysli jen vysílání.“

„Jen vysílání?“ odtušila s předstíraným rozhořčením. „V takovém případě bych to snad přece jen měla nabídnout CBS.“

Rob se zasmál. „Dobrá, sem s tím!“

Zazubila se a podala mu desky. Otevřel je a na chvíli se začetl do podkladů.

„Nový objev?“ zeptal se, aniž zvedl pohled od papírů. „Ví o tom někdo?“

Kathleen vstala a naklonila se přes psací stůl. „Ne,“ ujistila ho. „Získala jsem to od jednoho informátora. Je to žhavá novinka, tisk o tom dosud nic netuší. Než se bulvár postará o patřičný rozruch, budu mít celou reportáž po kupě! A opět se ocitneme v čele pelotonu!“

Vzhlédl. „A jak je možné, že to celé vypadá tak výhodně?“

„Řekla jsem si, že trochu pozměníme obchodní podmínky. Ty se budeš podílet na dietách a vysílací práva si rozdělíme napůl.“ Ukázala na další stránku podkladů. „Za to žádám prémii odstupňovanou podle vývoje sledovanosti.“

Rob vyťukal několik čísel na kalkulačce. „Podle stavu posledního dílu by to proto tebe znamenalo ztrátu.“

„Já vím,“ přikývla, „ale tenhle nový seriál zapůsobí jako opravdová bomba!“

„Zdá se, že jsi si tím velmi jistá.“

„Ano, stoprocentně!“

Na chvíli se na ni zadíval a potom přikývl. „V pořádku, souhlasím. Předám to právnímu oddělení, aby to podrobně prověřili.“ Podal jí přes stůl ruku.

Uchopila ji, trochu si ho přitáhla a políbila na tvář. „Díky, Robe, jsi drahoušek!“ Pak vyšla z kanceláře s radostným pocitem, že dosáhla svého cíle, a zanechala vzdychajícího muže svému osudu.

Atlantik, asi osmdesát námořních mil severně od Great Abaco Island, Bahamy

González nevěřícně zíral na svítící moře. Rozzářilo se mu přímo před očima, jako by se pod vodou skrýval stále se zvětšující světelný zdroj. Cosi se snažilo proniknout na hladinu.

Bubliny si razily cestu vlnami a po prasknutí se měnily v bílou pěnu. Voda kolem zádi Juanity začala vřít.

Lodí otřásl silný náraz a odmrštil Gonzáleze stranou. Narazil na průzor a pokusil se ho prsty zachytit. Pod sebou cítil, jak trup plavidla skřípe a vrže. Pak se přes palubu znovu převalily vlny a loď se naklonila na bok.

Energicky se vydrápal na nohy a vrávoral zpátky k můstku. Dveře byly dokořán a volně ve veřejích bouchaly. Vpadl dovnitř. „Raúle! Pryč odsud, plnou parou!“

Bocman se snažil oživit přístroje. „Nejde to!“ zvolal.

González k němu rychle přistoupil a odstrčil ho, takže Raúl narazil na námořníka, který stál vedle něj jako solný sloup. „Co to má znamenat?!“ Veškerá technika vypověděla službu. Jakmile přestala fungovat citlivá elektronika, změnila se loď v mrtvý organizmus.

„¡Mierda!“ zaklel González a mačkal tlačítka na ovládacích panelech. „To snad není pravda! Pohněte sebou! Všichni muži si nasadí záchranné vesty.“ Námořník na něho strnule zíral. „Neslyšeli jste? Okamžitě!“

Lodí zaduněl další náraz. Byl zase o něco silnější než předchozí. González se protáhl kolem skříní podél kapitánského stanoviště a seběhl po schůdcích do podpalubí.

„Záchranné vesty na sebe a všichni na palubu! Dělejte, pohyb!“ zakřičel do chodby. Kolem mužů, kteří propadli panice, pospíchal dál do zadního traktu. Otevřel dveře do strojovny a chystal se tam rovněž ze všech sil zařvat, ale vtom proti němu vyrazil žhavý oblak olejově páchnoucí štiplavé páry. Ustoupil stranou, aby se vyhnul dýmu, avšak s nenadálým zhoupnutím Juanity ho zaplavil příval vody. V lodi je trhlina a běsnící živel už pronikl do strojovny!

Zapříčil se proti dveřím. Musí je zavřít, jestli má mít posádka ještě šanci. Opřel se o protější stěnu úzké chodby a vší silou tlačil. Nakonec se mu podařilo vrátit dveře do původní polohy a zacvaknout zámek. Nebyla to skutečná vodotěsná přepážka, jen prosté ocelové dveře, ale prozatím to musí stačit.

Rychle zamířil nazpět a vyběhl na můstek. Jeho muži se tu už shromáždili. Bojovali s nakloněnou palubou, opírali se o stěnu a překotně se snažili navléct záchrannou vestu.

„Kde je Pedro?“ zeptal se. Doufal, že inženýr nezůstal uzavřený ve strojovně. Zběžný pohled na zmatené obličeje přítomných mu potvrdil jeho obavy. Ten muž se už nedá zachránit.

Plavidlem otřásl mohutný náraz, Juanita se vztyčila na zadní a dva muže to na malém prostoru připravilo o rovnováhu. Jeden narazil zuby na kovové zábradlí, druhý se bolestivě udeřil o dveře. Celá lodní příď se vztyčila, čímž se část zádi dostala pod hladinu.

„Držte se!“ zařval González, který očekával, že loď se každým okamžikem vrátí do původní polohy. Uplynulo však několik strašlivých okamžiků a nic se nedělo.

„Padre nuestro, que estás en el cielo…,“ začal se modlit jeden z námořníků a ostatní sklonili hlavu.

„Zůstanete tady, je to jasné? Nikdo nepůjde dolů,“ zvolal González. „Jestli se Juanita potopí, snažte se vyváznout se zdravou kůží!“ S těmi slovy opustil můstek a vyšel na palubu. Do tváře ho okamžitě začal šlehat déšť a skoro ho připravil o dech. Přivřenýma očima zahlédl tajuplné světlo a přiměl se k tomu, že se na něj zahleděl pozorněji. Bílá kypící pěna se rozšířila kolem celé lodě. Vypadalo to, jako by se voda vařila, a ačkoli se příď Juanity tyčila několik metrů nad hladinou, vodní tříšť se rozstřikovala i do této výšky.

González se přidržel zábradlí a opatrně se prodíral ke klesající zádi. Když se tam dostal, zpočátku nevěřil vlastním očím. Oceán tady byl ještě bouřlivější a vlny si přehazovaly části neznámých vraků. Na záďovou palubu byla vymrštěna obrovská hromada z řas, nedefinovatelných trosek a kamení. Většina této zátěže se zřejmě skrývala pod vodou, protože stahovala lodní záď pod čáru ponoru.

Nevěřícně přistoupil ještě blíž, až mu voda přelévající se přes palubu sahala po lýtka. Z černé lesklé naplaveniny vyčnívala paže. Pedro! Moře ho strhlo, vyplivlo a pohřbilo ve změti trosek, která se teď chtěla zmocnit i Juanity!

González se už odvracel, když vtom zahlédl, jak se v hromadě cosi zalesklo. Utkvěl pohledem na nepřirozeně třpytivém předmětu, který uvízl na kusu korálu zamotaném do mořských řas. Sklonil se, uchopil volný konec nálezu a pokoušel se ho uvolnit. Byla to část starobylé kovové desky. Rozhodně nešlo o běžný kov. Uvědomil si, že drží v ruce zlato!

Celým tělem se opřel o naplaveninu, prodral se mezi mokré trosky, odházel je a zatáhl za nejméně na prst tlustou desku. Právě když ji uvolnil, celá hromada povolila a sklouzla níž. Chtěl se napřímit, ale uvědomil si, že se celá lodní záď ještě víc naklonila. Rukávem se navíc zachytil za ostré hrany korálu. Trosky ho pomalu, ale jistě stahovaly pod hladinu! Zoufale se pokoušel uvolnit, když tu se přes zadní palubu převalila obrovská vlna a všechno pohltil běsnící vír vody a temnoty.

AUTEC U.S., námořní výzkumné středisko, Andros Island, Bahamy

„Máme kód padesát, pane!“

Voják se zastavil na prahu a zasalutoval. Nadporučík vojenských námořních sil USA Walters vzhlédl od dokumentů. Na to označení se rozpomínal jen vágně – je to něco naléhavého, ale od jeho přeložení na bahamský ostrov Andros ho ještě nezažil.

„Děkuji,“ odpověděl a přikývl. „Ať shromáždí všechny informace, hned přijdu.“

Voják odešel, Walters vstal a otevřel nástěnný trezor. Kromě několika aktuálních podkladů k různým projektům tu ležela také složka s důvěrnými pokyny a opatřeními. Nalistoval kód padesát, přečetl si pár odstavců a materiál zase odložil.

Za chvíli vstoupil do kontrolního stanoviště ostrahy vzdušného a námořního prostoru. Přítomní vstali a postavili se do pozoru, ale Walters jen nedbale mávl rukou. Přistoupil k němu službu konající poddůstojník.

„Nechal jsem vás informovat kvůli kódu padesát, pane.“

„Proto jsem tady. Tak spusťte.“

„Prosím, následujte mě, pane.“ Poddůstojník otevřel skleněné dveře do vedlejší konferenční místnosti. Pak ztlumil světlo a zapnul počítač spojený s promítačkou. Vzápětí se na stěně rozsvítila mapa.

Walters se posadil a se zájmem se na ni zahleděl. Byla sestavená ze satelitních snímků zachycujících sever Baham až nahoru k Abaco Island a značnou část Atlantiku směrem na severovýchod. Na spodním řádku bylo vidět údaje o měřítku, datu, času a několik meteorologických veličin.

Objevil se červený bod laserového ukazovátka a pomalu putoval po mapě.

„Všimněte si této oblasti, pane,“ upozornil poddůstojník. „Tento záběr byl pořízen asi před hodinou. Když zobrazím oblačnost, vidíte, že obloha je sice zatažená a rychlost větru je mezi dvaceti a pětadvaceti uzly, což je poměrně vysoká hodnota, ale v celém regionu nepropukly bouře ani špatné počasí.“

Walters si zamyšleně masíroval zátylek. Meteorologii nenáviděl už při základním výcviku. Nyní sice vizualizační metody doznaly jistého pokroku, ale samotná problematika klimatu se tím nestala o moc zajímavější. No dobře, ve sledované době žádné bouřky, tak dál!

„Teď zvětším odpovídající výřez. Tohle odpovídá zhruba výši patnácti mil. Budete-li laskavě věnovat pozornost vzájemně se doplňujícím údajům z frekvenčního filtrového skenu…“

V tomhle chlapíkovi přišel svět nejméně o docenta, napadlo Walterse.

„…rozpoznáte tady ve vodě šedou skvrnu. Je to oblast zpěněné vodní tříště, vidíte? A během dalších třiceti minut se neustále zvětšovala.“

„Poslyšte,“ přerušil ho Walters, „to je všechno docela zajímavé, ale asi by se nevyhlašoval kód padesát, kdyby tam někde nebylo nějaké plavidlo, že? Takže přikročme k tomu hlavnímu.“

„Ano, samozřejmě, pane. Jde o tuto loď.“ Prosvětlila se dráha, na jejímž konci se dalo poznat nepatrné kolečko. „Je to trauler.“

„Trauler?“ Walters v duchu zasténal. To určitě nezůstane stranou pozornosti a mohlo by to vyvolat velké mrzutosti.

„Ano, pane. Kubánská rybářská loď, aby to bylo zcela přesné. Ověřili jsme údaje a zjistili, že pár posledních dnů křižovala v této oblasti. Přitom však nelovila ryby. Zachytili jsme sonarové ozvěny, a proto vycházíme z toho, že šlo o jedno z těch přestavěných plavidel hledačů pokladů.“

„Dobrá práce,“ poznamenal Walters a ulevilo se mu. Zpravidla se nikdo nezajímá o to, co se děje s takovými soukromými loděmi, natož aby někoho vzrušovali kubánští hledači pokladů. „Co se tedy stalo?“ zajímal se.

„Jakmile se loď dostala do oblasti zvlněné vodní tříště, zmizela za patnáct minut z radaru.“

„Potopila se?“

„Pravděpodobně ano, pane.“

„Nějaké nouzové volání?“

„Ne, pane.“

„Dobře, děkuji.“ Walters se zvedl. A kvůli tomu dělají takový rozruch, pomyslel si. Na druhé straně to je součást protokolu. Naštěstí se to zběhlo tak, že už on sám nemusí nic dělat. „Bedlivě tu oblast sledujte,“ nařídil poddůstojníkovi, „a hlaste mi další události, které by s tím mohly souviset. Víte, jakou zprávu máte napsat, že?“

„Top secret, pane.“

„V pořádku. Odchod.“

Atlantik, asi osmdesát námořních mil severně od Great Abaco Island, Bahamy

Když se González vynořil z vln, lačně zalapal po dechu, ale vzápětí ho vír znovu stáhl pod hladinu. Zmítané tělo se bezmocně točilo a muž nebyl schopen rozlišit, kde je nahoře a kde dole. Kolem sebe měl běsnící chaos vzduchových bublin, pěny a trosek. Jako jediný člen posádky si nenasadil záchrannou vestu, ale ta by mu teď beztak moc nepomohla. Ve víru by se zmítal tak dlouho, až by se utopil. Něco mu narazilo do boku a on se toho chytil. Bylo to drsné a štěpilo se to, velký dřevěný trám nebo něco podobného. Pevně se toho chytil a sklonil hlavu, když ho společně s kusem dřeva uchopil rychlý proud. Pak se znovu ocitl na hladině a zalapal po dechu. Na okamžik se domníval, že vidí na vzedmutých vlnách tančit Juanitu, ale bylo to jen šálení smyslů. Ještě silněji sevřel dřevo a opatrně se rozhlédl na všechny strany. Pořád ještě pršelo a vítr strhával vrcholky pěnových korun, ale bouře už zřetelně zeslábla a i moře se uklidnilo. Přízračný svit zmizel a s ním i bílá vodní tříšť. Na vlnách se pohupovaly velké chomáče řas, z nichž vyčnívaly dřevěné trosky a další odpad. Po Juanitě nebylo nikde ani stopy. González objevil nedaleko rozsáhlejší naplaveninu. Usilovně kopal nohama, aby své dřevo ve vodě obrátil; konečně zamířil k hromadě, kterou tvořilo několik vzájemně zaklíněných trámů hustě pokrytých mořskými chaluhami.

Pokusil se vyšplhat na improvizovaný vor. Ten se pod ním kymácel a posunoval, ale držel pohromadě. González vleže na břiše začal dočasné plavidlo vylepšovat. Protahoval dlouhé pruhy světle hnědých a černých chaluh mezi spárami a splétal je s ostatními. Dřevěné tyče a zbytky trámů posunul k sobě tak, aby byly ještě pevněji zaklíněné.

Měl pocit, že sní, když opět spatřil, jak se něco lesklého zatřpytilo – přesně jako v naplavenině na zádi Juanity. Natáhl se a sáhl hluboko mezi dva trámy, aby nahmatal zlatý předmět uvízlý pod hladinou mezi troskami. Byla to tenká destička, stejná jako předtím. Vzrušeně se zachvěl, když se prsty dotkl jejího povrchu. Ta barva! Nemohl se zbavit dojmu, že cítí teplo vycházející z tajuplného nálezu. Zlehka za ni zatáhl, ale ona se zničehonic zhoupla dolů. Je zřejmě velmi těžká! Držel ji jen třemi prsty, zbytek se pohupoval pod vorem a každou chvílí hrozilo, že drahocenný předmět zmizí v hlubině.

González zoufale sklouzl do výhodnější polohy, aby se i druhou rukou mohl natáhnout do mezery v naplavenině.

„Gonzálezi!“

Překvapeně otočil hlavu. Několik metrů od voru plaval muž.

„Gonzálezi! Pomoz mi!“

Byl to Raúl, který se bezmocnými pohyby pokoušel udržet na hladině. Přišel o záchrannou vestu, byl vyčerpaný a zřejmě zraněný.

González se posunul k Raúlovi, kam až mu to paže ponořená do vody dovolovala, a natáhl k němu druhou ruku. „Pojď sem! Chyť se mě!“

Raúlova hlava zmizela pod vodou. Pak ještě jednou zamáchal pažemi a znovu se objevil nad hladinou. Síla mu už na smysluplné plavání nestačila. „Pomoc!“ zasípal, než se mu další vlna převalila přes hlavu.

González mu musel pomoct, ale nemohl se přitom ani pohnout! Zkusil ponořenou paži vytáhnout, ale zlatá deska přitom narazila na spodní stranu naplaveniny a téměř mu vyklouzla z ruky. Drahocenný předmět držel už jen křečovitě zaťatými špičkami prstů.

„Ještě pár metrů,“ zvolal zoufale a pokusil se natáhnout co nejdál, aby Raúlovi podal paži. Bylo to ale pořád moc daleko.

Raúl vzhlédl, zamáchal rukama, ale následující vlna ho znovu potopila pod hladinu. Za okamžik se nad vodou objevila ruka, ale pak i ona zmizela v hlubině.

„Ne!“ zakřičel González. V očích se mu mísily slzy s dešťovou vodou a rozhněvaně zaklel do bouře. Pak přitiskl tvář k mokrým chaluhám voru. Plakal a třásl se, nejprve smutkem, ale postupně stále silněji vztekem. Sebral všechny síly a energicky hmátl druhou paží do mezery po desce. Pevně ji uchopil a divoce s ní škubal, až se mu za pár minut podařilo protáhnout ji mezi troskami na vor.

Vyčerpaný se schoulil na bok a položil poklad vedle sebe. Bylo jasné, že deska je ze zlata. Navíc však byla popsaná! Spirálové vzory, jemné čáry jako na konstrukčním nálezu a piktogramy cizího jazyka pokrývaly celou plochu. Nic podobného dosud neviděl, z žádné epochy ani kultury, o které zatím slyšel. Jedno mu ovšem bylo jasné: Tam, odkud nález pochází, je jich určitě mnohem víc.

Zaťal pěst a napřáhl ji proti moři. „Přísahám na toto zlato, že se vrátím! Vyrvu ti tvé poklady a pomstím bratrovu smrt! Raúle, slyšíš mě?! Vrátím se a pomstím tě!“

KAPITOLA 2

Deštný prales, asi šedesát kilometrů severně od Flores, Guatemala

I tentokrát, podobně jako v několika uplynulých dnech, probudilo Patricka nesnesitelné štěbetání jednoho určitého ptáka. Určitě to nebyl stejný pták, který je stále sledoval, ale tento druh dokázal mimořádně pronikavě trylkovat.

Posadil se v houpací síti a odhrnul moskytiéru, kterou měl nad sebou připevněnou k větvi. Pohled na hodinky mu prozradil, že je pár minut po sedmé. Příšeří v džungli se zanedlouho ještě trochu prosvětlí.

„Zatraceně,“ ulevil si, když zjistil, že v noci shodil botu na zem. Vyhoupl se ze sítě a protáhl se.

„¡Buenos días, seňor Patrick!“ zvolal jeden ze průvodců z opačného konce malého nočního tábora.

„No jo, dobrý ráno,“ zavrčel, vytáhl z postranní kapsy u kalhot krabičku cigaret, vyndal jednu bez filtru, řádně ji promnul mezi prsty, aby ji vytvaroval, a zapálil si. Po prvním potáhnutí ji zavěsil v koutku úst a sklonil se pro boty. Uchopil je za podrážku a několikrát jimi udeřil o strom. První byla prázdná, z druhé vypadla na pralesní půdu stonožka silná jako mužský prst a spěšně zmizela mezi listím.

„Tak padej, nebo si tě uvařím!“

Obul se a zamířil k ohništi. Dokud má dva stopaře, nemusí si lámat hlavu s potravou. V nejhorším by oželel i plynové náplně do vařiče. Oba muži v každém tábořišti rozdělali malý oheň, který udržovali a používali k vaření – právě teď zavoněla silná káva, která mu každé ráno přišla velmi vhod.

Najal si je před několika dny ve Flores. Starým terénním vozem dojeli do Carmelity, kde velkoměstští dobrodruzi vždy našli nabídku pár výletů do džungle, při nichž si obvykle hrábli se silami až na dno. Za směšně nízkou částku se jim tady rovněž naskýtala možnost zkoumat dosud neobjevené architektonické pozůstatky mayské kultury. Z Carmelity vyrazili severovýchodním směrem do džungle. Patrick však nezamýšlel hledat nějaké mayské chrámy, tentokrát šlo o něco jiného.

Posadil se na dřevěný špalek vedle táboráku, vzal si od Jaimeho, jednoho z průvodců, umělohmotný pohárek a naplnil ho silnou kávou, která se vařila v plechové konvici na ohni.

„Je to ještě daleko, seňor Patrick?“ zeptal se Jaime.

„Řekl bych, že tam dnes dorazíme.“ Usrkl nápoje připomínajícího mokku a rozhlédl se. „Kdepak je Rodrigo?“

„Hledá cestu, pane.“

„Cestu? Tu určitě nehledá – vždyť vůbec neví, kam jdeme!“

„Ano, jistě,“ přikývl Jaime. „Proto pátrá všude.“

Patrick zavrtěl hlavou. Vytáhl navigaci GPS a zapnul ji. Přístroj zaměřil signály z několika satelitů a určil aktuální pozici výpravy. Objevila se mapa – nebo spíš něco, co ji vzdáleně připomínalo. Pro zdejší oblast to ovšem byla jen prázdná plocha s několika silnicemi, od nichž se však už stačili vzdálit natolik, že je v tomto stupni navigačního rozlišení ani neviděli. Mnohem důležitějších bylo pár dalších údajů, které přístroj propočetl na základě satelitních signálů.

„Ještě osm kilometrů,“ upřesnil. „A musíme jít přesně tímto směrem.“ Ukázal k pralesu, který ze všech stran vypadal stejně. Ve skutečnosti samozřejmě nevěděl, jestli je to opravdu přesně osm kilometrů. Navigace stanovila vzdálenost a směr podle aktuálně zaměřené polohy a cílových souřadnic, které předem zadal a uložil. Chystali se ovšem prozkoumat místo, které dosud nikdo nezaměřil, ba ani tam zatím lidská noha nevkročila, a proto mohl tyto koordináty pouze odhadnout.

Strávil dlouhé týdny ve starobylých španělských knihovnách v Toledu a Seville a dlouho bojoval o povolení pořizovat si výpisky v jednom katolickém archivu v Římě. Vytrvalé hledání se však vyplatilo. Byl na stopě otce Guilherma de Navarry, dominikánského mnicha, který byl v sedmnáctém století poslán coby trestanec do kolonií Nového světa. Jako mnozí další duchovní v mladém vicekrálovství Nové Španělsko měl i on ukazovat pohanům jedinou pravou cestu k vykoupení hříchů. Pozoruhodné na otci Guilhermeovi bylo to, že některé z jeho dochovaných dopisů z této doby obsahovaly zmínky o mimořádném pokladu. Padre se neohlásil u jedné z mnoha misií, jak se od něho očekávalo, ale místo toho pronikl hluboko do yucatánské džungle a bez povolení založil vlastní misii. Patrick po prostudování jednotlivých dopisů shromáždil rozptýlené odkazy na prostředí mise, uváděné délky cest a popisy různých markantních bodů v krajině a porovnal je se satelitními snímky nejvyššího možného rozlišení. Vlastní zkušenost se středoamerickou džunglí mu pomohla získané informace správně vyhodnotit; věděl, jak vypadá zdejší krajina i deštný prales, dokázal odhadnout, nakolik pracné bude překonávat v tomto regionu řeky a jakou dálku může za den ujít. Tak určil nejpravděpodobnější polohu misie, která nebyla nikdy nalezena a upadla v zapomnění. Tyto údaje použil jako cílové souřadnice. Možná se přitom zmýlil nebo se dopustil chyby při zaměřování, ale to samozřejmě nebude svým dvěma průvodcům věšet na nos.

Jako každé ráno našel kromě kávy konzervu s ohřátou polévkou. Ani zdaleka to nebyla snídaně, po které toužil. Hned po ránu nemíval vlastně hlad, ale pochod džunglí byl vyčerpávající a nejpozději do hodiny bude rád, že má něco v žaludku.

Vypravili se na cestu, když se první sluneční paprsky zaleskly v korunách stromů. Nad pralesem se vznášel dusný opar. Obklopovalo je všudypřítomné hlasité bzučení neznámého exotického hmyzího světa, provázely je pronikavé ptačí hlasy a nepřetržitý neskutečný skřekot paviánů ve vrcholcích stromů. Patrick nechal oba průvodce s mačetami jít napřed. Rozpoznávali a vytvářeli nejsnazší průchody v tak hustě zarostlé džungli, že by se kvůli tomu nezkušený návštěvník uzoufal. Místy se přechod mezi podrostem, liánami a stromy skrýval lidskému oku a nebylo vždy jasné, jestli se ještě pohybují po zemi, nebo mezi kořeny popínavých parazitických fíkovníků. Stopaři se vyhýbali rostlinám s jedovatými trny a odháněli alespoň některé hady, jichž se mezi větvemi hemžilo až odpudivě mnoho. Většinu plazů však nechali bez povšimnutí, protože údajně nebyli jedovatí. Patrick doufal, že jeho průvodci mají pravdu. Nebyl biolog ani odborník na pralesní faunu. V podstatě neměl s tak bujnou přírodou – a bujnější si už ani neuměl představit – sebemenší zkušenost. Mohl se pochlubit inženýrským vzděláním, které mělo k průvodcovství hodně daleko. Vyznačoval se však určitou pragmatickou zručností a většinou neomylným instinktem. Právě proto neváhal s dobrodružnými výpravami. Na počátku toho, co by někdo snad označil za kariéru, ačkoli nešlo o nic víc než souhru šťastných náhod, podpořil svými technickými postřehy několik archeologických výzkumů. Poté dospěl k názoru, že vlastní vědomosti a schopnosti využije samostatně. Pracoval s průzkumnými roboty a pátral v ruinách antických památek, samozřejmě ne vždy s oficiálním povolením. Přesto zaznamenal několik pozoruhodných nálezů. Určitou dobu si pohrával s myšlenkou, že najde bájné zlatonosné Eldorádo, ale nepodařilo se mu najít zlatokopy ochotné přistoupit na tak velké riziko. Pak se ale seznámil se vzdělancem s akademickým titulem. Společně s profesorem historie Petrem Lavellem uskutečnil dva projekty, které mu zabraly hodně času. Teď už však uplynuly dva roky a on začal neklidně poposedávat; cítil, že by to chtělo něco podniknout. Nic velkého, žádná honička za Eldorádem, ale konečně zase mít v rukou hmatatelný poklad – tedy něco, co mu společně s profesorem zůstávalo pořád odepřeno. Nyní jsou ve hře poklady otce Guilherma. A ještě dnes večer by chtěl objevit jeho misii.

Bylo pozdní odpoledne, když stanuli na cílových souřadnicích. Signál navigace GPS jim potvrdil, že se s očekávanou odchylkou několika metrů ocitli na předem zadaném místě. Taková přesnost byla samozřejmě klamná. Patrick zavolal na průvodce, aby zastavili, a rozhlédl se. Džungle vypadala pořád stejně, a ani v posledních hodinách neobjevil žádné nápadné struktury.

„Jsme už velmi blízko,“ prohlásil. „Podrobnější údaje neexistují, takže musíme mít oči na stopkách. Lokalita, kterou hledáme, byla opuštěna před čtyřmi staletími. To je dost času na to, aby zarostla několika generacemi těchto pralesních obrů. Průsek určitě nenajdeme, nebyla to velká misie – pár chýší, po kterých už určitě nezbylo ani stopy, a hlavní dům postavený z kamene. Je tedy možné, že narazíme na zbytky zdiva. A abych nezapomněl, poblíž se určitě nachází cenote, i když velice malá.“

Zdálo se, že stopaři jsou vděční zvláště za poslední informaci, protože spokojeně přikývli. Budou se zřejmě orientovat podle určitých zvířat nebo rostlin nacházejících se poblíž těchto přírodních studní. Cenote vznikly z jeskyní, které dlouhá tisíciletí hluboko pod džunglí vymývala z vápence prosakující dešťová voda.

Jakmile se prolomil strop, vytvořily se většinou okrouhlé otvory. Občas měřily v průměru pouhých deset až dvacet metrů, ale tu a tam se vyznačovaly i velikostí fotbalového hřiště. Měly příkré kamenné stěny sahající až k hladině spodní vody. Vědci zjistili, že na poloostrově Yucatán se vyskytuje přes tři tisíce takových přírodních studní, které jsou většinou spojené gigantickým podzemním zaplaveným systémem jeskyní. Otec Guilherme se zmiňoval o malé cenote poblíž své misie; připomínal, že je to posvátné místo Mayů. Patrick však na satelitních snímcích tohoto regionu neobjevil v blízkém okolí zadaných koordinát žádné přírodní vodní nádrže. Měl ovšem k dispozici záběry s poměrně nízkým rozlišením, takže menší objekty se na nich prostě nedaly rozeznat.

O deset minut později se nedaleko ozvalo volání Jaimeho. Zamířili k němu a viděli, že skutečně našel cenote. Nebyla velká, Patrick odhadl její průměr na deset až dvanáct metrů. Pralesní půda končila u příkré hrany. Stěny vedly jako studniční šachta do hlubiny, kde se na vodní hladině podobné zelenému oku zrcadlila obloha.

„Skvělé,“ podotkl Patrick. „Teď už to nemůže být daleko. Rozdělíme se. Já půjdu doprava, vy dva doleva. A Jaime, ty přitom udělej větší okruh než Rodrigo. Sejdeme se na druhé straně!“

Tentokrát byl šťastným nálezcem Patrick. Cestu mu totiž zanedlouho zahradil násep. Mezi stromy se neobvykle vysoko vypínal podrost, jako by zarůstal nějakou překážku. Odstranil mačetou spleť rostlin a narazil na vrstvu z mechu a humusu, kterou rovněž překonal. Pak se objevila nízká kamenná zídka, na první pohled výtvor lidských rukou.

Zapískal na prsty, zavolal na oba průvodce a sám se pečlivě kolem sebe rozhlédl. Vystoupil zpět na val a zkoumal jeho trasu. Zídka, která byla pod nánosem pralesní půdy téměř neznatelná, opravdu vytvářela velký obdélník připomínající základ domu. Byla to hledaná misie!

„Tady to je,“ prohlásil, když k němu přistoupili Jaime a Rodrigo. „Musíme odstranit veškerý porost kolem zdiva i uvnitř stavby.“

Muži se okamžitě pustili do práce. Patrick si nedokázal konkrétně představit, kde by v těchto žalostných ruinách měl hledat nějaký poklad, ale doufal, že mu jeho instinkt daruje vnuknutí, jakmile se podaří misii zbavit nánosu džungle. Domníval se, že pohled na zdi ho bude inspirovat, jak to tu asi kdysi vypadalo. Třeba se jim podaří najít i další zbytky, zeminu, nějaké indicie – prostě něco jiného než pouhé kameny.

Ve třech jim šla práce od ruky. Ještě před soumrakem se jim podařilo vymýtit keře, úponky a mladé stromy přímo v troskách misie, ale i odkopat metr silnou vrstvu podrostu a země z posledních čtyř staletí. Nakonec se dostali na vápencové desky, které kdysi zřejmě tvořily podlahu budovy. Dlaždice už nebyly rovné, na mnoha místech se posunuly nebo jimi prorostly kořeny, které je rozlomily. Navíc uprostřed se vypínal velký strom s téměř metrovými plochými kořeny – byl to mladý obr, jenž by jednoho dne nejspíš vyplnil celou stavbu. Přesto se na denním světle zvolna objevovala podoba prostého domu. Zde, v guatemalské džungli, představoval spojení s dobyvatelským Španělskem, neskutečný most do minulosti.

V rohu odhaleného prostoru, přímo u zdi, si Patrick všiml mimořádně velké desky ležící vedle řady menších. Možná tu kdysi býval dřevěný podstavec, na kterém stál nahrubo vytesaný oltář. Ta nepravidelnost musela mít nějaký důvod. Vyndal jeden ze skládacích rýčů, jež přinesli s sebou, a seškrábal z desky poslední zbytky zeminy. Když přitom zachytil o hranu, zjistil, že do kamene je zapuštěná svorka se zasazeným úzkým a k nepoznání zrezivělým kovovým kruhem. Až dosud to tak bylo – teď ho však Patrick nedopatřením rýčem urazil.

Klekl si na zem a rukama důkladně očistil desku. Měřila zhruba jeden čtvereční metr a byla opracována mnohem pečlivěji než kameny sloužící jako dlažba. Připomínala vchod do sklepa nebo hrobu. Určitě se nějak dá nadzvednout…

„Jaime, Rodrigo! Pojďte sem a pomozte mi!“ Stopaři přerušili přípravy na rozbití nočního tábořiště a přispěchali k němu. „Potřebujeme něco jako páčidlo, případně by se nám hodilo i lano. Nejlépe obojí.“

Muži byli založeni obdobně prakticky jako Patrick a okamžitě pochopili, co je třeba dělat. Za chvíli protáhli svorkou umělé lano silné jako prst a přehodili ho přes větev stromu, takže za něj mohli táhnout s využitím celé tělesné váhy. Patrick zároveň vytvořil rýčem zaraženým pod přední hranu páku a za pár minut kámen povolil. Pozvolna se vysunul z původní polohy a poslušně následoval napjaté lano.

Patrick se podíval do zejícího otvoru a nepatrně sebou škubl, protože proti němu vyrazil závan hnilobného vzduchu. Dolů, nanejvýš dva metry hluboko, vedlo několik kamenných stupňů, pod nimiž bylo vidět černohnědou půdu.

Vrátil se k výbavě, vyndal nabíjecí kapesní svítilnu MagLite a sestoupil po schodech.

„Ksakru!“ zaklel, když místo pevné půdy ve sklepním prostoru šlápl do bahnité břečky. Z lepivé husté kaše pod nohama vystupoval hnilobný zápach tlejících rostlinných zbytků. Opatrně vykročil vpřed a za chvíli se odvážil dalšího kroku. Pak přestal zapadat a po kolena stál ve smradlavém bahně. Kužel svítilny bloudil po sklepě. Stěny byly z přírodního kamene, který byl na některých místech opracovaný – nejspíš aby se dutý prostor trochu rozšířil. Pokrývaly je tmavé skvrny z mechu a hub. Stropem sem pronikala a celý prostor vyplňovala spousta kořenů.

Patrick se pokusil proniknout o něco dál. Sunul nohy bahnem, které přitom odporně bublalo. Celá staletí sem pralesní půdou prosakovala dešťová voda a stékala tímto prostorem, a proto se zde nemohlo dochovat nic organického, co tu snad kdysi bývalo, žádné padreho knihy ani jeho mrtvé tělo – vlhkost by všechno rozložila. Pokud však otec Guilherme strážil poklad, bylo vysoce pravděpodobné, že ho uložil právě sem. A drahokamy, jak známo, netlejí.

„¡Seňor Patrick! Je všechno v pořádku?“ To byl Jaimeho hlas, který sem pronikal od vchodu.

„Ano, nebojte se. Postarejte se o oheň, hned jsem u vás.“

Opatrně kráčel dál. V žádném případě si nepřál, aby mu v téhle žumpě podklouzla noha. Zamyslel se, proč vlastně není tento prostor skoro celý vyplněn vodou. Hornina je zřejmě tak propustná, že voda se pokaždé stačí vsáknout. Týkalo se to asi celé oblasti, a proto byla prošpikovaná přírodními nádržemi cenote a menšími vyplavenými podzemními dutinami. Zůstávalo záhadou, jak padre našel tuto jeskyni, nad kterou vybudoval misii. Třeba to byla jenom náhoda.

Světlo baterky dopadlo na vypuklinu ve zdi. Byl to výklenek vysekaný do skály. Přistoupil k němu a prozkoumal ho. Na výšku mu sahal zhruba k bokům. Strčil do něj nohu a škubl sebou, když narazila na nějakou překážku schovanou pod nánosem bahna. Byl to kámen, nebo něco, co tam zanechal padre?

Patrick zaváhal, jestli se má sklonit a přehrabovat se v páchnoucí břečce, když tu za sebou zaslechl hrozivý skřípot. Znělo to jako drcení kamene a byl to nepřirozeně dutý zvuk. „Zatraceně!“ zasyčel, když se půda pod ním pohnula. Potom cosi za jeho zády hlasitě prasklo, jako by se to rozlomilo. Trhl sebou a s hrůzou si všiml, že celé podloží jeskyně klesá. Každopádně se to týkalo hladiny bahna. Kámen pod nohama vypadal dosud stabilně, ale něco se stalo a hnilobná kaše děsivě rychle kamsi odtékala. Znovu se ozvalo pronikavé zaskřípání a tentokrát povolily i velké kusy půdy, propadly se a strhly s sebou bahno. Celé podloží se hroutilo! Patrick pochopil, že pod tímto sklepním prostorem se nachází další jeskyně, možná pravá cenote sahající mnoho metrů do hlubiny, až k hladině spodní vody! Přitiskl se ke stěně a hledal mezi kameny nějakou oporu.

„Haló, chlapi! Musíte mi pomoct! A to rychle!“

Šátral nohama směrem ke schodišti, ale pokaždé šlápl do prázdna. Světlo baterky mu prozradilo, že už tam není žádné podloží. On sám teď stál na čemsi, co vzdáleně připomínalo římsu – a ta se pod ním mohla kdykoli prolomit.

„Hoď mi lano, dělej!“ zvolal, když viděl, že se nad schody sklání Jaime.

Muž zmizel. Vteřiny trvaly snad celou věčnost. Kolem Patricka vrzala hornina. Bylo naprosto jasné, že zával ještě zdaleka neskončil. Konečně se znovu objevil stopař a chystal se sestoupit dolů.

„Ne, zůstaň nahoře!“ zakřičel Patrick. „Tady už není nic stabilního!“

Jaime se stáhl o kousek nazpět, přesně tak daleko, aby mohl konec lana co nejpřesněji hodit. Zatížil ho kamenem a provaz dopadl za Patricka. Sklonil se pro něj a světelný kužel znovu ozářil výklenek. I odtud se bahno odplavilo – a objevila se truhlice.

Poklad! projelo mu hlavou. Pozorně si truhlu prohlédl. Byla dřevěná, skoro černá a měla mazlavý povrch. Zázrak, že přestála dlouhá staletí a dávno neztrouchnivěla a nerozpadla se. Určitě je to jakési mimořádně odolné tropické dřevo, nebo bylo něčím naimpregnované, zamyslel se. Pokusil se ji nadzvednout. Nasáklá vodou byla těžká jako olovo, a navíc nebylo vidět žádné úchyty. Bude třeba ji uchopit oběma rukama – a nejspíš i pak to bude nad jeho síly.

Na úzké římse, na které stál, se nemohl rozumně pohybovat. Neměl sebemenší šanci, že by dokázal truhlu zvednout. Kromě toho se sám musel jistit lanem od Jaimeho, aby se nezřítil. Zatímco si lano připevňoval k opasku a vytvořil smyčku pro ruce, horečnatě přemýšlel. Další lano? Ne, ze schodů se truhla nedá vytáhnout, sklouzla by totiž do propadliště a narazila na stěnu. Prkna! Mohou položit na zem prkna, od schodů k římse, a truhlici po nich táhnout.

Na hlubší zamyšlení mu nezbyl čas. Protější strana podzemního prostoru se s nečekaným rachotem zřítila a vytrhla části stropu. Strom se spletí kořenů s ohlušujícím hřmotem shora propadl, prorazil poslední zbytky podlahy a jako obrovské kopí projel do podzemní nádrže, která se otevřela u Patrickových nohou. Kolem něho se odlupovaly ze stěn kamenné balvany a zdálo se, jako by se celý prostor smršťoval. Strom klouzal stále hlouběji a ničil větvemi zbývající části stropu. Haluze bičovaly stěny kolem Patricka, který se snažil ze všech sil udržet na římse. Konečně se pralesní obr zastavil a uvízl horní částí koruny v kráteru.

„¡Seňor Patrick! Všechno v pořádku?“ zaslechl, jak shora mezi větvemi volá Rodrigo.

„Ano! Ale nejspíš to už dlouho nevydrží!“ Lano, které mu hodil Jaime, nebylo nyní nic platné, protože větve zahradily cestu ke schodům vedoucím nahoru. Musí se nějak vysoukat stropem… Když natáhl paže, nahmatal nad sebou okraj vylomených balvanů, ale nemělo smysl vyskakovat, aby se za ně zachytil. Bylo víc než pravděpodobné, že by se rovněž uvolnily a on spadl do černoty. A malý výstupek pod jeho nohama, který mu skýtal šibeniční lhůtu, by to určitě taky nevydržel.

Tu kameny pod ním povolily. Nohy mu sklouzly do prázdna. Pustil kapesní svítilnu a natáhl se po větvích před sebou. Smekl se, znovu křečovitě hrábl do zeleně a konečně se mu podařilo zachytit větev. Současně cítil, jak se napnulo lano připevněné k opasku. Visel na stromě a nohy se mu houpaly nad hlubinou. Pokoušel se najít pro ně nějakou oporu. Dokud se celý strom nepotopí, je v bezpečí.

„Vidím vás, seňore!“ slyšel, jak Jaime volá směrem od schodů. To mu teď ale nebylo moc platné. Kdyby ho strom strhl s sebou do hlubiny, Jaimeho lano by to téměř určitě nevydrželo. Musí se dostat nahoru!

Opatrně se natáhl po vyšší větvi a vyzkoušel, jestli je dost pevná. Nacházel se jen kousek pod úrovní půdy, za normálních okolností by nebyl problém z otvoru jednoduše vylézt. Nyní si však nebyl jistý, jestli strom najednou neklesne ještě níž. Musí sebrat odvahu a zkusit to, jinou možnost nemá. Odvázal lano od opasku, protože Rodrigo mu skrz větve hodil druhé. Nejdřív uvízlo daleko od Patricka, takže Rodrigo ho vytáhl a znovu hodil dolů. Tentokrát dopadlo dostatečně blízko, takže Patrick na něj dosáhl a mohl si ho opět uvázat. Pak začal výstup. Za několik nervy drásajících minut se vyšplhal tak vysoko do koruny stromu, že stačil jediný dlouhý skok a konečně měl zase pevnou půdu pod nohama.

S úlevou se posadil na zem, odvázal lano a zhluboka vydechl. Zapálil si cigaretu, nabídl po jedné oběma stopařům, kteří mu radostně klepali na rameno, a prohlížel si dílo zkázy. Půda po někdejší misii zcela zmizela. Z temně zející rozsedliny vyčnívala horní část pralesního obra jako nějaký přerostlý keř. Kmen zmizel pět, možná i deset metrů hluboko v temnotě a pravděpodobně ještě nedosáhl na dno.

Poklad! Musí proniknout k truhlici! Dosud stála ve výklenku poslední stěny, která se nezřítila. Projednal záměr s Jaimem a Rodrigem, kteří se už zanedlouho pilně věnovali činorodým přípravám. Z několika lan, řemenů a pásů vytvořili zařízení, kterým mohli jistit Patricka jako amatérského horolezce. Vybaven dalšími pásy, karabinami a mačetou začal znovu sestupovat, tentokrát přímo k místu, kde se nacházela truhla. Nechtěl zatěžovat horninu, a tak používal strom a dbal na to, aby jeho jištění neuvízlo ve větvích a v kritickém případě ho nestrhlo s sebou. Potom se odrazil a vznášel jen na lanech v prostoru mezi větvemi a truhlou. Zasunul mačetu pod zpuchřelé dřevo, trochu truhlici nadzvedl, několikrát ji omotal koženými pruhy a připevnil karabiny. „Hotovo!“ zvolal a stopaři ho vzápětí začali vytahovat. Truhla nebyla zrovna lehká, ale Patrickovi se podařilo udržet ji tak dlouho, dokud se neocitl nad pevnou zemí. Muži ho pak rozhoupali, aby se dostal mimo dosah zející rozsedliny. Celá akce trvala zhruba pět minut, ale Patrick byl zpocený i za ušima.

Jaime a Rodrigo rozdělali oheň a on sám začal zkoumat dřevo. Bylo černé a kluzké, ale dosud podivuhodně stabilní. Truhla neměla žádné kování, šlo prostě o důkladně uzavřenou bednu. Objevil téměř úplně zanesené otvory, v nichž určitě vězely hřebíky, pokud se už působením vody nerozpadly. Je-li však dřevo dostatečně tvrdé a voděodolné, je možné, že se dokonce ještě zachovaly; třeba právě proto drží truhla tak pevně pohromadě.

Všiml si skoro nepatrné rýhy kolem horní části. Opatrně se zde snažil zasunout nůž do dřeva a rozevřít ho. Škvíra se postupně rozšiřovala a po posledním silném zapáčení víko odskočilo. Skutečně bylo připevněno železnými hřebíky dlouhými jako prst, které v truhle držely neuvěřitelně pevně, jako by neuplynula staletí, ale jen pár dní. Dřevo se ve vlhkosti nejspíš ještě pevněji smrštilo.

Pátravě nahlédl dovnitř. Jeho jiskřička naděje, že obsah zůstal neporušený, pohasla. Voda samozřejmě prosákla, pravděpodobně velmi brzy. Proto i tady viděl podobně práchnivou břečku jako v celém sklepení. Strčil ruku do páchnoucí směsi. Zetlelo tu něco organického, možná staré plátno nebo papír. Nahmatal nějaký těžký předmět a vytáhl ho na denní světlo. Byl to malý oltářní křížek, velký jen čtyřicet nebo padesát centimetrů. Byl černý a masivní. Patrick setřel největší nános špíny a poznal, že nález není ze železa, nýbrž ze stříbra. Nedalo se to sice určit na první pohled, ale křížek byl stříbrný. A v ramenech měl zasazené kameny. Čtyři sta nebo pět set let stará drahocennost z období konkvistadorů!

To byl ten poklad, o kterém psal padre? Ale copak se nezmínil o tom, že mu předměty nesmírné ceny přinášeli Mayové? O svém vlastním oltářním křížku by se asi moc nerozepisoval…

Ještě jednou hrábl do truhly. Měl pocit, že nahmatal dno, ale vzápětí zjistil, že je to něco jiného, většího a s hladkým povrchem. Bylo téměř nad jeho síly to vyjmout. Pomohl si tedy i druhou rukou a za chvíli vyndal jakýsi špalík, dlouhý a široký téměř jako truhla a asi deset centimetrů silný. Byl zahalený organickou vláknitou kaší, která kdysi zřejmě bývala látkou, a vážil jako olověná deska.

Položil si předmět na klín a zbavil ho ztrouchnivělého nánosu.

Nevěřil vlastním očím, když si uvědomil, co právě objevil.

Zalesklo se ryzí zlato, stejně třpytivé jako první den. Byla to tabulka posetá filigránskými nákresy a pečlivě vytesanými mayskými glyfy. Na okraji byla opatřena velkými zlatými kruhy, a když ji naklonil na stranu, poznal, že jde o knihu. Knižní svazek s listy z tence vytepaného zlata, popsanými takovou spoustou mayských znaků, že jich nikdy v životě neviděl pohromadě víc.

Tohle je poklad padreho! Mayská legenda zapracovaná na věčnost do nejdrahocennějšího kovu, jemuž čas nedokázal ublížit.

Pátrání se vyplatilo!

Latinský hřbitov „Terra Santa“, Bab Sharq, Alexandrie

Peter Lavell stál na dolním konci schodiště a vzhlížel k majestátnímu oblouku známému jako vchod do Alabastrového hrobu. Za ním scházel ze schodů Yves Pouilloux.

„Slíbil jsem vám přece, že to nebude daleko,“ podotkl Francouz.

Peter přikývl. Byl rád, že při jízdě městem měli klimatizované auto. Jakmile totiž vystoupil, pokryly mu čelo kapky potu. Už se nedivil, že tolik pracujících mužů tu nosí klobouky nebo alespoň čapky. V areálu starého hřbitova sice stálo několik akácií a cypřišů, ale stín aby tu člověk pohledal. Dřív mu vedro tolik nevadilo, ale teď už překročil šedesátku a nebyl tak zdatný a svěží. Ačkoli byl rodilý Angličan, žil a pracoval v Hamburku. Jeho kancelář v etnologickém muzeu ani často vlhké a větrné klima největšího německého přístavního města ho nepředurčovaly pro tyto zeměpisné šířky. Teď se to tady dalo ještě jakžtakž vydržet. Bezděčně si vybavil svůj poslední pobyt v Egyptě před dvěma lety. V Káhiře to bylo ještě horší.

„Pojďte, profesore Lavelle,“ vyzval ho Francouz, „zavedu vás k týmu.“

Peter ho poslušně následoval. Yves Pouilloux pracoval pro Centre d’Etudes Alexandrines, místní francouzskou organizaci provádějící archeologický výzkum v Alexandrii. Působila tu teprve od roku 1990, ale zaznamenala od té doby velké úspěchy, a to jak ve městě, tak i v přístavu. V první řadě šlo o ptolemaiovské období egyptských dějin, ale kromě řeckých nálezů naráželi také na římské artefakty a stopy pozdějších epoch.

Yves zavedl Petra k betonové stavbě vedle velkého stanu. Pod plachtou stál jeden stůl vedle druhého, za kterými se činila spousta vědeckých pracovníků a pomocníků. Zvědavě vzhlédli, když vedoucí vykopávek a jeho host přistoupili blíž.

Peter byl představen několika lidem. Neúnavně se přitom usmíval. Nakonec zašel s Francouzem do prostého domku. Tvořila ho pouze jedna velká místnost, ale byl tady příjemný stín. Peter uvítal, když mu hostitel nabídl židli.

„Mám velkou radost, že jste tu cestu podstoupil,“ poznamenal Yves. „Čekali jsme na vás a dosud jsme nepřistoupili k průlomu. Bezpodmínečně u toho musíte být.“

„Vy jste přerušili práce jen kvůli mně?“ zeptal se nevěřícně host.

„To ne!“ Francouz se usmál. „Rozhodně jsme nezaháleli. Kromě toho jsme se opravdu načekali, že na nějakých dvou dnech navíc už nezáleží. Netušíte, jak obtížné je sehnat tady povolení! Bukra, bukra, slyšíte pořád dokola – zítra, zítra. To může klidně znamenat napřesrok… Ale to jste určitě poznal i vy.“

„Úřady jsou všude na světě stejné,“ potvrdil Peter.

„Práci tady ztěžuje to, že nikdy nestačí jen jedno povolení. Přesvědčit SCA je přitom nejmenší problém…“

„Supreme Council of Antiquities, egyptská Nejvyšší rada pro památky?“

„Ano.“

„Už jsem měl to pochybné potěšení seznámit se s doktorem Azízem.“ Peter zavzpomínal na poslední projekt v Káhiře. Neúspěšnou návštěvu u tohoto vysokého úředníka měl dosud v živé paměti – stejně jako pozdější vloupání do jeho domu. Při tom pomyšlení se neubránil úsměvu.

„Ale doktor Azíz není problém,“ pokračoval Francouz. „Navázali jsme s SCA velmi dobrou a úzkou spolupráci. Ne, zakopaný pes je v něčem jiném. Podívejte, tady vedle se rozkládá řecký ortodoxní hřbitov a na druhé straně katolický. A to není všechno – mají tu řecko-katolický, arménsko-koptský, koptský, a dokonce i britský vojenský. Stavěly se tu dlouhá staletí a mnohé se neubránily živelnému urbanistickému rozvoji. Na mnoha místech, která dříve sloužila jako pohřebiště, dnes stojí budovy. Tam můžeme kopat, jen pokud se tam má něco strhnout a nově postavit. V takovém případě dostaneme – jsme-li ovšem na správném místě včas – se štěstím pár dní, abychom nahlédli pod základy původních budov. A pokud jde o tenhle volný kousek, musíme kvůli sousedním hřbitovům žadonit o povolení na nesčetných místech.“

„Ale teď jste jedno dostal,“ konstatoval Peter.

„Jistě. A jak jsem vám už psal, očekáváme tu zcela mimořádný objev.“

„Hledáte hrob Alexandra Velikého.“

„Je to jedna z nejslavnějších hrobek v celých dějinách světa! Ach, vám to nemusím připomínat. Převzali jsme vykopávky po profesorovi Fausí el-Facharaním. Právě on tady začal před deseti lety s archeologickým výzkumem.“

Yves postavil na stůl dvě sklenky a nalil vodu.

Peter nápoj s díky přijal. „Alabastrový hrob byl od svého objevení vždy považován za místo posledního spočinutí nějakého ptolemaiovského panovníka,“ poznamenal a dopřál si osvěžující doušek. „Těžko říct, jestli patřil zrovna Alexandru Makedonskému. Alexandrie má navíc za sebou pohnutou historii. Nezůstal tu prakticky kámen na kameni. Podle legendy – nebo říkejme radši podle jakéhosi lidového tradičního podání – se hrob slavného vojevůdce nacházel uprostřed města. Ale kde je to antické městské centrum dnes?“

„Naprosto správně, to je zásadní otázka,“ přisvědčil Yves. „Už dlouho se sice domníváme, že centrum se nejspíš nacházelo právě tady, pod Latinským hřbitovem, ale na základě pouhého tušení nemůžeme v rušném moderním městě bourat stavby a nahlížet pod jejich základy.“

„A teď si jste vy osobně jistý?“

„Ano. Pomocí vylepšeného elektromagnetického reflexního postupu jsme systematicky prohledali složení půdy a pátrali v jednotlivých vrstvách horniny po případných dutých prostorech nebo cizích tělesech. Nyní, po mnoha zkušebních vrtech, nepochybujeme o tom, že jsme odkryli chodbu ukončenou dveřmi. Chtěli bychom je prozkoumat s vyloučením veřejnosti a zjistit, co se za nimi skrývá. Pozvali jsme vás, abyste se této události zúčastnil!“

„Jak jste přišli zrovna na mě?“ zajímal se Peter. „Je mnoho jiných historiků, kteří vědí o Alexandrovi Velikém víc než já, protože se na něho specializovali. O významných egyptolozích ani nemluvě… Hned teď mě třeba napadá Franck Goddio.“

„Všechno chce svůj čas. První okamžik prožijeme jen jednou a nechtěl bych mít při tom celý zástup diváků. Navíc…,“ Yves se odmlčel, zaklonil se a sáhl po krabici, „zřejmě máte v Káhiře nějakého mecenáše.“

Peter se na Francouze nechápavě zadíval.

„Dostal jsem dopis z SCA, která mi doporučuje výslovně vás.“

„Mě že doporučují? Že by sám doktor Aziz? Ale to nedává smysl… A kromě toho – proč tady není on sám? Mám dojem, že si nenechá ujít jedinou příležitost, aby byl pokud možno u všeho a nezapomněly na něj kamery.“

Yves pokrčil rameny. „Ach, neptejte se mě proč. Upřímně se vám přiznám, že se záchvatům SCA už dávno nedivím. Pro vás je to každopádně dobrá zpráva. A tenhle balíček k nám dnes pro vás doručili.“ Předal profesorovi krabici. „Není na tom uvedený odesilatel, jen řada hieroglyfů, tady, vidíte? Znamenají…“

„Thovt wehem anch neb seštau,“ dokončil Peter. „Znovuzrozený Thovt, pán tajemství. Vím, kdo to odeslal.“ Usmál se, když si vzpomněl na zážitky v Káhiře. Za tím vším se skrývala tajná společnost, která se mu několikrát pokoušela házet klacky pod nohy, dokud se nakonec nevyjasnilo, jaké cíle společenství vlastně sleduje. Rozešli se v dobrém, ale neočekával, že by o těch lidech ještě někdy slyšel. Otevřel balíček. Nahoře ležela pohlednice zobrazující vchod do Egyptského muzea v Káhiře. Zadní strana obsahovala jedinou řádku:

Vědění, poznání a moudrost. M

Pod pohledem se objevila soška zabalená do egyptských novin. Znázorňovala kráčející postavu s hlavou ibise. Byl to egyptský bůh Thovt, který vytvořil písmo a vědy. Ve staroegyptské tradici představuje nositele kultury. Peter sošku dobře znal. Byla stejná, možná dokonce tatáž, jež před několika roky stála na psacím stole Olivera Guardnera. To byl ten starý pán, který ho pozval pátrat po Prameni vědění, což ho zavedlo hluboko do pouště a sakkárské nekropole. Tehdy se také seznámil s Melissou – M nebylo nic jiného než její podpis. Teď věděl nejen to, že jeho kroky jsou znovu pozorně sledovány, ale že jsou i schvalovány – a že Melissa rozšířila svůj pozitivní vliv dokonce až do Nejvyšší rady pro památky. Byl to krásný pocit – a víc slov, než kolik jich bylo na pohlednici, opravdu nebylo zapotřebí.

„Dárek?“ zeptal se Yves.

„Talisman. Od dobrých přátel,“ odpověděl Peter.

„Nádherné. Pak se tedy můžeme odebrat přímo na místo vykopávek. Jste připraven?“

„Ano, naprosto.“

Francouz vyšel s Petrem ven a převedl ho přes celý areál ke zhruba dvoumetrové šachtě, nad níž se klenul prostorný stan. Skrčili se pod svěšenou plachtou a sestoupili po několika schůdcích vyhloubených do země. Na dně příkopu byl odhalený horní výstupek úzkého schodiště vedoucí do příkře klesající chodby – stejně jako byly vytvořené přístupy k hrobkám v Údolí králů.

Yves si vzal od jednoho z postávajících asistentů kapesní svítilnu. „Pojďte, profesore Lavelle,“ vyzval hosta a vstoupil do průchodu.

Sestoupili o několik metrů níž, když Peter poprvé pocítil stísněnost. Uvědomoval si hmotnost kamenů a zeminy nad sebou a přes osvětlený vchod za sebou a kužel světla z baterky před sebou se na něho ze všech stran tlačila temnota. Všiml si, že s věkem se to zhoršuje. Nevzpomínal si, že by tmu v mládí vnímal jako deprimující hrozbu. Nebyl to konkrétní strach, ani neurčitá pověrčivá obava, nýbrž pocit bezmocnosti a ztráty orientace a bezpečí. Způsobily to zřejmě jeho někdejší zážitky v jižní Francii. Mimořádně zlé to bylo v Sakkáře. Nejspíš to má jakousi psychologickou příčinu, něco, co se v jeho životě změnilo. Když rekapituloval vše, čemu čelil v posledních letech, zdálo se, že má řešení na dosah. Pořád mu však unikalo – jako vzpomínka na sen.

„Tady to je!“

Téměř vrazil do Francouze, který se nečekaně zastavil. Chodba se rozšířila a vytvořila cosi jako vstupní předsíň. Nebyla tu skoro žádná výzdoba – až na dvě malby zdobící stěnu přímo před ním. Yves po nich klouzal světelným kuželem baterky. Většina z těchto uměleckých výtvorů se společně s bílou omítkou už oddrolila, ale přesto byl jejich motiv dosud patrný. Peter na nich rozpoznal egyptské bohy. Vpravo stál Thovt s psacími potřebami v rukou, nalevo bylo vidět Anubise, strážce říše mrtvých.

„Podle stylu to pochází z ptolemaiovské doby,“ poznamenal. „Napodobuje to staroegyptské nástěnné malby, ale řecký vliv se opravdu nedá přehlédnout.“

„Velmi přesný postřeh!“ ocenil Yves. „A za touto stěnou se nachází komora.“ Šlápl na nožní spínač a rozsvítil dva zářivkové reflektory umístěné na stativech. V koutě místnosti stála videokamera. Všechny kabely se sbíhaly na zemi a pokračovaly chodbou k východu. Peter si jich zpočátku vůbec nevšiml. Na okamžik měl pocit, jako by se přenesl zpět do záhadné jeskyně v jižní Francii, kterou prohledával společně s Patrickem. Je to podivuhodné – čím víc se v životě a práci věnoval historii, objevům a teoriím jiných vědců, tím častěji ho prožitky v posledních letech vracely k sobě samému. Pátral po vědomostech, pravdě, kořenech. Kromě všech pojítek mezi starověkými kulturami, náboženstvími a moudrostmi, která se mu podařilo objevit, mu unikala významná část poznání vlastního Já. Předsevzal si, že tomu aspektu musí v budoucnosti věnovat větší pozornost.

„Stěnu jsme podrobně prozkoumali,“ vysvětloval právě Francouz. „Proto jsme získali slušnou představu o tom, jak to vypadá za ní. Je tam dutý prostor o zhruba padesáti kubických metrech. Nejdřív jsme vyvrtali tenké otvory a odebrali vzorky vzduchu, které jsme analyzovali v mikrobiologické laboratoři.“

„Abyste vyloučili spory hub nebo jiná znečištění?“

„Přesně tak. Samozřejmě jsme změřili i teplotu, vlhkost a všechny možné izotopy. Podrobnosti vám lépe vysvětlí naši technici, ale celkový výsledek ukazuje, že komoru skutečně asi dva tisíce let nikdo neotevřel.“

„Pak nezbývá než vám blahopřát!“

„Když jsme obdrželi výsledky, velmi nás to rozrušilo,“ potvrdil Yves. „Vzápětí jsme vás pozvali. Během dalších dnů jsme vyvrtaným otvorem zavedli dovnitř endoskopickou kameru a pořídili snímky celého prostoru. Podívejte se sem.“ Přistoupil ke stěně a ukázal na rýhu. „Už jsme zeď kamenickou pilou rozřízli. Byla to zdlouhavá práce, protože jsme museli postupovat nesmírně přesně. Nyní jsme však schopni odstranit celý tento blok.“

Ve vstupní komoře se objevilo několik pracovníků archeologického týmu. Tlačili před sebou úzký hydraulický vysokozdvižný vozík. Nastavili jeho výšku tak, aby se ložná plocha dostala na stejnou úroveň s dolní hranou kvádru vyřezaného do skály. Jedna archeoložka zapnula videokameru, další dvě připevnily na boční stěnu stabilní držadla opatřená vždy párem nadrozměrných přísavek. Ty byly napojené na kompresor, zřejmě proto, aby vytvářely podtlak.

Stroj zabručel, a když po nějaké době ventily zasyčely a podařilo se dosáhnout nezbytného tlaku, začali asistenti vytahovat kamenný blok milimetr po milimetru. Trvalo několik minut, než se uvolnil. Opatrně ho uložili na vozík, který pak odtáhli stranou. Vzápětí nabídli Yvesovi a Petrovi přednost.

Oba muži nahlédli vytvořeným otvorem dovnitř. V těsném závěsu je sledovala žena s kamerou, která si přístroj už stačila připevnit na rameno.

Na okamžik zavládlo mlčení. Prohlíželi si stěny komory obložené zářivě světlým mléčným kamenem. Po dvou tisíciletích se stali prvními lidmi, jimž se tento pohled naskytl.

„To není hrobka,“ usoudil nakonec Francouz.

„Ne,“ potvrdil Peter. „Je to něco mnohem vzácnějšího.“

Stěny komory byly lemovány kamennými regály – všechny byly z leštěného alabastru. Stály v nich stovky, možná tisíce dokonale opracovaných nádob ze stejného materiálu. Byl to obrovský sklad kanop. Nešlo však o schránky vázovitého tvaru, které ve starém Egyptě sloužily k uchovávání drahocenných vnitřností mumií. Tyto nádoby neměly víka s umělecky vypracovanými hlavami Hora nebo Anubise – byly to prosté uzávěry. Nebyly v nich uložené vnitřnosti, nýbrž dokumenty. Celá místnost byla ve skutečnosti archiv neocenitelných vědomostí.

„Nenašli jste pohřební komoru Alexandra Velikého,“ vypravil ze sebe Peter bez dechu. „Objevili jste část Alexandrijské knihovny!“

Žena s kamerou zavěšenou na rameni se v duchu pousmála. Blíž se už k této senzaci nemohla dostat. Kathleen Denverová to zase jednou dokázala.

KAPITOLA 3

Kancelář generála Carlose Cabrery, Havana, Kuba

„Jste drzý, Gonzálezi! Jak se opovažujete se tady objevit i klást si požadavky?!“

González počítal s tím, že Cabrera nebude zrovna nadšený. Od ztroskotání lodi, kdy jen tak tak unikl utopení a málem přišel o Juanitu i celou posádku, uplynuly pouhé dva týdny. Mohl by však klidně čekat i dva roky. Cabrera by v tom neviděl žádný rozdíl. Ale musí to pokračovat – a rozhodně to pokračovat bude! Udělá vše, co je třeba, aby se co nejrychleji znovu ocitl na moři, zkrotí tu bestii, vyrve jí poklady a oslaví triumf u bratrova hrobu – kvůli duším jich obou. Cabrera byl zatvrzelý muž. Přezdívali mu Tigre, po každém zařvání cenil zuby a šířil kolem sebe strach. To ale nebylo nic proti posvátné misi, které se upsal González.

Generál Cabrera seděl za psacím stolem a měřil si Gonzáleze, který stál před ním, rozezleným pohledem. „Mohl bych vás na místě dát zavřít a vy to dobře víte!“

„Generále, vyslechněte mě. Přijměte mou upřímnou soustrast za vaši sestru, modlím se za ni.“

„Připravil jste ji o čest a udělal z ní vdovu. Vy že se za ni modlíte? Teď se začněte modlit za sebe! Dopustil jste se křivdy, kterou nikdy nemůžete napravit!“

„Generále, nevím, co vám mám na to říct. Propaluje mi to duši stejně jako vám! Utrpení si vybralo svou daň nejen od vaší sestry. Já sám jsem ztratil vše, co jsem vlastnil. A můj bratr…“

„Váš bratr, Gonzálezi, mi visí u zadku! Kdyby se moje sestra neprovdala za toho neschopného bastarda, byla by dnes šťastná.“

„Prosím, poslechněte si, co bych vám chtěl navrhnout.“

„Vy nemáte právo mi nic navrhovat.“

„Jde o zlato. Spoustu zlata.“

Cabrera se užuž chystal odpovědět, ale pak se jen zhluboka nadechl. „Dvě minuty,“ přikývl nakonec. „A pak vás už nechci nikdy vidět.“

Velká posluchárna, Etnologické museum Hamburk

„Atlantis, dámy a pánové! Jedna z nejstarších a pravděpodobně největší legenda naší kulturní paměti.“

Na obrovském promítacím plátně se objevil starobylý nákres ostrova, na jehož pobřeží se nacházelo město obklopené několika prstencovitými vodními příkopy.

Za řečnickým pultem na pódiu stál profesor Peter Lavell a vzhlížel k dřevěným balkonům. Velká posluchárna byla opravdový klenot muzea a připomínala spíš aulu ctihodné univerzity. Vešlo se do ní dvě stě posluchačů, kteří v této patnáct metrů vysoké místnosti seděli jako v amfiteátru v mírně obloukovitých řadách. Ze vzácného tmavého dřeva nebyly jen celé balkony, ale i podlaha, schody, části obkladů na stěnách a velice drahý kazetový strop. Byl to nádherný sál, který jako by se zhmotnil z nějakého dobrodružného románu z přelomu století.

Dnešní večer byl tematicky zaměřený na Atlantis – mýtus a skutečnost. Podařilo se ho rychle vyprodat a přilákal různorodé publikum tvořené amatérskými archeology, zvědavci, skeptiky i esoteriky. Petra Lavella jako profesora historie s jedinečnou specializací na antropologii a mytologii předcházela pověst neortodoxního myslitele. Nepřipisovaly se mu sice žádné vzrušující objevy v terénu, ale zato četné kontroverzně diskutované teorie a publikace, které se až po dlouhé řadě let povedlo doložit konkrétními hmotnými nálezy.

„Jistě se mnou budete souhlasit,“ pokračoval Peter, „že málokteré téma zaměstnávalo lidskou fantazii tolik staletí – a mluví se o něm dodnes. Dalo by se tedy usuzovat, že už o Atlantidě leccos víme, vždyť tento zatopený kontinent hledáme déle než dvě tisíciletí.

Ale co o něm ve skutečnosti víme?

Naším nejdůležitějším pramenem je Platon, který podává podrobnou zprávu o Atlantidě ve svém díle Kritias.“

V sále se ozval hlasitý šepot i ojedinělé výkřiky. Peter Lavell zvedl chlácholivě ruku. U posluchačstva s nerovnoměrnou úrovní vědomostí bylo vždy obtížné, aby jednu polovinu nenudil a druhou nepřetěžoval.

„Já vím, já vím. Badatelé dnes uvádějí nesčetné další úryvky jiných autorů a poukazují na to, že zřejmě mínili stejné místo. V neposlední řadě právě proto se existence Atlantidy předpokládá u Helgolandu, v Turecku, nedaleko Kypru, na jihu Španělska, na Azorských ostrovech, u západního pobřeží Afriky, v Antarktidě nebo u Kuby, abych připomněl některé z nejznámějších teorií. V tomto případě však většinou jde o novověké úsudky a souvislosti spočívající na pramenech, které jsou všechny datovány téměř tisíc let po Platonovi. Naším jediným původním zdrojem, který výslovně jmenuje a popisuje Atlantidu, zůstává Platon. Napsal dialog Kritias pět let poté, co ji v jiném díle Timaios poprvé zmínil. A také v něm vysvětluje, odkud informace o Atlantidě pocházejí.

Ve zmíněném textu, starém přes dva tisíce tři sta let, spolu rozmlouvají čtyři lidé. Je to fiktivní rozhovor, na to nesmíme zapomínat. Kritias, jeden z této čtveřice, prohlašuje, že mu tento příběh vyprávěl jeho dědeček Kritias Starší. Ten ho zase slyšel od svého otce Dropida. Dropides ho prý poslouchal v podání příbuzného a přítele Solona. A tomuto aténskému státníkovi vyprávěl historku – zhruba asi dvě stě let před Platonem – jakýsi egyptský kněz.

Uvědomme si tedy, že příběh o Atlantidě nám kdosi vypráví v knize, v níž někdo ujišťuje, že ji slyšel od dalšího člověka, který ho také kdysi slyšel od někoho jiného – a tento někdo jiný ho zná také z doslechu. Jen na okraj připomenu, že kněz, u kterého celý řetěz tiché pošty začíná, tvrdí, že se vše odehrálo devět tisíc let před jeho vlastní dobou. Nezbývá než obdivovat jeho fenomenální paměť.“

Posluchače to přimělo ke krátkému zasmání.

„Vaše reakce ukazuje, v čem spočívá potíž Platonova příběhu. Vybudoval jeho základ z hliněných cihel, které každému racionálnímu vědci nutně připadají nevěrohodné. A to je jeden z důvodů, proč se seriózní badatelé, kteří se zaobírají mýtem o Atlantidě, dají spočítat na prstech jedné ruky. Jistě, všude najdete spoustu literatury – v podobě dobrodružných příběhů nebo pseudovědecké literatury faktu, posledně uvedenou většinou v esoterickém oddělení vašeho knihkupectví.“ Peter se pousmál. „A proto vám dnes nebudu vyprávět o tom, co si o Atlantidě myslím já. Vyložím vám zato některé běžné teorie o tomto zatopeném kontinentu.

Platon nepopisuje jen ostrov, jeho zeměpisné zvláštnosti a zánik, seznamuje nás i s kulturou Atlantiďanů, a to téměř stejně, jak to známe od Herodota z jeho Dějin, ve kterých kromě jiného vypráví o starém Egyptě. Platona ovšem neznáme jako cestujícího dokumentátora, a proto se stále zřetelněji nabízí otázka, jestli jeho dialogy nejsou ryze alegorické povahy.

Při bezvýhradně analytickém přístupu je jasné, že existují pouze tři možnosti – všechno je výmysl, nebo pravda, či je vše směsice faktů a fikce.

Jak jsem se zmínil, většina vědců se spokojuje s první variantou a odsuzuje dialogy k vyhnanství v oblasti literatury či šířeji filozofie. O alternativě, že jde o úplnou a doslova správnou zprávu, se téměř ani nediskutuje, protože Platonovy dialogy obsahují četné zjevné a obecně známé nedostatky.

Například popisuje, že Atlantiďané byli ve válečném stavu s Athénami, městem, které v době kolem devíti tisíc let před Kristem prokazatelně ještě neexistovalo. Zůstává tedy poslední možnost smíšené formy – Atlantis jako parabola obsahující jádro pravdy, přičemž neznáme jeho velikost.

Každá z teorií, které jsem vám dnes představil, si přitom vždy vybírá rozmanité množství aspektů z Platonových děl. Je fascinující, že všichni zastánci si jsou naprosto jistí tím, že právě jejich výběr je ten správný a že přesto lze každou jinou teorii sprovodit ze světa odkazem na doslovnost starořeckého filozofa.

To, co dnes uvidíte, není věda. Je to otázka víry – a jak jsem zdůraznil už v jiných přednáškách: Běda tomu, kdo ztotožňuje víru s věděním a pravdou!“

Poslední slova zapůsobila na posluchače podivně.

Patrick Nevreux seděl ve třetí řadě a pokradmu sledoval, jak se posluchači – každý po svém – cítí dotčeni. Někteří sklopili oči, jiní přikyvovali, několik jich zvedlo obočí a zkřížili paže, další zase obraceli oči v sloup.

Patrick se dostavil na tuto přednášku proto, že obdržel pozvání od svého starého přítele. Společně pobývali v jižní Francii a Egyptě, učinili fantastické objevy a přestáli několik ožehavých situací. Ačkoli se pohnutkami i věkem zásadně odlišovali, vytvořilo se mezi nimi přátelské pouto. Patrick se teprve nedávno vrátil ze Střední Ameriky. Vyprávěl Petrovi o svém nálezu v naději, že v něm najde člověka, který mu pomůže zlatou knihu zařadit, datovat, odhadnout, a dokonce i přeložit. Zanedlouho ho přítel pozval k sobě do Hamburku.

Přednáška trvala přes hodinu. Oživovaly ji obrazy a mapy, které Peter nechal promítat na stěnu. Následovala čtvrthodinka na otázky posluchačů. Když se rozsvítilo a návštěvníci opouštěli sál, Patrick vstal a zamířil k pódiu.

„Dal byste mi autogram, profesore?“ zvolal. Peter se udiveně ohlédl, a když ho spatřil, usmál se.

„Patricku! To je překvapení, nečekal jsem vás dřív než zítra.“

Francouz k němu přistoupil, uchopil ho za ramena a zazubil se. „Jak bych mohl odolat vaší přednášce?“

„Obvykle to bývá nejjistější způsob jak rozptýlit vaši pozornost,“ zasmál se Peter, který dobře věděl, jak Patrick nesnáší jeho sklon k poučování.

„Co to povídáte? Tohle bylo přece napínavější než Discovery Channel. Atlantis. Panebože!“

„Však on vás ten smích přejde. Nemáte ani tušení, proč jsem vás pozval.“

„Znám vás příliš dobře, než aby to mohla být Atlantis. Jde o zlatou knihu, že?“

„Jen dočkejte času! Vlastně tu ještě vůbec nejste. A jak zase znám já vás, chtěl bych si beztak někam zajít na jídlo, viďte?“

„Vypadneme odsud a dáme si cigaretu. Tady si člověk nemůže zapálit, to by za námi zbyla z muzea jen hromada popela. Ale pak si dáme něco na zub, ano, moc rád!“

Patrick zašátral v kapse po krabičce cigaret. Peter složil podklady a ujistil se, že jeho pracovníci se řádně starají o techniku. Pak vyšli po schodišti k východu, nechali za sebou rozlehlý foyer a ocitli se na svěžím vzduchu.

Když se za dvě hodiny nasycení a spokojení vrátili, byla fasáda budovy nasvícená silnými reflektory.

„Krásná stavba,“ poznamenal Patrick.

„Zvenčí ano, to nesporně,“ přisvědčil Peter. „Vy jste tu přece už jednou byl. Prohlédl jste si i výstavní sály?“

„Jen zběžně. Všechno to tady ale působí trochu provinčním dojmem, nemyslíte?“

Profesor si povzdechl. „To máte pravdu. Dotace jsou nízké, muzeum má své nejlepší časy za sebou, jen občas tu hostují malé putovní výstavy. Je to ostuda. V poslední době se pokoušíme přednáškami spojenými s promítáním diapozitivů, večery s literaturou a dalšími kulturními akcemi upoutat větší pozornost. Zoufale tu chybí mecenáš.“

Peter vedl Francouze bočním traktem do své kanceláře. Regály přetékaly nesčetnými, ale nesmírně pečlivě roztříděnými knihami, psací stůl byl prázdný a uklizený. Patrick se uvelebil na nápadně staromódní židli u stolu a zazubil se. „Nemýlím se, nebo je ta židle pořád stejná?“

„No jistě,“ přikývl Peter. „Je jí právě padesát let a pořád skvěle slouží svému účelu.“ Otevřel okno, posadil se za stůl, otevřel zásuvku, vyndal z ní vše nezbytné a nacpal si dýmku.

„Netýká se zákaz kouření v muzeu i kanceláří?“

„Udivilo by mě, kdyby vám to najednou vadilo,“ odtušil vychytrale profesor. „V restauraci jste to vydržel opravdu dlouho, tak si teď klidně zapalte. Pak vám povím, co jsem zjistil.“

Z další zásuvky vytáhl objemné desky. Otevřel je a objevily se velkorozměrné fotografie jednotlivých stran zlaté knihy, kterou Patrick našel v Guatemale. Následovaly papíry s mnoha obkreslenými a zřejmě i přeloženými znaky.

„Vy se do určité míry vyznáte ve středoamerických národech, že?“

„Ano,“ souhlasil Patrick, „určitě ne tak dobře jako vy, ale rozhodně lépe než ve starých Egypťanech, jestli narážíte na to.“

„Dobrá, pak tedy nemusím začínat úplně od začátku…“

„Díky.“

„…ale neuškodí připomenout vám alespoň přibližnou chronologii.“

„Hm,“ utrousil Patrick hlasem, ve kterém zněla rezignace před něčím, čemu se beztak nedá zabránit, a pohodlně se s cigaretou v ruce opřel.

„Když mluvíme o Střední Americe, nemáme vlastně na mysli zeměpisný region, ale kulturní prostor, jehož hranice se během staletí stále měnily. Zhruba tím míníme oblast jižní poloviny Mexika přes Guatemalu a Belize až do Hondurasu. To, co jste tam našel,“ ukázal na fotografie, „je mayský artefakt. Mayové žili v oblasti Yucatanu. Když tam v šestnáctém století přišli španělští dobyvatelé, narazili už jen na pár zbytků místní kultury. Mayové prožili dobu rozkvětu před šesti sty lety. Postupně – až na několik velkých měst – ztratili celou říši. Vládci Střední Ameriky se stali dál na západě, na jihu Mexika, Aztékové a Cortéz si v roce 1520 podrobil jejich posledního panovníka Montezumu. Ačkoli Španělé v misionářském zanícení, s nímž se snažili vymýtit pohanské zvyky a spisy Aztéků, mnohé zničili, přetrvalo poměrně hodně jejich legend, které historikové v následujících letech zase sebrali a zapsali. U Mayů jsme v jiné situaci. Od nich se celosvětově vedle kamenných stél, které obsahují hlavně jen oficiální jména a data, dochovaly pouze čtyři další písemná svědectví, takzvané kodexy. Víme tedy jen velmi málo o tom, jak Mayové chápali sebe sama, o jejich duchovním světě, kultuře, dějinách nebo náboženství. V podstatě můžeme jen odvozovat. Kniha, kterou jste objevil, je úplný kodex, dvakrát delší než všechny ostatní mayské kodexy dohromady. Nemá jen hmotnou hodnotu, určitě byste za ni dostal několik set tisíc eur, ale i z historického hlediska je nedocenitelná. Je cennější než jakýkoli mnohamilionový objekt. Je jedinečná a jako taková se nedá zaplatit. Uvědomujete si to vůbec?“

Patrick s úsměvem přikývl. „Přibližně ano. Proto jsem ji taky nepřinesl v příručním zavazadle, doufám, že mi prominete.“

„A kde tedy je?“

„V bankovním sejfu.“

„To je výborné! Její příběh totiž ještě neskončil. Snažil jsem se o překlad. Kompletní rozbor a převod si ještě nepochybně vyžádá velmi mnoho času, nejspíš celé roky. Avšak hned první objev byl senzační – legendární zpráva o stvoření světa, jak ji dosud ještě neznáme. Nebo řekněme – od Mayů. Existuje fascinující mýtus o vzniku vesmíru od Aztéků i příběh o jejich vlastním původu. Ve vaší knize teď vidíme, že ten mýtus je starší než aztécká verze a že ho znali už Mayové.“

„Je ale možné, že zlatá kniha je mnohem mladší,“ podotkl Patrick. „Mohla být sepsána, když už Aztékové vládli a jejich příběhy se rozšířily i do Guatemaly.“

„Naprosto správně, ano. Ale mayské písmo se během doby měnilo. Ve vaší knize existují znaky, které se už dlouho před Aztéky nepoužívaly. Časově ukazují na dobu kolem počátku našeho letopočtu.“

„No dobře, ale teď upřímně: světový trhák to není, že?“

„Znáte aztéckou legendu?“

„Zhruba. Připluli z nějakého ostrova na jakémsi jezeře a při pátrání po nové vlasti dlouho procházeli zemí. Potom uviděli znamení, orla na kaktusu rostoucím z kamene nebo tak nějak. Tam založili město Tenochtitlán, dnešní Mexiko City.“

„Ano, máte pravdu. Legenda o původu a putování Aztéků je spolehlivě datována a zavádí nás zpět do prvního tisíciletí po Kristu, to znamená do našeho středověku. Nedá se to srovnávat s příběhy o stvoření, které známe z Blízkého východu nebo Asie, ty jsou mnohem starší.“

„Právě to mám na mysli. Není to moc napínavé.“ Patrick vyfoukl oblak dýmu.

„Samo o sobě asi ne,“ připustil Peter. „Ale Aztékové nebyli ani tak velcí objevitelé jako spíš horliví napodobovatelé. Vytvořili si vlastní příběh a přidali k němu vše, co se jim líbilo. Obdivovali své předchůdce Toltéky. Trosky jejich kultury našli v Teotihuacánu, který označili za místo zrození vlastních bohů, aniž tušili, že to město je dokonce ještě mnohem starší než Toltékové. Pochází totiž od Olméků, kteří tam žili ještě před Mayi. Převzali principy obrázkového písma, koncepci dvaapadesátiletého kalendáře a četné architektonické prvky.“ Peter ukázal náustkem dýmky na listy, které před ním ležely. „A váš kodex dokazuje, že i nepříliš rozsáhlý aztécký příběh o stvoření byl pouze převzatý a přizpůsobený, koloval už v době Mayů a nesahá jen do roku tisíc po Kristu, nýbrž dokonce až do počátku mayského kalendáře, jehož počátky sahají až do roku 3114 před Kristem.“

„Koho by to napadlo…“

„Samozřejmě nevíme, jestli i Mayové kdysi nepřevzali mýtus od Olméků a nepřizpůsobili ho. Nesmírně zajímavé je to, že i v této dosud nejstarší verzi, kterou známe, hraje důležitou úlohu ostrovní původ. Byl to rajský ostrov, který museli opustit, když ho bohové zničili.“

„Jaký ostrov?“

„Podle dostupných aztéckých verzí se rozkládal kdesi severozápadně od Tenochtitlánu. V tomto nejstarším mayském vydání se ovšem nachází na východě – to znamená v Mexickém zálivu, nebo dokonce ještě dál v Atlantiku. A v obou případech je pojmenován stejně: Azlán.“

Patrick se na chvíli beze slova zahleděl na Angličana a potom se zasmál. „Nechcete mi snad namluvit, že tím myslíte Atlantidu, viďte?“

Peter mlčel a usmíval se.

„Uhodl jsem!“ Francouz se zazubil. „Příteli, to už napadlo pár lidí před vámi. Atlantis! To je snad ještě pošetilejší než můj nápad s hledáním Eldorada!“

„Opravdu? Myslíte?“

„No aby ne! Povězte mi, jaký plevel to vlastně pokuřujete?“

Peter potáhl a nasměroval dým k jeho nosu. „To je Holger Danske Mango Vanilla. Mezi tradicionalisty je sice zapovězený, protože je pro ně příliš aromatický a málo tabákový, ale nad takové nuance jsem povýšen.“

„To byl vtip.“

„Ano. A já jsem vám ho zkazil.“

Patrick se na Angličana pozorně zahleděl. Za dlouhou dobu, co znal Petra, si na jeho účet dovolil nejeden vtip a dobře věděl, kdy na něj profesor přistoupí a kdy ho přejde mlčením. „Vy to myslíte doopravdy, že?“

„Rozhodně.“

Francouz zavrtěl hlavou a uhasil nedopalek. „Právě jste skončil dlouhou přednášku o tom, jak je tato legenda pochybná a co si máme o celé teorii ve skutečnosti myslet – a teď s tím sám začínáte? Co tím sledujete?“

„Neřekl jsem ani slovo o tom, co si o různých interpretacích sám myslím. A kromě toho nemusím přece celému světu věšet na nos teorii, kterou si chci teprve ověřit.“

„Vy ji chcete ověřit? Snad se nechystáte hledat Atlantidu?“

„Ano, je to tak. A myslel jsem si, že se určitě budete chtít vypravit se mnou.“

Patrick vstal. „Tak moment. Můžete mi sice leccos namluvit, ale právě jste sám kázal, na jak vratkých nohách tahle celá story o Atlantidě stojí.“ Přecházel po kanceláři sem a tam. „Je to legenda, ale přesto se po tomto ostrově pátrá už dva tisíce let. Je přece holý nesmysl si myslet, že my dva najednou najdeme Atlantidu jen proto, že jste tady ve své pracovně přeložil začátek starého mayského textu.“

Peter se nedal vyvést z míry. „Už jste někdy skládal puzzle?“

„Jako dítě.“

„Hledání odpovědí se občas přirovnává ke skládačce. Jednotlivé dílky samy o sobě zdánlivě nemají smysl, a přesto společně vytvářejí obraz. Takové srovnání je však matoucí. U puzzle pracujeme podle předlohy a celkové dílo se postupně dotváří. Tak si skutečně počínají mnozí badatelé – začnou s teorií, domněnkou, zdánlivým předložením anticipované odpovědi a pak hledají jednotlivé dílky tak dlouho, dokud není jejich obraz úplný. Přitom ovšem berou jen části, které se jim hodí, ostatní nechávají stranou. Nakonec jim pod rukama vznikne kopie předlohy, často trochu křivá a pokroucená, ale oni se domnívají, že to dokázali. Svůj úspěch poměřují tím, nakolik se odpověď podobá jejich někdejšímu záměru, nikoli podle velikosti podílu nezohledněných prvků a v závislosti na tom, kolika domněnek bylo zapotřebí na nezbytnou úpravu výsledného obrazu. Přitom je, jak známo, nejpravděpodobnější ta teorie, která vyžaduje co nejméně předpokladů – to znamená ta nejjednodušší.“

„Máte na mysli Ockhamovu břitvu.“

„Vy ten princip znáte jako inženýr ze své práce? Máte pravdu, myslím na Ockhamův princip úspornosti, který ostatně znal už Aristoteles. Zjednodušeně řečeno: Jestliže existují různé hypotézy pokoušející se vysvětlit jedno a totéž, měla by se zásadně upřednostnit ta, která vyžaduje méně komplexních souvislostí a domněnek.“

„A co to má společného s Atlantidou?“

„Podíváte-li se na všechny teorie o hledání Atlantidy, zjistíte, že lidé vždy pracovali se spoustou domněnek. Předpokládali, že Platon nemluví o devatenácti tisících letech před svou dobou, nýbrž jen o devíti stech. Předpokládali, že nemyslel za Heraklovými sloupy, nýbrž před nimi. Předpokládali, že hledaný ostrov je mnohem menší, než ho starořecký filozof popsal, předpokládali, že všechno je to jen podobenství, a tak dále. Bylo to nezbytné, protože dílky skládačky, kterou nabídl Platon, nemohly zdánlivě vést k obrazu, který by odpovídal našemu současnému stavu poznání o dějinách a světě. Proto se vyskytly pokusy… jak se to jen…? Aha, postupovat heuristicky. Předpokládalo se určité řešení a ověřovalo se, jestli se dá odvodit zpětným postupem, tedy postupem od konce k začátku. Předpokládejme například, že potopením Atlantidy je míněn výbuch Théry. Co by se v takovém případě mělo na Platonově příběhu změnit, aby tomu odpovídal? Samosebou se rozumí, že s dostatečným počtem domněnek a přizpůsobení můžete tu bájnou říši klidně přesunout na Helgoland nebo do Antarktidy.“

Patrick se znovu posadil a zatvářil se trochu znuděně. „Nemůžu se dočkat, co z vás vypadne.“

„Ach, opravdu?“

„Vlastně ani ne.“

„Jistě, to se dalo čekat. Ale poslouchejte. Indicií máme dost. Dokonce o pár víc než kdokoli jiný, kdo zatím pátral po Atlantidě. Vlastníme ten mayský kodex, který nám vypráví legendu o jejím původu, o příchodu praotců Mayů z jakéhosi rajského ostrova na východě, který zaplavilo moře. Poprvé máme v rukou příběh odrážející legendu z Platonových vyprávění, ačkoli náš Řek píše mnohem podrobněji. Pak využíváme vlastní projekty. Jen si vzpomeňte na symbol soustředných kruhů, které jsme našli ve Francii! Označovaly půdorys tamních záhadných jeskyní i podzemních prostor pod Sakkárou.“ Peter vyndal nákres, který ukazoval i při přednášce.

Když Patrick spatřil symbol, hned ho poznal.

„Ano, je to tak,“ přikývl Peter, když si všiml Francouzova zdviženého obočí. „To je skica hlavního města Atlantidy podle Platonova popisu. Obklopují ho tři vodní kanály a je protkáno ulicemi vedoucími zvenčí přímo do středu.“

„Vy myslíte…“ Patrick zaváhal, když to měl vyslovit.

„Tyto pozůstatky nám nesrozumitelné, zřejmě technicky velmi vyspělé a dávno zaniklé kultury, kterou jsme našli – jak ve Francii, tak v Egyptě – mají půdorys Atlantidy.“

Patrick mlčel a prohlížel si symbol. Právě se před ním odhalila nečekaná a v podstatě naprosto nereálná souvislost. „Ale taky to může být jenom náhoda,“ prohlásil nakonec. „I kdyby Atlantis nikdy neexistovala, mohl by někdo vyvinout podobný vzor.“

„To ještě není všechno,“ trval na svém Peter. „Jeskyně ve Francii byla posetá nápisy. Všechny texty popisovaly mýtus o stvoření světa. Byla to ovšem jen taková svědectví, která obsahovala povodeň. Už tehdy jsme přemýšleli, na jakou souvislost nás to odkazuje. Najednou je to naprosto jasné – zavádí nás to ke společným kořenům, k původu, jehož počátek spočívá v zániku.“

„Ale…“

„A co v Sakkáře?“ pokračoval Peter. „Pamatujete ty dva velké sloupy ve Dvoraně záznamů? Podle legendy šlo o sloupy obsahující moudrost světa, které po povodni objevil Noe. Vybavujete si to ještě? Vyprávěla nám o tom v Notre-Dame svobodná zednářka, která se za ni ovšem jen vydávala.“

„Musím uznat,“ vypravil nakonec ze sebe Patrick a pohodlně se opřel, „že je to všechno skutečně pozoruhodné. Jistě, celou dobu jsme hledali původ zaniklé kultury, která nejspíš inspirovala staré Egypťany nebo je dokonce povznesla na vyšší úroveň. Nějací lidé po sobě zanechali archivy vědění, o nichž nevíme, jak fungují ani jak jsou staré. Ale třeba teď sám podléháte tomu, co jste mi právě vysvětloval? Chtěl byste vidět Atlantidu a zničehonic všude objevujete indicie.“

„To je možné. Kombinujete opravdu nelítostně,“ opáčil Peter a usmál se.

„A navíc i kdyby to byla pravda a všechno by skutečně představovalo indicie, nevěděli bychom, kde hledat. Víme toho stejně tak málo jako všichni ostatní.“

„A tohle je nesprávný závěr!“ triumfoval Peter a široce se usmál. „Vy totiž ještě nevíte to co já. Tedy to, co mám v této zásuvce.“ Upřeně se podíval na Francouze a viditelně si svůj pohled vychutnal.

Patrick mu neprokázal laskavost, aby se začal vyptávat, ale v duchu se nemohl dočkat toho, co teď profesor vykouzlí. Pátrat po Atlantidě bylo opravdu to poslední, co by ho jako inženýra a amatérského badatele, lépe řečeno poměrně zkušeného lovce pokladů, lákalo. Nemluvě o tak seriózním vědci jako je Peter Lavell který si sice váží nekonvenčních myšlenek a souvislostí, ale je duší i tělem realista a nikdy by se na veřejnosti nezesměšnil. Pokud Peter svému nápadu tak tvrdošíjně věří, má pro to podle Francouzovy zkušenosti lepší a pádnější důvod než kdokoli jiný. A Patrick musel uznat, že jejich dosavadní výzkumy, ať už vypadaly jakkoli bizarně, se v tomto ohledu vyznačovaly podivuhodnou, téměř přirozenou logikou. Ozval se v něm instinkt – neklamné znamení, že mají před sebou něco velkého. Od prožitku v jeskyni vědění v jižní Francii ho pronásledovaly předtuchy a během projektu v Egyptě to byly už skutečné vize, které mu ukazovaly správný směr. A tady, v Petrově kanceláři, s profesorovými slovy v uších a pohledem upřeným na záhadný symbol – tak dlouho ho sledovali! – se v něm jeho vnitřní antény znovu zachvěly.

Peter otevřel zásuvku psacího stolu a vyndal z ní další desky. Rozvážnými pohyby nejprve odložil mayské dokumenty stranou, posunul desky směrem k Patrickovi a otevřel je. Nacházely se v nich rovněž fotografie, které rozložil před Francouze jednu vedle druhé. Zobrazovaly značně poškozené starověké nápisy – řecká písmena byla napsána jemným rukopisem.

„Před dvěma týdny,“ vysvětlil Peter, „mě pozvali na vykopávky do Alexandrie. Předpokládalo se, že půjde o objev hrobu Alexandra Velikého. Podzemní prostor, při jehož otevření jsem byl přítomen, však nebyla hrobka. Šlo o prastarou knihovnu plnou rukopisů starých přibližně dva tisíce let.“

Patrick uchopil fotografie do ruky. Dokumenty připomínaly zbytky kumránských svitků.

„Víte, proč mě potřebovali v Alexandrii?“

Francouz pokrčil rameny.

„Podívejte se na polici tamhle naproti.“

Patrick vzhlédl a spatřil tam malou sošku. Tu už kdysi viděl. Pocházela ze starého Egypta a znázorňovala boha Thovta. „Je to…,“ začal.

„Ano, je to soška z psacího stolu Olivera Guardnera. Organizace provádějící vykopávky v Alexandrii obdržela od SCA z Káhiry výslovnou prosbu, aby mě přizvali. Když jsem se dostavil na uvedenou adresu, čekal tam na mě balíček s tímto darem a pohlednicí od Melissy!“

„Melissa? To je ta naše Melissa z muzea?“ Patrick si velice živě vzpomínal na rusovlásku, jejíž zdánlivě naivní šarm mu poměrně dlouho dával citově co proto. Vzájemně se sblížili a nakonec ukončili projekt společně.

„Jistě, ona a žádná jiná. Na pohlednici bylo napsáno Vědění, poznání a moudrost, nic víc. Je však jasné, že jsem u toho měl bezpodmínečně být. Zřejmě velmi dobře věděla, co najdeme.“

Patrick nevycházel z údivu. Melissa zůstala v Káhiře. Převzala úkol postarat se o odkaz, který objevili. A teď jim zdálky ukazuje novou cestu!

„No tak mi to konečně povězte,“ začal naléhat, protože to už nemohl vydržet. „Co jste našel?“

Peter se zasmál. „No konečně to ve vás zajiskřilo! Nebudu vás už déle napínat na skřipec. Nepozvali mě jen ze zdvořilosti, pověřili mě dokonce, abych nalezené dokumenty roztřídil. Jsou to poklady, to mi tedy věřte! Jde o zachráněné nebo opsané dokumenty, části těch, které nejspíš kdysi bývaly uloženy v Alexandrijské knihovně. Veškerá očekávání však překonává to, co vidíte před sebou. Vzpomínáte si, co jsem vám říkal o Platonových dialozích Timaios a Kritias? Je to náš jediný původní pramen týkající se mýtu o Atlantidě. Ač jsou mnohé z Platonových popisů sebepodrobnější, mají jednu zásadní vadu na kráse – hlavní a rozhodující dialog, to znamená Kritias, nebyl dokončený! Starořecký filozof popsal, že Zeus shromáždil své bohy, a končí slovy: Poté co je svolal, promluvil.

Ale to, co leží před vámi, příteli, je úplná, třikrát delší verze Platonovy zprávy o říši zvané Atlantis, jejím zániku – a přesné poloze!“

KAPITOLA 4

AUTEC U.S., námořní výzkumné středisko, Andros Island, Bahamy

Bylo krátce před osmou, když nadporučík vojenských námořních sil USA Walters vstoupil do své kanceláře. S hrnkem kouřící kávy se posadil za psací stůl. V tom zazvonil telefon.

„Walters,“ ohlásil se. „Moje dcera? Jistě, spojte nás!“ V sluchátku se ozvalo cvaknutí a nadporučík se bezděčně usmál. „Ahoj, drahoušku! To je tedy překvapení! Copak ty dnes nemáš školu?“ Usrkl z hrnku a pozorně poslouchal. „Tak to můžeš mluvit o štěstí. Jen první dvě hodiny? Aspoň něco, ne? Dopoledne už nebude tak dlouhé… Velryby, říkáš? Fakt?… Velikánské velryby?… Ach, rozumím. To je mi moc líto… Dobře, když to říká maminka, pak to určitě udělá… Jistě, drahoušku!… Tak jo, ať se ti ve škole líbí. A o víkendu jsem zase u tebe, ano? Dávej na sebe pozor… Já tebe taky! Dáš mi ještě maminku?“ Počkal, dokud sluchátko nepřevzala jeho žena. „Dobré jitro, miláčku! Co jsem se to dověděl od Sarah? Vy se chcete jít podívat na velryby, které uvízly na pláži?“

Ozvalo se zaklepání za dveře. Walters vzhlédl. Dveře se otevřely a vešel poddůstojník Parker odpovídající na vojenské základně za práci s veřejností. Walters ho pokynem ruky vykázal z místnosti a věnoval se dál rozhovoru. „Souhlasím, ale připomeň jí, že nesmí na nic sahat. Člověk nikdy neví, jaké přenášejí choroby… Hele, já teď mám jednání… Jasně. Tak v pátek! Miluju tě!“

Zavěsil, napil se kávy a ušklíbl se. Byla to příšerná břečka. Velryby, pomyslel si. Takový hnus. Pak vstal s hrnkem v ruce, přistoupil ke dveřím a otevřel je. Ve vstupní hale stál Parker a studoval několik oznámení na nástěnce.

„Pojďte dál, Parkere.“

Posadili se u kulatého stolu ve Waltersově pracovně. Poddůstojník si přinesl jako na každou běžnou poradu zápisník, který teď otevřel.

„Dobré jitro, pane nadporučíku. Doufám, že jsem vás nevyrušil.“

„Ani v nejmenším. Rodinný hovor. Takže co máte nového?“

„Rád bych vás informoval o třech záležitostech, sir.“ Vzhlédl a zkoumavě čekal na Waltersovu reakci. Důstojník se však jen opřel a vyčkával. Parker tedy pokračoval: „Včera večer jižně od Jacksonville mezi St. Augustine a Palm Coast uvízlo na mělčině asi dvacet vorvaňů. Zprávy jsou plné toho, že pláž je přecpaná zvědavci i ochránci přírody. A samozřejmě všichni kritizují nás.“

„O těch velrybách už vím. Je to hloupá náhoda. Ověřil jste, kdy proběhlo poslední cvičení LFAS?“

Parker přikývl a zalistoval v poznámkách. „Nízkofrekvenční aktivní sonar byl použit před třemi dny během hloubkového výzkumného ponoru.“

„Zatraceně!“ Walters si rozčileně mnul bradu. „Naposledy nás žalovali v roce 2005. Myslíte, že k tomu může dojít i teď?“

„Žaloba byla naštěstí odmítnuta. Podle informací, které jsem získal z Washingtonu, neexistují v těchto případech jednoznačné důkazy o souvislosti mezi sonarem a podobnými hromadnými uvíznutími na mělčině.“

„Parkere, je mi srdečně jedno, co v takových případech tvrdí Washington. Důležité je pouze to, co o nás budou říkat ve zprávách, co si myslí aktivisté a jak se zachovají. Dají se čekat pitvy?“

„S nejvyšší pravděpodobností ano.“

„A co když se zjistí, že jejich uši – nebo co to velryby vlastně mají – jsou potrhané? S čím pak vystoupíte na tiskové konferenci?“

Parker hekticky škrábal čáry a spirály do svého sešitu. „To bych si, pane, musel vyjasnit s centrálou…“

„Udělejte to – co nejrychleji. Nechtěl bych, abychom tu stáli jako idioti jen proto, že se nejdřív musíme zeptat Big Mama. Chci znát všechny podrobnosti, i ohledně střev a orgánů, o nichž nemám ani tušení. Jasné?“

„Ano, pane.“

„Dobře. Pokračujte.“

„Druhá záležitost. Před hodinou jsme v bezpečnostní zóně zadrželi tři lidi. Dva Američany z Miami a jednoho německého turistu. Údajně se společně vypravili na lov kachen. Potvrzuje to i jejich výbava. Jinak se kolem nich nevyskytlo nic nápadného. Nacházejí se nyní na území naší základny ve vazbě a čekají na to, až se o ně někdo postará.“

„Viděli něco?“

„Pravděpodobně ne, sir. Jejich člun kotví na západním pobřeží a oni sem přišli cestou necestou.“

„Dobře. Hlavně z toho nedělejte aféru jako na Area-51, to je to poslední, co bychom teď potřebovali. Zabavte jim fotoaparáty a smažte všechno, co vypadá podezřele, pokud něco takového na paměťových kartách najdete. Pak pro všechny tři obstarejte snídani a proveďte je naší laboratoří. Pro mě za mě jim třeba ukažte cvičnou ponorku, aby viděli, že tu nemáme co skrývat. Potom s eskortou k jejich člunu a tam jim můžete vrátit jejich fotoaparáty a zbraně.“

Parker si všechny pokyny zaznamenal a přikývl. „Rozumím, pane.“

„A třetí bod?“ zeptal se Walters a dopil hrnek do dna.

„Jde o dvě lodě, kterým jsme nedávno vydali povolení pro jejich trasy.“

Walters pokrčil rameny. Je nezbytné, aby plavidla, jež se pohybují v této oblasti a sousedních vodách nebo se tu delší dobu zdržují, získala povolení od vojenského námořnictva. Jen tak může AUTEC koordinovat podmořské akce a zajišťovat bezpečnost na trasách amerických ponorek. Vojenské námořnictvo samo od sebe pochopitelně nic nezveřejňovalo, ale v případě potřeby mohlo povolení odmítnout, jakmile se cizí žádost ocitla v rozporu s jeho vlastními plány. Přesto takové žádosti patřily ke každodenní agendě a Walters s nimi obvykle ani neměl co dočinění.

„No a?“

„Oba čluny by chtěly provádět rozsáhlé výzkumy pod hladinou. Jsou dobře vybavené, mají na palubě dálkově řízené přístroje, a dokonce i malé ponorky. Jedno plavidlo je kubánské, druhé pochází z Woods Hole v Massachusetts, ale najali si ho Evropani. Zaujalo nás, že obě lodě chtějí zkoumat přesně v té oblasti, kde jsme před několika týdny vyhlásili kód 50. Myslím, že něco takového byste měl vědět.“

Walters nadzvedl obočí. Tak v tom je tedy zakopaný pes. Už na ten případ s obrovským vodním vírem skoro zapomněl a byl rád, že se jednalo jen o bezvýznamný rybářský člun, o kterém se zmíní nanejvýš místní tisk. Ale badatelské týmy? A navíc ještě Evropané a Kubánci. To je mimořádně hloupá konstelace. Chvíli váhal, ale měl prostě příliš málo informací, než aby mohl definitivně rozhodnout. Dlouhé otálení by na tom však nic nezměnilo.

„Jestli to nenarušuje žádnou naši plavbu, můžete obě žádosti povolit,“ prohlásil nakonec. „Ale chci mít jejich kopie. A obstarejte mi další informace o všem, co není v těch papírech uvedeno. Chci vědět, kam ti lidé chodili do školy, kde trávili poslední dovolenou… Prostě všechno. A nejlépe hned teď začněte hledat nezvratné důvody, proč je v případě potřeby zase rychle poslat domů.“

„Postarám se o to, pane.“

„Dobře. Je to všechno?“

„Ano, sir.“

„Děkuji.“ Walters vstal. Jakmile Parker zamířil ke dveřím, důstojník přistoupil k oknu a zadíval se na Atlantik. Zatracený Murphyho zákon. Pokud se něco stane, stane se všechno najednou.

Port Lounge, Miami International Airport

„Pěkný výhled,“ poznamenal Patrick s koktejlem u rtů. Barový salonek se nacházel v osmém podlaží miamského letiště. Byl zbudovaný ve stylu atria, vydechoval tropické klima a nabízel pohled na letiště a panorama Miami. Peter seděl vedle něho a popíjel čaj. Od jejich setkání v Hamburku uplynuly sotva čtyři týdny, během nichž se odehrálo leccos zajímavého. Zatímco Peter dál pracoval na překladech, snažil se Patrick zorganizovat výpravu.

Vyšlo najevo, že by udělali mnohem lépe, kdyby na to počítali s půlrokem, protože jejich záměr byl mimořádně komplexní – a snad ve všech ohledech nepříznivý. Dospěli však k rozhodnutí, že budou expedici financovat sami, což si s prostředky, které shromáždili po dvou posledních projektech, mohli klidně dovolit. Proto nemuseli pracně hledat sponzory, vést zdlouhavá jednání o kalkulaci projektu a sestavovat obchodní plány. Zároveň však neměli času nazbyt. Peter se obával, že je jiní badatelé předhoní, jakmile odevzdá první výsledky z třídění alexandrijských dokumentů. Patrick si při rešeršní činnosti uvědomil, oč pracnější je příprava expedice, kterou chystali, ve srovnání s dobrodružnými cestami do pralesa, jež zvládal sám. Potřebovali loď – a to plně vybavenou pro podmořský průzkum. Museli však mít s sebou nejen potápěčskou výstroj, ale i dálkově řízené roboty, takzvané ROV. Ideální by dokonce byla i ponorka, a navíc posádka, která by to všechno uměla obsluhovat. V neposlední řadě museli získat veškerá nezbytná povolení.

Mohli oslovit četné organizace. Lodě se daly pronajmout samostatně stejně jako s posádkou a celkovým vybavením. Našlo se i pár firem, které to všechno nabízely takříkajíc jako balíček. Kromě nesporné skutečnosti, že předložily nejvýhodnější podmínky, spočívala další výhoda v tom, že na jejich plavidlech působily zkušené a sehrané týmy, jež se postaraly o všechno, takže si poradily i s logistickým plánováním a převzaly na svá bedra úkol obstarat povolení. Naneštěstí bývaly tyto lodě zpravidla víc než na rok beznadějně obsazené vědeckými fakultními pracovišti, výzkumnými institucemi, úřady i soukromníky. A právě zde se na ně osud usmál – jedna z lodí společnosti Woods Hole Oceanographic Institution se krátkodobě uvolnila. Plavidla a dálkové roboty WHOI objevily kromě jiného potopený Titanic. Byla to celosvětově největší organizace svého druhu s flotilou čtyř velkých výzkumných lodí a černých ponorek. Jeden zákazník nyní na poslední chvíli odřekl, a proto bylo Argo volné. Loď plnila misi v Karibiku a asi za dva týdny měla připlout na Kanárské ostrovy. Dva týdny neměla takříkajíc do čeho píchnout a Patrick ji proto mohl na tento časový úsek objednat. Dověděl se, že je to bude stát zhruba šedesát tisíc dolarů na den, ale rozhodli se, že ty peníze investují. Nikdo se zdravým rozumem samozřejmě nepředpokládal, že po tak krátkých přípravách a během pouhých čtrnácti dnů objeví zaniklou Atlantidu, nejúpornější a zároveň nejprchavější světovou legendu. Naskytla se jim však jedinečná příležitost a zvláště Peter skálopevně věřil, že má přesné informace a projekt skončí úspěchem. Ať už bude mít jakoukoli podobu – pouhé stopy, nebo dokonce konkrétního artefaktu –, půjde o nevyčíslitelnou hodnotu. Zajistí jim to renomé, otevře dveře a umožní další projekty.

Argo kotvilo v přístavu Fort Pierce, asi dvě hodiny jízdy autem severně od Miami. Peter a Patrick si tam na následující ráno domluvili schůzku s kapitánem a už v poledne se zvedla kotva. Patrick si přál, aby jim zbylo trochu času na příjemně strávený večer v Miami, ale jediný důvod, proč tu ještě byli a proč se už dávno nevydali k pronajatému vozu, spočíval v tom, že Peter tady nahoře na někoho čekal.

Šlo o televizní reportérku, která se doslechla o jejich záměru a chtěla se s nimi setkat. Patrick si neuměl ani představit, jak se ta žena mohla dopídit, co mají za lubem. V jeho očích to z ní činilo nanejvýš podezřelou osobu, ale to se v podstatě vztahovalo na jakoukoli reportérku či novinářku. Peter si počínal velmi zdrženlivě, pokud šlo o podrobnosti, avšak chtěl, aby si nezaujatě vyslechli, co jim žena hodlá sdělit. Teprve pak si o tom promluví s Patrickem.

Francouz právě objednával druhý ledový čaj Long Island, když za sebou uslyšel hlas. Oba muži se otočili. Před nimi stála žena středního věku, Patrick ji odhadl na čerstvou čtyřicátnici. Byla oblečená nenuceně a spíš sportovně – měla na sobě džíny a teplákovou bundu, černé vlasy si svázala do krátkého copu, na nose měla brýle s černými obroučkami a přes rameno zavěšenou brašnu s laptopem.

„Profesor Peter Lavell?“ zeptala se.

Peter svižně vstal z barové stoličky a podal ženě ruku. „To jsem já. Těší mě, že vás poznávám. Vy jste určitě Kathleen Denverová.“

„Správně.“

„Tohle je můj kolega Patrick Nevreux.“

„Moc mě těší! Vy jste Francouz?“

„Máte dokonalý kombinační postřeh,“ odpověděl Patrick.

„Neposadíme se tamhle naproti?“ Ukázala na několik volných křesílek.

Oba muži se s nápoji přemístili, objednali drink i novinářce a vzápětí přistoupili k věci. Rychlost a věcnost oceňoval především Patrick.

„Mám radost, že jste mi tak rychle splnili prosbu o naše setkání. Jen pár slov o mně – jsem novinářka na volné noze a nyní pracuji pro společnost FOX International Channels, která mimo jiné odpovídá za History Channel. Můj seriál Dare to Know – třeba jste nějaký díl viděli – se promítá právě na tomto televizním kanálu.“ Neuniklo jí, že Patrick lehce pokrčil rameny, a tak vysvětlila: „Je to seriál věnovaný záhadám lidských dějin. Odvysílali jsme už něco o templářích, Poslední večeři Páně, Arše úmluvy… a takových záležitostech.“

Vrchní jí přinesl drink a všichni tři si společně přiťukli. Pak pokračovala: „Ale ať už je to jakkoli, pokud ten seriál neznáte, nevadí.“ Otevřela tašku a vyndala z ní DVD. „Vypálila jsem vám několik dílů, abyste si udělali představu. Seriál však v létě končí a já teď pracuji na novém konceptu – méně strhujícím, zdaleka ne tak spekulativním, s omezenými hranými scénami v dobových kostýmech. Zato tam má být víc skutečné historie, vědy a pokud možno zpravodajství naživo.“

Peter jen přikývl, ale neřekl ani slovo. To všechno už věděl, když se mu novinářka ohlásila e-mailem.

„Teď jsem se doslechla o vašem záměru a ráda bych o novém projektu podávala informace. Co si o tom myslíte?“

„Co víte o našich plánech?“ zajímal se Patrick.

„Doneslo se mi, že vy, profesore Lavelle, jste v Alexandrii učinil mimořádný objev…“ Dopřála si další doušek. „Ne, to není pravda. Budu k vám upřímná. Já jsem se toho dokonce účastnila.“

„Vy jste tam byla při tom?“ Peter udiveně zvedl obočí.

Usmála se. „Ano. Byla jsem s vámi, když jste otevřel hrobku, která jí ve skutečnosti vůbec nebyla. Vetřela jsem se do archeologického týmu, jakmile jsem se dověděla, že se podařilo něco najít. Měl byste vědět, že mám o takové věci mimořádný zájem. Chtěla jsem kdysi připravit pořad o Alexandru Velikém, takže jsem už navázala pár kontaktů a věděla o předcházejících pracích. Když jsem zaslechla, že to tentokrát bude stát za to, vystřídala jsem dočasně v týmu kameramana. Byla jsem dole a natáčela tam, jak si snad vybavujete.“

Peter se pohroužil do vzpomínek. Ženě s kamerou nevěnoval pozornost, považoval ji za řádného člena týmu. Opravdu se tam vetřela?

„Každopádně jsem všechno viděla. A dověděla jsem se, že některé texty z tamní knihovny byly roztříděny a přeloženy – a že se tam podařilo nalézt úplnou verzi dialogu Kritias.“

„To je neslýchané!“ neudržel se Peter. Najednou mu hrozilo, že ztratí pevnou půdu pod nohama. Jestliže už o tom ví tisk, jak by pak mohl doufat, že jejich výzkumná výprava bude probíhat alespoň trochu nerušeně?

„Mám pocit, že se zákonem si hlavu zrovna moc nelámete?“ nadhodil Patrick.

Novinářka zvedla odmítavě ruce a posunula si brýle. „Prosím vás, hlavně z toho nevyvozujte ukvapené závěry! Nemám v úmyslu něco zveřejňovat bez vašeho souhlasu nebo souhlasu od Centre d’Études Alexandrines! Na to vám dávám své slovo! Proto jsem se také chtěla dnes s vámi setkat. Je to nesmírně napínavá problematika a váš projekt je tak zajímavý, že bych ho společně s vámi chtěla dokumentárně zpracovat.“

„Takže víte i to, proč jsme přiletěli do Spojených států?“ zeptal se nedůvěřivě Patrick.

„To samozřejmě netuším, alespoň ne přesně. Ale dověděla jsem se, že jste si pronajali výzkumnou loď z Woods Hole…“

„Radši ani nechci vědět, jak jste to zjistila,“ zavrčel Patrick a dopil drink.

„…a tak jsem dospěla k určitým logickým závěrům,“ pokračovala. „Je přece všeobecně známo, že Kritias je věnován Atlantidě. To samo přece stojí za samostatnou zprávu! A pokud na základě tohoto nálezu vyplouváte na moře, pak to může znamenat jen to, že jste na stopě tohoto zaniklého kontinentu.“ Změřila si oba muže naléhavým a zároveň nadšeným pohledem.

Peter se zhluboka nadechl. Copak skutečně nemůže udělat jediný krok, aniž by o tom hned nevěděl celý svět? Při jejich společném projektu v jižní Francii, kde měli bádat v naprosté odloučenosti, se jim zanedlouho pověsily na paty skupinky nejrůznějších lidí. O rok později se objevil projekt Sakkára a znovu to bylo stejné – tehdy jim dokonce bránili ve vstupu do Egypta jen proto, že je předcházela jejich pověst. A teď, jen co se ukázal v Alexandrii nebo Miami, už byl opět očekáván.

Než stačil něco poznamenat, novinářka pokračovala: „Vím, že je to pro vás překvapení. Určitě jste chtěli projekt realizovat v naprostém klidu, bez vnějších zásahů a jakékoli publicity. Nechci se vám v žádném případě vnucovat, pokud byste o mně nechtěli ani slyšet. Prosím vás jen, abyste si to promysleli.“ Vyndala vizitku, něco na ni napsala a předala ji Petrovi. „Zastihnete mě kdykoli na mobilu. Nebo samozřejmě e-mailem.“

Peter otáčel kartičku v prstech. Pořád ještě si byl jistý, že se nacházejí na správné cestě a jejich projekt bude završen úspěchem. Při pozornějším pohledu by dokumentace o bájných nálezech skutečně byla tou nejlepší prací s veřejností, jakou si uměl představit. Ale co když ztroskotají. Na History Channel by takový neúspěch získal přímo katastrofální rozměry. Ne, je prostě ještě moc brzy a vše je příliš nejisté.

„Mnohokrát děkuji za vaši nabídku, slečno Denverová,“ odpověděl. „Je opravdu velmi lákavá. Představa, že projekt bude doprovázen a dokumentován, a navíc na tak uznávaném televizním kanálu, je lichotivá. Jistě však chápete, že se nad tím musíme nejdřív zamyslet a nemůžeme vám hned závazně odpovědět.“

Zvedla se. „Ale jistě, tomu rozumím! Hned se vytratím, protože vám nechci jít na nervy.“ Usmála se na oba muže a podala jim ruku. „Moc mě těší, že jsem vás poznala, profesore Lavelle, i vás, monsieur Nevreux. Byla by pro mě přirozeně velká čest, kdybych se mohla účastnit vaší akce. O podrobnostech si můžeme promluvit, až si to promyslíte! Na shledanou. A ať se vám v Miami líbí.“ Přehodila si tašku s laptopem přes rameno a vzdálila se. U východu se ještě jednou otočila a zamávala.

„Docela slušně ji to vzalo,“ poznamenal po chvíli Patrick.

„A co jí jinak říkáte?“

„Není to můj typ.“

„Myslel jsem spíš její nabídku.“

„Jo takhle.“ Patrick se zadíval k oknům. „No vlastně nevím. Na jedné straně mi to nezní jako špatný nápad. Ale jinak… Je dost zvláštní, že věděla o vykopávkách v Alexandrii. Ostatně i s naší expedicí šla dost tvrdě rovnou k věci.“

„Myslíte, že se té dámě nedá důvěřovat?“

Patrick pokrčil rameny. „To netuším. Být skvěle informovaná je ostatně její práce. Ale sám dobře víte, že reportéři mě vždycky znervózňovali. Nejspíš proto mám divný pocit.“

„Chvíli jsem přemýšlel, že by bylo výhodné vzít ji s sebou. Nepracuje přece pro nějaké místní amatéry, ale pro televizní kanál s mezinárodním formátem. Mohla by všechno dokumentovat ve velmi seriózním světle. Možná je to způsob jak čelit kritice, které budeme nepochybně vystaveni.“

„To už spíš posměchu,“ usoudil Patrick. „Naplánovali jsme si hodně fantastický podnik. Profesor Lavell přišel o poslední zbytek zdravého rozumu, budou všichni tvrdit.“

„Jestli si to myslíte i vy, proč do toho jdete také?“

„To, že jste ztřeštěný, není pro mě nic nového.“ Patrick se zazubil. „Kromě toho nemám nic proti malému dobrodružství v Karibiku.“

Peter si povzdechl. „Nezbývá než doufat, že to nebude ani zpola tak dobrodružné jako naše dosavadní projekty.“

„Na to si připijme,“ navrhl Patrick a zvedl sklenku.

Ráno, v přístavu Fort Pierce, Florida

Argo bylo mohutnější, než jak si ho Patrick pamatoval z fotografií na internetu. Věděl sice, že je to největší loď flotily a jako jediná je vybavená pro nasazení výzkumných ponorek. Teď však před ní stál – a to bylo něco úplně jiného. Zářivě bílé paluby se vypínaly dobrých patnáct metrů nad tmavomodrým trupem až nahoru k příčně probíhajícímu můstku. Na zádi osmdesát metrů dlouhého plavidla se tyčil mohutný modrý rám, pomocí kterého se spouštěla ponorka do vody.

Přistoupil k nim svalnatý muž v krátkých bílých kalhotách a podal jim silně ochlupenou ruku. „John Harris, kapitán Arga. To je dobře, že tu už jste.“ Pak se pootočil a ukázal s úsměvem na loď. „Tak se podívejte, co jste si koupili. Doufám, že se vám líbí.“

„Vaše loď na mě zapůsobila hlubokým dojmem, mister Harris,“ pochválil Peter a nenacházel další vhodná slova k vyjádření svého údivu. Tady neměl před sebou lidi studující staré pergameny, překládající starověké texty nebo v nejlepším případě vynášející hliněné střepy na denní světlo při archeologických vykopávkách. Zde se v nadživotní velikosti předváděly výsledky vědeckého výzkumu, objevitelského ducha a nevídané činorodosti.

„Říkejte mi John, to nám při práci ušetří spoustu dechu. Určitě byste si chtěli všechno prohlédnout, ale na to budeme mít dost času, až vyplujeme. Upřímně řečeno, máme teď plné ruce práce s úklidem, nakládáním a výběrem námořníků, takže bychom posádku jen rušili. Zavazadla nechte prostě stát tady, moji lidé je donesou na palubu.“ Ukázal na nízkou budovu. „Navrhuji, že si tam vzadu vypijeme kávu. Potom se můžeme v klidu pobavit o tom, co vás – přesněji nás – čeká.“

„Dobrý nápad,“ uznal Patrick. „Horší než ta hotelová břečka to tady určitě nebude.“

John se zasmál. „V Evropě jste zvyklí na jinou kávu, já vím. Ale důvěřujte mi, lodní posádky a přístavní dělníci, kteří se tam stravují, také hledají něco silnějšího.“

Za chvíli seděli v prosté americké jídelně. Patrick si s pocitem blaženosti všiml, že kávu si může nechat dolít, kolikrát se mu zachce, a že míchaná vejce tu podávají jen v těžko zvladatelných porcích.

„Musím se přiznat,“ ozval se právě John, „že váš projekt ve mně vzbudil velkou zvědavost. Jakmile jste poslali podklady společnosti Woods Hole, rychle se to rozkřiklo. Když lidi jako já za posledních patnáct let pořád doprovázejí pár mořských biologů nebo geologů ke Středoatlantskému hřbetu a podmořským sopkám, je něco skutečně ztřeštěného docela vítaná změna.“ Usmál se přitom tak srdečně, že se jeho slova rozhodně nedala vnímat jako urážka. Peter přesto zaváhal.

„Co si u Woods Hole myslí o tomhle podniku?“ zeptal se.

„Nejdřív vaši poptávku vůbec nebrali za bernou minci. Jakmile si však ověřili vaše životopisy, rychle pochopili, že to myslíte vážně a že je to skutečně zajímavá záležitost. A všichni jsme měli velkou radost, že takhle vyplníme mezeru v plavebním deníku Arga.“

„Zajímavá záležitost? Zkoušíte na nás political correctness?“ zeptal se Patrick s plnými ústy. „Jen to klidně vybalte – co si vy sám o tom myslíte?“

John se zasmál. „Chcete mě urazit? Já rozhodně nikdy nechodím kolem horké kaše. Co si já sám o tom myslím? Víte, já jsem kapitán, nikoli vědec jako vy. A taky mám daleko do historika. Netuším, jestli Atlantis doopravdy existovala. Ale když jsme hledali Titanic, považovali nás mnozí za blázny. No dobře, mé srovnání trochu pokulhává. Ale přesto – bláznivý nápad a velkolepý příběh. A navíc nelze pominout, že si to přece platíte!“ Znovu se zazubil.

V Patrickových očích získal právě úctyhodné množství bodů za sympatii.

„Takže v jedenáct zvedáme kotvu. A mám pro vás ještě jedno malé překvapení. Nevím, jestli vám ho můžu už teď prozradit…“

John se podíval z jednoho zákazníka na druhého a bylo na něm vidět, že čeká na povzbuzující přikývnutí. Ačkoli se ničeho takového nedočkal, vyhrkl: „Jsem opravdu vzrušený, a proto vám to hned povím! Budete první, kdo se bude potápět s Alvinem II!“

„To je nějaká ponorka?“ zeptal se Peter.

„To není jen tak nějaká ponorka, profesore. Tohle je ta pravá a jediná ponorka pro vás! Nevím, nakolik se vyznáte v ROV a HOV…“ Na svůj tázavý pohled si od Petra vysloužil jen pokrčení rameny, a proto vysvětlil: „Rozeznáváme tři různé druhy přístrojů pro podvodní výzkum: AUV, ROV a HOV. První jsou autonomní podvodní plavidla, tedy víceméně inteligentní sondy, které pracují samostatně podle předem stanovených programů. ROV jsou podobné roboty, ale dálkově řiditelné z lodě. A konečně HOV je to, čemu se říká ponorky. Nemůžeme je ovšem srovnávat s jejich vojenskými protějšky. Sami zjistíte, že výzkumné podmořské čluny jsou v první řadě mnohem menší. Rozhodně nesmíte trpět klaustrofobií. Má to samozřejmě svůj dobrý důvod. Hloubka vojenského ponoru bývá půl kilometru, některé stroje se dostanou dokonce kilometr pod hladinu, ale tím končí. Tam dole je na ně prostě příliš velký tlak. Chránit před stonásobným tlakem atomovou ponorku o rozměrech airbusu není prakticky možné. Z výzkumného hlediska je to ovšem směšné, když uvážíte, že nejhlubší bod v Mariánském příkopu je jedenáct kilometrů pod hladinou.“

„A HOV?“

„Těch je na celém světě jen pár. Jsou to malá plavidla, jen pro dvě nebo tři osoby, ale zato jsou mimořádně stabilní. Dostanete se v nich průměrně do šestikilometrové hloubky, což stačí na to, abyste dosáhli devadesáti osmi procent rozlohy mořského dna. Takové mořské příkopy jako v Pacifiku jsou spíš výjimka. Ještě hlouběji proniknete v batyskafech, ale v jejich případě už nejde o manévrovatelnost a pružnost, nýbrž jen o to, aby odolaly neuvěřitelnému tlaku. Potřebujete-li pořádnou ponorku s okny a podávacími rameny, musí to být HOV. Alvin byl dosud jediným americkým HOV, ale už je mu přes čtyřicet let. Neustále jsme ho rozšiřovali a modernizovali, aby odpovídal nejnovějším technickým poznatkům, a uskutečnili jsme s ním několik tisíc ponorů. Ale všechno jednou končí, takže se musel vyvinout zcela nový model Alvin II. A váš projekt bude první, při kterém bude nasazen!“

Patrick, jenž byl zběhlý v těchto pojmech a technických specifikacích, hleděl kapitánovi přes rameno k molu. Objevila se tam skupinka lidí, kteří rozmlouvali s někým na lodi. Pak se otočili a zamířili k jídelně.

„…rozšířit, takže místo tří oken jsme jich teď zabudovali pět,“ vysvětloval právě John, když ho Patrick přerušil.

„Řekl bych, že vás někdo hledá,“ poznamenal Francouz a vzápětí vstoupili neznámí návštěvníci. Byli to tři mladí muži. Jeden nesl videokameru, kterou si právě zavěsil na rameno. Druhý si nasadil sluchátka spojená s mikrofonem a pouzdrem na boku. Všichni bez váhání zamířili ke kapitánovi.

„Obávám se, že nehledají mě,“ upřesnil John, „nýbrž vás.“

Ještě než Peter a Patrick stačili něco odpovědět, stála trojice u stolu. Kamera a mikrofon byly v pohotovostním stavu.

„Kevin Strout z FOX News,“ pozdravil muž, který skupinku přivedl. „Dověděl jsem se, že plánujete expedici zaměřenou na Atlantidu a rád bych se od vás dověděl pár informací. Jste profesor Lavell z Německa? Odkud čerpáte víru, že byste mohl najít ten zaniklý kontinent?“

Peter se podíval na tazatele se směsicí nevěřícnosti a rozmrzelosti. Jak troufale si ten muž počíná! A jak se proboha dověděl o jejich projektu?

„Co vás vede k domněnce, že hledám zaniklý kontinent?“ opáčil a doufal, že se tím reportérově otázce vyhnul.

„Pro seriózní vědce je Atlantis pouhá pohádka,“ pokračoval Strout. „Máte snad jiný názor?“

„Neexistují odpovědi, které by se vešly do patnácti sekund vašeho vysílacího času, mister Strout,“ odpověděl Peter. „A pochybuji, že byste rozuměl delšímu vysvětlování.“

Muž se krátce a dotčeně ušklíbl, ale pak se přátelským hlasem zeptal: „Není naprosto ztřeštěné vydávat za takovou pohádku skoro milion dolarů?“

„Nemám vám už co říct,“ odtušil Peter a obrátil se ke kávě.

„Myslíte si, že je smysluplné přít se kvůli tomu s etablovanou vědou?“

Patrick se předklonil, uchopil rukou mikrofon, přitáhl ho k sobě a zvolal do něj: „Koukejte se vrátit na pevninu, holobrádci! Tady nejste vítáni!“ Pomocník si s bolestivou grimasou strhl sluchátka z hlavy.

Novinář je zpražil rozhořčeným pohledem. „Přijeli jsme z Miami jen kvůli tomuhle interview.“

„To je nám putna,“ ujistil ho Patrick.

„Vy tedy chcete, abychom odešli?“

Peter vzhlédl a přikývl. „Přesně tak. Bezpodmínečně.“

„Dobře, jak si přejete.“ S těmi slovy se otočil a opustil se dvěma spolupracovníky jídelnu.

Na chvíli se rozhostilo mlčení. Potom se ujal slova John: „Myslím, že s takovými situacemi budete muset počítat i v budoucnu. Vždy se najdou lidé bažící po senzacích, kteří jdou tvrdě za svým, jakmile vycítí nový projekt.“

„Jak se o tom dověděli?“

„Nejspíš na internetové stránce společnosti Woods Hole,“ nadhodil John. „Jak víte, musíme skládat účty o svých projektech. Mohou tam dokonce s přesností na den vidět, kde se právě nachází každá z našich výzkumných lodí, každopádně přibližně. A pak se samozřejmě vydávají tiskové zprávy a informační bulletiny. Řekl bych, že takhle se to rozkřiklo.“

Peter zavrtěl hlavou. Jeho pochybnosti o nových sdělovacích prostředcích tím získaly další potravu. Kritický postoj, který ho dlouho odrazoval od toho, aby používal počítač, nemluvě o přístupu na internet, ho nutil pochybovat o pravdivosti každé zprávy a hodnověrnosti jakéhokoli zdroje informací. Stále častěji se úmyslně šířilo, rozmnožovalo a falšovalo víc a víc pramenů, všechno ztrácelo jasné obrysy v nekonečném toku dat a matoucích zpráv a hlášení. Teď v tom uvízl i on.

„Pokud ti chlapíci byli skutečně ze stanice FOX,“ nadhodil Patrick, „pak možná získali informace od naší přítelkyně ze včerejšího večera.“

„Myslíte?“

„Kdoví.“

„Doporučoval bych vám, abyste něco takového nezveličovali a nepřeceňovali,“ ozval se kapitán. „Až poplujeme na otevřeném moři, bude k tomu docházet často. Pokud se však z toho nedá udělat nějaká rozumná zpráva, zájem zase rychle opadne.“

Peter o tom nebyl přesvědčený, ale nechtělo se mu teď přemýšlet. Zadíval se na loď. „Můj kolega Patrick se dosud staral o celou koordinaci s vámi. Oznámil mi, že jste naplánoval krátkou zastávku v Nassau. Jaký to má smysl?“

„Bohužel se nevyhneme zajížďce. Když stáhli projekt, pro který bylo toto období naplánované, zorganizovali jsme váš termín. Vezmeme tam na palubu pár studentů. Ztratíme den, ale ten vám samozřejmě nebudeme fakturovat. Při plavbě tam prozkoumáme vaši první stanici u Bimini Road.“

Peter přikývl.

„Oblast kolem Bimini Road, kterou si chcete prohlédnout, není hluboká,“ vysvětlil John. „Tam se můžete potápět sami. Druhá lokalita se však nachází na otevřeném Atlantiku, kam doplujeme den po mezipřistání na Bahamách, a je hluboká tři a půl tisíce metrů. Nejdřív tam naskenujeme profil dna. Najdeme-li něco, co vás zaujme, pošleme dolů buď Sentry nebo Jasona, to jsou další dvě podmořská plavidla. Sentry je autonomní, zatímco Jason se dá řídit a disponuje mechanickým ramenem…“

„Takže AUV nebo ROV,“ doplnil Peter.

„Správně. Vidím, že jste si už osvojil správnou terminologii. A jestli tímto způsobem objevíme něco podnětného, můžeme se vydat na mořské dno osobně s Alvinem II.“

Peter vrhl na Patricka trochu nejistý pohled. Při veškerém nadšení pro aktivní výzkum terénu si opravdu neuměl představit, že by se v malém uzavřeném prostoru ponořil do temných hlubin oceánu.

KAPITOLA 5

Na palubě Libertad, asi padesát námořních mil severovýchodně od Kuby

Nuño González stál v důstojnické jídelně na lodi Libertad. Ta plula pod vlajkou Fuerzas Armadas Revolucionarias, přesněji řečeno kubánského námořnictva. Původně to bylo sovětské výzkumné plavidlo, které krátce před zhroucením Sovětského svazu získala Kuba. Loď byla už tehdy zastaralá, o vědeckém vybavení ani nemluvě. Při pozornějším pohledu bylo každému jasné, že plavidlo je nejspíš krátce před vyřazením. Kubánské námořnictvo však loď podle svých nejlepších možností a schopností podrobilo generální opravě. Byl zesílen trup a zmizely některé nástavby, čímž vzniklo místo na přistávací plošinu pro helikoptéry. Byl obstarán drahý dieselový motor, zmizel starý můstek a řídicí stanoviště bylo víceméně nahrazeno novým. Technická výbava na palubě sice už nebyla nejmodernější, ale aspoň už nebyla čtyřicet let stará. Pamatovalo se dokonce i na renovaci kajut – každopádně těch důstojnických, z nichž jednu obsadil González.

„¡Camarados!“ začal. „Dnes prožíváme první večer naší mise a na lodi Libertad. Kéž nám opravdu přinese svobodu! Svobodu pro vše, co necháme za sebou, svobodu pro naši budoucnost a svobodu pro zlato na mořském dně!“

Muži ze shromážděné posádky se smáli, mávali rukama a nadšeně provolávali Gonzálezovi slávu.

„Dnes večer budeme společně slavit a od zítřka bok po boku bojovat! Ovládneme tohle moře a jeho hlubinu a vyzvedneme poklady!“

Námořníci znovu zajásali. González zvedl ruku a přísným pohledem přikázal mužům mlčet.

„Až se z této mise vrátíte, budete všichni svobodní muži, poprvé opravdu volní jako ptáci. Můžete si pak koupit nová auta, postavit velké domy a přinést svým rodinám slávu a bohatství. Než to však dokážeme, budou na palubě Libertad platit dva železné zákony. Nestrpím jejich sebemenší porušení. Dva zákony, víc ne. Jedním z nich je kapitán Manuel. On je skutečný vládce na lodi.“ Ukázal na kapitána, ramenatého muže, který vedle něho stál v uniformě. „Všechno mu tady patří, jste pouze jeho hosté. Proti jeho příkazům a pokynům nesmí nikdo odmlouvat.“

Muži mlčky přikývli.

„A druhý zákon ztělesňuji já, comandante této mise. Pokud jde o loď, skláním se i já před kapitánem, ale o všem ostatním rozhoduji sám. Moje slovo je první a poslední. Nepřipouštím žádné diskuze. Kdo s uvedenými pravidly nesouhlasí, může si teď zaplavat padesát námořních mil k pevnině. Zítra jich už bude sto. Avšak ten, kdo souhlasí a chce s námi bojovat a vítězit, ten patří do naší rodiny a může teď zvolat: ¡Viva la Libertad!“

Ozval se jednotný sbor mužských hlasů. González pak poznamenal: „A to bylo moje poslední slovo k dnešnímu večeru! ¡Viva la fiesta!“

O něco později posádka zasedla k jídlu a pití. Muži dostali brambory, fazole, pečené jehněčí kotlety a dostatek piva a rumu. Všichni se nadmíru smáli a González, který seděl v čele stolu, klouzal pozorným pohledem po mužích. Měl štěstí na dobrých deset chlapů. Většinu z nich znal osobně. Byli to vzdálení příbuzní, přátelé příbuzných nebo příbuzní přátel. Od všech si nechal vyprávět jejich životní příběh. Vydávali se za větší, silnější a zkušenější námořníky, než zřejmě ve skutečnosti byli. Neviděl však mezi nimi nikoho, koho by nevedly ty nejlepší úmysly a kdo by necítil potřebu odevzdat ve jménu úspěchu duši i tělo. Nebyli to zrovna boháči, jen někteří z nich se začali po škole řádně vzdělávat, jiní se upsali armádě a učili se dokonce potápět, další však pracovali jako řidiči nákladních vozů, dělníci v loděnici nebo nádeníci. Avšak důležitější než vzdělání a praxe bylo jejich srdce, energie a nesporná skutečnost, že dokázali táhnout za jeden provaz. Sám captain Manuel velel vlastní posádce čítající půl tuctu námořníků, kteří se starali o loď i vědeckou výbavu na palubě. González se tudíž mohl soustředit na pátrání a ruční práci – dobře věděl, že technika je v rukou skutečných odborníků.

Poprvé od bratrovy smrti znovu cítil, jak mu v nitru klíčí nepatrná naděje. Mohl by to dokázat! Ne, on to dokáže! Snad se dnešní noci konečně zase klidně vyspí.

Vzhlédl k televizoru, který byl připevněný pod stropem, a potichu si předl. Právě vysílali americké zprávy. Velryby uvízlé na Floridě. Sentimentální divadélko. Pohrdavě si odfrkl. Pak následovala další zpráva a na obrazovce se objevila mohutná výzkumná loď.

„Manueli, dej tomu trochu šťávy!“ zvolal.

Kapitán pokynul jednomu z námořníků.

Muži v jídelně se otočili, když jejich rozhovor přehlušil televizní příspěvek. Většina mluvila dost dobře anglicky, takže sledovat obsah vysílání nebylo nic obtížného.

„¡Mierda!“ zaklel González, když pochopil, co sledovaná zpráva znamená. Rozčileně vstal. „Manueli, pojďte se mnou, musíme si promluvit!“

Odebrali se na nový můstek. González přistoupil ke stolu s mapami.

„Ukažte mi, kde to je!“ vyzval kapitána.

Ten ukázal na bod v Atlantiku nedaleko od místa, které už bylo na mapě označeno.

„Tušil jsem to!“ zavrčel González. „No to nám ještě chybělo. To snad není pravda!“ Chvíli strnule hleděl na strop.

Nenáviděl pocit, že mu někdo leze do zelí. Něco se musí stát! A pak je tu přece pořád jedna možnost…

„Nassau,“ ozval se za chvíli. „Musíme se co nejrychleji dostat do Nassau. Změňte kurz, captain!“

Na palubě Arga, severovýchodně od souostroví Bimini

Peter vyšel na palubu, přistoupil k zábradlí a nadechl se chladného vzduchu. Už se rozednilo, slunce stálo na šířku dlaně nad obzorem. Byl dosud svěží den, ale podle oblohy se dalo vytušit, že je čeká pořádné horko. Moře bylo skoro jako zrcadlo. Ticho obklopovalo loď jako skleněná kopule. Klidné ovšem nebylo jen moře, i Argo stálo bez sebemenšího hluku na místě. Motory byly vypnuté, loď zakotvila. Když se podíval dolů, viděl nazelenalou a dokonale průhlednou vodou na mořské dno v hloubce deseti metrů. Vypadalo to, jako by se Argo vznášelo nad neznámou pevninou. Viděl ryby okusující korály, modré a černé tvary, jen mírně zkreslené hladinou; občas se na nich zableskly bílé a žluté tečky.

„Dobré jitro, profesore!“

Otočil se a spatřil Patricka, který se posadil na svinuté lano u okenního průzoru, opřel se o stěnu a pokuřoval.

„Dobré ráno, Patricku,“ odpověděl. „Nespadl jste z postele?“

Francouz se zasmál. „Chvíli jsem měl pocit, že spíš vy jste chtěl přikrmit ryby.“

„Ne, je mi dobře, díky za optání,“ odpověděl Peter. Chvíli po vyplutí z Fort Pierce cítil, že pohupování na vlnách jeho žaludku zrovna neprospívá. Vyšel tedy na palubu, aby se nadýchal svěžího mořského vzduchu. Přitom se pohledem pomalu loučil s obzorem. Jakmile se však setmělo, uchýlil se do své kajuty. Vzpomínal na dřívější námořní plavby, při kterých vůbec nepoznal, co je to mořská nemoc. Nejspíš je to teď příznak nemilosrdného stárnutí.

„Snídaně se bude podávat až za půl hodiny,“ připomněl Patrick a ukázal na hrnek vedle sebe. „Ale kávu jsem z nich už dostal. Chcete taky přinést?“

Peter s díky odmítl. Nemělo to nic společného s jeho včerejší nevolností. Cítil dokonce hlad, což si vykládal jako dobré znamení, ale s kávou na prázdný žaludek se nikdy nedokázal smířit. Raději se omezí na čaj nebo v případě nouze horkou vodu.

„Kde vlastně jsme?“ zeptal se.

„Bimini. Sám jste si přece přál plout právě sem.“

„Tak tady to je…“ Profesor znovu shlédl na mořskou hladinu.

„No, ne úplně. Myslím, že kvůli potápění nás ještě čeká dingi.“

„Dingi?“

„Nafukovací člun.“

Peter přikývl. Už to začalo. Úmyslně naplánoval projekt tak, aby hned na začátku něco viděli. Později, na druhé výzkumné lokalitě, se ukáže, nakolik spolehlivé a hodnověrné jsou ve skutečnosti jeho další domněnky a společné propočty. Tam bude nucen svou teorii dokázat. On sám se bude muset osvědčit. Šlo totiž o mnohem víc než o projekt a peníze, které investovali. Skutečnost, že byl jako historik a teoretik úspěšný, vyvolávalo závist mnoha kolegů, kteří ho považovali za fantastu a v nejlepším případě uživatele cizí přípravné práce. Peter během celého života opakovaně poznával, že největší objevy se uskutečňují na základě nejodvážnějších idejí. Zdánlivě nepřijatelně svévolný přístup vedl k naprosto mimořádným výsledkům a obrovským úspěchům. Tak je to i teď. Musí podstoupit riziko, že s veškerým nahromaděným historickým věděním a jedinečnou analytickou zkušeností zažije největší životní omyl – jen tak je s to zároveň složit nejsenzačnější skládačku lidstva. Viděl příliš mnoho, právě za poslední tři roky, společně s Patrickem, než aby chtěl strávit své zbývající dny v šedé kanceláři a neméně šedivým jednotvárným životem. Rozhodl se. Chce poznat celou pravdu – a pro tu neexistuje žádná šeď, jen černá nebo bílá. Triumf nebo porážka.

Na palubě se objevil John Harris.

„Dobré jitro, gentlemen,“ pozdravil. „To je dobře, že tu jste. Chtěl bych, abyste se na něco podívali. Pojďte se mnou, za pár minut to začne.“

„Nebyl by na to čas až po snídani?“ zeptal se prakticky uvažující Patrick.

„Bohužel ne. Předpokládám, že je to pro vás důležité.“

Patrick se podíval na profesora a pokrčil rameny. Potom se zvedl a společně následovali kapitána do společenské místnosti posádky. John zapnul televizi a naladil kanál FOX.

„Včera odvysílali zajímavý příspěvek. Dnes ve zprávách v osm hodin ho zopakují.“

Posadili se a sledovali program.

Pak se zničehonic objevilo Argo, společně s prosvíceným titulkem ve spodní části obrazovky: Evropané hledají Atlantidu.

Kamera zabírala loď a objevila se mapa Atlantiku. Na levém okraji bylo vidět východní pobřeží Floridy, dole Bahamské ostrovy. Komentátor vysvětlil: „Argo 2K, největší výzkumná loď Woods Hole Oceanographic Institution, vyplula s novým a tajuplným pověřením. Renomovaný britský profesor historie Peter Lavell a francouzský inženýr Patrick Nevreux se upsali pátrání po Atlantidě. Domnívají se, že bájný zaniklý kontinent najdou v mořských hlubinách severovýchodně od Baham. Jsou pevně přesvědčeni o tom, že dokážou objevit to, co lidstvo pořád marně hledá už celá tisíciletí a co je podle všeobecně rozšířeného vědeckého názoru pouhá pohádka.“

Nyní se dostal do záběru Peter. Komentátor se zeptal: „Myslíte si, že je smysluplné přít se kvůli tomu s etablovanou vědou?“

„Přesně tak. Bezpodmínečně,“ zněla Petrova odpověď.

„Není naprosto ztřeštěné vydávat za takovou pohádku skoro milion dolarů?“

Kamera najela na Patricka. „To je nám putna,“ zaznělo z jeho úst.

Nyní bylo vidět samotného novináře a za ním molo. Držel v ruce mikrofon a usmíval se. „Čas lovců mýtů zřejmě nepominul. Budeme s napětím čekat, jestli opět uslyšíme o tomto projektu. Jmenuji se Kevin Strout, pro FOX News.“

Kapitán vypnul televizi.

„Cet enculé! No to je neuvěřitelný hajzl!“ zvolal Patrick do nastalého ticha a vstal. „Sestříhal naše výroky, jak se mu to hodilo!“

Peter přikývl. „Přesně tak. Je to nepříjemná záležitost…“

„Nepříjemná záležitost? Já jsem vám hned říkal, že novinářům se nedá věřit ani co by se za nehet vlezlo.“

„Při veškeré úctě,“ ozval se John, „vy jste toho muže taky zrovna nerozmazloval. Zřejmě vám to zazlíval.“

„Takže teď si za to ještě můžeme sami?“ rozohnil se Patrick.

„Chtěl jsem jen poznamenat, že jste nejspíš nebyli dost opatrní se svými tvrzeními. Vím, že se v Evropě vysoce cení upřímná a otevřená slova. Máte jiný, přímější způsob komunikace, než jsme tady zvyklí.“

„A to tvrdíte zrovna o tomhle Angličanovi?“ Patrick se zasmál. S výjimkou vědeckých článků a přednášek se o Petrovi rozhodně nedalo říct, že co na srdci, to na jazyku.

John zavrtěl hlavou. „Ať už je to jakkoli,“ vyhnul se obratně přímé odpovědi, „komunikace s tiskem je každopádně velmi obtížná. Jistě si umíte představit, že s tím už mám určité zkušenosti. Kdyby ten příspěvek probral k činnosti další reportéry, nebylo by od věci zjednat si poradenskou agenturu v oblasti PR – a také přemýšlet o oficiálním tiskovém stanovisku a směrnicích pro externí komunikaci a pro posádku.“

Patrick otočil oči v sloup.

„No, ale nejdřív ze všeho se nasnídáme,“ uklidnil ho John smířlivým hlasem. „Máme před sebou náročný den a můžete o tom ještě popřemýšlet.“

„Než začneme s potápěním,“ prohlásil John u stolu, „musíme svolat krátkou poradu. I když jde jen o prostý ponor, sami víte, kolik stojí každý jednotlivý den. Proto bychom chtěli maximálně využít každou minutu. Sejdeme se tedy…“ pohlédl na hodinky, „s celým týmem za deset minut v konferenční místnosti. Projektový plán nepředpokládá žádné mimořádné přístroje, takže jsem do akce zapojil čtyři potápěče, dva kameramany a samozřejmě jednoho námořníka na obsluhu gumového člunu. V poledne proběhne první vyhodnocení materiálu. Souhlasíte?“

„Proč tolik potápěčů?“ zeptal se Peter.

„Voda je tu poměrně mělká,“ vysvětlil John, „ale i ve dvanáctimetrové hloubce dosáhnou potápěči s nitroxem po zhruba třech a půl hodinách nulového času, což bychom v podstatě viděli jen neradi.“

Patrickovi neunikl Petrův tázavý pohled. „Čím déle a hlouběji zůstanete pod vodou, tím víc dusíku se hromadí v krvi,“ objasnil. „Překročíte-li takzvaný nulový čas neboli čas C, nesmíte hned vyplavat na hladinu, ale musíte při vynořování v různých hloubkách zařadit přestávky, aby byl čas na odbourání dusíku. I když se dostanete na hladinu před kritickou dobou a zanedlouho se opět potápíte, máte pořád v krvi dusík, takže další ponor musíte odpovídajícím způsobem zkrátit. Proto by se mělo po ponoru na určitou dobu vysadit. Chcete-li tedy nechat důkladně prohledat mořské dno, je efektivní pracovat se dvěma týmy, které zůstanou dole vždy po třech hodinách. Navíc máme na palubě i tak dost lidí.“

Peter přikývl. „Dobře, přinesu na poradu své podklady. Máte přesnou mapu této oblasti?“

„Uvidíte,“ ujistil ho kapitán, „že jsme vybaveni skvěle. Musíme pouze instruovat tým, co je cílem výzkumu. Potápění naplánujeme společně na základě vašich údajů.“

Uprostřed jednací místnosti nestál konferenční stůl, jak Peter očekával. Místo něj uviděl několik řad židlí a malé pódium před velkou tabulí – stejně jako v seminární učebně. Na pódiu byl připraven pult a stolek, na kterém ležel otevřený laptop. John poprosil Petra k sobě dopředu a počkal, dokud se místnost nenaplnila. Nedostavili se jen potápěči; na setkání byli pozváni i další pracovníci, technici, piloti a vědečtí pracovníci Arga. Profesor napočítal zhruba dvacet lidí.

„Dobré jitro, přátelé. Tohle je profesor Lavell, někteří z vás se s ním už včera seznámili, a tady,“ kapitán ukázal na Francouze sedícího v první řadě, „máme jeho partnera Patricka Nevreuxe. Jsou to naši zákazníci a vedoucí projektu. Jako obvykle je tedy nutné plnit jejich pokyny, musíte jim odpovídat na otázky a každý je povinen je během tohoto projektu ze všech sil podporovat.“ Byla to samozřejmost, ale John to opakoval u každého projektu, aby jim připomněl odpovědnost poskytovatelů služby a aby zákazníci cítili, že je o ně dobře postaráno. „Jak víte, nepluli jsme sem jen kvůli šnorchlování. Na vlastní výzkumné místo se dostaneme až za dva dny po krátké zastávce v Nassau. Dnes nás čeká zahřívací den. Profesor Lavell má přesnou představu o tom, proč jsme zakotvili právě tady a co tu budeme dělat. Absolvujeme dva ponory, přerušené poledním tříděním materiálu. Kolem sedmnácté hodiny vyplujeme k Bahamám. Profesore Lavelle, vysvětlil byste prosím stručně, o co jde?“

Peter studoval obličeje členů posádky. Až na pár jedinců to byli mladí lidé – dvacátníci, nanejvýš třicátníci. Na první pohled zaváhal, jestli je správné vložit tak důležitý záměr do rukou těchto mužů a žen oblečených v tričkách a džínsách. Na druhé straně jistě nejsou na této lodi jen tak bez důvodu. Určitě má před sebou na slovo vzaté profesionály. Disciplinovanost, s níž se dostavili a naslouchali úvodním slovům, považoval za více než uspokojivou. Vystupuje tu sice jako zákazník, ale koneckonců je na ně odkázaný – a oni budou muset zanedlouho spolupracovat se strojovou přesností. Rozhodl se, že před nimi nebude skrývat, jakou k nim má důvěru.

„Dobré jitro,“ pozdravil. „Děkuji vám, že jste přišli. Připadá mi dost nemilé, že jsem zhruba desetkrát starší než vy všichni dohromady. Začněme tedy nejprve tím, že vynecháte profesora a budete mě oslovovat Petře. Jsem si jistý, že můj kolega také nebude mít nic proti tomu, abyste mu říkali Patricku.“

Nálada posádky se citelně uvolnila.

„Proč jsme tady? Jsem si jistý, že leckdo z vás už slyšel o Bimini Road. Jde o neobvyklou kamennou formaci, která byla objevena v těchto vodách. V hloubce deseti až dvanácti metrů, tedy docela dobře viditelné z nízko letícího letounu, se po mořském dně táhne něco, co se podobá silnici.“

Uchopil nákres a zvedl ho nad hlavu.

„Tato skica zmíněné formace je snad nejznámější reprodukcí Bimini Road. Většinou malé, ale občas i velké kamenné kvádry ležící ve dvou souběžných liniích vytvářejí asi dvě stě padesát metrů dlouhý útvar ve tvaru písmena/, který na první pohled vypadá jako starověká dlážděná ulice.

Jistě si dokážete představit, že etablovaní vědci považují za naprosto vyloučené, že by se mohlo skutečně jednat o ulici vybudovanou lidskýma rukama. Serióznosti objevu neprospělo ani to, že ho před čtyřiceti lety provázely palcové titulky jako Atlantis nalezena?. Proto také nikdy nedošlo k opravdu vědeckému průzkumu této oblasti. Teorie předpokládají, že se jedná o nahromaděné zatěžovací kameny, které se používaly ve starověku, nebo o přírodní tvary, takzvané Beach Rock, vznikající na plážích vlivem písku a vápenných sedimentů. Většina z těchto teorií je stará dvacet až třicet let a dokazuje stejně málo jako nejnovější, rovněž vědecky nepodložené výzkumy, jejichž výsledkem byl údajně nález kamenných klínů a vrtaných otvorů.

Rád bych hned na začátku vyjasnil, že průzkum Bimini Road nemá v mých očích nic společného s Atlantidou. Pokud by se jednoho dne ukázalo, že jde o umělou konstrukci vytvořenou lidskou rukou, pak by to nejspíš odkazovalo na nějakou předkolumbovskou kulturu, možná i takovou, kterou ještě neznáme. Na Atlantidu můžeme v tomto případě zapomenout.

Oč nám tedy půjde dnes? Seriózní a etablovaní vědci – odpusťte mi mou sebechválu – poprvé provedou průzkum této oblasti. Naše rešerše přímo na místě, vzorky a snímky se stanou základem, na kterém, pokud sami nedospějeme k definitivním výsledkům, se mohou další vědci směle věnovat tomuto a podobným tématům. Na světě existuje příliš neobjasněných poznatků, které jsou z pouhého ostychu a akademických pochybností přenechávány zástupům pseudovědců, fantastů a esoteriků. Tomu bych si přál zamezit. Ukažme zkostnatělým fakultám, že i dnes se dá najít veliké dobrodružství v neprobádaných mystériích a vyplatí se hledat stále nové odpovědi.“

Spontánní potlesk a smích Petrovi ukázaly, že posádku získal na svou stranu.

I John se usmíval. Pak zvedl ruku a rozhostilo se ticho.

„Tak dobře, myslím, že to by pro začátek stačilo. Dnes už žádné přednášky o Atlantidě, na to bude dost času později. Teď si projdeme plán na dopoledne. Steve, Neile, Keithe a Susan, přidělil jsem vám potápění. Mario a Kene, vy budete mít jako obvykle na starosti kamery. Chade, ty převezmeš gumový člun. Vy tu tedy zůstanete na krátkou poradu. Ostatní předají svou práci zástupcům, pokud se tak ještě nestalo. Dnes je také dobrý den na kontrolu počítačů a nablýskání podvodních plavidel. Miku, potřebujeme podporu pro LAN. Pokud vím, laboratoř má pořád ještě problémy se spojením.“

Lidé vstali a vyšli z místnosti. Potápěči si přesedli na přední židle.

John se natáhl k hornímu konci tabule a stáhl dolů promítací plátno. Potom stiskl několik kláves na laptopu. Ze stropu potichu vyjel projektor a promítl na plátno mapu. Podle zakreslených hloubkových souřadnic se dalo poznat, že jde o schéma mořského dna.

John ukázal na určitý bod. „Tohle je naše momentální pozice. Biminská formace se nachází jen půl míle odsud.“ Mapa se trochu zaškubala a podle rozbíhajících se souřadnic bylo zřejmé, že vybraný úsek se zvětšuje. Když se obraz ustálil, překryl ho nákres uspořádání kamenných kvádrů.

„To je poloha takzvané Bimini Road, znázorněná v přesném měřítku. Jak už předtím profesor vysvětlil, neexistují žádná serióznější a ověřená data, to, co tu vidíme, je pouze přibližný stav. Moře a počasí sice vypadají klidně, ale v desetimetrové hloubce jsme naměřili spodní proud, se kterým musíme při ponoru počítat. Proto se na gumovém člunu dopravíte sem a zahájíte potápění.“ Na mapě bylo vidět mnoho barevných čar. „První ponor uskuteční Keith a Susan. Mario, ty je doprovodíš a vše natočíš na kameru. Tady počká Chad a spustí vám dolů druhou sadu lahví. Potom zajede na konec biminské silnice a tam vám zase pomůže do člunu.“

Potápěči přikývli. Patrick vzhlédl a změřil si je pozorným pohledem, který ulpěl především na Susan. Byla velmi mladá a nepůsobila příliš sportovním dojmem. Nejspíš za to mohl příliš velký svetr. Kdyby ji potkal na ulici, považoval by ji na první pohled spontánně za prodavačku v obchodě s biopotravinami. Nenápadně pokýval hlavou. Je vždy nesmírně snadné posuzovat lidi podle jejich zevnějšku. Přitom svému dílu zřejmě velmi dobře rozumí, jinak by ji kapitán nevybral. Susan si všimla, že si ji Francouz upřeně prohlíží, a kývla na něho. Asi se tedy netvářil moc pohrdavě – nebo to ona na sobě nedala znát. Patrick si předsevzal, že si bude počínat zdrženlivěji. Ještě před několika lety mu bylo naprosto lhostejné, co si o něm myslí ostatní, a ve svých názorech uplatňoval celou škálu hodnocení. Dodnes to z něho občas vyvřelo – jako v případě toho reportéra. V několika uplynulých letech se však změnil, v neposlední řadě zásluhou projektů s profesorem. Jakmile se začal stále víc věnovat otázkám původu života a smyslu lidské existence, získal i na maličkosti jiný pohled. Pousmál se sám nad sebou a neubránil se otázce, jestli to skutečně souvisí s jeho někdejším zážitkem v jihofrancouzské jeskyni.

A teď Peter hledá Atlantidu. Je to pošetilý nápad. Profesor mu v Hamburku věnoval kopii Platonova dialogu a v následujících týdnech naplánovali projekt. Patrick přitom vycházel z předpokladu, že je to běžný archeologický projekt spočívající na historických faktech. Ve skutečnosti to tak samozřejmě nebylo. Ačkoli se Patrick připravoval na tak dobrodružnou misi jako hledání Eldoráda, byla Atlantis úplně jiný kalibr. Šlo o akci, která i jemu jako dobrodruhovi milujícímu vzrušení musela připadat komická. A přesto… Něco tu bylo. Cítil to jako hluboko zasutou vzpomínku, jako slovo, které má na jazyku. Nehledá vědecké uznání, které bylo asi pro Petra na konci jeho kariéry důležité, nepátrá ani po pokladech – klidně by se vsadil, že nenarazí na nic jiného než staré kameny. Patrick nevěděl, s čím budou konfrontováni, ale cítil, že se blíží k něčemu velkému. Nejspíš to nebude předmět ani konkrétní nález, ale cosi virtuálního, událost, poznatek. Znenadání se neubránil vzpomínce na Melissu, se kterou se seznámil v Egyptě. Domnívala se, že Francouz je obdařen zvláštním druhem jasnovidectví, ať už si měl člověk pod tímto esoterickým blábolením představit cokoli. Zřejmě to je jen velmi dobrá paměť, mimořádná vnímavost nebo vynikající instinkt. Každopádně však tušil, co měla na mysli. Pokrčil rameny. Popřála jemu a profesorovi v dopise na rozloučenou život v zajímavější době… a právě v té se nyní ocitl.

„Půjdu taky pod vodu,“ prohlásil nečekaně.

„Prosím?“ Kapitán se na něho tázavě podíval a posádka se k němu otočila jako jeden muž.

„Nemůžete se s nimi potápět!“ odmítl Peter.

„Samozřejmě že můžu. Už deset let vlastním potápěčský průkaz a mám za sebou asi čtyřicet ponorů. A potápění v podmořském proudu jsem už ve Středomoří taky prodělal. Dodatečnou potápěčskou výbavu snad na palubě máte, ne?“

„Skutečně to nepovažuji za dobrý nápad,“ opakoval profesor. „Potřebuji vás v projektu. Co když se vám něco stane?“

„A co by se mi jako mělo stát? Dvanáct metrů je maličkost. Kromě toho se přece nebudu potápět sám.“

„Z mého pohledu to není problém,“ prohlásil Keith, jeden z potápěčů. „Můžeme na něj dát pozor. A ve třech pokryjeme oblast dokonce ještě lépe.“

John pokrčil rameny. „Ani já nemám námitky. Nepředpokládám, že byste si bral potápěčský deník na tuto loď, ale pokud nás ujišťujete, že máte dostatek zkušeností s potápěním…“ Zabloudil pohledem k Petrovi. „Vy dva si to rozhodněte sami.“

Peter tajně doufal, že kapitán vystoupí s námitkami, a proto teď jen zvedl ruce. Bylo to gesto tiché rezignace.

Dingi byl mnohem víc než pouhé pracovní a pomocné plavidlo. Byl to předpisový ponorný člun, na který se vešlo šest osob i s výbavou. Neopren si oblékli už na palubě Arga. Každý potápěč měl vyhrazené místo na ploutve, masku, olověný pás, dýchací přístroj a speciální vestu. Pomocníci dopravili na člun láhve s kyslíkem. Pro Patricka sestavili celou výbavu a naplnili mu láhve stlačeným vzduchem, protože s nitroxem neměl zkušenosti.

Motorový člun se velmi rychle ocitl na požadované pozici a Chad hodil do vody kotvu. Keith Patricka stručně poučil o obsluze potápěčského počítače, který měl Francouz připevněný k zápěstí. Princip byl Patrickovi jasný, ale obsluha se měnila každých pár let, podobně jako model od modelu.

Pak před ním stanula v komplexním potápěčském obleku Susan a vtiskla mu do ruky malý balíček velikosti cigaretové krabičky.

„Povrchová boje,“ vysvětlila. „Kdyby ses chtěl vynořit dřív, nafoukneš ji vzduchovou hadicí. To aby tě Chad našel, chápeš?“

„Rozumím.“ Připevnil si balíček k vestě.

Obešla ho. „Je mi to opravdu líto, ale nejsi už tak štíhlý, jak jsi býval dřív.“ Zatřásla jeho olověným pásem. „Svlékni si ho.“

„Cože?“

„Máš na něm nejméně o dvě, ale nejspíš dokonce o čtyři kilogramy méně. To, co máš na sobě, nejsou vycházkové kalhoty, má to solidní vztlak. Nemyslím, že by ses chtěl po celou dobu věnovat jen vyvažování.“

Patricka nenapadla pádná a výstižná odpověď. Místo toho jen pokrčil rameny, přidal si dvě závaží a pás znovu utáhl. Zcela samozřejmě mu pomohla při oblékání vesty a zkontrolovala všechna připojovací místa. Potom se otočila k ostatním. „Jste všichni hotovi?“

Jeden za druhým přepadali přes okraj člunu do vody. Počkali na sebe, naposledy prověřili, že jim dokonale sedí maska i dýchací hadice a zamířili ke dnu.

Zkušení potápěči se nořili rychle, Patrick, který se naposledy potápěl před delší dobou, vypouštěl vzduch z vyvažovací vesty jen zvolna. Tlak v uších rychle stoupal a jeho vyrovnání, které bylo pro ostatní pouhou rutinou, se mu nedařilo tak plynule, a tak chvíli trvalo, než se k nim dostal až na dno. Na posledním metru byl však příliš rychlý a připadal si neohrabaný, když ploutvemi zvířil oblak písku. Určitě mě mají za nemotorného začátečníka, napadlo ho – a nebylo to moc daleko od pravdy. Potápění rozhodně není záležitost, kterou se člověk jednou naučí a navždy umí. Musí ji neustále procvičovat, vytvořit dokonalé návyky, aniž by se projevila nepozornost. Na rozdíl od procházky lesem může tady dojít k mnohem většímu průšvihu.

Potápěčský počítač ukázal jedenáctimetrovou hloubku. To není ani pro zájmového potápěče problém. Voda byla téměř průzračná a viditelnost velmi dobrá. Patrick ucítil proudění, když se vyvážil tak, aby se vznášel kousek nad mořským dnem, a přitom ho to pomalu unášelo. Keith a Mario už plavali k tmavé formaci, zatímco Susan vyčkávala. Zvednutým palcem se zeptala Patricka, jestli je připraven. Odpověděl stejným gestem a oba zamířili za první dvojicí.

Teprve nyní se Patrick mohl soustředit na okolní prostředí. Cítil hluboké mořské ticho, harmonický klid jemného vznášení a prýštění bublin v rytmu svého stále rovnoměrnějšího dechu. Dno pokrýval světlý písek a ojedinělé balvany, tu a tam rostla mořská tráva. Parmy vířily vousky jemná zrníčka písku, jiné ryby okusovaly kameny a korály. Žádný mořský živočich se nenechal vyrušit, když nad ním pomalu proplouvali potápěči.

Zanedlouho se ocitli u formace. Nečekané nahromadění balvanů bylo nápadné na první pohled. A nejen ze vzduchu, ale i tady dole se dalo rozpoznat, že kameny na sebe navazují v přímých liniích, každopádně ještě nejméně padesát až šedesát metrů; pak se ztrácely v modrém oparu. Potápěči se rozmístili nad celou šířku podmořské ulice a sestoupili o něco níž, takže se mohli v rukavicích přidržovat kamenů.

Patrick ucítil bolest v uších a musel znovu vyrovnat tlak. Pohlédl na potápěčský počítač. Dvanáct a půl metru.

Kameny byly pokryté vrstvou sedimentů, vyčnívaly z mořského dna jen zčásti a kolem nich bujely korály a řasy. Tvar balvanů nebyl často hned patrný – teprve dva metry nad nimi se dalo rozpoznat, že některé se vyznačují téměř pravými úhly.

Patrick se k nim přiblížil a zkoumal je. Jen na pár místech byly hrany nebo části povrchu volně přístupné. Zaškrábal do nich potápěčským nožem, aby zjistil jejich strukturu. Pokud nevynesou jeden kámen na hladinu a nerozlomí ho, bude téměř nemožné určit horninu. Nepůsobila dojmem ztvrdlého sedimentu, ale mohlo jít o optický klam.

Uslyšel nad sebou kovové zacvakání a vzhlédl. Byla to Susan. Několik metrů od nich bušila malou koulí o láhev, aby upoutala pozornost dalších potápěčů. Vznášela se trochu výše než oni, ukazovala za sebe a gestikulovala. Patrick věděl, co to znamená. Žralok!

Potápěči si vzali příklad ze Susan, která přes nebezpečí zachovala klid a obezřetně se otáčela, takže viděla, co se k nim blíží.

Podle ženina pohybu Patrick poznal, že žralok nejspíš opsal ve vodě oblouk a blíží se k němu. Pomalu se obrátil.

Ne jeden, ale hned tři žraloci k němu mířili elegantně úspornými pohyby. Vzdálenost i jejich velikost se kvůli průzračné vodě daly jen obtížně odhadnout.

Žraloci byli zvědaví. Možná chtěli jen vidět, jací tvorové tady vnikli do jejich oblasti. To, že viditelně nepociťovali sebemenší ostych či strach, mohlo být neblahé znamení, protože se zřejmě vydali na lov. Všiml si, že se mu zrychlil dech, ačkoli se i přes bušící srdce nadále snažil dýchat rovnoměrně a zhluboka.

Predátoři zamířili do větší hloubky, přiblížili se ke kamenům a plavali přímo nad potápěči. Patrick hned poznal, že nejsou delší než půldruhého metru. Tvar jejich těla byl jednoznačný i pro laika, jednalo se o žraloky vouskaté, mírumilovný druh nezajímající se o potápěče. Plavali necelé dva metry od Patricka. Vzhlédl k Susan. Přikývla, dvěma ukazováky naznačila smějící se ústa a dalším gestem dala najevo, že je vše v pořádku. Bylo vidět, že má z toho setkání radost, a zajímalo ji, jestli to tak cítí i Patrick. Opětoval sice její signál, ale přesto ho trochu ochromoval původní strach.

Podíval se na finimetr. Zatím spotřeboval skoro třetinu vzduchu. Nesmí dýchat tak hekticky, chce-li udržet krok s profesionály.

Znovu se vrátili k průzkumu kamenného útvaru a pomalu plavali dál.

Nyní se dostali k úseku, jehož struktura tvořila mnohem zřetelněji než předtím přímočarou linii, která se podobala ulici vydlážděné nadměrně velkými kameny. Vyčnívaly tu také mnohem víc ze dna. Přitom bylo vidět, že určitě nejde o prostou plochu. Balvany byly spíš na sobě navrstvené, ale bylo vidět jen horní vrstvu. Připomínalo to zploštělý hřeben hráze nebo mola, téměř beze zbytku pohřbený pod neodhadnutelným množstvím písku.

Patrick se ve vodě trochu narovnal a prudkým pohybem ploutve odhrnul písek, kterého se okamžitě zmocnil podmořský proud. Pak sestoupil níž, přidržel se kamenů a seškrábal usazeninu na švu dvou balvanů. Objevila se jemná rovná linie, která rozhodně nesvědčila o tom, že se tu vše náhodně navrstvilo. Vypadalo to, jako by někdo tu kamennou strukturu vytvořil záměrně – podobně jako v mayských chrámových komplexech. Byla to sice jen maličkost, ale zároveň zřetelná indicie toho, že nejde o přírodní útvar.

Vzhlédl a hledal Maria. Napadlo ho totiž, že by nebylo od věci ten šev natočit. Kameraman však nebyl poblíž. To je jedno, pomyslel si, určitě se dají najít ještě další taková místa. Odrazil se a pomalu plaval dál.

Kameny za chvíli nabízely víceméně jednotvárný obraz. Pokaždé se k nim jeden z potápěčů přiblížil a něco prověřil, ale vzápětí toho nechal a plul dál. Patrick se znovu podíval na finimetr. Ukazoval devadesát barů. Nevěděl, jak daleko je od výstupu na poloviční hloubku, a tak se přiblížil k Susan. Dotkl se jí, ukázal na zbývající množství vzduchu a gestem naznačil vynoření na hladinu. Otázku mu rovněž zodpověděla posunkem: Vynořit při padesáti barech, teď plavat dál. Patrick jí potvrdil, že rozumí. Padesát barů je zatraceně málo. Budou-li se ale potom nacházet přímo pod motorovým člunem, je výstup na hladinu otázkou několika minut.

Zarazil se, když si přímo pod sebou všiml tmavého místa na kameni. Nožem odstranil tenkou vrstvu řas. Byl to čtvercový otvor o délce strany šest nebo sedm centimetrů. Rukavicí odvál písek a zasunul dovnitř čepel. Nůž tam pronikl téměř až po střenku. To určitě nevzniklo jako hříčka přírody. Někdo ten otvor v kameni vytvořil, nejspíš aby do něj zasunul břevno nebo závoru. Konečně jednoznačně přínosná indicie!

Sáhl za sebe a zaklepal držadlem nože na láhev. Potápěči a Mario slyšeli cvakot a rychle připluli.

Kameraman zaujal pozici a zdokumentoval nález. Keith poklepal Patricka po rameni, blahopřál mu a potom ukázal trochu stranou. Metr od nich se nacházela další čtvercová prohlubenina! Nacházela se v přímce s prvním otvorem. Samotný kámen se nelišil velikostí ani strukturou od ostatních, které ho obklopovaly, pravděpodobně byl tedy stejně starý. Přesto bylo nyní nutné odebrat z toho kamene vzorek, vzít ho na palubu a porovnat ho s dalším vzorkem z hlouběji položeného kamene.

Patrick naznačil, oč mu jde. Keith vyndal z pouzdra u opasku sekáček a kladívko a začal odsekávat vzorek velký jako mužská pěst. Potom odkryli roh dalšího kamene, který vyčníval jen kousek nad písčitým dnem. I z něj se Keithovi podařilo kus odlomit.

Francouz zkontroloval tlak v láhvi. Střelka se chvěla na okraji červené oblasti. Padesát barů! Zaťal pravou ruku v pěst, ukázal na sebe a poté vztyčeným palcem nahoru – znamení, že se chce vynořit.

Pozvolna stoupal vzhůru, ale už po několika metrech ucítil nepříjemnou bolest v uších. Při ponorech do větších hloubek se tlak zvyšuje a bubínky se vyklenou dovnitř. Dá se proti tomu bránit tak, že si potápěč stiskne nos a silně vyfoukne vzduch. Při delším výstupu na hladinu se tlak naopak většinou sám od sebe vyrovná. Patrickovy uši však cosi blokovalo. Zkusil se dostat ještě o metr výš, ale bodání v uchu bylo rázem tak intenzivní, že se okamžitě vrátil zpět.

Susan ho sledovala. Okay? zeptala se gestem. Váhavě zamával otevřenou dlaní a ukázal si na uši. Problémy s vyrovnáním tlaku!

Připlavala k němu a uchopila ho za paži, takže se vznášeli ve stejné hloubce. Požádala ho, aby naprázdno žvýkal a znovu při stisknutém nosu vyfoukl vzduch. Přesně splnil její pokyny. Natáhla se po jeho finimetru, zkontrolovala tlak a dala mu na srozuměnou, že má zachovat naprostý klid a opakovaně se pokoušet plavat o trochu výš. V případě nutnosti se může zase vrátit dolů.

Znovu zamířil k hladině, ale bodavá bolest v uších byla nesnesitelná, takže to musel po pár metrech vzdát.

Nacházel se necelých deset metrů pod motorovým člunem, ale nemohl se na něj dostat! Bylo to k zbláznění. Navíc díky námaze a rozčilení spotřeboval víc vzduchu než za běžných okolností. Za deset minut musí být nahoře, nebo se tady dole udusí.

Sám sebe napomínal, že musí zklidnit dech. Nejhorší nepřítel potápěče je panika. Zamířil ke dnu, posadil se a soustředil se na jemné kolébání podmořského proudu. Za dvě minuty to zkusil znovu, ale bolesti nepovolily. Nemohl se vynořit, protože měl pocit, že by mu praskly bubínky – ale zároveň se mu už tady dole krátil čas!

Všiml si, jak se Susan s Keithem na něčem domlouvají. Mladý potápěč vzápětí zmizel nad hladinou.

Patrickovi přišlo zatěžko zachovat klid. Střelka tlakoměru se pohybovala hluboko v červené oblasti. Susan u něho zůstala, ale nastavila mu proti očím svůj finimetr, takže viděl, kolik jí zbývá vzduchu. Ani ho neudivilo, že vyprázdnila teprve půl láhve. To je rozdíl mezi ním a profesionálem. V duchu zaklel. Tentokrát si zřejmě vzal příliš velké sousto. Položila mu ruku na rameno, druhou dlaní ho pohladila po tváři a snažila se ho uklidnit. Ukázala na druhý přístroj, který měla zavěšený na poutku u vesty, a naznačila, že by mu mohla poskytnout vzduch, kdyby ho měl nedostatek.

Společně se posadili na dno. Přiměl se k dlouhým klidným nádechům a výdechům. Jeho uši se mu teď mstily za častou změnu hloubky a tupě mu v nich bušilo.

Zbývá ještě dvacet barů.

Potápěč bez vzduchu, jaká ironie osudu, pomyslel si. Většina nehod se při potápění skutečně stává na hladině v důsledku nepozornosti. Sledovat množství kyslíku pod vodou bylo naopak tak samozřejmé jako nezapomínat při jízdě autem na stav pohonných hmot. Pouze jednou neměl v láhvi vzduch – jeho potápěčský instruktor mu po předchozím ohlášení na okamžik uzavřel v pětimetrové hloubce ventil, aby mu dal pocítit, co se stane, když je spotřebovaný i poslední kubický centimetr kyslíku. Byly to nejdelší vteřiny pod vodou, které tam strávil, a neměl sebemenší chuť si ten zážitek zopakovat.

Susan se zeptala, jestli to nechce zkusit ještě jednou. Odmítl. Cítil, že by to nemělo smysl.

Vzhlédl. Tucet metrů. Tak blízko! Dřív by se do téhle hloubky klidně potopil jen se šnorchlem. No, spíš do poloviny, opravil se. Ale stejně…

Spatřil nad sebou motorový člun, který právě přijížděl. Na hladině bylo vidět obrys Keithova těla. Za okamžik dopadl do vody a rychle se přibližoval. Něco s sebou nesl. Láhev s tlakovým vzduchem!

Patrick úlevou zasténal, čímž vyslal náustkem k hladině celý roj vzduchových bublin. No jistě, náhradní láhev! Vůbec ho to nenapadlo, ale Susan naštěstí udělala to jediné správné.

Keith se u něho zastavil a postavil před ním láhev do písku. V pořádku? Patrick mu to kývnutím potvrdil. Teď už ano.

Susan položila Patrickovi ruce na ramena, čímž mu naznačila, že se o ni může podržet. Pak mu podala svůj náhradní přístroj, takže dýchali společně z její láhve. Keith připlaval zezadu a pomalými pohyby odepnul Francouzovu vestu. Postavil ji na dno a uvolnil prázdnou láhev. Jistými pohyby připevnil novou a pomohl Patrickovi s opětovným oblékáním vesty. Utáhl všechny pásy, prověřil, že dokonale sedí a nakonec mu naznačil, že je vše v pořádku.

Patrick nahmatal dechový regulátor a vzápětí se poprvé nadechl z nové láhve.

Dvě stě barů – teď má spoustu času!

Trvalo dalších dvacet minut, než Patrick zvládl výstup k motorovému člunu. Jakmile se ocitl nad hladinou, naplnil vyvažovací vestu, takže ho nesla jen plovací vesta. Pak vyplivl náustek a strhl si z obličeje masku.

Čerstvý vzduch!

„Souhrnně lze nejspíš konstatovat, že nápad s potápěním nepatřil k vašim nejlepším,“ shrnul Peter. Seděli v místnosti pro posádku na hodnotící poradě a rozebírali průběh ponoru.

„Ano, jistě,“ odpověděl Patrick.

„Blokáda zvukovodu. Něco takového se nedá předvídat,“ vysvětlila Susan. „Asi se nachladil.“

„To vypadá pravděpodobně,“ přikývl Peter, „a když se to stane profesionálnímu potápěči, je to – s dovolením – profesní riziko. Pokládám však za lehkomyslné a zbytečné, abychom se takovému nebezpečí dobrovolně vystavovali.“

Patrick beze slova přikývl. Měl vztek sám na sebe. Nezlobilo ho to, že ho Peter poučoval, ale že narazil na své fyzické hranice. Jistě, není mu už pětadvacet, ale právě potápění přece není zrovna sport, který by vyžadoval bůhvíjakou kondici. Malou lekcí pokory pro něho byla skutečnost, že mu pomáhala Susan. Bezděčně se musel usmát. Trochu jiná perspektiva – a z mrzutosti se stalo cenné poznání.

„Kameny jsme předali na prozkoumání,“ připomněl John. „Máme na palubě geologa, který určí složení vzorků. Měli bychom se ještě před jídlem podívat na snímky.“

Mario už připravoval kameru, kterou nakonec připojil k televizoru. Zanedlouho se objevily první záběry.

Peter si prohlížel jednotlivé struktury. Bylo mu jasné, proč vyvolávaly tak rozporuplné názory. Čím přímočařeji byly kameny uspořádány, tím záhadnější byl jejich účel. Nedalo se pochopitelně předpokládat, že by na mořském dně vznikl kus ulice, která přichází odnikud a nikam nevede. A jak by to mohl být hřeben staré hráze, mola nebo nábřežní zdi, když se kolem dokola nenacházelo nic jiného než písečné dno a voda? Přesto platilo, že pokud mořská hladina v posledních tisíciletích skutečně stoupla, mohly teoreticky voda i písek zaplavit nějaký rozsáhlejší komplex.

Nakonec nahrávka ukázala čtvercové otvory, které objevil Patrick. Peter se mírně předklonil. To je ono! Domnělé vyvrtané otvory, o kterých informovaly i dřívější průzkumy. Rozdíl spočíval jen v tom, že nyní je mohou vědecky dokumentovat, čímž tyto nálezy získají takovou pověst, že je všichni budou muset brát vážně.

„Přesně v to jsem doufal,“ poznamenal. „Kolik takových otvorů jste našli?“

„Jen ty dva,“ upřesnil Patrick. „Potom jsme museli ponor přerušit.“

„Jestli chcete, můžeme se dnes odpoledne soustředit jen na tyto otvory,“ navrhl Keith. „Mohli bychom nejen už objevené přesně proměřit, ale podívat se i po dalších. Uvidíme, jestli se dá na jejich základě vytvořit nějaká souvislost.“

„Ano, to by bylo velmi dobré,“ souhlasil Peter. „Jak jsem už objasnil, v Bimini Road nespočívá hlavní účel našeho projektu. Kompletní průzkum je tudíž nemyslitelný. Proto bychom se měli soustředit na tyto charakteristické průvodní jevy. Bude-li navíc možné určit stáří nebo původ horniny, splníme dílčí cíl.“

„Pokud se nejedná o usazeninu,“ ozval se Patrick, „a mně se to při zběžném ohledání nezdálo, bude se stáří určovat obtížně.“

„Dopřejme našemu geologickému týmu trochu času,“ navrhl kapitán a vstal. „Za půl hodiny máme oběd, snad se do té doby dočkáme prvních výsledků. Keithe, Susan a Mario, díky za dobrou práci.“

„Susan!“ Patrick následoval potápěčku na první dolní palubu.

Otočila se. „Patricku, co pro tebe můžu udělat?“

Natáhl k ní ruku. „Chtěl bych ti poděkovat za pomoc.“

Opětovala jeho stisk a usmála se. „Dobře, tak do toho.“

Usmál se na ni. „Děkuji!“

„To nic nebylo. V nejbližší době by ses ale neměl potápět. Nejdřív se uzdrav, zřejmě se o tebe něco pokouší.“

„Podcenil jsem tě, to jsem chtěl ještě říct. Odvádíte tady na palubě skvělou práci.“

Odmítavě mávla rukou. „Každý má svoje silné a slabé stránky. Jaké je vlastně tvoje odborné zaměření? Potápění to zřejmě není.“

„John už řekl, že jsem inženýr. Mám hodně co činit s terénním výzkumem a zaobírám se všemi technickými prostředky, které jsou k tomu zapotřebí. Takže výzkumné roboty, sondy, počítače a takové věci.“

„Jako počítačový šílenec zrovna nevypadáš.“

„Ne, tím taky nejsem. Ale zhruba vím, jak všechno funguje, a v případě nouze znám lidi, kteří mi umějí pomoct s detaily. Peter je člověk, jenž ponejvíc sedí za psacím stolem s nosem zastrčeným v knihách, já naopak pobývám raději venku.“

„Už sis prohlédl tady na palubě ROV?“

„Ne.“

„A chtěl bys?“

„Rád.“

„Počkej tady.“ Ukázala na dveře od kajuty. „Jen se rychle převléknu a hned tě tam zavedu.“

Za pár minut už oba směřovali na horní palubu.

„Máme na lodi tři různé přístroje,“ prohlásila Susan. „Do vody se spouštějí ze zádi. Proto tam jsou taky umístěny.“

„Sentry, Jason a Alvin II.“

„Ano, přesně. Předpokládám, že sis už prohlédl specifikace v podkladech, které jsi dostal při organizaci našeho projektu. V podstatě to není žádný zázrak. Zato tě ale určitě bude zajímat nová ponorka! Už vám John o ní pověděl?“

„Jen to, že bude v našem projektu poprvé nasazena. A několik slov o tom, že je v ní víc místa, oken a takových věcí.“

Vystoupili na palubu a odebrali se na zadní část lodi. „To je pravda. Ale existuje ještě spousta dalších detailů. Je to zbrusu nový vývojový prototyp.“

Před nimi se tyčil nezvykle velký modrý rám, který na Argu sloužil jako zdvihací jeřáb. Dal se vysunout z lodní zádi daleko nad hladinu, takže se jeho pomocí mohli spouštět, vytahovat a zase ukládat na původní místo roboti a ponorka.

Z oblasti dosahu jeřábu vedly koleje zapuštěné do paluby k čemusi, co připomínalo malý hangár. Právě k němu teď Susan zamířila. Jeden člen posádky je viděl přicházet a vyšel ven.

„Smím vás představit? To je Dick,“ řekla.

Byl to mladý muž s vlasy svázanými do culíku. Upravil si brýle v poniklovaných obroučkách, otřel si pravou ruku o džíny a podal ji Francouzovi. „Vlastně se jmenuju Richard.“

„Je odpovědný technik a pilot Alvina II. Dicku, mohl bys to Patrickovi tady trochu ukázat?“ S úsměvem mu poklepala na rameno. „Co třeba obvyklou chlubivou prohlídku? Ale nevykládej mu při ní příliš velké hlouposti, Patrick se taky trochu vyzná.“

„Copak jsem někdy vyprávěl hlouposti?“ Zasmál se a pak se obrátil k Francouzovi. „Tak vy chcete vidět veškerou pýchu WHOI. To jste tady na správném místě! Pojďte se mnou!“

Následovali ho do místnosti, která vypadala jako nadměrně velká garáž. Richard zapnul stropní osvětlení. Před jejich očima se objevila scéna jako vystřižená z vědeckofantastického filmu. U stěn stály v řadě vedle sebe pracovní stoly, počítače a kontrolní přístroje. Uprostřed hangáru trůnil na ocelových kolejích Alvin II, obklopený hadicemi a kabely. Bíle natřená ponorka připomínala hračku ve tvaru ryby o velikosti minivanu. Přední část tvořila spousta reflektorů a tři kruhové průzory. Pod nimi byla umístěna dvě podávací ramena podobající se sepnutým prackám jakési temné uctívačky bohů. Strany podvodního člunu byly víceméně rovné. Ocasní ploutev a rudá hřbetní ploutev na horní straně dokreslovaly vzhled ocelové ryby.

Dick udeřil plochou dlaní na vnější plášť.

„Titan. Musí něco vydržet. Tenhle drobeček sestupuje až do šesti a půl tisíce metrů. Tam dole na něj působí nepředstavitelný tlak. Zkusíte si tipnout?“

„No, bude to zhruba tak šest set padesát barů,“ odpověděl Patrick.

Dick zvedl obočí a zarazil se. „Ano! Úplně přesně!“ ozval se za chvíli. „Šest set padesát barů. To znamená šest set padesát kilogramů hmotnosti na každou plochu o velikosti vašeho nehtu na palci. Na čtvereční metr tudíž působí tlak šesti set padesáti tun, což představuje šestnáct plně naložených tryskových letadel.“ Položil roztažené paže na kov. „Na této ploše si představte šestnáct Boeingů 747. Fantastické, že?“ Nečekal na odpověď a hned mluvil dál. „Vlastní kabina ponorky je samozřejmě mnohem menší. Nachází se tady, v přední části, a má tvar dokonalé koule, aby lépe odolávala tlaku. Přepravuje dva vědce a jednoho pilota. Tedy mě.“ Zazubil se. „Kromě toho můžeme mít ve vleku ještě asi dvě stě kilogramů.“ Obešel ponorku. „Alvin měl jen tři okna. Nový model je kromě předních průzorů osazen ještě dodatečně po jednom se samostatným reflektorem na každém boku. Tím dosáhneme téměř panoramatického výhledu. Co tam ještě najdeme… Různé typy kamer, gyroskopicky řízené moduly na stabilizaci a pohyb všemi směry, dokonce i do stran. Měřicí senzory teploty a vodivosti vody, čidla na propočet obsahu soli a tak dále.“

„To není špatné,“ uznal Patrick. „Jak rychle se s tím dostaneme dolů?“

„Skoro padesát metrů za minutu. To znamená poměrně rychle. Ale až tam, kam se chcete dostat, to bude přesto trvat hodinu nebo hodinu a půl.“

„A na jak dlouho stačí vzduch?“

„Pro tři osoby, které tam uvnitř nebudou zrovna sportovat, asi osmdesát hodin. Kyslík je ten nejmenší problém. Spíš bude sotva postačující proud. Baterie vydrží přibližně deset hodin – nebo necelých šest hodin práce na dně.“

Patrick přikývl. Fascinující dopravní prostředek. Nemohl se dočkat, až si prohlédne vnitřek, ale Susan ho uchopila za rameno.

„Je hotový oběd. Měli bychom pamatovat na návrat.“

„Dobře,“ přikývl. „Díky, Dicku. Snad se sem ještě někdy dostanu.“

„Ale jistě, můžeš přijít kdykoli.“

Našli Petra společně s kapitánem a několika dalšími členy posádky už u jídla a přisedli k nim.

„Ach Patrick!“ Angličan vzhlédl. „Máme výsledky od geologů,“ oznámil.

„Zdá se, že tady na palubě je opravdu dobrý tým,“ poznamenal Patrick. „Prohlédl jsem si před chvílí ponorku a udělala na mě velký dojem.“

„Pak vás jistě potěší i závěry rozborů.“ Peter mu přisunul po stole krabičku. Patrick ji otevřel a našel v ní na vrstvě vaty tenký vybroušený kotouč z horniny. Opatrně ho vyndal a zkoumal ze všech stran.

„To je žula,“ konstatoval.

„Velmi správně,“ potvrdil Peter. „Žula. Magmatická hornina, jak mi bylo vysvětleno. Každopádně několik milionů let stará a v žádném případě sediment vzniklý z písku a různých nánosů. Žulové bloky se také samy od sebe nelámou v úctyhodné množství pravoúhlých tvarů řadících se pravidelně jeden vedle druhého.“

„To docela zní jako důkaz, který jste hledal.“

„Ano. Nyní je už nanejvýš nepravděpodobné, že by Bimini Road byla přirozeného původu.“

„A ty otvory?“

„Už jsem s Johnem projednal, že druhý potápěčský tým se po jídle bude věnovat výhradně jim. To znamená precizní zaměření, snímky z bezprostřední blízkosti, a pokud to půjde, najít jich ještě víc, abychom si mohli udělat představu o jejich uspořádání.“

Patrick přikývl a naložil si na talíř několik kusů masa, které ležely na velkém podnosu uprostřed stolu. „A datování?“

„Zatím ještě nic. Můžeme jen vyslovovat domněnky. Před pěti tisíci lety ležela mořská hladina o několik metrů níž, to víme určitě. Před patnácti tisíci lety, v konečné fázi poslední doby ledové, to bylo třicet metrů a víc. Někdy během tohoto období vyčnívaly kameny z vody – nebo dno tady prudce pokleslo, což vůbec nemuselo proběhnout tak dávno. To vše zůstává nejasné, a proto z té konstrukce nemůžeme vyčíst, kdy byla ve skutečnosti vytvořena.“

„Kdyby potápěči našli organický materiál z doby výstavby,“ poznamenal Patrick mezi dvěma sousty, „mohli bychom provést zkoušku pomocí C-14. Hluboko mezi kameny se nachází staré dřevo, uhlí nebo jíl, to by nám pomohlo.“

„Ano, vydal jsem už příslušné pokyny, ale pochybuji, že budeme mít během tak krátké doby tolik štěstí.“

„Jestli je pravda, co se o té silnici domníváte, stálo by to za samostatný projekt. Lidský výtvor – opevnění, přístavní hráz nebo co to bylo – tady venku a z doby dlouho před Mayi a dalšími kulturami.“ Uznale pokýval hlavou.

„Nejspíš je to tak,“ přisvědčil Peter. „A přesto by to nebylo nic ve srovnání se skutečným cílem naší pátrací akce, pokud se nám ho podaří najít!“

Denní světlo se už zbarvilo zlatorudě, když Argo pozdě odpoledne zakotvilo.

Peter stál na palubě a hleděl směrem k nízko stojícímu slunci na obzoru. Dosud se jim cesta vyplácela. I druhý ponor byl úspěšný. Vyzvedli z dalších míst záhadného podmořského útvaru vzorky hornin, našli nové otvory, proměřili je a shromáždili ještě víc filmového materiálu. Peter neprojevoval sklon k přehnanému nadšení. Věci často mívaly mnohem komplexnější charakter, než to vypadalo na první pohled, a později o sobě dávaly vědět stinné stránky, skryté vady a netušené následky. Avšak nyní, druhý večer jejich výzkumné cesty, horizont jasně zářil. Překonali důležitou překážku, která motivovala nejen posádku, ale i jeho samotného.

Usmál se. Viděl se, jak stojí na palubě obrovské výzkumné lodi, kterou dosud obdivoval jen z uctivé vzdálenosti. Ačkoli kromě několika pomocných prací jako student a pár studijních cest nebyl nikdy činný v terénu, stal se teď nejen účastníkem, ale dokonce věcně odpovědnou osobou za projekt, jehož velikost vzbuzovala i v něm respekt.

Opravdu pátrá po Atlantidě?

Ještě před několika lety seděl za psacím stolem ve své kanceláři v Etnologickém muzeu v Hamburku a vysmál by se každému, kdo by se snažil jít po stopách té legendy. Místo toho pročítal podklady z konferencí a výzkumné zprávy a věřil, že světové vědění se dá sestavit z jednotlivých dílků jako puzzle. Vzdálil se od trosek a vykopávek, čímž – jak nyní poznal – udělal z nouze ctnost. Bádal v mytologii, mystice a religionistice. Pokoušel se zdůvodnit, jak se prostupovaly a podmiňovaly jednotlivé legendy a tradice a jak se vyvíjely ideje, světové názory a věrouky. Domníval se, že tím dokáže lépe porozumět kulturám a koneckonců i přítomnosti. Ve skutečnosti však přitom neustále hleděl nesprávným směrem. Dnes vytušil, že už tehdy pátral po něčem úplně jiném, a sice po původu veškerého vědění a moudrosti. Odkud lidé přišli? Proč se vyznačují touhou po poznání? Jak probíhal samotný evoluční skok v tomto živočišném druhu, jediném z miliard svých protějšků, který během nesmírně krátké doby vyvinul písmo, vědomosti a kulturu?

Když před několika lety zahájil společně s Francouzem první projekt, nikdy by ho nenapadlo, že by mu to mohlo změnit život. Pak ale našli nevysvětlitelný pramen vědění, který jejich dosavadní znalosti dějin nemilosrdně označil za lživé. Dostalo se jim zjevení, že za staletími a tisíciletími se skrývá tajemství. Ještě jim nebylo jasné, jaké souvislosti existují, a krátce nato navázali na stejnou stopu znovu, tentokrát v Egyptě. Tam Peter poprvé sám stanul v takovém archivu vědění, přišel do styku s tajuplnou neznámou a dávno zaniklou kulturou, která měla už dlouho před Egypťany – to byla ještě poušť úrodná, pravidelně pršelo a vytvářely se krápníkové jeskyně – k dispozici vědění převyšující i současný stav lidského poznání.

Ano, teď opravdu pátrá po Atlantidě. Nachází se kdesi, hluboko pod mořem, ve věčném tichu a temnotě. Tajemství všech tajemství, prazdroj veškerého lidského poznání. Atlantis tam je – a on ji najde!

KAPITOLA 6

Fluid Lounge & Nightclub, Nassau, Bahamy

Jeff si razil cestu tančícím davem. Už se přestal snažit o to, aby nerozlil dva koktejly. Dunící hudba se ho dávno zmocnila – stejně jako tři martini, která on a Sheryl vypili.

Zahlédl ji, jak rozmlouvá s mladíkem s černými dredy, v němž poznal jednoho z diskžokejů. Pohodila hlavou dozadu a zasmála se, když jí ten chlápek položil ruku na boky a naznačil jednoznačné pohyby pánví.

Jeff k nim přistoupil a zvýšil hlas, protože se snažil přehlušit strašlivý rámus: „Tobě něco chybí, kámo?“

„Ahoj, lásko,“ zvolala Sheryl.

Dýdžej se otočil a zašklebil se na něj. „Nevzrušuj se, lucky boy. Máš pěkně žhavou ženskou, člověče.“

„No to bych řekl,“ opáčil Jeff a podal jeden koktejl přítelkyni. Nebyl si zatím jistý, jakým směrem se rozhovor s tím týpkem stočí. Oplzlosti si nedá líbit, ale zároveň se před ním nechtěl ztrapnit.

„Všechno oukej?“ ujistil se DJ.

„Jasně, v poho…,“ odtušil Jeff.

„Lidičky, já jsem Lance. Vás jsem tu ještě neviděl. Poprvé v Nassau?“

„Jeff zítra nastupuje na loď,“ odpověděla Sheryl. „Fakt velkou!“

„To je báječný, chlape!“ ocenil Lance a poplácal Jeffa po rameni. „Nevypadáš zrovna jako námořník.“

„Je to výzkumné plavidlo,“ vysvětlil Jeff.

„Fakt? Takže ty jsi z univerzity nebo tak něco? A pak zajdete tady u nás dolů?“

„Jak to myslíš?“

„Hele, tady jsi ve Fluidu!“ zvolal DJ s předstíraným rozčilením. „Víš vůbec, co to znamená? Tohle je nejvyhlášenější klub ve městě. Žhavá zábava a pěkně nadržený ženský.“ Sklouzl pohledem po Sheryl. „Stejně jako ty, holčičko. A pak můžete do části vyhrazený pro VIP. To je přesně to pravý pro vás. Trochu peprnější, svižnej spád, ale pořád stylový, jestli rozumíte, co tím myslím.“

„No, já nevím…,“ zaváhal Jeff.

„To vůbec nezní špatně!“ zajásala Sheryl. „A jak se tam dostaneme?“

Lance si zamyšleně třel bradu. „Vlastně jen na pozvánku… Ale čert to vzal, dám vám výjimku. Tak co tomu říkáte? Jeff a jeho baby dnes prožijou večer ve VIP, hm?“

„Jmenuju se Sheryl.“

„Člověče, krásný jméno pro krásnou ženu!“ Lance ji uchopil za ruku a naznačil neohrabaný polibek. „Takže vítejte ve Fluidu, lidičky. Jak jste na tom, láká vás to?“

Jeff se podíval na přítelkyni. Okaté balení jí viditelně vůbec nevadilo, naopak, celá zářila. Byl to jejich poslední společný večer, než vypluje s Argem na moře. Pár dní mají něco zkoumat na severu a pak ho čeká dlouhá plavba přes Atlantik. Vrátí se až za šest týdnů. Dva roky usiloval o takovou možnost a Sheryl ho povzbuzovala, pořád ho neúnavně podporovala. Znali se od střední školy a zatím se nikdy na tak dlouho neodloučili. Krátce před odjezdem si uvědomili, že šest týdnů je zatraceně dlouhá doba, a loučení jim připadalo zoufale obtížné. Proto si dnes chtěli ještě jednou pořádně užít sebe a života. Jeff si uměl představit, že při práci a spoustě dojmů a lidí na palubě bude mít asi jen málo příležitostí ke stýskání. Možná ji nebude ani tolik postrádat a čas mu uplyne rychleji, než dnes předpokládá. Sheryl tu ale nechá s jejími každodenními radostmi a starostmi, prostě se všedním životem, který se pro ni zničehonic stane podivně prázdný. Proto chtěl udělat všechno, aby si dnešní večer užila a aby jí zážitky vystačily až do jeho návratu.

„Tak dobře,“ přikývl. „Jasně, proč ne?“

„Ty jsi chlapík podle mýho gusta!“ DJ ho znovu poplácal po rameni. „Pojďte se mnou!“

Lance je zavedl ke dveřím, u kterých stál svalnatý příslušník ochranky. Vážil určitě dvakrát víc než Jeff. Diskžokej s ním prohodil pár slov a muž otevřel dveře. Za nimi bylo vidět schodiště s tmavým kobercem, které vedlo nahoru. Modré úsporné žárovky na stěně tvořily řadu hvězd.

Vyšli nahoru a Lance slavnostně prohlásil: „Fluid Lounge VIP welcomes Jeff and Sheryl! Tenhle večer patří vám, lidičky!“

„Díky, kámo,“ poděkoval Jeff a žárlivě sledoval, jak Sheryl vtiskla dýdžejovi polibek na tvář.

„Jo, ale drinky tu musíte nechat.“ Lance vztáhl ruce po jejich sklenkách. „Chápejte, jsou to dva různé bary. Ale považujte to za nepatrné vstupné. A kromě toho, nahoře je ještě hodně fajnovějších věciček.“

Jeff se tázavě podíval na Sheryl. Jen pokrčila rameny a podala koktejl diskžokejovi. Její partner se ze svého ještě napil, vyprázdnil skoro polovinu sklenky a také ji odevzdal.

Jen co za nimi zapadly dveře, hladina hluku se rázem změnila. Burcující taneční rytmy utichly a místo nich zazněla směs pomalých náladových melodií, které Jeff ještě neslyšel.

„Podívej, miláčku, to je nádhera!“ neudržela se Sheryl.

Celá místnost se nořila do jemného příšeří, bílé stěny, černý nábytek a tmavomodrá světla. Pouhé dva tucty lidí seděli v několika větších i menších zákoutích s křesly, dva páry se pohroužily do pomalých tanečních pohybů. Podlaha byla místy prosklená a umožňovala průhled do přeplněného klubu pod nimi.

Sheryl ukázala na volný kout, zamířila tam a uvelebila se na kožené pohovce za nízkým stolkem. Pak poklepala na místo vedle sebe a usmála se na Jeffa. Byl to právě ten její úžasný úsměv, který ho okamžitě okouzlil, když ji poprvé uviděl ve třídě biologie. Bože, jak nevýslovně ji miluje!

Posadil se vedle ní, objal ji paží kolem ramen a chystal se ji políbit.

„Vítám vás,“ zazněl nad nimi hlas. Jeff vzhlédl. U jejich stolku stála černě oděná číšnice, která vypadala tak dokonale, jako by právě přišla ze soutěže o miss Bahamských ostrovů. „Jmenuji se Cindy. Co vám mohu přinést? Nebo chcete nejdřív nápojový lístek?“

„Ech, ten lístek,“ přikývl trochu nejistě. Bylo toho na něho najednou trochu moc. Se třemi martini a půl sklenkou nápoje Sex on the Beach byla taková spousta vytříbeného stylu jen obtížně stravitelná.

Černošská krasavice mu podala lístek a zmizela stejně potichu jako přišla.

Jen s obtížemi rozpoznával v příšeří malá písmenka. „Šedesát dolarů za láhev červeného vína?“ vyhrkl nakonec.

„Vždyť tady není žádný prostý klub, nýbrž salon pro VIP,“ připomněla mu Sheryl.

„Ano, ale šedesát dolarů? Nebo tady – láhev vodky Absolut za víc než sto třicet dolarů! Zajímalo by mě, kdo by vypil celou láhev tvrdého alkoholu? Copak nemají jednodušší nápoje? Nebo pivo?“

„Ale jdi, drahoušku. Dnes je přece zcela mimořádná noc. Hm?“

Jeff horečnatě počítal, kolik má peněz. Zbývá mu zhruba sto dolarů, ale musí ještě zaplatit taxík. Ale co, kašlu na to, pomyslel si nakonec. Dnes je skutečně jedinečná noc. Kdoví, kdy se jim zase podaří dostat do salonu VIP.

Objednali si láhev červeného vína. Pak si povídali o jeho nastávající cestě, chvíli tančili a bavili se o společných plánech, až se vrátí z výpravy. Když se Jeff znovu podíval na hodinky, byly už dvě ráno. V půl osmé musí oba vstávat. Láhev vína byla dopitá, pohybovali se uvolněně a trochu rozmáchle. Když opouštěli kouzelný tmavomodrý svět salonu a vyšli na ulici, zdálo se jím, že se nohama téměř nedotýkají země.

Dusné horko tropické noci se jich naráz zmocnilo.

Na okamžik zůstali stát před klubem, zhluboka dýchali, smáli se, vzájemně se přidržovali a pokoušeli se orientovat na vratké hraně mezi pošetilostí a sebeovládáním.

Jeff políbil Sheryl na ústa.

Znovu se zasmál a zavrávoral dva kroky dozadu.

„To je ale nádherná noc! A já tě strašně moc miluju!“ Natáhl ruce do vzduchu a zvolal do tmy: „Slyšíte mě? Miluju ji!“

Sheryl se šťastně usmívala.

A zničehonic se noc zhroutila.

Slyšela pronikavě houkat auto, mnohem hlasitěji, než si to za normálních okolností představovala. Pak reflektory zamířily na Jeffa. Ten zářil jako anděl, uprostřed silnice, s rukama roztaženýma jako křídla. To byl výjev, který se jí vpálil do paměti. Následoval náraz. Nepopsatelné třesknutí, které zpřetrhalo vše – především však nit Jeffova života.

Na palubě Arga, v přístavu Nassau, Bahamy

„Dobré jitro, Petře!“ Patrick narazil na profesora, který si to právě zamířil do společenské místnosti. „Kam jdete?“

„Na snídani. Hlavně mi neříkejte, že ji máte za sebou. Dokázal bych uvěřit tomu, že kuchař dnes začal o hodinu dřív, ale ne, že jste v tuhle dobu už jedl.“ Peter se široce usmál. „Nebo je to tím mořským vzduchem? Včera jste mě také překvapil.“

„Nic takového. Ale jistě vám neuniklo, že jsme dnes ráno zakotvili. Připluli jsme do Nassau! Bahamy, pěkně prosím! A vy si tady chcete nechat servírovat vařené vejce? Ani omylem, příteli. Najíme se samozřejmě na pevnině!“

„A vy víte, kde je tady nějaká dobrá restaurace?“

„Důvěřujte mému pověstnému čichu.“

Peter viditelně zaváhal. „Dobře,“ podvolil se nakonec. „Tak já se ještě rychle převléknu.“

Patrick mávl odmítavě rukou. „Ale prosím vás, jen pojďte. Vypadáte bezchybně.“

Profesor proti své vůli Francouze následoval. Přešli po lodním můstku a spatřili skupinu postávajících lidí. Ti diskutovali se dvěma členy posádky, kteří jim vlastními těly bránili v přístupu na loď. Když si hlouček všiml Petra a Patricka, věnoval jim veškerou pozornost. Zazněla divoká změť výkřiků.

„Našli jste Atlantidu?“

„NNRX rádio FM, máte čas na interview?“

„Jednu fotečku, profesore Lavelle.“

„Myslíte, že biblická potopa je lež?“

„Coast to Coast AM, navrhněte termín setkání!“

Oba muži stáli na okamžik před smečkou žurnalistů jako ochromení. Patrick otočil oči v sloup, Peter jen zavrtěl hlavou.

„Neposkytujeme rozhovory,“ ozval se pak Francouz a zvedl ruce. „Nechte nás projít.“

Dva členové posádky zatlačili reportéry nazpět a Patrick se kolem nich protlačil.

„Zavolejte mi, profesore Lavelle,“ zvolal jeden z nich a strčil Petrovi vizitku do náprsní kapsy.

„Ruce pryč!“ zvýšil hlas Patrick a prudce mužovu paži odstrčil. „Rozuměli jste? Od nás neuslyšíte žádné komentáře.“

Novináři o kousek ustoupili. Francouzův výbuch je zřejmě překvapil. Petra okamžitě napadlo, není-li Patrickovo chování spíš kontraproduktivní. Teď ale každopádně zapůsobilo. Zacvakaly ještě spouště několika zrcadlovek a měli reportéry za sebou.

„Goodness,“ ulevil si Peter. „Těch se asi jen tak nezbavíme. Koho by napadlo, že vědecké výzkumy navozují v Americe takové nadšení?“

„Vědecké výzkumy?“ opakoval Patrick. „Můj milý, vy tu přece hledáte Atlantidu! Copak nechápete, co to znamená?“

„Jistě, byla by to archeologická senzace…“

„Ale nesmysl, jaká archeologická senzace! Většina lidí přece ani neví, jak se to píše! A když slyší jméno Platon, nejspíš si myslí, že je to nějaký evropský válečný film. Zdejší dobromyslné obyvatelstvo vyhledává zázraky, senzace, show, pohádky a hollywoodské trháky. Atlantis! To je prostě největší bomba! Hravě překoná Disneyland, Schwarzeneggera a jakéhokoli televizního kazatele. Lidi po tomhle přímo prahnou. A trochu inteligentnější jedinci větří za takovou story něco jako nové existenční oprávnění pro jejich zemi, které spočívá na vznešeném původu. Musí být přece pěkně ponižující vědět, že jejich vlastní zemi vybudovali Evropani a přistěhovalci a že její dějiny trvají jen pár staletí. Ta křečovitá orientace na pokrok, šílená touha po expanzi, koketování s rolí světového policajta – a přitom zoufalé hledání kulturních kořenů, to všechno není přece jen náhoda.“

Peter se na kolegu překvapeně podíval. „Nepamatuji si vás jako tak vyhlášeného antiamerikanistu. Dokážu si představit, že bych si i tady vyslechl podobně tvrdá slova o Grande Nation.“

„Ty jsem už slyšel – a vůbec nechci Francii hájit. Přesto mi budiž dovoleno, abych se rozčílil.“

„Nejspíš potřebujete pořádně silnou kávu. Uvidíte, že pak bude všechno vypadat úplně jinak.“ Peter se zasmál.

Patrick jeho upřímný smích opětoval. „Zase máte pravdu… Tamhle naproti, no vidíte to?“ Ukázal na rozlehlý oranžový komplex budov, který se nedaleko nich vypínal jako nadměrný futuristický hrad s pošetile vypadajícími špičatými věžičkami. „To je Atlantis, asi nejvíc obdivovaný hotel v Karibiku.“

„Hotel? Vždyť je to celé město!“

„Dá se to tak říct. A právě tam teď zajdeme a dáme si něco na zub!“

Patrick našel stanoviště taxíků a za chvíli už byli na cestě. Řidič je nejprve vyvezl opačným směrem, projel zvláštní silniční smyčkou a zamířil potom na širokou ulici vedoucí přímo k hotelu Atlantis.

Silnice stoupala a plynule se změnila na most, který se klenul asi dvacet metrů nad vodou. Teď bylo vidět, že Argo společně s půltuctem jiných podobně velkých lodí zakotvilo u uměle vytvořeného ostrova rozkládajícího se v mořské úžině mezi Nassau a ostrovem, na kterém se nachází zmíněný extravagantní hotel a který se nazývá Paradise Island, jak jim vysvětlil řidič.

Tyrkysově modrá voda, bílé plachetnice a jachty, palmy a pastelově barevné domy na břehu daly Petrovi jasně na srozuměnou, nakolik se zdejší svět odlišuje od toho, na který byl dosud zvyklý. Připadal si jako na jiné planetě a představoval si, jaké by to asi bylo, kdyby tu prožil dovolenou.

Patrick se za chvíli vydal hledat v tomto komplexu restauraci. Peter se jen obtížně vyrovnával s exotickými dojmy. Neskutečná záplava barev, tvarů, nabízené zábavy a příslibů štěstí. Fun a action, kam se jen podíval, stovky, ba tisíce pestrobarevně oblečených lidí, smích, vřískot, pobíhající děti, fotoaparáty, videokamery. Všichni se pohybovali jako v mraveništi.

Když se konečně rozhodli pro jednu z černých kaváren, uvelebili se pohodlně v křesle a objednali si Continental Breakfast.

„Svět je podle všeho dost velký,“ ozval se konečně, „aby vedle válek, chudoby, hladomorů a přelidnění mohl nabídnout i taková místa.“

„Snažíte se být patetický?“

Peter se zahleděl na neurčitý bod v dálce. „Ne. Ale víte, občas mě napadá, že… Ach, raději toho nechme. Není důležité, co si myslím.“

„Jen to klidně ze sebe dostaňte.“

Profesor hned neodpověděl. „Podívejte,“ vysvětlil po odmlce, „pokud se zaobíráte dějinami kultury a archeologií, velmi rychle pochopíte, že rozměr uměleckého výrazu vždy indikuje pokrokovost a blahobyt kultury. Dokud lidé musí bojovat o to, aby uspokojili bezprostřední základní potřeby, jako je potrava, ubytování a hmotné a osobní zajištění, může se jen stěží vyvinout umění. Teprve s blahobytem vzniká dostatek času a volna – a to jsou fáze míru a prosperity, ve kterých vzniká umění. Nemyslím tím umění v moderním smyslu, tedy umění, které by bylo sociálně kritické, zpracující, pranýřující, pobuřující a agitující. Mám na mysli umění, při němž se člověk věnuje estetice a zálibám, to znamená malířství, hudbě, poezii, architektuře. V uvedeném smyslu působí takové místo jako tady při povrchním pohledu jako příznak velmi vysokého vývojového stupně naší západní kultury. A přesto tu člověku… jak bych to jen vyjádřil… něco nesedí. Ten lesk je příliš marný. Rozumíte, co tím myslím?“

Patrick profesora jen beze slova sledoval. Zdrženlivý Angličan nebýval často v tak zádumčivé náladě. Vždy toho o sobě prozradil velmi málo a ve výrocích se zpravidla omezoval na to, že čerpal ze své sice teoretické, ale zdánlivě bezedné studnice. Byl to uzavřený člověk. Přes oba projekty, které spolu absolvovali, Patrick jen neurčitě tušil, jaké myšlenky a zájmy se ukrývají za pozorně zářícíma očima jeho staršího kolegy. Věděl o Petrově smyslu pro humor a neunikl mu ani jeho ostrovtip a názorová stálost. Znal profesorův až staromilsky působící ostych před moderní technikou, fóbii ze tmy i neobyčejnou odvahu. Avšak co se odehrává v Petrově nitru? Co si vlastně myslí o životě a světě?

„Člověk vidí tyhle paláce,“ pokračoval profesor, „a přemýšlí: Je to náš cíl? Dosáhnout takového vývoje? A na co máme být skutečně hrdí, jestliže většina světového obyvatelstva strádá? Není pak tohle všechno jen výsměch?“

Obsluha jim přinesla snídani. Patrick jen přikývl, ale mlčel. Nechtěl rozptylovat Petrovy myšlenky. Nalil si čaj a těšil se, až bude profesor v úvahách pokračovat.

„Jistě si vzpomínáte na texty, které jsme našli v jižní Francii. Koneckonců, jak nyní víme, už tehdy poukazovaly na legendu o Atlantidě. Byly to příběhy o stvoření světa ze všech možných zemí, které měly společný jeden pozoruhodný rys – vždy šlo o vyprávění o potopě. Ve všech případech boží hněv zničil jakousi první kulturu. Pokaždé se to zdůvodňovalo tím, že se lidé vzepřeli bohu nebo se sám bůh od nich odvrátil a oni opustili cestu morálky a etiky. I Atlantis zanikla, protože se kultura zřekla duchovna a upsala se hmotným a samolibým principům. Tak o tom každopádně vyprávějí legendy.“ Peter si dopřál doušek čaje. „Nechci tím říct, že očekávám boží trest za to, že tady stojí velký hotel, ale když to tu vidím, přemýšlím o tom, jestli jsme se z těch starých legend neměli něco naučit. Podobně jako nám pohádky vyprávějí něco o právu a bezpráví, obavách, pravidlech a morálce, obsahují všechny dochované legendy zřejmě pravdu, která jim umožnila přežít. Skvělý příklad je samozřejmě bible nebo náboženské texty jiných náboženství. Ale i příběh o Atlantidě má pravdivé jádro, které nám chce něco sdělit nezávisle na tom, jestli ten kontinent vůbec někdy existoval.“

„Pokoru,“ prohlásil Patrick.

Peter se na něho chvíli zahleděl. „Ano, tak by se to dalo říct. Myslím, že nám všem chybí pokora – vůči tradovaným pravdám, univerzálním souvislostem i budoucnosti naší planety…“

Zbytek času na snídani strávili většinou mlčky a oba se věnovali vlastním myšlenkám. Patrick našel v Petrových závěrech obdobná pozorování, k nimž v posledních letech stále častěji docházel i on sám. Vysvětloval si to pobytem v oné jihofrancouzské jeskyni, která něco změnila v jeho myšlení. Zdálo se však, že Peter prožívá něco podobného. Nezpůsobil to v jeho případě projekt v Egyptě?

Po jídle se pohodlně uvelebili a Patrick se zeptal: „Co vám to vlastně ten chlápek strčil do kapsy?“

Peter sáhl do náprsní kapsy a vyndal vizitku.

„Jeremiah Carpenter,“ předčítal. „Redaktor Coast to Coast AM… To je zřejmě nějaký rozhlasový pořad.“

„Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel.“

Profesor podal kartičku kolegovi. „Začínám se sám sebe ptát, jestli by nám opravdu neprospělo zapojit do projektu i sdělovací prostředky. Nebo jim alespoň poskytovat informace. Prostě hrát společnou hru.“

„K čemu by to bylo dobré?“

„Tím si upřímně řečeno nejsem jistý. Ale předpokládám, že není výhodné mít média proti sobě, což možná provokujeme poněkud drsným chováním.“

„Jistě, rozumím. No a? Jen to klidně hoďte na Francouze. Mně to nevadí.“

„Když dovolíte, mně to trochu vadí. Sám víte, že náš projekt splňuje všechny podmínky, aby badatele na celý život zesměšnil. Proto by bylo asi vhodné alespoň nepatrně ovlivňovat v náš prospěch zpravodajství, kterému se nejspíš beztak nevyhneme.“

„A vy se domníváte, že by to mohlo fungovat tak, že těm supům předhodíte pár drobtů. Tu interview, tam pár foteček a všechno bude skvělé?“

„Neváhal bych ani chvíli, kdyby to tak bylo. My dva nemáme žádnou zkušenost s tím, jak se chovat ke sdělovacím prostředkům. Proto přemýšlím, jestli na nabídce té Kathleen Denverové přece jen něco nebylo.“

„Ona se vám zalíbila, že?“ Patrick se zazubil. „I vy starý lišáku.“

„Neměl byste tak rychle soudit jiné podle sebe, Patricku.“

„Na mě byla moc stará.“

„Ale kdyby to byla dvacítka, už byste jí telefonoval, viďte?“

Patrick pokrytecky pokrčil rameny. „Vůbec netuším, jak jste na to přišel.“

„Ať už je to jakkoli, souhlasím každopádně s kapitánem, který nám připomněl, že bychom o svém přístupu ke sdělovacím prostředkům měli přemýšlet. A oficiální zpravodajství by mělo další výhodu – i kdyby se nám něco přihodilo a narazili jsme na jakékoli potíže, neskončili bychom jako u dvou posledních projektů mezi mlýnskými kameny zájmů nejrůznějších skupin.“

Patrick přikývl. „Na tom asi něco bude…“

„Mám pocit, že bychom se teď měli vrátit na loď. Nebo se tady chcete ještě trochu porozhlédnout?“

„Ne, půjdeme.“

Hotel Atlantis, Paradise Island, Bahamy

González stál u vysokého okna s krásným výhledem na Nassau vedle kapitána Libertad. Napil se rumu a požitkářsky ho nechal stékat hrdlem. Přitom se ušklíbl. Kubánský exportní rum pro turisty. Masově vyráběné haléřové zboží, které se tu prodávalo velmi draho. Proboha, to jsou patoky! Ale i v tom, co jeho vlast pohrdavě utrousila za své hranice, bylo pořád cítit víc duše než v jakékoli americké přiboudlině.

Duše Kuby. Slévaná do nepatrných porcí a prodávaná. Jednoho dne z ní nezbude nic. Uvězněný národ, který se musí zpeněžovat. Kuba potřebuje lidi se vzpřímenou hlavou, hrdiny ukazující směr. Jemu, Nuñovi Gonzálezovi, bylo souzeno stát se takovým hrdinou. Pomstí svého bratra a vyrve moři jeho prokleté poklady, vrátí se domů jako vítěz, získá si úctu – a potom začne sám utvářet budoucnost Kuby. Přímo to před sebou viděl. Zlato. Přepych. Do jeho snu se však vetřela velká bílá výzkumná loď Američanů a oloupila ho o všechny poklady, slávu i budoucnost. A co hůř, pošpinila Raúlovu památku a bavila se Gonzálezovým zármutkem.

Se sklenkou v ruce ukázal na ostrov v mořské úžině mezi Paradise Island a hlavním městem.

„Tam dole kotví ti zatracení Američani!“

„Jsou to Evropani,“ opravil ho Manuel.

„To mi visí u zadku.“ González naráz dopil zbytek rumu. „V žádném případě se nám nesmějí připlést do cesty.“

„Už jsme si to přece vzali na starost.“

„Student! To zdaleka nestačí. Potřebujeme víc. Pořádný plán, rozumíš, Manueli? Dostaneme se k podrobnému projektu?“

„Některá data jsem obstaral, ale přesné souřadnice a všechno ostatní můžeme získat jen přímo na lodi. Chvíli to potrvá, ale jsem si jistý, že náš muž nám něco dodá.“

„Je ti snad jasné, že jsem ochotný zaplatit jakoukoli cenu, abych dosáhl svého cíle.“

„Nejen ty.“

González pohlédl na ramenatého kapitána, který se díval z okna a nepůsobil dojmem, že by chtěl vyhrožovat. „Co to má znamenat?“

Manuel se pomalu otočil. „Myslíš, že Tigre by se smířil se selháním?“

„Cabrera je můj příbuzný!“

„Kromě ďábla není Tigre příbuzný s nikým.“

González zaťal ruku v pěst. „Tak se z nás tedy musí stát ďáblové!“

Na palubě Arga, v přístavu Nassau, Bahamy

John je zahlédl, jak přicházejí po můstku. „Už jsem se divil, kde jste,“ uvítal je. „Mám novinky. Obávám se, že i špatné.“

„O co jde?“ zeptal se Peter.

„Nejdřív to byl telefonát s prosbou o zpětné zavolání. Jakási slečna Denverová, jestli se nemýlím. Poznamenali jsme si její telefonní číslo.“

Patrick se usmál na kolegu. „Vaše šance, done Juane!“

Peter se nedal vyvést z klidu. „A co ještě?“ zajímal se.

„Došlo k nehodě,“ vysvětlil John. „Ne na palubě, stala se jednomu ze studentů, kterého jsme dnes měli nalodit. Včera ho srazilo auto, byl na místě mrtvý. Ze smluvních důvodů musíme jako náhradu přijmout dalšího studenta ze seznamu čekatelů. Chtěl jsem zvednout kotvu v patnáct hodin, ale stihneme to asi až večer.“

„Kolik času tím ztratíme z hlediska projektu?“ zeptal se Patrick.

„I se zpožděním budeme podle plánu zítra ráno na místě, protože trasu pohodlně urazíme dnes v noci. Projekt tím tedy ani v nejmenším neutrpí. Doufám, že se dodatečných pár hodin v přístavu nebudete nudit. Můžete se třeba podívat na pláž nebo se projít centrem Nassau.“

„Nejdřív zavoláme miss Denverové,“ připomněl Peter.

„Chcete ji tedy přizvat?“ zeptal se Patrick.

„Nejprve si poslechneme, o co jí vlastně jde.“

„To vám můžu říct hned teď.“

„Podle toho, jak jste nabroušený, navrhuji, že rozhovor povedu já.“

Patrick podal Angličanovi svůj mobil. „Nenechte se do ničeho nutit.“

Hovor netrval dlouho.

„Chtěla by se s námi setkat. Je tady v Nassau,“ shrnul Peter, když vracel telefon.

„Přicestovala za námi.“

„Zhruba tak. Každopádně tvrdí, že o té záležitosti přemýšlela a že chápe naše pochybnosti. Má však návrh a chtěla by ho s námi probrat.“

Patrick pokrčil rameny. „Pro mě za mě. Beztak nemáme na práci nic lepšího.“

„To mě taky napadlo. Sejdeme se s ní za třicet minut.“

KAPITOLA 7

AUTEC U.S., námořní výzkumné středisko, Andros Island, Bahamy

Když nadporučík vojenských námořních sil USA Walters vstoupil večer do své kanceláře, našel na psacím stole spis. Posadil se, odložil šálek kávy a přečetl si žlutý lístek přilepený na deskách.

Podle přání podklady o výzkumných lodích a uvízlých velrybách.

CWO Parker

Walters otevřel spis a pozorně ho začal studovat.

Kubánskou loď si pronajal blíže neznámý Nuño González. Byla sice deklarovaná jako výzkumné plavidlo, ale patřila armádě. Stará sovětská výroba, nejspíš trochu modernizovaná. Walters se sám sebe ptal, jestli se taková kocábka vůbec hodí pro seriózní námořní výzkum, nebo jestli se na palubě nenacházejí úplně jiné přístroje. Určitě se vyplatí mít tyhle chlápky pořád na očích. Doufal, že se z toho nevyklube politický případ.

Loď z Wood Hole byla ovšem naprosto odlišný kalibr. Vlajkové plavidlo flotily a skvělá výbava, jak právě zjišťoval. Přes Oceánografický institut mohla armáda nahlédnout i do podrobných projektů, a jestli si Walters získané údaje správně interpretoval, neprovádějí tam Evropané žádné meteorologické ani geografické studie, nýbrž pátrají po archeologických stopách a pozůstatcích nějaké zaniklé kultury. V tříkilometrové hloubce! Oba vedoucí projektu jsou v odborných kruzích známá jména – staromódní anglický profesor historie a francouzský inženýr, který zrovna nevypadá jako neviňátko. Zvláštní dvojka.

Walters se pohodlně opřel a upil ze šálku. Kdyby v té oblasti nebyl vyhlášen kód padesát, klidně by ty lidi ignoroval. Ve směrnicích však bylo jasně stanoveno, že musí být o takových souvislostech informován, a tajné pokyny, které prostudoval teprve před několika týdny, zacházely dokonce mnohem dál. Jednalo se o zakázaný prostor, který dlouho zůstával stranou jakékoli pozornosti, dokud v něm nedošlo k mimořádným aktivitám. To, že byly zaznamenány zrovna v jeho funkčním období v AUTEC, ho zaskočilo – stejně jako veškeré politické tajnůstkaření, jemuž byl vystaven o to víc, čím výš postupoval v hierarchii. Walters nebyl mimořádně militantní ani přehnaně ctižádostivý. Armáda se k němu chovala jako počestný a úctyhodný zaměstnavatel, bral svou práci vážně a komplexní soustava odpovědností a informačních omezení k tomu prostě patřila naprosto samozřejmě a neodmyslitelně. Tady totiž nešlo o pouhá provozní tajemství jako třeba recept na kokakolu, zde se jednalo o národní bezpečnost. Avšak občas, jak zjistil, byla armáda propletena s ekonomikou a dalšími zájmovými skupinami víc, než bylo zdrávo, a vyzdvihovala vlastní zájmy razantněji, než byl zdravý lidský rozum schopen pochopit. Poměrně často se pod pláštíkem „vojenského utajení“ nebo „národní bezpečnosti“ zbavovala různých odpovědností, a tak každé razítko Confidential nebo Top Secret vzbuzovalo u Walterse stále větší podezření.

A tohle je přesně takový případ. Zpěněnou vodu mohlo způsobit cokoli a kdo ví, co s tím mají obě výzkumná plavidla společného – přesto existovalo vládní místo, které se o to živě zajímalo. Právě to nyní musí kontaktovat. Příslušná oblast se rozkládá v rámci dvousetmílové zóny Spojených států i Baham. Oba státy tu mohou za určitých předpokladů uplatňovat svá práva. Jsou to politické hrátky – a adresa, na kterou se má obrátit, do nich vtáhne jeho i AUTEC.

Povzdechl si.

Zabloudil pohledem k sejfu, ve kterém byly uloženy pokyny. Zůstal však sedět. Ještě ne…

Odložil dokumenty a vyndal výsledky výzkumu o zbloudilých velrybách. Prohlédl si fotografie z pláže a výsledky patologických vyšetření z Miami. Byl to politováníhodný případ – a víc než to. Ačkoli nerozuměl podrobnostem lékařských zpráv, mrtvá zvířata ho dojímala. Nevzpomínal si, že by byl dříve takhle sentimentální. Snad to souvisí s jeho věkem nebo s tím, že se v posledních letech častěji stýkal s malou dcerkou, což v něm vytvořilo nové priority. Každopádně ho při pohledu na fotografie velryb mrazilo.

Jakmile si přečetl stručné shrnutí, jeho obavy se potvrdily.

Při povrchním pohledu zvířata zemřela na vyčerpání a dehydrataci. Snímky z tomografů a pitev však jednoznačně ukazovaly, co se ve skutečnosti stalo.

Početná hejna delfínů a velryb často zbloudila, když se pokoušela následovat nemocné vůdčí zvíře. Tady ale byli všichni živočichové postiženi stejně – rozsáhlé krvácení v mozku, vnitřním uchu a zčásti i očích poukazovalo na pravou příčinu smrti. To hejno bylo něčím zasaženo – a nebyl to přirozený nepřítel ani běžná zbraň. Šlo o energii, která měla za následek doslova explozi citlivých smyslových orgánů mořských savců.

Námořnictvo mělo k dispozici takový zdroj energie a tři dny před ekologickou katastrofou ho použilo. Nízkofrekvenční aktivní sonar LFAS.

Pod vodou je špatná viditelnost, proto se na určování polohy lodí a ponorek používají zvukové vlny, které se navíc šíří podstatně lépe pod hladinou než vzduchem. Aby se zmapovala co největší plocha, vyvíjejí se stále silnější sonary. LFAS je s velkým náskokem ten nejmodernější. Vysílá do oceánu impulzy přes 200 decibelů. Tato hlasitost je dvě stě padesátkrát silnější, než člověk dokáže vydržet. Jde o natolik mocný signál, že i ve vzdálenosti pěti set kilometrů je hlasitý jako výstřel. Zvířata, která se v moři orientují pomocí sluchu a jejichž příslušné smysly jsou mnohonásobně citlivější než lidské uši, byla takto vytvořenými zvukovými vlnami doslova vnitřně roztrhána.

Námořnictvo před několika lety nechalo za neuvěřitelné miliony dolarů zpracovat nic neříkající studii a nyní se v souladu s jejími závěry stále snažilo vysvětlovat, že ani sto osmdesát decibelů neovlivňuje chování velryb. Ve skutečnosti existuje hromada jiných, zcela nezávislých studií prokazujících pravý opak. Námořnictvo sice před každým aktivováním LFAS ujišťovalo, že zároveň běžným sonarem prohledává okolí, jestli nejsou mořští savci příliš blízko – v takovém případě by použití LFAS zastavilo. Ve skutečnosti však žádný jiný sonar neměl tak rozsáhlé pole působnosti jako LFAS, takže zmíněná opatření nebyla moc platná.

Nepodařilo se sice získat důkazy, ale veškeré vědecké indicie svědčí o tom, že existuje bezprostřední souvislost mezi nasazením nízkofrekvenčního aktivního sonaru a fenoménem zbloudilých velryb. LFAS zabíjí – a Walters jako velitel základny AUTEC je za to odpovědný.

Dokud to však nebylo prokázáno a dokud se pitvy prováděly ve vojenských zařízeních a výsledky byly důsledně drženy pod zámkem, nebránilo budoucímu celosvětovému a trvalému aktivování LFAS vůbec nic. A bylo tudíž zcela jasné, jak bude vypadat oficiální stanovisko AUTEC i k tomuto případu.

Walterse uklidňovalo pomyšlení, že vyspělé technologie v rizikovém případě odvracejí nebezpečí, zkracují války, zachraňují lidské životy, což má jistě větší váhu než pár zbloudilých živočichů. Přesto v to věřil s každým dnem stále méně.

Podíval se z okna a na chvíli se zamyslel. Potom papíry srovnal, vstal a vyndal ze sejfu tajné podklady.

Pro případ, že by došlo ke kódu padesát, byla pro příslušnou oblast účinná nová ustanovení, a to tak dlouho, dokud je vyšší místo zase nezruší. Walters musel plánované připlutí obou výzkumných plavidel nahlásit – a návod měl právě před sebou.

Posadil se s deskami za psací stůl a napsal e-mail s odpovídajícími klíčovými pojmy na zadanou adresu jemu blíže neznámého vládního úřadu, odkud bude postoupen skutečnému příjemci.

Jen co začal studoval další e-maily z doručené elektronické pošty, dostal odpověď.

Příjem potvrzen.

Udržovat a dokumentovat proces za stálého sledování

Žádné další akce. Aktualizace stavu každých 24 hodin.

Lt. McEvoy

CSS, FortMeade, MD

Walters tiše zasténal a opřel se. Očekával, že se dostane do vyšší sekce námořnictva. Místo toho obdržel odpověď pouze ze Central Security Service v Marylandu. Tato organizace sloužila pro všechny vojenské síly USA jako centrální rozhraní a jejich výzvědné údaje shromažďovala v NSA. To byla zase pravděpodobně největší zpravodajská služba na světě, součást amerického ministerstva obrany, odpovědná za shromažďování, sledování a dešifrování veškeré celosvětové komunikace a za výzvědnou a osvětovou práci.

Zhluboka se nadechl a protáhl si záda. Zřejmě tu jde o velkou věc. Zatraceně velkou.

Na palubě Arga, východně od Great Abaco Island, Bahamy

Setmělo se a za okny lodní jídelny už nebylo vidět moře. Místo něj se v okenních sklech zrcadlila světla stropních svítidel.

Argo plulo na místo určení a několik hodin po půlnoci tam zakotví, takže ráno se mohou pustit do práce.

Na lodi sice byla k dispozici malá důstojnická jídelna s nadstandardní výbavou, ale Peter a Patrick se raději stravovali ve stejné místnosti jako posádka. Nepřipadalo jim nutné ani výhodné uzavírat se do samoty. Stálo tu více stolů různé velikosti, a tak jim ani tady nic nebránilo být spolu.

Vedle kapitána Johna seděla teď s nimi u stolu i Kathleen.

„Povězte nám něco o sobě,“ požádal John. „Říkala jste, že pracujete na volné noze pro FOX?“

Kathleen odložila vidličku a upravila si brýle. „Ano, přesně tak. Z pověření FOX International Channels jsem vytvořila seriál. Záhady lidských dějin, pojaté trochu provokativně. Odvysílala ho stanice History Channel.“

„Takže vy jste producentka?“ zeptal se John.

„V podstatě ano, ale původně jsem studovala žurnalistiku a PR. To bylo na akademii sdělovacích prostředků, ale po třech letech jsem přešla na obor Kamera a režie. Vím, že je to velký skok, ale chtěla jsem raději točit vlastní příspěvky, místo abych pořád jenom pracovala pro jiné. Dnes mi moc pomáhá, že toho vím dost o všem, co potřebuji k výrobě a prodeji vlastních pořadů – a hlavně k tomu, abych mohla pracovat naprosto samostatně. Jsem své vlastní oddělení PR, jestli si to tak přejete,“ usmála se.

„Především nás navštívili dva hodně dotěrní chlápci,“ upozornil Patrick, „kteří pak o nás informovali na stanici FOX. Máte s nimi něco společného?“

„Kdepak!“ odmítla Kathleen. „Ale tato zpráva je vhodný příklad toho, proč si myslím, že bych vám mohla být prospěšná. Nechtěla bych jen dělat dokumentaci o vašem projektu, ale nabízím vám, že za vás převezmu veškerou práci PR, to znamená styk s veřejností. Jak jsem už vysvětlila profesoru Lavellovi, mohu vás ochránit před dotěrnými otázkami, psát vaše tisková sdělení a starat se o to, aby se dostala do správných a povolaných rukou. Dokážu vám zjednat nezbytnou pozornost.“

„No, o tom posledním bodě by se dalo mluvit, pokud se spolu dostaneme tak daleko,“ poznamenal Peter. „Nejprve by nám pomohlo, kdybyste nám udržela od těla dotěrné novináře.“ S pohledem na Francouze dodal: „A to tak, abychom se zase nedostali do zpráv jako nestydatí Evropani.“

Patrick sáhl po sklence s vínem. „Pochopil jsem vaši narážku, moc vám za ni děkuji.“

„Jsem si jistá, že půjde o velmi dobrodružný projekt,“ uvažovala Kathleen. „Je pro mě pocta, že u toho můžu být.“

„Jak chcete projekt dokumentovat?“ zeptal se John.

„Mám s sebou veškerou filmařskou výbavu,“ ujistila ho. „Kdykoli to bude smysluplné, budu natáčet. Nahrávku pak můžeme společně zhlédnout na mém počítači. Střih a práce navazující na produkci převezmou samozřejmě jiní odborníci. Kromě toho se chystám fotografovat. A pokud mi to dovolíte, ráda bych tu a tam udělala malé interview a přistříhala do materiálu vaše odpovědi.“

Peter přikývl. „Pokud to nebude bránit plynulému průběhu projektu a naší práci, nemám nic proti,“ přikývl. „Existují na lodi oblasti s omezeným přístupem, Johne?“

„Nepřeji si bez mého výslovného povolení a v mé nepřítomnosti žádné natáčení kolem můstku,“ odpověděl kapitán. „Nehledě na to platí pro miss Denverovou stejná omezení jako pro ostatní pasažéry. To znamená, že strojovna i nákladní prostor jsou tabu a do laboratoří nesmí vstupovat bez mého doprovodu, případně bez doprovodu personálu.“

„To je samozřejmé, mister Harris,“ ujistila ho reportérka. „Ale oslovujte mě prosím všichni jednoduše Kathleen.“

„No, když jsme si to vyjasnili,“ pokračoval kapitán a obrátil se opět k Petrovi, „zajímalo by mě, co nám povíte o projektu. Jak vás taková akce vůbec napadla a co od nás očekáváte.“

Peter si odkašlal, odložil příbor na talíř, složil ubrousek a opřel se. Potom začal vyprávět o své práci a o tom, jak se seznámil s Francouzem. Popsal nález v Alexandrii a vysvětlil, co vynesla Patrickova expedice v Guatemale na denní světlo.

„Podívejte, Atlantis byla vždy pouze legenda – sice často připomínaná, ale bez sebemenších historických základů. Samozřejmě s výjimkou Platonova textu, který ovšem obsahuje jen velmi málo konkrétních indicií a klidně by mohlo jít o pouhé podobenství.“

„Dialog Kritias“ poznamenala Kathleen.

„Ano, stejně jako dialog Timaios, zcela přesně. „Těch pár záchytných bodů, které se dají z textu čerpat a které byly v uplynulých staletích pořád dokola citovány, si zčásti protiřečí, takže nikdy nemáte jistotu, která část z nich – pokud vůbec nějaká – je pravdivá.

Můžeme si položit otázku, co učinilo z legendy o Atlantidě natolik úspěšný příběh, že nikdy neupadl v zapomnění. Za prvé se jedná o archetypní motiv prohřešení a pádu. Nacházíme ho téměř u všech národů světa. Skvělá kultura, která se vzdálila od vlastních hodnot, a proto zanikla. Ale navíc byly odedávna fascinující i domněnky o vysoké civilizační úrovni. Atlantis je popisována jako světová říše, která si rozlohou v ničem nezadala s Římskou říší. Podle Platonova popisu šlo o ostrov rozlehlý jako celý kontinent, nacházející se za Heraklovými sloupy. Tak ve starověku označovali mořskou úžinu u Gibraltaru. To by znamenalo, že Atlantis se rozkládala v Atlantiku.“

„Je to důvod, proč se oceán nazývá Atlantský?“ zeptal se John.

„Ne, spíš naopak,“ zavrtěl hlavou Peter. „Název oceánu bývá odvozován od boha Atlase ze starořecké mytologie. Byl po něm pojmenován už před Platonem. Kritias, jenž v Platonově dialogu celý příběh vypráví, prohlašuje, že názvy, které používá, jsou pouhé překlady. To by znamenalo, že Egypťané, od nichž legenda pochází, přeložili původní názvy do egyptštiny, a Solon, jenž tradiční podání přinesl do Řecka, je převedl do řečtiny. To bylo samozřejmě velmi důmyslné vysvětlení toho, proč se v mýtu o Atlantidě vyskytují pouze řecké názvy. Stát, panovníci i bohové, všichni jsou pojmenováni podle řeckého vzoru, takže tehdejší posluchači se mohli se scénářem lépe ztotožnit.“

„A co je dnes konkrétně známo o Atlantidě?“ zajímal se John.

„K dnešnímu mýtu o Atlantidě bylo během doby přibásněno hodně toho, co vůbec nepochází z Platonova pera, podobně jako v současnosti známe celou řadu křesťanských mýtů, které nemají nic společného s biblí, ale pocházejí z apokryfních spisů, židovské mystiky nebo ezoterických pramenů. I zde vidíme důsledek globalizace, jestli to tak chcete slyšet. Stále víc příběhů se hází do jednoho hrnce, vzájemně se prostupují, vzniká svérázná směsice a nakonec Hollywoodem inscenovaný mytologický kýč s reklamou na kokakolu. Každý divák na světě v ní sice rozpozná určité aspekty, které mu jsou důvěrně známé, ale zároveň se mu dostane jen homeopatické dávky pravdy. Je to ostuda.“

„Atlantis, Petře,“ připomněl mu Patrick.

„Ano, jistě. Takže Atlantiďané byli údajně námořní národ, který obchodoval daleko za oceánem. Jejich hlavní město se nacházelo na největším ostrově a rozkládalo se tam na velké rovině ohraničené z jedné strany mořem a ze tří stran pohořím. Samotné město obklopovaly tři široké prstence, vodní kanály tak široké a hluboké, že byly splavné pro lodě. Z každé ze čtyř světových stran vedla vždy jedna ulice s mosty přes kanály přímo do centra. Ve městě stál Poseidonův chrám, nejvyšší svatyně, celá obložená zlatem a stříbrem.

Atlantiďané nebyli jen velkolepí architekti, ale žili velice civilizovaně a blahobytně. Jednak jejich ostrov přinášel téměř rajskou úrodu a byl údajně nesmírně efektivně obhospodařován, jednak šlo o hospodářskou a vojenskou velmoc. Atlantis prý měla k dispozici nejen obchodní flotilu, která se plavila celým tehdy známým světem, ale i mohutnou armádu. Ta dobyla a kontrolovala západní Evropu, západní Afriku a části Středomoří včetně Egypta. Tady má svůj původ představa, že atlantská kultura – pokud jako taková vůbec existovala – měla trvalý vliv na všechny pozdější kultury, ba dokonce je možná založila.“

„To je idea, že Egypťané se naučili stavět pyramidy od lidí z Atlantidy,“ dodal Patrick.

„Přesně tak,“ potvrdil Peter. „Obzvlášť v oblasti esoteriky a pseudověd je to jedna z nejrozšířenějších teorií.“

„Ale teď vy sám hledáte Atlantidu,“ nadhodila Kathleen. „Neznamená to snad, že to všechno je pravda?“

Peter zvolna přikývl. „Tím, že poprvé máme k dispozici zcela konkrétní informace o přesné poloze Atlantidy a další údaje, které činí její existenci velmi pravděpodobnou, se musíme samozřejmě i na tyto teorie podívat novým pohledem.“

„Což znamená…?“ naléhala Kathleen.

„Chci tím říct, že vzhledem k nové informační situaci a zkušenostem, které jsme s Patrickem získali při posledních projektech, považuji za možné, že Atlantis – pokud opravdu existovala – skutečně utvářela pozdější kultury.“

„Takže i ostatní součásti příběhu o Atlantidě by mohly případně souhlasit?“

„No, jak jsem se už zmínil, je nutné rozlišovat mezi původním textem a pasážemi, které byly později uměle přidány. Platon kupříkladu kromě jiného popisuje zvláštní kov, který nazývá oreichalkos nebo také zlatoměděná ruda. Ačkoli nevíme, co tím měl na mysli, je obsah pravdy v těch informacích zřejmě vyšší než v pozdějších pramenech. V nich se totiž už Atlantiďanům mimo jiné připisuje, že ten kov údajně používali jako specifický zdroj energie, že měli k dispozici stroje a létající objekty i vysoce rozvinuté zbraně, které pracovaly se světelnými paprsky koncentrovanými pomocí krystalů.“

„Laser,“ připomněl Patrick.

„Ano, něco v tom smyslu. Jiné prameny zase uvádějí, že původní Atlantiďané byli velmi vyspělé bytosti, podobné člověku, ale zároveň transcendentní povahy. Čerpali duchovní potenciál víc, než to dnes dokážeme my, ovládali telepatii, putování duší a tak dále. Současní lidé jsou údajně produktem zpětného vývoje směrem k primitivnímu stupni, ze kterého se musíme osvobodit cestou osvícení.“

„A to všechno je naprosto scestné?“ zeptala se Kathleen.

Peter se usmál. „Mám-li být upřímný, není ani v tomto případě úplně jednoduché posoudit, jak to asi kdysi vypadalo. V okamžiku, kdy postulujeme reálnou existenci zmíněného zaniklého světa, je najednou teoreticky možných mnoho dalších aspektů. Netvrdím, že jsou pravděpodobné, nýbrž teoreticky možné. Víte, já jsem kromě historie studoval antropologii a několik desetiletí se zaobírám kulturními dějinami náboženství. Vzájemně se prostupující proudy a celosvětově migrující motivy, které na první pohled pocházejí z jakéhosi společného jednotného zdroje, jsou všeobecně známé. Existují černé knihy, ba celá subkultura věnovaná myšlence, že všechny zprávy o starověkých bozích se dají odvozovat z návštěv mimozemšťanů. To sice může vypadat směšně, zvlášť ve světle toho, co dnes víme o vesmíru a možnostech kosmických cest… No, o tom by vám mohl určitě podrobněji vyprávět Patrick. Avšak mnohé závěry jsou vcelku logické – pouze nanejvýš nepravděpodobné. Co kdybychom ovšem předpokládali, že existovala taková kultura jako Atlantis? A pokud dokázala ovlivnit a urychlit vývoj jiných národů, nemohla náhodou zanechat i esoterické vědění a nevědomky tak založit náboženství?“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Ani Patrick, který se obvykle nedokázal ubránit kousavým komentářům na toto téma, honem nevěděl, co by na to měl říct. Je pravda, že při posledních projektech sledovali stopu zdroje poznání a vědění, které je vedlo stále hlouběji do minulosti. V Egyptě tehdy dokonce našli artefakt, jehož stáří popíralo všechny akademické názory. Pocházel snad z Atlantidy – a byla tedy Atlantis tím původním zdrojem vědění a moudrosti? Mělo by to být směšné, ba absurdní, ale ta myšlenka mu připadala podivně blízká, skoro jako by šlo o vzpomínku z vlastních školních nebo dětských let.

Po odmlce pokračoval kapitán: „Co přesně jste našli, že vám to dodalo takovou jistotu, že Atlantis existovala a vy ji tudíž můžete najít?“

„Existují přece dvě zásadní otázky, které zazněly už v platónských dialozích. Za prvé: jde v daném případě o pravdu, nebo fikci? A za druhé: Kde přesně se rozkládala Atlantis? K oběma bodům poskytuje návod ztracená část dialogu Kritias. Jestli chcete, mohu ty dokumenty přinést…“

Peter se už chystal vstát, ale John zavrtěl hlavou a Kathleen ho ujistila: „To nebude nutné. Prostě nám to jen převyprávějte.“

Profesor se zase pohodlně opřel. „Otázku autentičnosti zodpověděl Sokrates. Je to jedna z osob rozmlouvajících v Platonově dialogu. Kritias vypráví příběh a Sokrates na konci přebírá roli kritického posluchačstva. Přitom explicitně klade stejné otázky, kterými se zabývali i pozdější historikové. Například se ptá, jak je možné, že Atlantis vedla válku proti Athénám, které rozhodně nejsou staré devět tisíc let. Vychází pak najevo, že ve skutečnosti nebyly míněny Athény, ale že jde o symbol sloužící k tomu, aby se s tím posluchač snáze ztotožnil. V egyptské verzi příběhu byla proti místo Athén uvedena Memfis, město, které samozřejmě tehdy rovněž ještě neexistovalo. Na otázku, nemá-li snad sama Atlantis rovněž povahu symbolického obrazu, Kritias ujišťuje, že všechny popisy odpovídají pravdě. Sokrates se dál ptá, jak země velká jako Libye a Asie dohromady mohla existovat za Heraklovými sloupy, tedy v nedozírném a neprobádaném moři, kde se předpokládá konec světa, případně strašidelná monstra. Tehdy se pojem Libye používal pro celou severní Afriku bez Egypta a pod Asií se chápaly známé země Přední Asie. Atlantis by podle popisu měla tedy být skoro tak velká jako západní Evropa. Kritias vzápětí znovu vysvětluje to, co už stojí na jiném místě dialogu – že v případě Atlantidy šlo o souostroví, které skutečně bylo tak rozlehlé. Uvádí, že se člověk musí plavit na lodi celý týden, aby se tam dostal, a že na opačné straně Atlantidy se rozkládala další pevnina – tak velká, že ji vedle tří kontinentů uváděných Herodotem, tedy Evropy, Libye čili Afriky a Asie musíme pokládat za samostatný kontinent.“

„První historická zmínka o Americe?“ zeptala se Kathleen.

„Ano, vypadá to tak. Poté co se Atlantis potopila, jak se dočítáme v dialogu, zůstalo po ní moře bahna, kterým nedokázala žádná loď proplout. A skutečně – dodnes existuje Sargasové moře. Začíná východně od Bermud a táhne se podélně až k Azorským ostrovům. Mořské proudy se kolem té oblasti obtáčejí. Plavíte-li se z Evropy směrem k západu, využíváte obvykle proudy a větry dále na jihu, a vracíte-li se do Evropy, unáší vás Golfský proud na opačné straně. Sargasové moře se prostě obeplouvá – každopádně to platilo, dokud jsme byli odkázaní na plachty a sílu vln. Zmíněná část moře je nadprůměrně slaná, častěji tam nastává bezvětří, neexistují tam žádné pomocné proudy a voda bývá na dlouhých úsecích pokrytá hustým kobercem žlutohnědých řas, ve kterém mohou menší lodě snadno uvíznout. Historikové se už nejednou domnívali, že nesplavné moře bahna není zřejmě nic jiného než popis Sargasového moře.“

„Ale pokud to skutečně kdysi byl obrovský ostrov,“ namítl John, „který svého času zmizel, ať už k tomu došlo jakýmkoli způsobem, neměly by pak proudy tento otvor uprostřed oceánu prostě vyplňovat? Chci tím říct, proč se stále ještě obtékají, jako by tam Atlantis pořád ještě byla?“

„Ano, opravdu to vypadá tak, jako by se voda vyhýbala nějakému neviditelnému ostrovu. Ale ve skutečnosti nevíme, jak vypadalo proudění, když Atlantis ještě existovala. Je přece víc než pravděpodobné, že tak rozlehlé souostroví vykazovalo velký vliv a že dnešní směr proudění se nastavil teprve po zmizení ostrovů.“

„Pak by záhada úhoří migrace mohla doopravdy souviset s Atlantidou,“ prohodila Kathleen.

„Nějaká záhada kolem úhořů?“ nadhodil Patrick.

„Úhoři,“ vysvětlila Kathleen, viditelně nadšená, že může něčím přispět k tématu rozhovoru, „tedy sladkovodní úhoři, žijí v jezerech a řekách, jak určitě víte. Pouze jednou v životě kladou vajíčka. Jakmile nastane jejich čas, putují z Evropy mnoho tisíc kilometrů na západ, na otevřený oceán, a třou se v Sargasovém moři, v hloubce tři nebo čtyři tisíce metrů. To nevíte? Dodnes nikdo neumí vysvětlit, proč to ty ryby takhle dělají. Víme, že jiné živočišné druhy, například mořští pstruzi nebo lososi, kteří se rodí v řekách, tráví život v moři a na tření se vracejí do své rodné řeky. Úhoř však za účelem tření podniká výpravu, která ho nikam nevede. Snad se vrací na místo, kde se dříve nacházely jiné ostrovy s jinými řekami.“

„Ano,“ potvrdil Peter, „úhoři bývají v posledních čtyřiceti letech často spojováni s Atlantidou. Zvláště se tomu věnují pseudovědečtí autoři literatury faktu, a proto se tím dosud zřejmě nezaobíral žádný seriózní vědec. Dodnes to zůstává nevyřešenou záhadou.“

„To všechno je moc hezké,“ ozval se John, „ale Sargasové moře je velké. Jak jste se dostal k tak přesným souřadnicím lokality, kam teď směřujeme?“

Peter se usmál. „Ano, to je dobrá otázka. I to nám prozradila ztracená část dialogu. Opravdu se nám to podařilo pomocí zvláštní triangulace, kterou jsem se naučil od Patricka. Povedlo se nám identifikovat tři místa uvedená v rukopise. Jednoznačné byly samozřejmě Heraklovy sloupy, název mořské úžiny u Gibraltaru. Dočetli jsme se o délce plavby a jejím přibližném směru. Se zohledněním průměrných hodnot proudů a větrů jsme propočetli pravděpodobné poloměry a vyznačili oblasti, kterých se dalo dosáhnout. A protože jsme to prováděli pomocí tří různých míst, stačilo jen prozkoumat průsečíky jednotlivých poloměrů.“ Peter mávl rukou. „No, upřímně řečeno, bylo to trochu složitější, než jsem to právě vylíčil, ale o to se postaral Patrick. V daném ohledu bezvýhradně spoléhám na jeho technické schopnosti.“

„Ale to je přece velkolepé!“ neudržela se Kathleen a oči jí zářily nadšením. „Vy jste to promysleli do nejmenších podrobností, takže bychom mohli Atlantidu skutečně najít. Ale…,“ zaváhala. „Když se vám to podařilo, nemohl by pak provést obdobné propočty kdokoli jiný?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Peter. „Je to jen otázka času. Dosud máme náskok – za prvé, pracuji s tím dialogem už delší dobu a výsledky byly zveřejněny teprve nyní, za druhé, je třeba mít už před tím mimořádné historické znalosti, aby bylo možné vyvozovat správné závěry. Což je – s dovolením – moje specialita, která se zase nevyskytuje tak často. A konečně nenajdete mnoho takových výzkumných lodí jako je ta naše, zvláště ne během krátké doby. Za to patří institutu ve Woods Hole náš obrovský dík.“

Do místnosti vstoupil námořník a přistoupil k jejich stolu.

„Kapitáne Harrisi, mohl byste přijít na můstek? Eric něco objevil na radaru.“

John přikývl a zvedl se. „Omluvte mě, prosím. Jde o otázky navigace. Kdybychom se dnes už neviděli, přeji vám všem dobrou noc.“

Když kapitán odešel, Kathleen se předklonila. „Pokud si chceme udržet náskok, neměli bychom v žádném případě prozradit, kam přesně míříme, že?“

„Dlouho to už nedokážeme utajit,“ namítl Patrick. „Na webové stránce WHOI se můžete dočíst, kde se zdržují jednotlivá výzkumná plavidla. Kromě toho existuje satelitní navigace…,“ zavrtěl hlavou. „Nemáme šanci to utajit.“

„No, ale rozhodně to nemusíme vytrubovat do světa,“ opáčila novinářka. „Ptám se na to z toho důvodu, že je důležité si ujasnit, jaké informace poskytneme tisku a jaké si naopak necháme pro sebe.“ Všimla si Patrickova skeptického pohledu a vzápětí si energickým gestem upravila brýle. „Oba jste rozhodli, že se mám starat o tisk. A k tomu patří i fakt, že poskytneme pár pravdivých informací. Jenom vatou neuděláte na profesionály velký dojem. Budou naopak o to zvědavější.“

Peter přikývl. „Ano, jistě, mezi dvěma pravdami se snadno skryje jedna přesvědčivá lež, že?“

Kathleen se zasmála. „Přesně tak.“

Patrick vstal. „Probereme to, až to bude aktuální,“ rozhodl. „Nejdřív musíme něco mít, než se rozhodneme, že to neohlásíme. A na vlastní pěst jistě nebudete nic podnikat, viďte?“

„Ne, to určitě ne,“ ujistila Kathleen a zaraženě hleděla za Francouzem, který právě za sebou zavíral dveře.

„Musíte ho omluvit,“ ozval se Peter. „On to tak nemyslí. Je jen trochu…“ Hledal vhodná slova.

„Drsný?“

„Skeptický.“

Pokrčila rameny. „No, určitě se naučíme spolu vycházet. Dokážu si představit, že je teď opravdu pod velkým tlakem.“ Pohlédla z boku na Petra. „Stejně jako vy, viďte?“

Usmál se na ni. Neměl k úsměvu žádný konkrétní důvod, ale něco na ní, na její otázce i gestu působilo dojmem starostlivosti, která ho dojímala. Je to skutečně atraktivní žena. Nevyzařuje z ní nenucená naivita mladé studentky, ale příjemná zralost – a má vůli zocelenou úspěchem. Patrick měl pravdu, když předpovídal, že by v ní Peter mohl najít zalíbení. Přitom rozhodně nešlo o formality, aspekt, kterému Patrick stále věnoval příliš pozornost. Peter se ve všem snažil nahlédnout za fasádu vnějšího zdání – a tam se často skrývají velká překvapení. Uznával, že v případě lidí je to obtížnější než v jeho práci. A někdejší spolupracovnice Stefanie, která se s nimi podílela na prvním projektu, mu zůstala až do samého konce záhadou. Možná právě proto se nikdy trvale nevázal; lidem prostě nijak zvlášť nerozuměl. Ale Kathleen, to ještě dokázal posoudit, mu byla nesmírně sympatická.

„Máte pravdu,“ prohlásil nakonec. „Tenhle projekt pro nás oba opravdu hodně znamená. A každý se s tím vyrovnáváme jinak.“

„Tak si od této chvíle nedělejte tolik starostí.“ Položila mu ruku na paži. „Teď jsme tři a objevíme nejen tu zaniklou říši. Společně najdeme i odpovědi na otázky našeho původu a konečně světu darujeme jeho pravdivé dějiny a poslání.“

Na palubě Libertad, východně od Great Abaco Island, Hahamy

González stál na můstku a upřeně hleděl na monitor.

„Nic nevidím!“

„Jistě že ne,“ odtušil Manuel, který stál vedle něho. „Ještě jsme příliš daleko. Pokud bychom je dnes spatřili, mohli by zaznamenat i oni nás!“

„A proč jsi mě sem tedy zavolal?“

„Dávej pozor. Rui, projekce.“ Oslovený muž sloužil na Libertad jako druhý důstojník a byl odpovědný za navigaci. Seděl na židli před obrazovkou a stiskl několik kláves na připojeném počítači. Na lesklé ploše se daly rozpoznat jen čáry a body.

„Známe přibližné cílové místo, to znamená pravděpodobný kurz Evropanů,“ prohlásil Manuel a ukázal na grafiku. „Tenhle bod jsme my. Náš muž na palubě Arga nám před několika minutami zaslal aktuální údaje GPS. Mluvím o tomhle bodě. Jak vidíš, nachází se poblíž předpokládaného kurzu. Data se nám aktualizují jednou za hodinu, a proto můžeme model stále rozšiřovat. Program zohledňuje rychlost a dokáže pořád přesněji určovat kurz a cílové stanoviště. My sami tak můžeme zůstat v dostatečné vzdálenosti, aniž by nás Argo objevilo.“

„To je sice fajn,“ zabručel González, „ale moc nám to nepomůže, jestli vyjde najevo, že se chtějí potápět přesně tam, kde jsem si to naplánoval já sám. Museli bysme o tom začít přemýšlet trochu jinak.“

„To jistě. Každopádně moudřejší budeme nejdřív zítra, jakmile Argo zakotví.“

González se otočil. „Zatraceně, co bych za to dal, kdybysme tam už byli!“ Přistoupil k oknu a vyhlédl přes osvětlenou přední palubu do noční tmy. „Musíme zjistit, co přesně mají za lubem. Vyřiď to svému muži!“

„Jen trpělivost, Manueli. Určitě není snadné dostat se k projektovým podkladům.“

„To mě nezajímá, jak je to obtížné. A je mi úplně jedno, jak to nakonec zvládne.“

KAPITOLA 8

AUTEC U.S., námořní výzkumné středisko, Andros Island, Bahamy

Walters nenáviděl takové telefonáty. Začínat den právě takhle rozhodně nebylo dobré.

„Je mi to opravdu líto, drahoušku. Taky jsem se na to těšil. Ale jedná se o důvěrnou záležitost… Ne, nejde o Washington, ale něco podobného. Musím tu zůstat a každých čtyřiadvacet hodin podávat hlášení… To nevím. Přinejmenším ještě tenhle víkend.

Doufám, že to pak během příštího týdne skončí… Ano, mně taky… Sarah je už ve škole, viď? Dej jí ode mně pořádnou pusu, ano? A vyřiď jí, že spolu něco hezkého podnikneme, až se vrátím domů. Tak zatím, dnes večer ti znovu zavolám… Já tebe taky!“

Zavěsil a pohodlně se posadil.

Zatracená buzerace!

Podíval se na hodinky. Za pár minut osm. Dnes nemá žádné porady ani projekty, jen každodenní agendu ve všech oblastech – a jinak čekat na novinky z lodí, podávat hlášení a pak zase čekat.

Nejdřív si musí vyčistit hlavu a pak si dá v kantýně svačinu. Když už dnes večer nemůže letět domů a musí tu ještě strávit víkend, tak ať ho alespoň prožije bez stresu.

Za několik minut vstoupil ve sportovním úboru na území základny. Obloha byla bez mráčku, nebylo dusno ani horko. Udělal pár protahovacích cviků na protažení těla a pomalým klusem zamířil přes parkoviště k bráně. Službu konající strážný ho pozdravil. Nechal vojáka za sebou, zahnul doleva a klusal podél přivaděče, který ho vedl kolem základny k nedaleké zalesněné oblasti.

Brzy začal dýchat pravidelněji a hlouběji a s každým nádechem nasával vůně okolní přírody. Kameny se pomalu rozehřívaly, stíny stromů se zkracovaly a nedaleké moře k němu přinášelo slanou vůni.

Andros je největší bahamský ostrov, a zároveň nejméně prozkoumaný. Přes mohutný předsunutý korálový útes se tu kromě sportovního rybaření a potápění nerozvinul masový turizmus. Ve srovnání se zbytkem Baham se tu pohybovalo velmi málo návštěvníků. Pominul-li šest tisíc obyvatel a pracovníků AUTEC, žila tu především zvířata – v lesích, bažinách a mangrovníkovém porostu. Jakmile se člověk jen trochu vzdálil od měst nebo základny, okamžitě se ocitl v téměř původní nedotčené přírodě.

Seběhl se silnice a vydal se po lesní pěšině. Tak se dalo běžet k pláži a přitom zůstat několik mil nad vodou. Vzduch tady byl ještě trochu svěžejší a Walter si uvědomil, jak se mu projasňují myšlenky a zlehčuje krok.

Nedaleko před sebou spatřil na cestě jakéhosi muže.

Nejprve ho považoval za lovce nebo námořníka. Pak si ale všiml, že neznámý má na sobě oblek antracitové barvy. Husté bílé vlasy mu pokrývaly celou hlavu a obličej mu lemoval nakrátko zastřižený bílý vous. Když se Walters přiblížil, muž se k němu otočil, pohlédl na něho a nadporučík si uvědomil, že neznámý zřejmě čeká na něho.

Zastavil se před cizím návštěvníkem, který ho převyšoval skoro o hlavu.

„Dobré jitro,“ pozdravil muž hrdelním hlasem a s lehkým britským přízvukem. „Předpokládám, že jste nadporučík vojenských námořních sil Walters. Já se jmenuji Gabriel a rád bych si s vámi promluvil.“

Podal Waltersovi ruku, který ji zběžně stiskl a okamžitě ucukl.

„Ano, jsem nadporučík Walters. Dohodněte si laskavě schůzku s mým sekretariátem.“ Neurčitě ukázal směrem k základně a naznačil, že by rád pokračoval v běhu. To mu ještě chybělo, aby ho nějací lidé obtěžovali, když se právě pokouší trochu relaxovat.

„Jde o případ s bílou vodou,“ poznamenal Gabriel.

Walters se zastavil, ale neohlédl se.

„Včera jste se hlásil u CSS,“ pokračoval návštěvník. „Rád bych si o tom s vámi promluvil.“

CSS, Central Security Service! Walter horečnatě přemýšlel. Je možné, že by ho tak rychle vyhledali? NSA, k níž CSS patřila, byla neblaze proslulá svými agenty zvanými Men in Black, kteří se vynořili a stejně rychle zase zmizeli, aniž by zanechali sebemenší stopu. A tento případ je zřejmě dost důležitý. Ale copak nebylo v mailu jasně napsáno, že se má hlásit za 24 hodin? O navázání kontaktu v něm nebylo ani slovo.

Walter se otočil a zeptal se: „Kdo vás posílá?“

„Žádná vládní instituce, kterou byste znal,“ odtušil Gabriel. „Nejsem také oprávněn vám udělovat rozkazy. Nemusíte se mnou ani mluvit, jestliže si to nepřejete. Uvítal bych však, kdybyste si na mě udělal chvilku čas.“

Zase nějaký blázen, projelo Waltersovi hlavou. Opět jeden z těch teoretiků spiklenectví, kteří se na Andru neustále objevují. Na druhé straně, napadlo ho, se tu jen málokdy vyskytují starší pánové, kteří se vybraně oblékají i vyjadřují.

„Tak dobře, povězte mi, co máte na srdci.“ Podíval se na hodinky. „Pět minut.“

Gabriel přikývl a rozvážně vykročil. „Pět minut není zrovna dlouho, ale ve vztahu k tisíciletím jsou stejně významné jako celý týden. Okamžiky důležitých rozhodnutí jsou vždy krátké, často až příliš krátké ve srovnání s jejich důsledky.“

Walters mlčel. Čím méně bude muset reagovat, tím lépe. Jen ať se ten chlapík klidně vypovídá. Kolik je mu asi let? Šedesát? Nebo ještě víc? Těžko říct. Všiml si na návštěvníkově ruce karmínově zlatého pečetního prstenu s podivným vzorkem ze soustředných kruhů.

Gabriel pokračoval, zvolna, přímo nábožně a s tak dlouhými odmlkami, jako by měl k dispozici veškerý čas pozemského světa. „Často si klademe otázku, k jakým důsledkům by vedla jiná rozhodnutí. Ptáme se sami sebe, nakolik jsme ovlivnili to, co jsme mohli ovlivnit. Přitom je asi mnohem důležitější si uvědomit, co všechno bychom chtěli ovlivnit. Co je pro nás důležité? Pro co se angažujeme? Chceme být součástí nemoci, nebo součástí léčení? A je-li světovou chorobou ignorance, jak velký je na ní náš podíl?“

Walter pořád mlčel. Stařec se ještě nedostal k jádru věci. Kromě toho netušil, co by mu měl na to odpovědět. To, co nyní slyšel, se ho totiž zvláštním způsobem dotýkalo.

„Klamná myšlenka, že jsme bezmocní, nás připravuje o sílu, zatemňuje mysl a vydává nás napospas apatii. Pokud o ničem nerozhodneme, rozhodnou za nás jiní. Ale jen se o to pokusit má větší cenu než jakákoli lítost, až přijde den, kdy nám budou před očima defilovat životní skutky a kdy bude souzena duše.“

Gabriel se zastavil a pohlédl na Walterse.

„Takový den nastane každému z nás. Ať už věříte v jakéhokoli boha, vaše duše zná sebe samu. A nakonec se musí právě ona se vším vyrovnat.“

„Vy jste putovní kazatel?“ zeptal se Walters. Otázka vyzněla trochu ostřeji, než zamýšlel.

Gabriel se usmál. „Jde o ty dvě lodě, které sledujete,“ upřesnil vzápětí. „Jsou to výzkumná plavidla hledající odpovědi. Chtějí se dovědět něco o naší minulosti, dějinách, původu člověka a člověčenství. A zároveň existuje armáda a tajná služba, která má viditelně také zájem… Člověk se nutně musí ptát, co se tam vlastně dá objevit.“

„Není mým úkolem, abych se vměšoval do těchto záležitostí. A vaším podle všeho také ne.“

„Jsou dva druhy úkolů. Takové, ke kterým nás zavazují ostatní, a ty druhé, které si vybíráme sami. K těm prvním nás vede rozum, k těm druhým srdce.“

„Co vlastně ode mě chcete? Jestli máte ještě něco na srdci, vyjádřete to co nejstručněji. Čas zanedlouho vyprší.“

„Nemám v úmyslu obtěžovat vás svými přáními. Dnes mi v první řadě záleželo na tom, abych se s vámi seznámil, pane nadporučíku. Čeká vás zajímavá doba, zvláštním způsobem v sobě nosíte křižovatku různých cest směřujících do budoucnosti. Snad bude stačit, abych vás upozornil na tento významný aspekt. Třeba vám to zbystří smysly.“

„Dobře. Právě jste to vykonal. Chtěl bych teď běžet dál.“

„Jistě,“ odpověděl Gabriel a trochu ustoupil stranou. „Chodím se sem často procházet, takže se třeba ještě někdy uvidíme.“

Walters pokrčil rameny. „Na shledanou,“ úsečně pozdravil a rozběhl se, aniž by se otočil. Bláznivý podivín, napadlo ho. Je nebezpečný, nebo prostě jen rarita? Co ví o těch lodích? Jak se dověděl o korespondenci s CSS? A proč ho zastavil a promlouval k němu, když mu neměl co říct? V podstatě mu přece nic nepověděl. Nebo snad ano?

Na palubě Arga, asi osmdesát námořních mil severně od Great Abaco Island, Bahamy

Po obědě se Peter, Patrick, Kathleen a kapitán sešli v jedné z laboratoří. Podél stěn byly umístěné stoly přeplněné klávesnicemi, monitory, měřicími přístroji a nedefinovatelnými aparaturami. Vše bylo tak či onak připevněno nebo přišroubováno na zdi nebo stoly, případně to viselo ve speciálních držácích s bezpečnostními pásy. Drahocenná výbava se nesměla ani při prudkém vlnobití převrhnout, natož aby s ní setrvačnost smýkala po místnosti sem a tam.

Argo pozdě v noci připlulo na místo určení a od té doby udržovala pozici na cílových souřadnicích. Moře bylo sice klidné, ale ani při pohledu na jeho modročernou barvu se nedalo zapomenout, že posádka má pod sebou hlubinu tři a půl tisíce metrů. Rozhodně se ani na okamžik nesměla podceňovat síla, kterou tu mohl vyvinout rozbouřený oceán.

Kotvit se tady samozřejmě nedalo, ale satelitní navigační systémy neustále kontrolovaly přesnou pozici Arga a automaticky by ji korigovaly, kdyby hrozilo, že mořský proud plavidlo odnese trochu dál.

Ráno byl spuštěn pod hladinu samostatně pracující robot Sentry. Zářivě žluté tělo robota ve tvaru torpéda nejdřív spočívalo zvednuté ve velké kovové kleci, kterou vyvezli tři členové posádky z hangáru. Asi třímetrové plavidlo mělo v přední i zadní části po dvou širokých rudých ploutvích, které mu dodávaly vzhled exotické ryby. Jeřáb ho vyzvedl z klece a ponořil do vody. Tam se o přístroj postarali dva potápěči a naposledy ho zkontrolovali. Poté robot zamířil do hlubin oceánu.

Susan jim vysvětlila, že potrvá asi tři a půl hodiny, než Sentry dosedne na dno. Asi padesát až sto metrů nade dnem zastaví a zbaví se zátěže, která ho táhne dolů. Začne se vznášet a proběhne jeho skenovací program. Přitom se bude pohybovat v jednotlivých pruzích sem a tam, podobně jako sekačka na trávu. Pomocí sonaru změří profil dna a výsledné hodnoty jednotlivých pásů pošle kabelovým spojením na loď a tady v laboratoři je počítač poskládá. Tak vznikne topografická mapa mořského dna.

„Přineste si židle a posaďte se vedle mě,“ vyzval je John. Sám se uvelebil před jedním počítačem a spustil program. „Tento software ukazuje údaje, které Sentry dosud získal. Stále ještě pracuje, ale tuto část už stihl dokončit.“

Na monitoru bylo vidět šedou plochu s jednotlivými černými trhlinami a balvany s ostrými hranami.

„Sonar v Sentry působí jako kapesní svítilna, kterou namíříte šikmo na plochu. Díky malému úhlu jsou mimořádně zřetelné všechny nerovnosti povrchu, protože se za nimi vytvářejí stíny, s nimiž každá vyvýšenina kontrastuje.“ John se obrátil k Petrovi. „Podle naprosto stejného principu zkoumají archeologové starobylé nápisy na kameni. Přidrží zrcátko tak, aby sluneční paprsky na něj dopadaly naplocho – a rázem jsou viditelné i sebemenší stopy.“

„Ale to tam tedy jsou…“

„Jsou to zřejmě skály,“ vysvětlil John.

„Nedělá to na mě dojem, že by to tam dole bylo nějak přehnaně napínavé,“ usoudil Patrick. „A nic víc ten váš AUV už nenašel?“

„Ó, to zdaleka není všechno!“ John označil myší několik symbolů. „Podívejte, tady máme velmi vysoké rozlišení. Ty skály jsou… tady to stojí: pět metrů široké. Sentry ale dnes urazí a prozkoumá zhruba desetikilometrovou trasu. Plocha, kterou si pak budete moct prohlédnout na monitorech, bude podstatně větší! Mohu trochu zvětšit vzdálenost a uvidíte z naší oblasti víc.“

Snížil stupeň zvětšení, skála se smrskla na nepatrný bod a šedá plocha se rozšířila do všech stran.

„Co je tenhle šedý pruh na levém okraji?“ zajímala se Kathleen.

„To je neznámé území. Teprve tady začalo skenování. Posuneme-li se dále doprava, uvidíme rovněž takový okraj – tam, kde Sentry ještě pracuje. Celek vytvoří velkou obdélníkovou plochu. Data se však musí teprve odeslat a přeměnit na obrazy. Zobrazení tedy neprobíhá v reálném čase. Až si budeme prohlížet poslední část dnešní oblasti, bude se robot už vynořovat.“

„To znamená, že vůbec nemůžeme zasáhnout, kdybychom viděli něco zajímavého?“

„Jen se zpožděním. Na takový průzkum by byl vhodný spíš Jason. Sentry pracuje autonomně podle programu, který jsme předem vytvořili. Ale nebojte se, mapa nebude to jediné, co nám dodá. Obdržíme i naměřené hodnoty teploty a obsahu soli. Robot se v pravidelných intervalech spouští na pár metrů nade dno a pořizuje fotodokumentaci. To je velmi užitečné, abychom poznali strukturu usazenin nebo odlišili lodní vraky od skal.“

„Udělali jste na mě velký dojem,“ uznal Peter. „Tvrdí se, že mořská hlubina je probádána jen o málo lépe než Měsíc. Teď však vidím, že technika dokáže skutečné zázraky!“

„Přesto mají lidé pravdu,“ prohlásil Patrick. „Takové měření jako to dnešní je velmi drahé a časově náročné, jak sami dobře víme. Skenovat v tomto rozlišení celé mořské dno by trvalo stovky let. O zemi máme lepší představu, protože můžeme pracovat s pomocí satelitů z mnohem větší výšky a používat nesrovnatelně rozvinutější měřicí přístroje. Umíme měřit nejen odražený zvuk, ale i mnoho různých záření a vln. Kromě toho existuje celá řada satelitů. Dále nesmíme zapomínat na to, že kontinenty zabírají pouze třetinu povrchu celé planety, rozloha mořského dna je však dvojnásobná. A konečně moře – na rozdíl od pevniny a její plochy – má obrovský objem. Nejde jen o to, jak vypadá dno, ale o podmínky a formy života v mnohakilometrovém prostoru nad ním. Můžete klidně vědět, že dno vypadá jako plechovka na sušenky, ale to zdaleka neznamená, že víte, co je uvnitř.“

Peter mlčel. Jak je snadné propadnout samolibosti – a to jen kvůli podivuhodným technickým schopnostem. Znovu si připomněl – ostatně zapomenout mu na to nedávala ani jeho záliba v minulosti –, že vlastní perspektiva je pouze nepatrný bod v nepředstavitelně větší struktuře.

John posunoval myš po mapě, takže schematické znázornění mořského dna se pozvolna pohybovalo po obrazovce. Vypadalo to, jako by se dívali na letecké snímky skalní pouště. Na několika místech probíhaly po rovném dnu pravidelné zvlněné vzory, které kapitán označil za písečné plochy, pak se objevily hromady kamenů, malé formace podobné pohořím s náhorními plošinami a příkrými svahy, o něco později se daly rozpoznat mělké příkopy i hlubší rozsedliny. Několikrát narazili na horní okraj mapy. V takovém případě odsunul výřez ze záběru trochu stranou a nechal mapu rolovat dolů. Jakmile dosáhl spodního okraje, celý proces se znovu opakoval. V klikatém kurzu sledovali stopu robota, jako by to opravdu byla sekačka na trávu.

„Co je to tamhle?“ zeptal se Patrick a ukázal na vyvýšeninu, která vypadala, jako by ji někdo narýsoval pravítkem. „Můžete to přiblížit?“

John zvětšoval záběr tak dlouho, až z pixelů přestaly vystupovat další detaily.

„Vypadá to jako umělá struktura,“ přemýšlel kapitán. „Může jít samozřejmě i o náhodu. Třeba je to kontejner, který se uvolnil z nákladní lodě, nebo část vraku.“ Mořské dno se před nimi zvolna posunovalo. Na formaci, kterou zaznamenal sonar, se nedalo přesně poznat, oč jde. Zanedlouho se začalo objevovat stále více objektů s rovnými hranami a pravými úhly.

„Ne, to nejsou kontejnery,“ usoudil John. „Všimněte si měřítka. Ty bloky jsou dlouhé jen pár metrů. Nejsou ani z poloviny tak velké jako námořní kontejner.“ To, co zpočátku vypadalo jako mnoho malých kvádrů, se rozrůstalo do rozlehlé hromady trosek, čím dál se obraz posouval.

Patrick sklouzl na okraj židle, když se uprostřed náhodné změti ukázalo několik souběžných linií.

„Tady! Jen se podívejte! Nejsou to náhodou schody?“

Nejdřív bylo vidět tři, potom půl tuctu a nakonec se ukázaly skoro dva tucty pravidelných hran probíhajících těsně vedle sebe. Fakt, že by více jednotlivých objektů vytvořilo tak rovnoměrný vzor, se nedal vysvětlit přirozeným původem – takhle dokonale do šiku by kamenné kvádry určitě nenapadaly. Patrick se právě chystal něco poznamenat, když tu z horní části mapy jako by začalo sněžit. John zmenšil vzdálenost zobrazení, aby se dalo co nejvíc rozpoznat. Cosi jako bílé zrnění na starém televizoru znehodnotilo celou zbývající část skenu tvořeného už jen náhodnými shluky světlých a tmavých bodů.

„Zatraceně,“ ulevil si kapitán, který obsluhoval počítač a snažil se získat přehled o celé kartograficky zpracované oblasti. „Sentry měl určitě nějakou poruchu.“ Za chvíli bylo při silném zmenšení vidět celou plochu, kterou robot dosud zpracoval. Zřetelně se dalo rozpoznat, že všechny záběry v poslední třetině nahrávání jsou nepoužitelné. John zavrtěl hlavou. „Musíme přerušit skenování,“ prohlásil. „S vaším souhlasem, samozřejmě. Ale teď už jen ztrácíme čas. Je nutné přístroj dostat na hladinu a nejspíš opravit. Dálková údržba není možná. Kdybychom Sentry ztratili, zdvojnásobilo by to náklady na celý projekt.“

„Proč bychom o něj měli přijít?“ zeptala se Kathleen.

„Software by mohl vypovědět službu a zavést robota mezi skály. Nebo hloubkoměr začne dodávat nesprávné údaje a přístroj se zřítí na dno… Možností je víc než dost.“

„Má pravdu,“ uznal Patrick. „Ať se začne vynořovat.“

John zadal do počítače několik příkazů.

„Velmi dobře,“ ulevilo se mu. „Funguje, už stoupá k hladině. Obával jsem se, že přestane reagovat… Hm… všechny senzory zprostředkovávají bezvadné údaje… Takže se nejspíš porouchal sonar.“

„Jak to vypadá s fotografiemi?“ zajímal se Patrick. „Zmínil jste se o tom, že Sentry v pravidelných časových intervalech pořizuje detailní záběry. Podařilo se mu alespoň tohle?“

John přepnul počítač do jiného programu. „Je to docela dobře možné, protože o snímky se starají jiné systémy. Snad získáme alespoň jednu kvalitní fotografii těch pozoruhodných kvádrů.“

Na obrazovce se objevila mozaika zmenšených fotografií. Pod každou se nacházela popiska s číslem, datem, časem a dalšími údaji. Pravděpodobně to byly informace o poloze a hloubce. Kapitán kliknul myší na první obrázek, který se vzápětí zvětšil téměř na celý monitor. Jak se dalo očekávat, sestával převážně z černých ploch. Vidět byla jen část mořského dna osvětlená reflektorem nebo bleskem, ačkoli i v takovém případě jen matně. Na okrajích záběru panovala neprostupná tma. John pomocí klávesnice listoval ve fotografiích. Písčité dno, kameny, tu a tam malá zářivě bílá rybka nebo krab, to bylo vše, co se dalo vidět. Prohlédli si zhruba dvacet záběrů, když tu se na dalším objevili přímočaré hrany jakéhosi neznámého objektu. Byl to určitě jeden z balvanů, které objevily a ze kterého je na náhodné fotografii vidět pouze část. Povrch byl tmavý, skoro černý, a téměř dokonale hladký. Nikde se nedaly rozpoznat stopy po erozi, zarůstání usazeninou, krabech nebo korálech.

„Je to z kovu?“ zeptal se Peter.

„Těžko říct,“ odpověděl Patrick. „Mohl by to být leštěný kámen. Vidíte, jak se tamhle trochu leskne? Nebo třeba umělá hmota. Každopádně je ve velmi dobrém stavu. Buď je nesmírně odolný, nebo tam dole neleží moc dlouho. Johne, máme to ještě na jiných záběrech?“

Kapitán zobrazil další snímky. Ukázalo se na nich ještě víc tmavých kvádrů. Jen nepatrně se lišily rozměry a tvarem – a všechny byly ze stejného materiálu. Jinak však ničím zvláštním nevynikaly.

„Podívejte se!“ zvolal Patrick. „Tam, kde ten balvan leží v písku. Není vám něco nápadné?“

„Ne, co máte na mysli?“

„Ty objekty tam opravdu neleží moc dlouho. Nevyčnívají z písku, jako by byly teprve teď vyplaveny, a nevytvořila se na nich usazenina. Místo toho leží na dně. A ty malé prohlubně kolem bloků, to jsou opravdové malé krátery, jako by písek byl odmrštěn nárazem teprve nedávno!“

„Takže přece jen náklad, který šel přes palubu?“

„To si nemyslím,“ zavrtěl hlavou John. „Když z tří a půl tisíce metrů hodíte do moře těsně vedle sebe dva předměty, nekontrolované se při klesání ve vodě kymácejí, i když to jsou tak velké kusy jako tyhle. Byla by velká náhoda, kdyby dopadly tak těsně vedle sebe. Je pravděpodobnější, že pocházejí z lodě, která se tu poblíž potopila. To by pak mohly vypadnout na cestě ke dnu nebo po nárazu.“

„Ať tak, či onak,“ uzavřel Patrick, „na zaniklé město to rozhodně nevypadá. Je mi líto, Petře… No, snad bychom mohli s Jasonem v nejbližších dnech přece jen pořídit lepší fotky, nebo dokonce vyzvednout vzorek.“

„To musíte rozhodnout vy,“ připomněl kapitán. „Nyní už známe přesnou pozici a můžeme se sem později vrátit. Prohlédněme si ještě zbývající snímky.“

Následující dvě fotografie nepřinesly nic nového, ale když John zvětšil třetí, přestali badatelé na okamžik dýchat. Snímek doslova zářil. Oko kamery bylo oslněné zlatožlutým svitem. Byl to povrch obdélníkové destičky připevněné na jednom z kvádrů.

Peter svraštil čelo. „Je to…“

„Zlato,“ upřesnil suše Patrick.

„Poklad!“ zvolala Kathleen.

„Na té destičce jsou znaky,“ poznamenal Peter a přes rozčilení se snažil mluvit klidně. „Johne, daly by se ty znaky zaostřit a zvětšit? Má na to váš počítačový program nějakou funkci?“

„Snad když trochu změním světlost a kontrast…“ Kapitán kliknul myší na pár tlačítek a ovladačů. Peter fascinovaně sledoval, jak lesk destičky nejprve zmatněl a jak se vzápětí začaly zřetelněji rýsovat obrysy jednotlivých znaků.

V několika řadách pod sebou probíhaly řádně zaznamenané symboly vzdáleně připomínající hieroglyfy. Abstraktní geometrické znaky se střídaly s uspořádanými organickými tvary, symboly podobné písmenům byly doplněny zobrazeními zvířat, oblaků a tváří. Všechny znaky byly stejně vysoké a široké. Byly řazené natěsno jeden vedle druhého, takže celkové uspořádání vypadalo na první pohled jako jediný velký vzor.

„Fantastické!“ vydechl Peter. „To je písmo! S pravděpodobnosti hraničící s jistotou. Tvarová podobnost s mayskými glyfy se opravdu nedá přehlédnout, avšak zároveň to jsou naprosto svébytné znaky. Nic takového jsem dosud neviděl! Můžete mi ten záběr vytisknout?“

„Ale jistě.“

„Existuje ještě víc takových snímků?“ zeptal se Patrick a přistoupil k tiskárně.

„Bohužel ne,“ odpověděl John. „Tohle je poslední, který Sentry pořídil. Tady máme čas, není to ani pět minut. Potom došlo k poruše.“ Naklonil se přes stůl, vytáhl z tiskárny potištěný papír a podal ho Petrovi. „Prosím. Snad vám to v něčem pomůže. Když dovolíte, chtěl bych si teď promluvit s techniky, kteří se hned podívají na robota. Zítřek pak naplánujeme po večeři, souhlasíte?“

Na palubě Libertad, asi deset námořních mil jižně od Arga

González prošel dveřmi na můstek a hledal Manuela. Ten seděl s kávou na své vysoké otáčecí židli a listoval v TV Guide. „Tak co? Vyšlo to?“

Manuel vzhlédl a pokrčil rameny. „To se dá odsud jen těžko říct.“

„No tak projdi ještě jednou maily, zatraceně! Třeba nám už napsal.“

Manuel odložil časopis, vstal a jednou rukou zadal příslušné pokyny do počítače stojícího v rohu vedle kartotéky.

„Nemůžeš aspoň odložit to močku a předstírat, že tě to zajímá?“ obořil se na něho González.

„Calma, amigo. Neznamená to zánik světa, pokud se to dovíme o dvě minuty později. Kromě toho, co bychom mohli jinak dělat?“

„O tom začnu přemýšlet, až to bude aktuální.“

Kapitán mezitím aktivoval svůj program elektronické pošty. „No jo, pravda, je tu nový mail.“

„A?“

„No vida! Píše, že přerušili průzkum a sondu zase vytáhli na palubu!“

„A co když jen proto, že něco našli?“

„Ne, tady stojí, že technici mají odstranit poruchu.“

„Aha, takže to fungovalo. Výborně! A jseš si jistý, že nepřišli na to, že za tím stojíme my?“

„Neměli sebemenší šanci. Jejich sonar funguje na odražené zvukové vlny. Zásluhou našeho nízkofrekvenčního sonaru máme mnohem vyšší výkon a můžeme odsud rušit veškerý jejich příjem. Je to stejné, jako kdybys šel v noci s kapesní svítilnou na fotbalový stadion – a zničehonic někdo zapnul světlomety. S tím rozdílem, že v našem případě nelze zjistit, co je zdrojem té poruchy. A jejich radar nedosáhne až sem.“

„Určitě?“

„To si piš. Dá se to vypočítat. Známe veškeré technické údaje Arga.“

González se odvrátil. „Dobře.“

„Ještě jsi mi neřekl, co jako bude dál,“ připomněl kapitán. „Narušovat výzkum je jedna věc, ale ty se přece chceš sám potápět. Budeš tady čekat tak dlouho, dokud nezmizí?“

„Když to bude muset být! Každopádně víme, že si Argo pronajali jen na dva týdny, takže nejpozději pak musí vypadnout. A kdybysme je mohli vyhnat dřív, tím líp.“

„A to je tvůj celý plán?“ Manuel se zasmál.

González zpražil kapitána zlobným pohledem. „Teď dobře poslouchej. Já jsem si najal tuhle kocábku a vím, co dělám. A hlavně ti nemusím všechno věšet na nos.“

„Jasně.“ Manuel se ušklíbl. „Ty jsi tady boss.“

González přikývl, ustoupil o krok a založil ruce za zády. „Ano, boss jsem já. A boss teď chce pořádný drink!“ Zazubil se. „Dáš si taky?“

Na palubě Arga

„Necítím se zrovna moc dobře, když je u toho ona,“ poznamenal Patrick a protáhl si v křesle tělo. On a Peter obsadili jednu z komfortnějších kajut vyhrazených pro vedoucí projektu. Profesor seděl u psacího stolu. Vedle něho ležela vytištěná fotografie zlaté destičky z mořské hlubiny. Kolem sebe měl poskládané odborné knihy, některé dokonce v úhledných hromádkách, jiné otevřené.

„To jste už zmiňoval,“ odtušil roztržitě a okamžitě začal o něčem jiném: „Ty znaky se nepodobají žádnému mně známému písmu. Viditelně to nejsou mayské petroglyfy ani egyptské hieroglyfy. Nenašel jsem však žádnou shodu ani se symboly severoamerických indiánských kmenů. Odlišné jsou dokonce i piktogramy na tajuplném disku z Faistu, o kterých ovšem s jistotou nevíme, jestli opravdu zachycují písmo… Je to fascinující.“

„Co když to ani teď není písmo?“

„I kdyby nešlo o text, ale jen o kalendář nebo početní tabulku, zřejmě bych ty znaky už aspoň jednou viděl a uměl je přiřadit ke konkrétní kultuře.“

„Jistě, ale celá záležitost by klidně mohla být jen žert, ne? Nebo něco jiného, novodobého, co já vím, hračka nebo části filmové kulisy, která se to potopila. Prostě něco, co postrádá jakýkoli význam, a především to není nijak zvlášť staré. Připomínám, že bloky leží na dně nepoškozené. Rozhodně nevypadají, že by se tam povalovaly celá staletí, nebo dokonce tisíciletí.“

Peter vzhlédl k Francouzovi. „Vy se všemi možnými prostředky pokoušíte utlumit mé nadšení.“

„Hraju teď jen roli ďáblova advokáta.“

„Proč? Momentálně přece nic jiného nemáme, a dokud nebude robot opraven, neměli bychom zbytečně plýtvat drahocenným časem. Já za sebe proto předpokládám, že jde o písmo, svědectví o zaniklé kultuře, a snažím se s touto premisou pracovat.“ Profesor mírně přimhouřil oči. „Možná vám to připadá pošetilé, ale stále pracuji na našem projektovém cíli a nehledám důvody, jak se z toho vyvléknout.“

„Auvajs, to bolelo,“ reagoval Patrick, ale nevypadal nijak zvlášť dotčeně.

„Takže místo posedávání byste mi třeba mohl pomoct.“

Patrick se s úsměvem zvedl. „Ale samozřejmě. Tak spusťte.“

„John se zmínil o tom, že ze všech počítačů na lodi je přístup na internet. Mohl byste ten počítač tamhle naproti odpovídajícím způsobem nastavit?“

„Vy?“ Patrick nevěřil vlastním uším. „Vy chcete využít internet?“

Peter obdařil Francouze blahosklonným pohledem, který však nevyzněl tak nedbale, jak byl zamýšlen, takže se Patrick neubránil úsměvu.

„No nic, všechno je oukej,“ vyhrkl. „Okamžik.“ Pak se začal věnovat počítači.

„Existuje pár pramenů, na které bych se chtěl podívat,“ vysvětlil Peter. „Nemohl jsem s sebou vzít celou svou knihovnu.“

„Tak se do toho můžete pustit,“ vyzval ho Patrick, když byl hotový. „Napadá mě… nevadilo by vám, kdybych sám aktivoval jeden kontakt? Gérarda, to je můj dávný kolega. Sám je kryptolog a vyzná se v systémech písma a šifrování. Neumí identifikovat staré kultury nebo jazyky, ale dokáže analyzovat, jak vysoká je pravděpodobnost, že se vůbec jedná o jazyk, nebo nejde-li jen o náhodný shluk znaků.“

„Jak něco takového funguje?“ zajímal se Peter.

„Zřejmě existují matematické zákonitosti, které se uplatňují v jednotlivých jazycích, na podrobnosti se mě ale neptejte. Každopádně je možné aplikovat určité modely, aby se rozpoznaly obecné vzorce příznačné pro tu či onu jazykovou rodinu. Samozřejmě to nefunguje, pokud je text vytvořen podle naprosto cizorodé syntaxe, a navíc je několikanásobně zašifrován. Pak prostě máme smůlu.“

„Pochybuji, že by se tím daly rozluštit hieroglyfy.“

„Jistě, rozluštit ne. Ale dalo by se s jistotou stanovit, že se nejedná o ornamenty, ale že máme skutečně co činit s logickým systémem písma.“

„No tak to vyzkoušejte,“ souhlasil profesor. „Ale nezapomeňte, že se váš kolega musí zavázat k naprosté mlčenlivosti. Je důvěryhodný?“

„Kdyby nebyl, seděl bych už několikrát za katrem, to mi věřte,“ zazubil se.

Peter zvedl tázavě obočí. „Je to snad něco, co byste mi chtěl vyprávět?“

„Ne, vlastně ani ne.“

Profesor se usmál a zavrtěl hlavou. „Nejspíš to tak bude lepší.“ Posadil se k počítači. „No, každopádně díky za pomoc s tímhle. A klidně se kolegy zeptejte, to rozhodně nemůže uškodit.“

Zanedlouho se Patrick uvelebil u počítače ve své kajutě. Na server Arga neměl přístup, a proto si soubor s fotografií destičky jediným kliknutím myši zkopíroval na svůj harddisk. Potom napsal e-mail, přiložil k němu snímek a doufal, že Gérard mu pokud možno ještě dnes odpoví nebo alespoň potvrdí příjem.

Seznámil se s ním před několika lety při jednom projektu v Mexiku, kde ten muž měl na starosti programování výzkumné sondy, kterou jim propůjčila NSA. Gérard nebyl úplně z obliga v tom, že Patrick používal zmíněnou sondu i při svém soukromém projektu, protože mu tehdy vysvětlil řídicí kódy a zasvětil ho do synchronizace online. V jistém ohledu si byli podobní, i když působili v různých oblastech. Později se nikdy zcela nespustili z očí, ačkoli jejich kontakt spočíval jen na zasílání e-mailů. Právě jejich prostřednictvím budou snad mít brzy potuchu, jestli vůbec mají před sebou jazyk.

AUTEC U.S., námořní výzkumné středisko, Andros Island, Bahamy

Krátce po čtvrté vstoupil nadporučík vojenských námořních sil USA Walters do konferenční místnosti. Důstojník Parker k němu přistoupil a společně se posadili ke stolu, který se nacházel na nízkém pódiu v přední části místnosti. Stěnu za nimi zdobil prapor Spojených států a vlajka s erbem amerického námořnictva.

Walters si prohlédl zástupce tisku, které Parker pozval. Po zprávách ve sdělovacích prostředcích bylo dobré zaujmout stanovisko ke zbloudilým velrybám, za které bylo činěno odpovědným námořnictvo, zvláště pak vojenská základna AUTEC. Moc jich nepřišlo, napočítal necelý tucet. Nenechal se tím však zmást – kterýkoli z těch supů mohl být dostatečně velkou hrozbou, kdyby byl jeho článek napsaný ve správném duchu opublikovaný ve správnou chvíli a správných novinách. Dostavili se dva žurnalisté z novin blízkých vládním kruhům, s těmi si nemusí lámat hlavu. Chlapíka, který psal pro Greenpeace Weblog, Parker s jakýmsi vysvětlením bez váhání vypoklonkoval. Ale i reportéři píšící pro místní a oblastní plátky na Floridě nebo Bahamách, měli svůj hlas, takže zanedlouho si vše, co tu bude řečeno, najde cestu do databází, faxů a internetu.

„Vítám vás, gentlemeni,“ pozdravil Parker přítomné. „Děkujeme za vaši návštěvu a zájem o práci amerického námořního a výzkumného střediska AUTEC na ostrově Andros. Každý z vás měl už při zápisu obdržet několik podkladů a tiskové prohlášení. Nyní máte možnost klást mně a nadporučíku Waltersovi své otázky. Prosím.“

Nad hlavami se objevilo několik rukou. Parker si vybral jakousi ženu.

„Fran Durantová, Miami Herald. V materiálech je uvedeno, že jste tři dny před katastrofou použili LFAS. Můžete uvést údaje o frekvencích a výši decibelů z této akce?“

„Je mi líto, ale takové podrobnosti podléhají ve válečném stavu stejně jako při vojenských cvičeních přísnému utajení,“ odpověděl Parker.

„Můžete nás ujistit, že se ty hodnoty pohybovaly pod známými hranicemi škodlivosti pro mořské savce?“

„Neexistují žádné hraniční hodnoty, které by byly mezinárodně a všemi vědci ve stejné míře uznávány,“ objasnil Parker. „AUTEC se ale snaží být ve všech ohledech dokonale informovaný a spolupracuje jak s úřady na ochranu životního prostředí, tak i s nezávislými biology, aby mohl zohlednit všechny známé hraniční hodnoty.“

Walters se zhluboka nadechl. To je samozřejmě jen poloviční pravda. Dobrovolná spolupráce se omezuje na taková místa, která jsou námořnictvu příznivě nakloněna. A to, že kritické hodnoty znají a zohledňují při svých akcích, ještě zdaleka neznamená, že je dodržují. Řečnická ekvilibristika, s níž se jeho tiskový mluvčí uměl vykroutit, mu byla odporná.

Parker ukázal na mladého muže.

„Jmenuji se Paul Jones a jsem z Nassau Guardian… z Nassau. Moje otázka zní: Na co vlastně zahynuly ty velryby?“

„Až si pozorně prostudujete zprávu, dočtete se…“

„Ano, jistě,“ přerušil novinář tiskového mluvčího, „tady stojí, že zvířata nejspíš následovala vůdčího jedince do smrti a pošla na vyčerpání. To mi připadá jako velmi obecný postřeh. Je tu však také uvedeno, že byly provedeny pitvy. Postrádám přesné analytické výsledky autopsií.“

No to si piš, že je budeš postrádat i nadále, napadlo Walterse. Ty by opublikoval jen opravdový šílenec.

„Pitvy nepřinesly žádné další poznatky než fyzické vyčerpání,“ odpověděl nevýrazně Parker.

Lež jako věž…

„Pak by ovšem neměl být problém do těch podkladů nahlédnout, že?“ nevzdával se muž.

„Uvidím, co se dá dělat,“ přislíbil Parker a ukázal na dalšího hlásícího se muže. „Ano, pane?“

„Kyle Cohen, WINK News, Fort Myers. Naše diváky by zajímal obrazový a filmový materiál z autopsií. Můžete nám ho poskytnout?“

„Jak víte, tato šetření probíhala ve vojenských zařízeních. Pokud by existoval takový materiál, který by mohl být uvolněn pro civilní užití, bude podle Freedom of Information Act samozřejmě zpřístupněn.“

„Děkuji. A jsou k dispozici některá uhynulá zvířata i pro civilní výzkum?“

„Je mi líto, mrtvá těla už byla spálena. Ještě jednu otázku. Dáma tam vzadu.“

„Jmenuji se Paulette Brendanová a píšu pro Bahama Journal. Mám otázku na nadporučíka Walterse. Vlastně dvě. Za prvé: Budete i nadále používat LFAS? A druhá: Bude docházet k dalším úhynům zbloudilých velryb?“

Parker se už chystal odpovědět, ale Walters na něho vrhl pohled, ze kterého jasně vyplývalo, že otázku přijímá.

„Nízkofrekvenční aktivní sonar je důležitý technický nástroj, který nám pomáhá zajišťovat bezpečnost našeho národa. Mou povinností je zde na základně AUTEC tuto techniku vyvíjet a podporovat.“ Podíval se na hlouček přítomných a dopřál si čas na formulaci následujících slov. „Lidé však nejsou jediné živé bytosti, které je třeba chránit. A kdyby vyšlo najevo, že LFAS přináší víc škody než užitku, v žádném případě bych ho nenasazoval.“

Reakcí na tak zřetelná slova bylo povytažené obočí a udivené obličeje.

Žena už otvírala slova k další otázce, ale Walters rázně vstal.

„Omluvte mě.“

Za pár minut vstoupil do Waltersovy kanceláře Parker.

„Se vším respektem, pane, ale vaše vyjádření předtím bylo možná trochu lehkomyslné.“

Walters odmítavě mávl rukou.

„Ušetřete mě své péče, Parkere. Vím, co jsem řekl. Následky ponesu sám.“

Parker přikývl a nevěděl, jestli má ještě pokračovat.

„Můžete odejít.“

Když tiskový mluvčí opustil místnost, zvrátil Walters hlavu dozadu a upřeně zíral na strop. Sledoval dřevěný ventilátor, který tam visel – nehledě na klimatizaci. Cetka, fasáda, lež pomyslel si.

Proč je tak obtížné kráčet po cestě morálky? Co dělat, když si hodnoty odporují a není možné vyhovět ve stejné míře odlišným představám? Jak se v takových případech může člověk někomu bezvýhradně zavděčit?

Vzpomněl si na podivuhodného muže, se kterým se setkal ráno. Jmenoval se Rafael. Nebo Gabriel. Něco z jejich krátkého rozhovoru se mu vrylo do paměti: Chceme být součástí nemoci, nebo součástí léčení? A je-li světovou chorobou ignorance, jak velký je náš podíl na ní?

Zatímco ještě o tom přemýšlel, připravoval e-mail, který pošle na kontaktní adresu Central Security Service. Připojil všechny protokoly, které byly pro něho vytvořeny o dnešních událostech v oblasti kódu padesát a zběžně přeletěl kurzové a naměřené údaje. Byl tam i zachycený e-mail, který byl odeslán z lodě WHOI do Francie – a pár dalších, zaslaných na anonymní elektronickou adresu GMX. No vida, tohle jsou záležitosti, o které se chce – a také má – CSS starat.

Odeslal zprávu.

Být součást nemoci, nebo součást léčení… To je velice dobrá otázka…

KAPITOLA 9

Na palubě Libertad, asi deset námořních mil jižně od Arga

González se posadil ve své kajutě k počítači a podíval se na hodinky. Půl osmé. Domluvil se se spojkou tak brzy, protože na Argu panoval před snídaní hluboký klid a oni si tak mohli nerušeně promluvit.

Zapnul program a nasadil si headset, kombinaci sluchátek a malého mikrofonu. Software umožňoval rozmlouvat s jiným uživatelem internetu, ale místo textů jako při chatu byla přenášena řeč. Manuel to nazýval internetová telefonie. Ať už se tomu říká jakkoli, napadlo Gonzáleze, hlavně že to funguje.

Za chvíli se na liště ukázalo blikající jméno, ozvalo se zazvonění a na obrazovce se objevilo dialogové okno: Přijmout volání?

González to potvrdil a vzápětí uslyšel ve sluchátkách hlas – úplně stejně, jako by využíval běžný telefon.

„Comandante González? Rozumíte mi?“

„Ano, bezvadně. Jaký je stav?“

„Prozkoumali jsme Sentry a všichni samozřejmě zjistili, že není nic porouchaného. Nevím, jestli ho znovu použijeme ještě dnes, nebo jestli chtějí hned přejít na Jason.“

„Kdy se to dovíš?“

„Brífink se koná po snídani.“

„Dobře. Hned po něm mi pošleš znovu mail. Jak to vypadá se včerejšími výsledky? Našli jste něco?“

„Máme spoustu údajů a celou řadu fotografií. Pokusím se k nim během dne proniknout.“

„To přece nemůže být nic složitého, ne?“

„Servery jsou chráněné proti přístupu. Kromě toho může administrátor kdykoli zpětně vysledovat klientské IP.“

„To je jedno. Pro profesionála by to měla být hračka. Nebo snad ne?“

„Ano, máte pravdu, comandante.“

„Ne abys mě zklamal.“

„To určitě ne.“

„Tak je to správné. A teď poslouchej, mám pro tebe ještě další úkol. Chci získat nejen ty údaje. Přeji si taky, aby ti zatracení Američani co nejdřív vypadli.“

„Evropané, comandante.“

„Neskákej mi do řeči, slyšíš? Takže musí zmizet. A proto jim musíme uchystat pár problémů. Přesněji řečeno ty jim musíš uchystat pár problémů…“

Napadlo ho to ve sprše. Tak je třeba na ně! Chytit je za cojones a pořádně stisknout… Jsou tak hrdí na svou techniku a ty zatracené počítače. González věděl, kde jim způsobit pořádnou bolest. Vysvětlil muži, co má za lubem.

Na palubě Arga

Když Peter dosnídal a odložil příbor, podala mu Kathleen přes stůl vytištěné podklady.

„Tu máte, přečtěte si to prosím a řekněte mi, jestli s tím takhle souhlasíte.“

Peter převzal dokument, nasadil si brýle na čtení a pohroužil se do textu.

„Je to naše první tiskové prohlášení, které bych chtěla hned odeslat.“ Chvíli počkala a sledovala, jak profesorův pohled pomalu klesá níž a níž. „Zjistíte,“ poznamenala, „že neuvádím žádné podrobnosti o druhu našich nálezů. Je to napsané obecně, ale přesto tak, aby to vzbuzovalo zvědavost. Lidé mají mít pocit, že se věci zajímavě vyvíjejí a že díky nám se i oni na nich mohou podílet. Nic nezamlčujeme, ale zároveň se před nimi nijak neobnažujeme. Já…“

„Já,“ přerušil ji Peter, „bych zase rád dočetl ten text do konce, jestli dovolíte.“

„Ano, samozřejmě.“ Kathleen se trochu dotčeně rozhlédla a potom sáhla po šálku s kávou.

Peter dočetl a podal dokument Patrickovi.

Francouz odmítavě mávl rukou. „Jen si to rozhodněte. Dobře víte, co si o tom myslím,“ prohlásil a zvedl se. „Půjdu si před brífinkem ještě zakouřit.“

„Vypadá to, že mě zrovna moc nemusí,“ poznamenala Kathleen, když Francouz odešel.

„Nelamte si tím hlavu, není v tom nic osobního,“ ujistil ji Peter. „Možná byste měla mít radost, všechno zlé je totiž k něčemu dobré. Kdyby ve vás našel mimořádné zalíbení, jen těžko byste se zbavovala jeho pozornosti. V tomto ohledu je prostě trochu… přímější než já.“ Po tváři novinářky se mihl náznak zmatku. Peter si pospíšil s vysvětlením: „Chtěl jsem tím říct, že i já ve vás shledávám mimořádné zalíbení, a přesto s vámi vycházím.“

Kathleen stále hleděla na profesora bezradně.

„Nebo jinak řečeno,“ zajíkl se, „snažím se v každém případě o přátelskou neutralitu, nehledě na své sympatie. Což ovšem rozhodně nevyžaduje žádnou námahu.“ Rychle odvrátil pohled a hledal termosku, aby si dolil trochu čaje. Kathleen neodpovídala, a tak věřil, že je tím téma v podstatě vyčerpáno. Když si naplnil šálek a vzhlédl, zíral novinářce přímo do očí. Sledovala ho s mírně nachýlenou hlavou a kolem rtů jí pohrával úsměv. Peter cítil, jak se mu krev vrazila do hlavy, a doufal, že to na něm není vidět. „Text je opravdu vynikající,“ poznamenal rychle. „Klidně ho můžete odeslat.“

O deset minut později seděli v konferenční místnosti a poslouchali, co jim sděluje kapitán. Za ním visela na stěně mapa mořského dna slepená z více listů; byl to kartografický výsledek předchozího dne. Nyní bylo zřetelně vidět, že se jedná o velkou obdélníkovou oblast, která ovšem nebyla na pravé straně úplná.

„Včera jsme Sentry rozebrali a podrobili všem možným testům. Technici prověřili mechanické i elektronické části a zkontrolovali veškeré senzory a řídicí programové vybavení našimi kontrolními programy. Sentry je technicky v bezvadném stavu. Příčinou poruch, které jsme zaznamenali v poslední fázi ponoru, není defekt, nýbrž údaje přijaté senzorem – což neznamená nic jiného, než že jsme byli vystaveni vysílání mohutného zvukového zdroje. Proto jsou výsledky naměřené od tohoto okamžiku naprosto bezcenné.“

„Jaký zdroj zvuku?“ zeptal se Patrick. „Velryba?“

„Ne, to ne,“ mávl John odmítavě rukou. „Mluvíme o zvuku o síle startujícího tryskového letounu. A navíc působil déle než deset minut. Zůstává skutečností, že nevíme, co to bylo. Dokonce i většina aktivních sonarů používaných pro vojenské účely na ponorkách nepřichází v úvahu. Bylo to příliš dlouhé a příliš hlasité.“

„A odkud ten zvuk přicházel?“

„Ani to se nedá pomocí našich metod zjistit. Jsme naprosto bezradní. Na ostrově Andros existuje vojenská základna, která má k dispozici extrémně silný aktivní sonar. Je teoreticky možné, že armáda poblíž prováděla nějaký test. Ovšem tu základnu od nás dělí skoro dvě stě mil a kromě toho by nám dali vědět, kdyby naše trasa zasahovala do oblasti vojenského projektu.“

„Co tedy doporučujete?“ zeptal se Peter.

„No, Sentry je v podstatě připravená k použití. Mohli bychom se tedy dnes pokusit znovu naskenovat všechny chybějící úseky.“ John vstal a ukázal na vytištěné listy s mapou na stěně. „V této oblasti jsme pořídili fotografie s černými bloky. A zanedlouho začala působit hluková vlna. Tohle jsou poslední beznadějně rozostřené snímky. Mohli bychom ponorku spustit sem a začít znovu. Ovšem nevíme, jestli se ten zvuk, ať už to bylo cokoli, dnes znovu nezopakuje. Pokud ano, znovu by nám rušil příjem a ponor by byl zbytečný. Sami víte, že jen ponoření a vynoření trvá sedm hodin. Musíme si tudíž dobře rozmyslet, jestli to chceme riskovat.“

„Jaké máme jiné alternativy?“ zajímala se Kathleen.

„Mohli bychom přejít na Jasona. Tento robot sice nemůže skenovat profil dna, ale dá se řídit tady odtud. Je vybaven reflektory a kamerami, takže můžeme zkoumat mořské dno naživo. Konkrétní cíl už máme, totiž kvádry a zlatou destičku. Měli byste se tam pořádně rozhlédnout, všechno nafilmovat, pořídit ještě víc fotografií, a dokonce vynést nahoru vzorky materiálů.“

„To zní skvěle,“ usoudil Patrick. „Proč bychom si tím lámali hlavu?“

„Je to vaše rozhodnutí, gentlemani. Pro náklady projektu to nemá žádnou roli, ale samozřejmě to vyžaduje čas. Na druhé straně je pravda, že v takovém případě bychom pracovali bez přesné mapy celé oblasti, která se rozkládá napravo od bloků a nad nimi. Vydáme se na neznámé území, takže můžeme používat roboty jen velmi opatrně a nevzdalovat se příliš daleko od kvádrů.“

„Nemůžeme poslat dolů zároveň Sentry i Jasona?“

„Je mi líto, ale obávám se, že to z technických a bezpečnostních důvodů není možné.“

Peter a Patrick se na sebe podívali.

„Bylo by mi milejší, kdybychom si tu plošinu mohli co nejrychleji zblízka prohlédnout,“ poznamenal Peter. „Umím si představit, že poblíž se nachází ještě víc popsaných objektů.“

„Ano, vidím to stejně,“ přisvědčil Patrick. „Mohli bychom dnes s Jasonem prozkoumat nejbližší okolí bloků? V noci byste pak za námi poslali Sentry. Vím, že by to znamenalo pro pár lidí z posádky noční směnu, ale robot by tak pro nás mohl pracovat – beztak funguje autonomně – a zítra ráno bychom podle všeho měli mapu oblasti.“

John přikývl. „Ano, to se dá zařídit.“

„Takže jsme domluveni,“ shrnul vše Peter. „Vyšlete dolů Jasona. Já se budu až do oběda dále zabývat symboly ze zlaté destičky.“

Po brífinku se Patrick procházel po palubě. Zašel na záď Arga, aby se podíval, jak je Jason připravován k ponoru. Robota tentokrát vytáhli z hangáru. Nevypadal ani zpola tak elegantně jako žlutorudá sonda, kterou nasadili včera. Jason byl obluda připomínající více či méně krabici zhruba o velikosti mini cooperu. Horní část tvořila modře a žlutě natřená skořepina, pod ní se nacházelo cosi jako kostra chránící centrální těleso. Byl to rám, který udržoval pohromadě změť výztuh, nádrží, kabelů a hadic. Patrick postupně rozpoznal reflektory a objektivy i manipulační ramena zakončená kleštěmi. Dva členové posádky posunovali robota po speciálně upravených přepravních sanicích po palubě k jeřábu, který ho spustí do vody. Jason za sebou táhl silný svazek lan a kabelů, které ho jako pupeční šňůra spojovaly s hangárem.

„Kabely jsou deset kilometrů dlouhé,“ prohlásila Susan, která zničehonic stála vedle Patricka. Měla na sobě potápěčský úbor, který si však ještě nezapnula. Horní část jí visela jako zástěra kolem boků. Patrickův pohled uznale bloudil po jejím sportovním těle a opáleném bříšku a na okamžik ulpěl na náznaku rozsáhlého tetování ztrácejícího se pod kalhotovou pasovkou.

„Musím s ostatními do vody,“ vysvětlila. „Dohlížet na ponor. Budeš se na to dívat?“

Patrick vzhlédl. „Máš zajištěnou mou absolutní pozornost,“ ujistil ji s úsměvem.

„O tom jsem nikdy nepochybovala,“ opáčila, zazubila se, zlehka potřásla hlavou a zamířila k zábradlí.

„Něco takového se tady nevidí každý den,“ zavolal za ní.

V chůzi se k němu pootočila a rukou naznačila gesto tlachání. Pak si ukázala dvěma prsty na oči a vzápětí na vodní hladinu a zase se odvrátila.

„Jasně, na nic jiného nemyslím!“ zvolal Patrick a zasmál se.

Zachoval si určitý odstup, aby nikomu nepřekážel, a nespouštěl ji z očí. Viděl, jak se domlouvá s techniky a dalšími dvěma potápěči, obléká si zbytek potápěčské výbavy a skáče do vody. Snadno ji rozpoznal i na hladině, protože jako jediná ze tří potápěčů měla ostře rudé ploutve. Technici připevnili Jasona na rameno jeřábu, opatrně ho zvedli, přehoupli přes okraj lodě a se stejnou opatrností ho spustili na hladinu. Potápěči k němu připlavali, zkontrolovali všechny přípojky a nakonec dali znamení, že robota lze i s jeho kabely spustit do hlubiny. Trvalo skoro patnáct minut, než se potápěči vrátili na palubu. Svlékli se a v zadní části lodě se věnovali jednotlivým částem své potápěčské výbavy. Patrick trpělivě čekal. Neoprenové obleky se musely vypláchnout a pověsit, aby pořádně uschly, a zbytek bylo třeba uložit. Jenom by tam rušil. Proto se díval na moře a sledoval rozvážně se odvíjející kabel, na jehož konci kdesi pod vodou visel robot.

Konečně k němu přistoupila Susan. K Patrickově tiché lítosti měla teď na sobě šortky a tričko s psychedelickým vzorem a nápisem Burning Man 2008.

„Jason potřebuje k cestě na dno dvě hodiny,“ připomněla. „Do té doby máme trochu času. Nechtěl by sis ještě jednou prohlédnout ponorku?“ Odmlčela se. „Nebo něco jiného, co se ti líbí?“

Patrick se usmál. „Toho by se našlo…,“ odpověděl mnohoznačně.

Susan chápavě opětovala jeho úsměv. „Takže znovu ponorku,“ rozhodla a vykročila k hangáru s Alvinem II. Brána byla otevřená a pilot jim už zdálky mával.

„Ahoj, Dicku,“ pozdravila Susan. „Máš chvilku čas? Mám pocit, že Patrick má vytříbený vkus pro krásné věci. Ukázal bys mu něco z toho, čím se tu zaobíráš?“

„No jistě, Susan, není problém. Tak pojď, kámo, je tu ještě pár lahůdek.“

„Nechám vás o samotě, chlapci. A Patricku, kdybys měl ještě další otázky… tak mě prostě vyhledej.“

Nečekala na odpověď, odešla a ponechala Francouze svému osudu.

„Je pěkně žhavá, to ti tedy povím,“ poznamenal Dick, který si stoupl vedle něho.

„Jak prosím?“

„Žhavá. Ve smyslu člověk se snadno spálí.“

Patrick se na něho zmateně podíval. „Co tím chceš říct, člověče?“

„Nic ve zlém, kámo, ale Susan ještě nikdo nedostal. A ona moc dobře ví, jak chlapovi zamotat hlavu. Bohužel si jen pohrává. Uděláš nejlíp, když ji budeš ignorovat, jinak se spálíš.“

„Hele, do toho je ti velký kulový, jasné? Tobě se na rameno rozhodně vyplakat nepřijdu. Hlavně jestli se stejně dobře vyznáš v tomhle krasavci.“ Poklepal plochou dlaní na vnější plášť ponorky. „Tak co, vezmeš mě na velký prohlídkový okruh?“

Dick se zasmál. „No jasně. To je aspoň něco, na co se opravdu můžeš spolehnout. Jdeme na to.“

Za necelé dvě hodiny seděl Patrick zase ve své kajutě. Dick mu podrobně a v zářivých barvách popsal všechny vlastnosti Alvina II. Jako pyšný otec mu ukazoval měřicí přístroje, vysvětloval konstrukci, funkce řídicího panelu a nakonec dokonce i celkovou obsluhu. Ta ponorka byla skutečně malý zázrak, kde se na minimálním prostoru spojovalo vše, čeho se v uplynulých desetiletích podařilo dosáhnout s předchozím modelem a celosvětově srovnatelnými ponorkami. Patrickovi jako inženýrovi přivodila prohlídka vzrušené svědění, které teprve nyní trochu zesláblo. Jistě, už dříve měl na starosti a obsluhoval roboty a sondy, ale Alvin II je všechny překonával. Pokud by hluboké moře srovnal s nezbadatelným vesmírem, který je téměř absolutně nepřátelský životu, pak by ta ponorka sloužila jako kosmická kabina, vesmírné obrněné vozidlo, ba co víc, mimozemská stanice schopná proniknout do oblastí, které rozhodně nebyly stvořeny pro člověka.

Všichni na této lodi jsou dobrodruzi. Nehledají však dávno liduprázdné ruiny v pralese, nezkoumají hrobky, ne – jsou skuteční objevitelé nových světů.

Vzpomněl si na Susan, jak ho nechala stát u hangáru. Byla jednou z nich a jen tohle samotné pomyšlení ho nesmírně fascinovalo. Po dlouhé době to byla první žena, která ho zaujala. Dříve, ještě než se vydal s profesorem na cesty, měl mnoho milostných vztahů, vždy vášnivých, ale nikdy dlouhých. V posledních letech se to však změnilo. Přitahovalo ho to, co bylo větší než on a co i jeho povznášelo – a zároveň něco, co bylo patřičně hluboké, aby ho to dokázalo naplnit.

Naposled to byla Melissa, se kterou se potkal v Káhiře. Přes její zdánlivě povrchní nenucenost u ní cítil něco podobného a následující události mu nakonec daly za pravdu. Neměla však na ženu, která byla její předchůdkyní, ano, s tou asi všechno začalo: Stefanie.

Peter a on ji poznali v jižní Francii, když se tam připojila k jejich projektu. Nikdy se té ženy nedotkl jinak než přátelsky, a přesto se s ní sblížil naprosto nepopsatelným způsobem. Během společného zážitku v tajuplné jeskyni mu zprostředkovala vidění, při kterém jako by se na jediné mrknutí oka rozevřela opona světa a ukázala mu zářivý lesk vyšší bytosti. Po strašlivé nehodě žila dál v jeho vzpomínkách. Několikrát měl dojem, že ji zahlédl na ulici, a pořád se mu o ní zdálo. Její nepřítomnosti litoval víc než čehokoli jiného, ale vize ho utěšovaly – připadalo mu, že Stefanie je mu stále nablízku, připravená kdykoli se zase objevit.

Když teď znovu myslel na Susan, zjistil, že o ní v duchu uvažuje úplně jinak než krátce předtím na palubě. Samozřejmě, je přitažlivá, ano, obdivuje ji. Avšak pod povrchem toho uznání spočíval jiný pocit. Kolik je jí asi let? Kolem pětadvaceti? Nebo je ještě mladší? A přitom má takové znalosti a dovednosti a je působivě sebejistá… Ve skutečnosti nad ním nemá převahu, určitě ne v každém aspektu, možná dokonce jen v málokterých. Že by to, co vnímá, nebyla hloubka, nýbrž pouze určitá vzdálenost, nedosažitelnost? Patří snad Susan k úplně jiné generaci? Proběhlo to tak rychle, že ztratil vědomí souvislosti, aniž by si toho všiml?

Roztržitě si z kapsy kalhot vyndal krabičku a vyklepal z ní cigaretu. Pohledem zabloudil k požárnímu hlásiči na stropě. Ušklíbl se a zase všechno schoval. Pak se posadil k počítači a zapnul elektronickou poštu.

A opravdu – Gérard odpověděl!

Byl to e-mail s různými přílohami. Patrick byl zvědavý a nejdřív otevřel připojené dokumenty. Jednalo se o rozbory a několik souřadnicových diagramů a matematických řad. Gérard přistoupil k symbolům na destičce podle očekávání s rutinou kryptologa a pokusil se objevit ve znacích vzory, pravidelná opakování nebo kód. Patrick si vzpomněl, jak před několik lety ve Francii společně se Stefanií podobným způsobem luštili zakódované poselství z nitra jeskyně. Tehdy si sám vypomohl určitým softwarem. Naštěstí to vyšlo, ale to se vůbec nedalo srovnávat s možnostmi, které měl k dispozici Gérard.

Přečetl si e-mail.

Zdravím, Patricku,

díky za naléhavý, ale velmi zajímavý dotaz.

V té rychlosti jsem toho nemohl moc jistit. Jak si jistě sám domyslíš, poskytl jsi mi příliš málo záchytných bodů. Kdybych věděl něco o původu nebo stáří, mohl bych vyslovit domněnky o jazykové rodině. Ale takhle… Navíc je to na rozumnou statistickou analýzu příliš málo znaků. Připojil jsem ti několik dosavadních vyhodnocení.

Mám sice pocit, že by skutečně mohlo jít o jazyk, ale nedá se to nyní ještě prokázat. Musel bys mi poskytnout víc informací. Ze všeho nejvíc však potřebuji delší texty, se kterými bych mohl pracovat.

Ostatně v nejbližších dvou týdnech budu na cestách, takže ti zase odpovím až po návratu.

Vzkazy na této adrese ale čte moje asistentka Marie, která vám taky může pomoct, a kdyby to bylo velmi naléhavé, ví, jak a kde mě zastihne.

Hodně úspěchů a blahopřeji k nálezu, ať už je to cokoli.

Gérard

Patrick přikývl. Ano, to si celou dobu myslel. Se znaky na této destičce se nedá nic rozluštit. Musí prostě najít další textové pasáže, aby mohli Gérarda zásobit. Třeba už dnešní ponor přinese nové poznatky.

Po obědě se setkali na kontrolním stanovišti, odkud se robotické přístroje daly dálkově řídit. John přišel v doprovodu Dicka, pilota ponorky, se kterým se už Patrick seznámil.

„Na jemnou motorickou práci je Dick lepší než já,“ vysvětlil kapitán. Technik se posadil k počítači, k němuž byla připojená konzole se dvěma malými řídicími páčkami a různými regulátory a tlačítky. Některá z nich stiskl a zanedlouho se obrazovka nad nimi probrala k životu. Bylo však vidět jen málo, pouze slabě osvětlené písečné dno a částečky vznášející se ve svitu reflektoru. Vše obklopovala absolutní tma.

„Můžeme začít, Jason už na nás čekal,“ prohlásil. Stiskl dalších pár tlačítek a v zorném poli se najednou objevilo manipulační rameno robota, natočilo se ke kameře a několikrát otevřelo a zase zavřelo kleště. „Hezky pozdrav, Jasone.“

„Okamžik,“ přerušil ho Peter, „ještě čekáme na…“ Vtom vstoupila do místnosti Kathleen. V ruce držela videokameru a přes rameno jí visela taška.

„Omluvte mě, že jsem se opozdila. Musela jsem ještě zaskočit do kajuty. Můžu to teď trochu zdokumentovat?“

„Všechno, co vidíte na obrazovce,“ vysvětlil Dick, zatímco vracel rameno do původní pozice, „se automaticky nahrává. Nemusíte se o to starat.“

„Ach, to je jen dobře. Ale snad bych vás všechny mohla natáčet, jak tu sedíte a pracujete?“

„Nic proti tomu nemám,“ ujistil ji John a podíval se na Petra a Patricka. Oba jen pokrčili rameny. Kathleen se usmála a zavěsila si kameru na rameno.

„Ještě než začneme…,“ ozval se Patrick. „Kde přesně je Jason? Můžete nám to ukázat na mapě?“

„Pozorně sledujte tento monitor,“ vyzval je John a ukázal na jiný přístroj. „To je mapa oblasti, vyhotovená na základě včerejšího skenování. Jasonova přesná poloha se zaměřuje a zobrazuje se tam v podobě bodu. Klidně můžeme zvětšit měřítko. Vidíte? Momentálně se nacházíme asi dvacet metrů od prvního z velkých balvanů.“

„Dobře,“ přikývl Peter. „Pak vás tedy požádám, abyste nás zavedl co nejblíže k prvnímu bloku, a pozvolna ho objel. Rádi bychom viděli, jestli na něm nejsou nějaké zvláštní znaky.“

Dick pohnul ovládací pákou a Jason se vzápětí začal pohybovat. Chvíli se pohled skoro nezměnil. Pak se objevil obrys prvního černého kvádru. Vypínal se stále výš, dokud robot asi půl metru před ním nezastavil. Povrch se ve svitu reflektoru mírně leskl. Nevykazoval žádné stopy uměle vytvořené struktury, zdálo se, že je dokonale hladký.

„Pomalu ho objeďte,“ ozval se potichu Peter.

Dick zvolna posunoval robota stranou, ale tak, aby kamera měla blok neustále v záběru. Za několik minut bylo jasné, že se ze všech stran nabízí stejný pohled. Žádné stopy ani zvláštnosti. Vypadalo to, že vidí dokonalý kámen – bez sebemenší patrné chybičky.

„Můžete odebrat vzorek materiálu?“ zeptal se Patrick.

„Pokusím se.“ Dick vysunul manipulační rameno. Kleště popojely dopředu, otevřely se a obemkly hranu. Škrábly však jen po povrchu a sklouzly dolů.

„Je to moc hladké,“ poznamenal technik a zavrtěl hlavou. „Musíme to zkusit jinde.“

„Dobře,“ souhlasil Patrick. „Tak se přesuneme k dalšímu bloku. A znovu totéž. Hledáme zvláštní znaky, cokoli neobvyklého.“

Jason se zvedl asi metr nad objekt a nabral kurz k dalšímu tmavému kvádru. Brzy se u něj ocitl a znovu klesl na dno. Avšak nic, co viděli během následujících třiceti minut, jim nepomohlo. Objevovaly se další a další objekty, které spočívaly stále těsněji u sebe. Mírně se odlišovaly rozměry, ale z ničeho se nedalo usuzovat na jejich funkci nebo původ, ba ani materiál nebyl na první pohled zřejmý. Peter se domníval, že by mohlo jít o nějakou horninu, ale Patrick mu odporoval, protože podle něho musí mít každá hornina nějakou strukturu. Ani zrcadlově vyleštěný mramor by při pozorném pohledu zblízka nebyl takhle jednotně zbarvený. I krystaly nebo drahokamy se vyznačovaly tak či onak uspořádaným vzorem, barevným stínováním nebo drobnými znečištěními. Výjimkou mohlo být vulkanické sklo, například obsidián. Ten je však velmi křehký, takže by jen těžko ležel na mořském dně bez jediné uražené hrany. Patrick navíc poukázal na to, že většina hornin má vysokou hustotu i hmotnost. Tak velký balvan by nepochybně vážil mnoho tun a zabořil by se do dna hlouběji a při nárazu by zvířit velmi mnoho písku. Proto se domníval, že mají co činit s umělou hmotou nebo kovem; je možné i to, že bloky jsou dokonce duté.

„Tamhle!“ zvolal najednou Peter. „Destička.“

Jason skutečně objevil kvádr, na jehož horní straně se něco lesklo. „Přibližte se k tomu co nejblíže,“ požádal profesor.

Robot se zanedlouho vznášel těsně nad kamenem a Dick zaostřil kameru na detail.

„To je zcela nepochybně zlato,“ usoudil Patrick.

„Jsou to jiné znaky…,“ zjistil Peter. „Je to další destička! Dicku, mohl byste kvůli rozboru zaujmout takovou polohu, aby bylo vidět celý text?“

„V takové pozici jsme už byli. Později vám vykopíruji záznam nehybného obrazu.“

„Myslíte, že bychom mohli destičku z bloku uvolnit?“ zajímal se Patrick. „Nevidím žádné šrouby. Možná by se dala nějak vypáčit?“

„Patricku, prosím vás!“ rozhořčil se Peter. „Nemůžeme přece takové nálezy poškozovat!“

Francouz pokrčil rameny. „Jak myslíte. Jenom mě to tak napadlo.“

„Ačkoli by bylo určitě lákavé mít takovou destičku k dispozici kvůli přesnějšímu ohledání…“

„No vždyť to říkám.“

„…je to nemyslitelné. Pokud se nám nepodaří zajistit celý blok, nezpůsobíme žádné poškození!“

„No dobře, není důvod se rozčilovat. Třeba ještě nějakou najdeme.“

Hledání pokračovalo. I na dalších kvádrech se našly podobné nápisy a Jason je podrobně zdokumentoval. Jeden z černých balvanů je mimořádně zaujal, protože se odlišoval obdélníkovou prohlubní – právě takovou, jako by tam byla připevněna destička. Horečnatě pátrali v okolním písku, ale nikde po ní nebylo ani stopy. Ať už se tam nacházelo cokoli, bylo to ztracené.

Hromady kvádrů narůstaly a zanedlouho měli před sebou celé pole trosek.

„Za chvíli dosáhneme nezmapované oblasti,“ připomněl John s pohledem upřeným na monitor.

Dick musel robota trochu zvednout, aby se Jason vyhnul celé řadě překážek. Pak se v nevelké vzdálenosti objevila neobvyklá struktura tvořená souběžně probíhajícími liniemi, které viděli předchozího dne na sonarovém skenu. Technik k nim robot opatrně přiblížil.

„Kdyby to nebylo absurdní,“ ozval se Patrick, „řekl bych, že to jsou schody… Co myslíte?“

„Máte pravdu,“ souhlasil Peter. „To je skutečně pozoruhodné. Část dvacet metrů širokého schodiště na mořském dně… To musí mít nějaké jiné vysvětlení!“

„Od této chvíle navigujeme naslepo,“ konstatoval John, když Dick posunul přístroj ještě dál. „Tady začaly rušivé zvuky.“

Očekávali, že se něco stane – další porucha nebo něco takového. Avšak Jason bez problémů klouzal dál temnou hlubinou a přejížděl svitem reflektorů záhadné ruiny pod sebou. Čím dokonalejší přehled měli o rozměrech zkoumané oblasti a množství kvádrů, tím méně jim bylo jasné, s čím mají co činit.

„Zatraceně, co je to?“ zvolal Patrick. „Viděli jste to? Dicku, nasměrujte reflektor ještě jednou doprava… Tamhle. Vidíte?“

Pohledy přítomných sledovaly pohybující se světla. Písečné dno přešlo do zcela rovné černé plochy.

„Jako by tam někdo vyasfaltoval dno,“ pronesla váhavě Kathleen a poprvé všem připomněla, že celou dobu stojí za nimi a neustále natáčí.

„Mně to spíš připadá jako rozlitý dehet,“ nadhodil Peter. „Johne, Patricku, je něco takového možné? Tam dole?“

„Dehet nebo olej jsou lehčí než voda,“ připomněl Patrick. „Stoupaly by na hladinu a nezůstaly na dně. Kromě toho – jen se důkladně podívejte – na té ploše neleží ani zrnko písku!“

„Dicku, může Jason manévrovat těsně nad tím?“

Jason vyslyšel technikovo řídicí povely a vznášel se jen kousek nad černým útvarem. Když objektiv kamery klesl níž a následoval svit reflektorů, zmizel zničehonic z monitoru obraz.

„Co se to děje?“ zeptal se rozčileně John. „Dicku, nějaká porucha?“

„Ne… je mi to líto,“ opáčil nervózně technik a věnoval se několika páčkám na kontrolní jednotce. „Všechno funguje bezvadně… Podívejte, vždyť mohu aktivovat naměřené údaje.“ Na ztemnělé obrazovce se skutečně objevilo několik čísel. „Tlak, teplota, hloubka, gyroskop, všechno souhlasí. Jason naměřil vzdálenost metr pětatřicet ode dna.“

„Ale proč k čertu nemáme obraz?“

„To nevím,“ přiznal Dick a vrátil se k řídicím páčkám. „Možná když změním rozlišení a trochu zvednu předek Jasona… taky nic…“

„Otočte robota,“ vyzval ho Patrick.

„Co prosím?“

„Natočte ho tak, aby kamera směřovala znovu k černým blokům, tedy tam, odkud jsme se sem přesunuli.“

Technik splnil pokyn a vzápětí se objevil důvěrně známý obraz kvádrů spočívajících v písku.

„Opravdu!“ uznal Dick. „Takhle to funguje. Aspoň že něco vidíme. Ale ta plocha…“

„Vím, co to je,“ uvedl překvapivě Francouz. Všechny oči se k němu otočily.

Peter zvedl obočí. „Myslíte…?“

„Ano,“ potvrdil Patrick. „Je to stejný úkaz.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se netrpělivě John. „Vy snad víte, co se tu děje?“

„Je to médium pohlcující paprsky,“ vysvětlil Francouz. „Nemůžeme přijímat obraz, protože světelné záření jím stoprocentně prochází a neodráží se – ani od plochy, ani od toho, co se nachází za ní. Paprsky jsou beze zbytku pohlcovány, a proto nejsme s to nic přijímat.“

„Nic takového neexistuje,“ namítl Dick. „Jak by to fungovalo? To by vytvářelo dokonalou neviditelnost – jako u naší technologie stealth.“

„To už jsem kdysi slyšel…,“ poznamenal potichu Peter.

„Ano, máte pravdu, Dicku,“ souhlasil Patrick. „To by vytvářelo stejné podmínky. Ale profesor a já jsme už něco takového svého času viděli. Nebo každopádně něco velmi podobného.“

John se na ně podíval. „Vysvětlíte nám to?“

„Objevili jsme jeskyni, jejíž vchod byl tímto způsobem uzavřen. Přes její práh se nedostalo světlo ani proud. Temnota dokonce pohlcovala vlny našich echolokátorů, a proto jsme nemohli změřit hloubku. Zdá se, že tohle se chová jinak – plocha na dně aspoň odráží signály z Jasonova sonaru, takže můžeme měřit vzdálenost. Po všem, co jsme zažili, bych se ale nespoléhal na to, že to, co vidíme, je skutečně dno.“

„Jak to myslíte?“

„Kdyby to opravdu bylo mořské dno, nebylo by nikdy tak rovné a dokonale očištěné od písku či štěrku. Domnívám se, že tohle je jen hraniční vrstva, která něco skrývá. Vypadá jako pevná, ale věřte mi – je propustná!“

AUTEC U.S., námořní výzkumné středisko, Andros Island, Rahamy

Sobota se zvolna chýlila ke konci. Ještě dlouho bude vidět, ale Waltersovy hodinky ukazovaly krátce před pátou. Nemusí to přece hned přehánět jen proto, že nějací byrokrati z Marylandu od něho požadují, aby jim i o víkendu posílal dennodenně aktualizovaná hlášení o lodích v Atlantiku. Pro dnešek to prostě zabalí. Na základně se beztak nic nedělo, zatraceně, za běžných okolností by tady vůbec nebyl, obešli by se tu i bez něho. Může zbytek večera stejně dobře strávit v Andros Town v baru s příjemným výhledem na moře.

Posadil se k počítači a otevřel dnešní zprávy a kontrolní údaje, které mu postoupila všechna oddělení. Obě lodě na posledních čtyřiadvacet hodin nezměnily svou pozici, dělilo je zhruba deset námořních mil – právě tolik, aby se vzájemně neviděly na radarech. V případě Kubánců to byl zřejmě záměr, ale to je samozřejmě jen domněnka.

Podobně jako předchozí večer prošel zběžně údaje.

U Kubánců nebyla zaznamenána žádná pozoruhodná aktivita, což bylo podivuhodné. Že by tam měli nějaké problémy? Spíš čekají na určitý okamžik. Ať už to bylo jakkoli, vyústilo to do několika e-mailů, trochu internetového surfování a jednoho spojení skype.

Na druhé lodi to vypadalo úplně jinak.

Vedle obvyklé komunikace byly na palubě zprovozněny různé přístroje, provedli ponor sondy nebo robota a z hlubiny byly odvysílány obsáhlé datové soubory. Kromě toho byl nasazen silný aktivní sonar, suď bůh k jakému účelu.

Walters se neubránil otázce, jakým způsobem to všechno odborníci ze základny zjistili. Satelitní technika byla zřejmě stále rafinovanější – stejně jako metody výkladu obrazů, záření a signálů. Přesný popis fungování představoval pro něho stále větší záhadu.

Kdoví, třeba je prostě moc starý na tuhle práci, složitou techniku, vzájemné odposlouchávání a neskutečné tajnůstkaření. Napsal e-mail na kontaktní adresu CSS a odeslal aktualizovaný stav s četnými přílohami.

Potom se trochu nerozhodně rozhlédl. V podstatě byl dnes hotový. Vstal, poškrábal se na tváři, složil pár papírů a uložil je do schránky přijaté pošty, uklidil dva fixy do zásuvky a nakonec uchopil kávový šálek, aby ho odnesl do kuchyně. Na odchodu srovnal židle u svého malého konferenčního stolu. Za chvíli se vrátil a viděl, že na monitoru jeho počítače naskočil spořič obrazovky s logem střediska AUTEC. Walters pohnul myší, aby se znovu dostal na uživatelskou plochu, a vyťukal heslo pro přístup k souborům. Přitom si všiml nového e-mailu označeného červeným vykřičníkem. Když ho otevřel, neuniklo mu, že jeho program inicioval automatické potvrzení příjmu. Pro odesilatele to asi bylo velice naléhavé.

Věc: Kód 50 / Kontrola vodního víru

S odvoláním na § 13 II, FRL jste tímto vyzýván, abyste okamžitě nechal nastavit kontrolu níže uvedených projektů. Soudní příkaz pro vás najdete v příloze tohoto e-mailu. Se všemi projektovými podklady je nutné zacházet jako s přísně tajnými a je třeba je vydat našemu úřadu.

Podnikněte veškeré nezbytné kroky v rámci svých kompetencí. Očekávám Vaše hlášení ASAP.

MAJ Stephen Lewus

NSA, Fort Mead, MD

Walters otočil oči v sloup. Něčeho takového se obával od té doby, co byl vyhlášen kód, a on proto musel otevřít sejf. Zatraceně, vždyť je nadporučík, žádný nižší důstojnický poskok, a velitel základny AUTEC. Pro lidi ze CSS nebo NSA je přesto jen výkonná síla. Bez jediného slova vysvětlení rozhodovali o tom, jak stráví i svůj volný čas, a předepisovali mu, co má udělat.

V takových chvílích mu celá základna i jeho profese lezly krkem. V poslední době se hromadily jen mrzutosti. Znovu se sám sebe ptal, jestli za to může věk. Svou práci míval rád, ale to, co ho dříve motivovalo a hnalo vpřed, už vyčpělo. Neuměl to přesně pojmenovat, ale měl pocit, jako by jeho činnosti scházel smysluplný rozměr, význam. Samozřejmě tak velká a hierarchicky uspořádaná struktura jako armáda nebyla vhodné místo pro seberealizaci. O to se ani v nejmenším nesnažil. Nešlo ale jenom o Já, spíš o to, co člověk mohl svou aktivitou ovlivnit. Než se však začne ptát, co by mohl ovlivnit, měl by se zajímat o to, co chce ovlivnit. Za co se angažuje, pro co žije?

Kdo mu tohle nedávno napověděl? Vzápětí se rozpomněl. Znovu se přistihl, že hloubá nad větami toho podivuhodného chlapíka, kterého potkal ráno. Možná by bylo zajímavé ho ještě jednou vyhledat…

Ale dnes už ne.

Odhlásil se jako uživatel, vypnul počítač a vydal se ze základny do Andros Town.

Na palubě Arga

„Ne! Jsem striktně proti.“ John zkřížil ruce na hrudi. „Vývoj Jasona stál miliony. Vy sice vedete tento projekt, ale za vybavení odpovídám já.“

John, Peter a Patrick stáli na palubě v záři zapadajícího slunce.

„Domluvili jsme se, že dnes v noci znovu pošleme na dno Sentry, abychom naskenovali oblast, kterou jsme dosud kartograficky nezpracovali – a to také teď děláme.“ John ukázal na jeřáb a členy posádky, kteří právě připravovali automatickou sondu.

„Nemusí to být přece dnes,“ prohlásil klidným hlasem Patrick. „Ale zítra si ten úkaz musíme znovu prohlédnout a hlavně jím proniknout!“

„To vůbec nepřichází v úvahu,“ odmítl John a zavrtěl hlavou. „Nemáme tušení, co se tam dole ve skutečnosti nachází. Předpokládáme, že je to pevné dno – ostatně naše senzory dosud nenaměřily nic jiného –, což znamená, že bychom mohli Jasona poškodit, kdyby na něj dosedl, ať už bychom si počínali jakkoli opatrně. K tomu není určený, riziko je příliš vysoké.“

„Určitě to není pevné dno,“ trval na svém Patrick.

„No tak to je ještě horší varianta,“ odtušil kapitán. „To máme Jasona ponořit do kaluže asfaltu? Kdoví, co je to za černou hmotu nebo na co bychom pod ní narazili. V žádném případě nepřistoupím na experimenty s naší výbavou, dokud nebudeme mít pár přesnějších informací. Snad nám je obstará Sentry.“

„Nic z toho nebude, to vám mohu říct rovnou.“ Patrick odmítavě mávl rukou. „Získáme mapu profilu dna, ale vsadím se s vámi, že všechny vaše senzory – pokud budou tentokrát fungovat – naměří jedno a totéž, totiž že se tam nachází mořské dno a že je hladké jako zrcadlo. A fotografie budou černé.“

„Pánové, uklidněte se.“ Peter zvedl ruku. „Nemusíme se dnes ukvapovat. Shromáždili jsme už hodně materiálu, který musíme vyhodnotit. Zkusme v této rozmluvě pokračovat zítra ráno.“

Patrick pokrčil rameny. „Pro mě za mě.“

John přikývl. „Fajn. To je dobré rozhodnutí.“

Peter a Patrick se sešli v profesorově kajutě a pozorně zkoumali vytištěné obrázky destiček, které natočil Jason. Bylo to šest různých destiček, všechny viditelně z materiálu, který považovali za zlato. Na všech bylo vidět nesčetné symboly v pravidelných řadách, což podporovalo domněnku, že by se opravdu mohlo jednat o písmo. Jeden snímek se zřetelně odlišoval od ostatních. I zde byly patrné znaky, ale uspořádané kolem jediného, většího, ústředního symbolu.

„Už jste někdy viděl takový znak?“ zeptal se Patrick.

„Přesně v této podobě ne,“ přiznal se Peter. „Ale vyvolává spoustu asociací… Bez kontextu, který máme k dispozici, bych ho pokládal za staroegyptský. Atributy bohyně Hathor vypadají velmi podobně, kravské rohy a sluneční kotouč. Tady se spíš jedná o prstenec a kotouč. Hathor byla původně považována za matku Hora, teprve později ji nahradila Isis. Podle legendy snesla sluneční dítě z oblohy. Je tedy odpovědná za existenci jednoho z pozdějších hlavních bohů. Sama se stala prasílou stvoření… Zajímavé, že? Možná se díváme na jeden ze zdrojů egyptského panteonu a příběhu o stvoření světa…“

„Jste si tudíž jistý, že ty bloky a destičky jsou starší než egyptská kultura, že jde o relikty jakési mnohem starší kultury? Že by šlo o Atlantidu?“

„Dosud v tomto ohledu nemáme žádné důkazy,“ připomněl Peter, „ale právě tohle hledáme. Místo jsme viditelně lokalizovali správně. Něco tam dole každopádně je. Fenomén na mořském dně nám oběma připadá stejně podezřelý – pravděpodobně odkazuje přímo na kulturu, jejíž stopu už několik let sledujeme. Netvrdím, že jsou tu atlantské artefakty, ale umím si představit, jak spojit jednotlivé dílky skládačky.“

Patrick v duchu zavrtěl hlavou. Peter uměl být při veškerém nekonvenčním smýšlení pěkně tvrdohlavý. Jak profesora dosud poznal, bylo obtížné vyvést ho z rovnováhy, ale na druhé straně byl ochoten vyvracet etablované a zažité názory, pokud důkazy svědčily proti nim. Nezbývá než doufat, že se ani tentokrát nepouští do něčeho, co by mu nakonec způsobilo velké zklamání.

„A co vás ještě napadá, když se díváte na ten znak?“ zeptal se Francouz.

„No, samozřejmě obecně býci. Byli uctíváni v mnoha kulturách, nejen v Egyptě. Býk Apis symbolizoval moc a plodnost. Pochovávali ho nabalzamovaného v sakkárském Serapeu. Býčí kult však známe i z Indie, několik tisíciletí před Egyptem, důkazy o jeho existenci jsme objevili i v tureckém Catal Hüyüku. Dodnes není zcela jasné, jak a zda tyto tradice spolu souvisí. A samozřejmě sem patří i minojská kultura na Krétě, zřejmě nejmladší příklad, přesto rovněž datovaný přibližně do doby před čtyřmi tisíci lety. Kult býka je tedy mimořádně starý a předpokládá se, že býčí zápasy, jak je dodnes známe z jižní Evropy, Španělska, Portugalska a Camarge v jižní Francii, představují poslední ozvěny této tradice. I Platon popisuje býčí kult, který údajně Atlantiďané pěstovali. Třeba to byl skutečný zdroj a později se tato idea z Atlantidy rozšířila – podobně jako ostatní podněty, například stavba pyramid nebo mýty o stvoření a potopě světa.“

„Dobře, ale prozatím je to všechno dost vágní, že?“

Peter si povzdechl. „Ano, to je mi jasné. Teprve rozluštění toho textu by nás skutečně posunulo dál.“

„Nebo datování materiálového vzorku,“ doplnil Patrick.

Profesor se na něho rozhořčeně podíval a syčivě se nadechl, ale Francouz ho nepustil ke slovu. „Jistě, v pořádku, hlavně nic nezničit!“

„Přesně tak,“ přikývl Peter a začal se znovu věnovat vytištěným snímkům.

„Nejsem tu zřejmě už nic platný, a tak raději pošlu údaje do Francie, jestli souhlasíte. Snad už si s nimi Gérard teď poradí lépe.“

„Gérard? Neříkal jste, že v nejbližších týdnech nebude k zastižení?“

„Ano, ale napsal, že by nám mohla pomoct jeho asistentka.“

„Asistentka?“ Peter udiveně zvedl obočí.

„Proč ne?“

„No nic, třeba budete mít štěstí. Ale pamatujte, že potřebujeme absolutní mlčenlivost. Čím víc neznámých lidí zapojíme, tím je to riskantnější.“

„Důvěřuji Gérardovi. Při své práci si nemůže dovolit zaměstnávat nedůvěryhodné osoby.“

Patrick usedl k vlastnímu počítači a poslal snímky destiček Gérardovi, přesněji asi Marii, která pročítá maily a snad mu i odpoví.

Data byla na jedinou elektronickou zprávu příliš rozsáhlá, a tak je posílal po částech. Právě odesílal třetí e-mail, když ve schránce Došlá pošta našel odpověď na první.

Salut, Patrick,

jmenuji se Marie, pracuji pro Gérarda. Už Ti oznámil, že se pokusím vám pomoct.

Díky za fotografie, vypadají opravdu velmi slibně! Máte ještě nějaké? A nemohl bys mi prozradit něco o jejich původu a stáří? Těším se, že vám nějak pomohu. Ohlásím se zítra nebo jakkoli něco zjistím.

Cordialement,

Marie

Je opravdu přičinlivá, napadlo Patricka. Ve Francii je teď přece půlnoc nebo ještě později. V kanceláři už by dávno neměl nikdo sedět. Pokrčil rameny a k poslednímu mailu doplnil pár řádek o cílech projektu. Nezmínil se, že hledají Atlantidu, ale vysvětlil, že nálezy pocházejí z Atlantiku východně od Floridy, z hloubky tří a půl tisíce metrů, že se pravděpodobně jedná o neznámou námořní kulturu, která je zřejmě starší než egyptská, a že zkoumají, jestli snad trvale neovlivnila všechny pozdější civilizace. Snad s nimi takhle Marie najde snáz společnou řeč.

Jen co se tato zpráva s obsáhlou přílohou prodrala sítí, dorazila druhá odpověď.

Ještě víc fotografií, jsou opravdu krásné…

Odkud je jenom můžete mít? Jaké velké tajemství skrýváte?

Našli jste snad Atlantidu?

Salut!

Patrick se ušklíbl. Ten bezděčný žertík společně s podrobnějšími informacemi ji zřejmě přivedl příliš rychle na správnou stopu… Nebo je tak chytrá? Ale co by, pomyslel si. Vždyť jim má pomáhat. Byl si jistý, že by tajemství neprozradila.

A kromě toho, pokud už o nich informuje americká televizní stanice a Kathleen posílá tisková prohlášení, nakolik je vlastně jejich projekt tajný? A je to tak důležité?

KAPITOLA 10

AUTEC U.S., námořní výzkumné středisko, Andros Island, Bahamy

Základna vypadala v neděli ráno jako po vymření, prostě jako každý obyčejný firemní areál. Zbyla tu jen hrstka službu konajících strážných a civilních pracovníků, kteří neměli čas nebo zájem odjet na víkend ke svým rodinám.

Chodby ve Waltersově traktu byly liduprázdné. Poflakovat se dnes tady je strašlivé plýtvání časem, pomyslel si. Stihl už zatelefonovat manželce. Chystala se zajet se Sarah a dvěma jejími přítelkyněmi do vodního parku, zatímco on tady musí nečinně přihlížet, jak tu zabije další den. Walters plnil své pracovní povinnosti vždy svědomitě, neměl žádné nedodělky, nic, do čeho by se mu nechtělo, a proto by to nechával „vyhnít“. Musí ale pobývat na pracovišti a být kdykoli dosažitelný. A má kontaktovat obě lodě a vyzvat je, aby ukončily svou činnost. Včera večer se pokusil na to nemyslet, ale dnes musí být aktivní.

Rozsvítil světlo v malé kuchyňce bez oken a hledal papírové filtry. O něco takového se obvykle nemusel starat. Pokrčil rameny. Třeba mu to v něčem prospěje. Kromě toho si sám umí uvařit lepší kávu než kolegové. Připravil kávovar a zapnul ho. Pak se rozhodl, že si nejdřív zaběhá, než se odebere do kanceláře a začne se nervovat nad dalšími e-maily.

Krátce nato opustil základnu a vydal se stejnou cestou jako před dvěma dny – podél silnice a pak dolů na pláž. Na pěšině nad vodou spatřil obrys urostlého muže, kterého tu potkal i v pátek. Walters, který dnes ráno rozhodně neměl náladu se s někým vybavovat, překvapeně zjistil, že mu to nevadí, ba právě naopak – byl zvědavý, jestli se tady s tím mužem znovu setká.

„Dobré jitro, nadporučíku,“ pozdravil ho bělovousý stařec.

Walters se zastavil. „Dobré jitro… pane?“

„Gabriel.“

V duchu se ptal sám sebe, jak se sem ten muž asi dostal. Pěšky? V obleku? Čeká na něho záměrně? „Bydlíte na Andru?“

„Jen dočasně. Dlouhé roky jsem strávil na cestách, ale pořád mě to táhne sem, k moři. Připomíná mi mládí – a také skutečnost, že všechno plyne.“ Gabriel se zahleděl na vodní hladinu. „Když se pozorně podíváte, všimnete si, že odsud můžete vidět do minulosti i budoucnosti. Moře se nachází ve stálé proměně, nikdy není stejné, a přesto je to pořád moře. Bylo tu už před naší dobou a bude tu dlouho po nás. Vidíte ho v té podobě, jak vypadalo v dávnověku i jak ho jednou spatří vaši pravnuci. Nezajímá se o nás a naše zanedbatelné potřeby.“

Walters se rovněž zadíval na oceán a zamyslel se. Ten muž se několika slovy znovu dotkl čehosi v jeho nitru, jako by se dokázal mimořádně přesně a obratně vyjadřovat. Zdráhal se dopřávat tímto způsobem sluchu cizímu člověku, ale nemohl si pomoct. Přiznal si, že vůči Gabrielovi přes veškerou skepsi zároveň pociťuje nevysvětlitelnou důvěru. Je pravda, že oceán ve své velikosti a původní prasíle vyzařuje cosi vznešeného.

„V podstatě je to trochu deprimující myšlenka,“ slyšel sám sebe říkat Walters. „Člověk si připadá bezvýznamný.“

„Ano. Zpočátku určitě. Ale při zevrubnějším pohledu vám to může dodat na velikosti.“

Walters se nad tím zahloubal a pokoušel se pochopit, co má ten muž na mysli. Snažil se přitom o jiný zorný úhel, ale nedařilo se mu to. Moře, o tolik větší než veškerá pevnina dohromady, nezbádané jako Měsíc, nepoddajné, nezkrotné a miliony let staré. Stojí tu jako človíček na nějakém pobřeží a jeho význam je srovnatelný s významem písečného zrnka.

„Uvědomíte si bezvýznamnost sebe sama,“ pokračoval Gabriel, když Walters ani po delší odmlce nepromluvil. „To prožívají všichni. A je to důležitý krok, neboť v té chvíli z nás spadne všechno, co nás pevně spojovalo s hmotným světem, o jehož zachování stále bojujeme a jehož ztráty se obáváme a litujeme. Když člověk pozná, že sám nemá před tváří nekonečnosti žádný význam, ztrácí na významu i všechno ostatní. Síla, kterou můžete čerpat z této myšlenky, je síla svobody. Věci samy o sobě jsou bezvýznamné. Jsme to my sami, kdo jim přikládá význam. My rozhodujeme o tom, jestli nás rozesmutní nebo potěší, ale to nejsou vlastnosti, které by byly věcem vlastní.“ Mohutný stařec mluvil pomalu, sotva slyšitelným, ale přesto zřetelným hlasem. „Až jednou ten krok uděláte a pochopíte, že jakýkoli význam je iluze, naleznete klíč k tomu, jak ve svém nitru znovu stvořit a ztvárnit svět. Budete prožívat příčiny a důsledky, život a smrt i radost a utrpení jako vzájemně propojené části celku, pochopíte svět jako otisk přání všech lidí, která zčásti nabírají na síle, zčásti jsou neslučitelná, ale stále se nacházejí ve věčném pohybu. Jako moře, které vás už teď nestrhne a neutopí ve víru, nýbrž vás nese, vy se po něm vědomě plavíte a jste schopnost vnímat ho v celé kráse.“

Bělovlasý stařec domluvil a Waltersovi připadalo, jako by něco zatřáslo jeho nitrem. Mužova promluva se řídila logikou, kterou nadporučík dokázal jen stěží sledovat. Promyslel jednu větu – a už na ni navazovala další hluboká myšlenka. Co je to za pozoruhodné moudrosti, které mu ten záhadný muž zjevuje? Nakolik se jim dá důvěřovat, v čem jsou mylné a záludné?

Gabriel se bezděčně zasmál. „Vím, že to bylo příliš slov najednou. Promiňte, že se občas rozpovídám tak, až se zapomenu. Připadá mi, jako bych podobný rozhovor vedl teprve včera… Ale snad víte, jak to je – člověk se s tím vyrovnává, přemýšlí, čte, učí se, stárne a jednoho dne slyší, jak jeho ústy promlouvají dávno zesnulí filozofové.“

„Upřímně řečeno,“ přiznal se Walters, „zatím jsem takovou zkušenost neučinil.“

Gabriel ho gestem vyzval, aby s ním vykročil po cestě. „No, to snad ještě přijde,“ poznamenal. „Jste mnohem mladší než já a budete mít ještě dost příležitostí k filozofování.“

„Tím tedy trávíte čas, když sem přijedete?“

„Zčásti ano. Nechci vám ovšem tajit, že jsem dnes doufal, že se tu s vámi opět setkám.“

„Proč? Ostatně ani naše první setkání mi nepřipadalo náhodné.“

„To také opravdu nebylo. Chtěl jsem se s vámi seznámit a vidět, kdo je ten muž, který sehraje v nadcházejících událostech tak důležitou roli.“

„O čem to mluvíte?“

Gabriel pár kroků mlčel. „Viděl jsem záznam vaší tiskové konference,“ vysvětlil po chvíli. „Zbloudilé velryby. Měl jsem pocit, že jste se necítil ve svém postavení dobře.“

A to zdaleka ne poprvé, dodal v duchu Walters. „Jak vás to napadlo?“ zeptal se a podíval se ze strany na starce.

„Říkejte tomu třeba tušení,“ odpověděl Gabriel s úsměvem a pohledem nadále pevně upřeným před sebe na cestu. „Znalost lidí, jestli chcete.“

„Ale proč myslíte, že bych se neměl cítit dobře? Měl jsem z odpovědí, které od nás zazněly, velmi dobrý pocit.“

Starý muž se nečekaně zastavil a zkoumavě na Walterse pohlédl. „Ti živočichové… vorvaňovci, že? Vy víte, na co zahynuli, viďte?“

„No,“ zaváhal Walters. „Pokud jste viděl tu tiskovku, znáte odpověď.“

„Často najdete více v tom, co bylo, než co nebylo řečeno,“ odtušil Gabriel. „Zaujalo mě ovšem, že jste nakonec našel velice zřetelná slova. Prohlásil jste, že byste LFAS za jistých okolností už nepoužil. Převzal jste odpovědnost.“

„Samozřejmě!“

„Kdepak, to je mnohem méně samozřejmé, než bychom si přáli. Navíc je to teprve začátek. Jistě znáte výrok: Člověk je odpovědný nejen za to, co udělá, nýbrž i…“

„…za to, co neudělá,“ dokončil nadporučík větu. „Já vím. Proto jste sem přišel? Abychom si vyměňovali zbožné výroky?“

„Dělám si starosti,“ vysvětlil Gabriel.

„O velryby? Jste z Greenpeace?“

„Jsem jen soukromá osoba. A nejde mi o velryby, to ne. Dělám si starosti o bádání na otevřeném Atlantiku. Jsou to výzkumy, kterým máte učinit přítrž.“

Walters se zastavil a zavřel oči. Zřejmě narazil na nějakého fantastu nebo člověka, který udržuje velmi těsné kontakty s vojenskými institucemi či tajnými službami. Ani jedno neposkytovalo zrovna moc nadějné vyhlídky.

„Určitě se teď v duchu ptáte, jak to mohu vědět,“ pokračoval Gabriel. „Nebo jestli jsem jenom hádal a trefil přitom do černého.“ Odmlčel se a pak pokračoval: „Nepatřím k žádné vám známé instituci, jak už jsem říkal minule. Mám však naprosto přesné informace o všem, co se děje na moři, a vím, že jste z pověření NSA dostal příkaz zastavit výzkumné aktivity Evropanů a vykázat i kubánskou loď.“

Walters mlčel. Byl příliš zmatený, než aby se v tom dokázal orientovat, nemluvě o tom, aby ze sebe vypravil nějaké výstižné stanovisko. Ať ten muž nejdřív řekne vše, co má na srdci.

„Jak jsem už upozornil, nejsem v pozici, ve které bych vám mohl udělovat příkazy. Ostatně podle mě ani vy nedokážete odhadnout, kdo vám předepisuje, co máte nebo nemáte dělat. Také jsem vám připomněl, že stojíte na rozcestí. Člověk často rozpozná přelomové okamžiky až při následném ohlédnutí. Jsou to chvíle, ve kterých se zvláštním způsobem koncentruje osud, vlastním rozhodnutím přímo ovlivňujete nebo byste mohl ovlivnit něco, co přesahuje míru běžných důsledků. Vyhledal jsem vás, abych vás připravil na takový okamžik a poskytl vám co nejvíc informací, abyste ten moment rozpoznal a dokázal v něm smysluplně uvažovat. Rozhodnutí z vás ovšem nikdo sejmout nemůže – a koneckonců by to nikoho ani nenapadlo.“

Walters v duchu zasténal. Mužovo poručnické a nekonkrétní tlachání mu začalo jít na nervy.

„Pokud je to tak, není snad přehnaný požadavek, abyste mi konečně pověděl, oč vám jde.“

„Vycházím z toho, že jste se informoval, kdo jsou lidé, kteří tam, na otevřeném oceánu, vysílají do hlubin roboty a kartograficky zpracovávají mořské dno.“

Walters přikývl.

„Pak jste si určitě všiml, že projektové podklady, které jste obdržel od WHOI, jsou poměrně všeobecné.“

Znovu přikývl. Opravdu si nedokázal vzpomenout, jestli podklady, které si nechal obstarat, vůbec obsahovaly podrobný popis projektu. Pokud ano, určitě ho nečetl. Ve skutečnosti vůbec nevěděl, co přesně – kromě nějakých ruin – tam badatelé hledají.

„Pokud vědci vydají téměř milion dolarů za průzkum s použitím té nejvyspělejší technologie,“ pokračoval stařec, „aniž by vysvětlili, po čem pátrají, a pokud se vzápětí zapojí tajná služba, aby projekt ukončila, nabízí se logický závěr, že skutečný projektový cíl má zůstat v utajení. Takže o co opravdu jde? Je správné ukončit projekt? Nebo je to špatné? Nebo je to snad jedno? Jste voják a vaším úkolem je plnit rozkazy, nikoli se pídit po jejich smyslu. Zároveň však nejste jen voják, ale také Stanley Walters, narozen v Bostonu, manžel, otec, člověk. Zůstává otevřenou otázkou, jestli člověk Walters může převzít odpovědnost za to, co udělá voják Walters. Vím, že si tuto otázku kladete stále častěji, jinak bych vás nevyhledal. Problém spočívá v tom, že nelze na to odpovědět se zavřenýma očima. Chápete, o co se jedná? Rozumíte tomu, co je v sázce? Jak můžete bez těchto znalostí přebírat odpovědnost?“

„No tak mi prostě povězte, o co jde.“

„Velcí mudrci východní filozofie by nyní odpověděli: Já ti mohu jen otevřít dveře, ale projít jimi musíš sám.“

Walters chtěl něco odpovědět, ale Gabriel zvedl ruku a pokračoval: „Vím, že nechcete poslouchat žádná další poučování. V těch starobylých tradičních podáních se však ukrývá hluboká moudrost, které dnes rozumíme teprve zásluhou srovnání s kvantovou fyzikou: Už víme, že existují věci, které se nedají přesně změřit. Jsou totiž natolik citlivé, že naše měřicí metody by zároveň změnily jejich stav. A stejné je to i v našem případě. Tím, že vám do nejmenších podrobností povím, o co se jedná, přidám něco k danému stavu věcí, změním ho. Z vaší strany se projeví s mými slovy váš dojem o mé osobě, ať už si o mně myslíte cokoli, o důvodech, které zřejmě mám, abych vám to či ono pověděl – to vše by změnilo vaše vnímání a nemohl byste se na věci dívat objektivně. Proto musíte sám začít pátrat a hledat odpovědi. Jen tak se doberete zkušenosti a poté přijímat rozhodnutí, které budou vyjadřovat vaši skutečnou osobnost.“

Walters obrátil oči v sloup. Něčeho podobného se obával. Prázdná slova. Stařec nejspíš sám neví, v čem je podstata. Kromě toho…

„Takže pokud jste sem přišel výhradně kvůli mně,“ prohlásil, „je pro vás ta záležitost určitě důležitá. Z toho vyplývá, že vám nemůže být úplně jedno, jak rozhodnu.“

Gabriel s úsměvem přikývl. „Máte pravdu, ale řeka se nedá zastavit. Můžete jen do ní naházet dostatek kamenů, aby změnila svou cestu.“

„Co to má zase znamenat?“

„To znamená, že se musíte rozhodnout sám.“

„Teď jsem stejně moudrý jako předtím.“

„To v žádném případě,“ ujistil ho stařec. „To ani omylem.“

Na palubě Arga

„Vyskytl se problém, pánové,“ prohlásil kapitán, přistoupil k Petrovi a Patrickovi a položil před ně na stůl se snídaní dvě vytištěné stránky.

Lodní kontejner místo trosek

Vědci pátrající po Atlantidě našli odpad

Tak zněly titulky internetového vydání Miami Herald. Článek ilustrovaly dvě fotografie. Na jedné bylo zachyceno Argo, zřejmě archivní snímek, na druhé bylo vidět černé kvádry, které nahrál Jason.

„To snad není pravda!“ zvolal Patrick. „Jak se tahle fotka dostala do novin? Za tím může být jedině ta naše reportérka!“

„Můžete se jí hned zeptat,“ poznamenal Peter a ukázal na dveře, kde se právě objevila Kathleen.

„Dobré jitro,“ pozdravila muže.

„Umíte si vysvětlit tohle?“ zeptal se zvýšeným hlasem Patrick a udeřil plochou dlaní na výtisky.

Kathleen přeletěla pohledem řádky. „Já… nevím, co mám říct. S tím nemám nic společného!“

„Nějak se fotografie z Jasona dostaly do rukou sdělovacím prostředkům,“ shrnul John.

„Já jsem žádné snímky nikam neposílala!“ rozhořčila se novinářka. „Petře, vy jste přece četl mé tiskové prohlášení. V čem by mi ostatně taková kampaň prospěla?“

„Četli jste to?“ naléhal Patrick a ukázal na pár řádek v textu. „Ten, kdo to napsal, nejen přesně ví, co jsme tu dosud vykonali, ale zná i naši pozici.“

Peter přikývl. „A vysmívá se nám…“

„Musí to být někdo tady na palubě, jinak nikdo nemá k dispozici tak přesné informace. Třeba je to někdo z vaší posádky, Johne.“

„To jsou tvrdá obvinění,“ ohradil se kapitán. „Vyprošuji si takové pomluvy!“

„Přesto mi nezbývá než s Patrickem souhlasit,“ ozval se Peter. „Informační zdroj je nepochybně třeba hledat na této lodi.“

„Jsem stejně šokována jako vy,“ prohlásila Kathleen, „to mi tedy věřte!“

„Existuje pouze jediný způsob, jak mohly tyto záběry opustit naši loď,“ upozornil Patrick. „A to prostřednictvím počítačové sítě. Pomocí kontrolních záznamů na serveru a vašeho firewallu bychom měli zjistit veškerou včerejší externí komunikaci. Johne, máte přece firewall, že?“

„Ano, jistě…“ Kapitán váhavě přikývl. „Zařídím vše nezbytné. Pokud by někdo na mé lodi porušil dohody o mlčenlivosti, musíme ho neprodleně identifikovat, než způsobí ještě větší škodu.“

„Mohu vám přitom nějak pomoct?“ zeptal se Patrick.

John odmítavě mávl rukou. „Ne, to v žádném případě, děkuji. Vyrovnáme se s tím sami.“

„A vaše tiskové prohlášení?“ zeptal se Francouz Kathleen. „Dosáhla jste jím alespoň něčeho?“

„No… od zveřejnění naší zprávy jsem na internetu nic nenašla. Byla ale podstatně méně vzrušující než tenhle příspěvek.“ Ukázala na výtisky. „Dostala jsem jeden dotaz na interview – od rozhlasové stanice Coast to Coast AM.“

„Ti lidé mi v Nassau vtiskli vizitku do ruky,“ vzpomněl si Peter.

„Když začneme poskytovat rozhovory,“ podotkla Kathleen, „můžeme proti těm hlasům, které se nás snaží zesměšnit, alespoň něco postavit.“

„Pak jim ale musíme nabídnout i pár konkrétních údajů,“ nadhodil Patrick. „Nemůžeme na všechny otázky odpovídat jen obecně. Osobně považuji za ukvapené, abychom na něco takového přistupovali. I jinak se domnívám, že tenhle článek toho moc nezpůsobí. Je mi srdečně jedno, o čem lidi tam venku žvaní. Mnohem problematičtější je skutečnost, že někdo pronikl k našim údajům.“

„S tím souhlasím,“ přikývl Peter. „Navrhuji, abychom článek ignorovali. Žádost o interview odmítneme. Kathleen, bylo by fajn, kdybyste při nejbližší vhodné příležitosti napsala další prohlášení pro tisk. Musíme dát najevo, že jsme pokročili a nic nezatajujeme. Johne, pokuste se ve včerejší externí komunikaci najít něco podezřelého, je-li to možné.“

„Okamžitě všechno zařídím,“ souhlasil kapitán. „Posuneme průzkum nočních skenů o půl hodiny.“ S těmi slovy vstal a vyšel z místnosti.

Kathleen se k nim posadila ke stolu, sundala si brýle a složila je. „Vím, že mi nedůvěřujete, Patricku.“ Přitom pohlédla na Francouze s nakloněnou hlavou, ale ten opětoval její pohled s pevně sevřenými rty.

„Přála bych si,“ pokračovala po krátké odmlce, „abych vám mohla dokázat, že stojím bezvýhradně na vaší straně a chci vám ze všech sil pomáhat. A že samozřejmě nemám nic společného s tímto případem.“

Patrick stále zarputile mlčel.

„Jinak vám docela rozumím,“ poznamenala. „Já bych na vašem místě smýšlela stejně.“

Jedinou reakcí, které se dočkala, bylo krátké a úmyslně strojené ušklíbnutí.

Tísnivé mlčení nakonec prolomit Peter. „Postarejme se tedy nyní o osvětu, slečno Denverová…“

„Kathleen,“ opravila ho s úsměvem.

„… a prozatím pokračujme ve své práci. In dubio pro reo.“

„To je od vás milé, Petře,“ ocenila a položila ruku na profesorův loket. „Velmi si toho vážím.“

„Dobře, tak to by stačilo,“ ozval se Patrick a zvedl se. „Půjdu si teď po svých. Petře, uvidíme se později u skenů.“ Nečekal na odpověď a nechal oba o samotě.

„Jak s ním vůbec můžete pracovat?“

„Mýlíte se, jestli očekáváte, že začnu svého kolegu pomlouvat. Velmi si ho vážím a jeho pomoc je stále neocenitelná.“

„O tom nepochybuji, nechtěla jsem vám tím vsugerovat nic špatného. Třeba je ten pes zakopaný ve mně. Možná mám v sobě něco, co ho dráždí.“

„Teď je hlavní to, aby každý z nás dělal svou práci. Osobní animozity nejsou pěkné, ale nesmí nám zakalit úsudek ani ovlivnit činorodost. Nejbližší půlhodinu byste mohla využít k tomu, že vytvoříte koncept další tiskové zprávy.“

Kathleen se na profesora usmála. „Obdivuji vaši cílevědomost, Petře.“ Pak si znovu nasadila brýle. „Tak mi povězte, kolik toho chceme tisku prozradit.“

„Měli bychom nabídnout nepřímou odpověď na dnešní bulvární článek, aniž se o něm konkrétně zmíníme. Mohli bychom jim poskytnout i snímek kvádru, pokud možno nějaký kvalitnější záběr. K tomu pár naprosto věcných údajů, jako například rozměry a některé aspekty, které činí z těchto artefaktů záhady, ale bez toho, že bychom sami o něčem spekulovali. Čtenáři musí pochopit, že se v žádném případě nejedná o kontejner nebo jiné pozůstatky moderní civilizace. Měli by vytušit, že bloky, jejich poloha a materiál jsou opravdu nevysvětlitelné. Ale musí to být vědecky exaktní popis bez sebemenší domněnky.“

„Máte velmi konkrétní představy… Nebude snadné to podle nich uskutečnit.“

Peter se pousmál. „Proto jsem také rád, že vás máme na palubě.“

„Teď prosím off the record: Co si vy sám o těch věcech myslíte? Věříte, že pocházejí z Atlantidy?“

„Já jen nerad spekuluji…“

„Jistě, ale kdybyste musel spekulovat?“

„Kdyby mě neposilovala naděje, že bychom skutečně mohli najít ten zaniklý kontinent, nebyl bych tady.“

Povzdechla si. „Ano, já vím, ale jednou bych to od vás ráda slyšela. Co si představujete v odvážných snech? Co jsme to tam našli? Co ještě objevíme?“

„Upřímně nevím, co tím… nu dobrá, proč ne, možná to jsou pozůstatky atlantské kultury. Zatím si nedokážu představit, co by to mohlo být. Možná to jsou schrány neznámého druhu. Nebo jde o stavební materiály, něco jako kameny ze zdi nebo jiného architektonického komplexu. Nevím ani, jaké části kdysi potopené kultury se vůbec ještě dají najít. Atlantis údajně měla obrovskou rozlohu. V podstatě by skoro půl mořského dna odsud až k Azorským ostrovům mohla být jediná zaniklá pevnina. To, co hledáme právě tady, jsou zbytky možného hlavního města. Tak rozsáhlé souostroví jako Atlantis se ale nepotopilo jako loď. Ostrov sahá až na mořské dno. Jistě, v poslední době ledové ležela mořská hladina hlouběji. Není však relevantní, jestli to bylo padesát, sto nebo dvě stě metrů. Tady přece mluvíme o třech a půl tisících metrů. Ostrov nesjede jednoduše do hlubiny jako výtah. Pokud je tu něco potopeného, muselo to být ničeno dlouhodobě, nikoli jen jednorázově a povrchně.“ Uchopil vidličku a vyryl na zesílený ubrus hrubý nákres. „Jedna teorie tvrdí, že mohlo dojít k pohybu podmořských geologických desek, vyvolanému nějakou gigantickou katastrofou, například nárazem asteroidu. Šokové vlny se šíří v zemi, zemská kůra na mořském dně se u hran desek roztrhne a všechno se posune. Představte si zamrzlé jezero, v jehož vodě vybuchne bomba. Všechno se roztříští na jednotlivé kry. A teď se to jezero trochu smrští. Výsledkem je, že se některé ledové kry vsunou pod jiné. Nějak podobně – každopádně podle této teorie – mohla být posunuta směrem dolů i deska zemské kůry. Po nebeském ohni, tedy ohni sršícím z nebe, zemětřesení a záplavových vlnách mohlo být celé souostroví vtaženo pod vodní hladinu a zmizet v nedosažitelné hlubině.“

„To je fascinující…“

„Upřímně řečeno, člověk se musí pořádně snažit, aby si takový scénář vůbec představil. A netuším, jestli se dá tohle všechno smysluplně propočítat, tedy hraniční síla nárazu, intenzita vyvolaného zemětřesení, výška vln tsunami, množství materiálu vyvrženého do atmosféry, klimatické dopady a tak dále. Třeba by katastrofa s takovým efektem vůbec nebyla možná, protože by na další miliardy let zničila veškerý život nebo by planetu roztříštila na dvě poloviny.“ Pohodlně se opřel. „Je pravda, že ani nově nalezená část Platonova dialogu Kritias nám nevysvětluje, jak přesně se ostrov potopil. Důvodem je nejspíš to, že by se to tehdy ani s exaktními zprávami očitých svědků – kteří v té době už nežili – nedalo vysvětlit.“

„Nebyl by to mnohem jednodušší způsob jak Atlantidu hledat? Dokázat, že tato obrovská pevnina se nikdy nemohla potopit? Pak by přece bylo rázem jasné, že neexistovala ani samotná Atlantis…“

Peter přikývl. „Máte naprostou pravdu. Přesně tak si počínají ti, kteří odmítají v Atlantidu uvěřit. Celá staletí, no vlastně tisíciletí, se skeptikové pokoušejí dokázat, proč Atlantis nikdy nemohla existovat – protože nesouhlasilo stáří nebo velikost, poloha či způsob zániku. Není to zajímavé? Nevěřící se snaží prokázat neexistenci Atlantidy, jako by jim na tom nesmírně záleželo.“

„A tohle všechno vás nezastavilo?“

„Platonova zpráva je sice nepravděpodobná a některé její části jsou nesporně fiktivní. To však zdaleka neznamená, že by byl celý příběh vymyšlený. Dosud neexistují žádné důkazy pro nebo proti takové kultuře. Nerad spekuluji, jak jsem se zmínil na začátku, ale také bych velmi nerad zavrhoval jakoukoli myšlenku jen proto, že zdánlivě neexistuje jednoduché řešení. Raději všechno vidím v oblasti možného, než se doberu ověřených údajů.“

„Ovšem na pouhou možnost mi tato akce připadá hodně náročná. A drahá.“

„To je pravda, ale v posledních letech se mi spojilo tolik dílků skládačky, že mě to k takovému pokusu opravňuje.“

„Přesto to jsou jen indicie, žádná fakta… mám pravdu?“

„Mám pocit, že jste strašně zvědavá. Nemá být tohle křížový výslech, který chcete použít pro svou dokumentaci?“

Kathleen se zasmála. „Ne, to v žádném případě! Chtěla bych jen pochopit, jak myslíte, v co věříte… Opravdu se domníváte, že mohla existovat tak stará kultura, která obohatila jiné starověké civilizace?“

„Nedomnívám se, že to tak bylo, ale umím si představit, že by to tak mohlo být.“

„To se mi na vás líbí, že hned takové věci kategoricky neodmítáte. Vytváří to prostor pro mnoho možností a odpovědí – dokonce i pro takové, které vám nyní připadají naprosto nemyslitelné.“

Peter se na ženu chvíli zkoumavě zadíval. „Máte na mysli něco určitého?“

„Už jste někdy přemýšlel o tom, jestli nejste na stopě skutečného stvořitele? Že nebyla stvořena jen naše kultura, ale i veškerý život?“

„Kathleen, teď mluvíme o období několika desetitisíciletí, nikoli milionů let nebo době prvotního třesku.“

„Víte, co vás očekává na konci vašeho pátrání?“

Peter přimhouřil oči. „Nemám v úmyslu pouštět se do této nesmírně spekulativní oblasti.“

Kathleen jen mávla rukou. „Jistě, vždyť to byla jen otázka.“ Vstala. „Jdu se tedy postarat o další tiskové prohlášení.“

Sešli se v laboratoři. John už seděl u počítače a vyvolával jednotlivé údaje, které v noci zaznamenal Sentry. Už při zběžném pohledu s nejnižším stupněm rozlišení se dalo poznat, že skenování tentokrát proběhlo bez rušivých vlivů a sonda fungovala bezvadně.

Kapitán zvětšil oblast poblíž černých kvádrů. Teď bylo patrné, že jde o nepředstavitelně rozsáhlé pole trosek přesahující kartograficky zpracovanou část dna. Nejvíc je zajímalo místo, které se před okem Jasonovy kamery objevilo jen jako černá plocha. John záběr kamery zaostřil.

„Přesně jak jsem si myslel,“ poznamenal Patrick. Senzory Sentry tu zaměřily profil hladký jako podlaha z leštěného mramoru. „Tohle rozhodně není přírodního původu. Vidíte ta čísla? V celé oblasti ani centimetr odchylky. Znovu opakuji, že tohle není pevné dno. Je to jen dělicí vrstva. Tekutina odlišné hustoty, záření nebo cokoli jiného. Horizontálně dokonalý a zcela rovný úkaz.“

„V mořských hlubinách existují přírodní dělicí vrstvy,“ prohlásil John. „Voda s vyšším obsahem soli, větší hustotou, odlišnou teplotou. Už jsme pozorovali efekty vypadající jako louže, řeky nebo celá jezera nacházející se na mořském dně. Ale za prvé se pohybovaly a za druhé nebyly černé!“

„Ano,“ přisvědčil Patrick, „a proto máme tady co činit s umělým výtvorem.“

„Prosím vás!“ podivil se John. „Kdo nebo co by v takové hlubině něco vytvářelo? Na celém světě najdete jen pár ruských nebo japonských ponorek, které by vůbec dokázaly proniknout do takové hloubky.“

„Jak se už Patrick zmínil,“ zapojil se do rozhovoru Peter, „známe obdobné fenomény ze svých posledních projektů. Zatím pro ně nemáme žádné vědecké vysvětlení, ale zůstává skutečností, že jsme už narazili na energetická pole se záhadnými vlastnostmi, která byla podle všeho podstatně starší než všechny nám dosud známé kultury. Tato plocha zapadá do našich dosavadních zjištění. Souhlasím s Patrickem, že navzdory veškerému zdravému rozumu se s největší pravděpodobností jedná o umělou bariéru skrývající něco, co je uložené ještě hlouběji.“

John s povzdechem zavrtěl hlavou. „A co tím chcete říct?“

„Musíme dolů,“ odpověděl Patrick. „S Jasonem. Musíme se pokusit proniknout tou vrstvou a zjistit, co se nachází pod ní. Je to jediná možnost.“

„Nemohu riskovat svou výbavu. Neumíte si představit, jak drahý byl vývoj Jasona.“

„Nic se nestane,“ ujistil ho Patrick. „Jestli chcete, abychom vám podepsali záruky, rádi to uděláme. Nemáme však nekonečně mnoho času. Teď jsme tady, našli jsme první artefakty, takže musíme pokračovat, nebo můžeme celý projekt klidně odpískat.“

Peter vstal a položil kapitánovi nezvykle naléhavým způsobem ruku na rameno. „Má pravdu, Johne. Stojíme před zlomovým objevem. S vědeckou analýzou toho, co nás čeká, vzbudíme takovou pozornost, že klidně získáte sponzorské prostředky na deset takových robotů.“

Kapitán se zhluboka nadechl a pak přikývl. „Dobře. Pošleme dolů Jasona.“

„Je vám jasné, že práh bude možná problematický?“ zeptal se Peter Francouze, když zanedlouho osaměli. „Když si vzpomenu na jeskyni v Languedocu…“

„Já vím,“ souhlasil Patrick, „ale těžko říct, jestli se i zdejší vstupní oblast chová stejně.“

„Ve Francii byla temnota neproniknutelná pro záření i elektřinu!“

„Ano, ale tam to bylo jiné. Jeskyně všechno pohlcovala. Tady ale temnou vrstvu odráží i sonar. Je tudíž jinak strukturovaná.“

„V jeskyni jsme museli sondu vytáhnout za kabel, protože za prahem jsme ztratili jakýkoli kontakt,“ připomněl Peter. „Představte si, co by se stalo s Jasonem, kdyby se podobným způsobem vymkl naší kontrole!“

„Ano, jistě,“ uznal Patrick s pevně stisknutými zuby. „Ale to je riziko, které musíme podstoupit.“

„Měli bychom o tom informovat Johna.“

„To je skvělý nápad. Jen těžko byste našel rychlejší způsob jak všechno zrušit.“

Peter neodpověděl.

Právě při obědě obdrželi hlášení, že Jason dosedl na dno oceánu.

Patrick zcela v rozporu se svou známou vášní pro co nejdelší kulinářské rozkoše přímo vyskočil ze židle. „Jdeme na to, kolegové!“

O několik minut později se sešli na kontrolním stanovišti dálkově řízeného robota. Dick už seděl u řídicí konzole.

„Jsou přístroje online, máme všechno pod kontrolou?“ zeptal se Patrick.

„Všechno je připravené,“ ujistil ho pilot.

Francouz se podíval na monitor, který byl přeplněný komplexními daty o skenovaném profilu dna. Jasona nyní dělilo deset metrů od černé plochy. Posadili se. I Kathleen, která s sebou tentokrát neměla obvyklou výbavu, se uvelebila v křesílku a Patrick vydal pokyn, aby začal robot pracovat.

Dno pod ním hladce klouzalo. Rychle překonali písčitý úsek a stanuli u hranice, kde se rozkládala neprůhledná černá vrstva. Dick robota zastavil a s neskrývaným očekáváním se podíval na Petra a Patricka.

„Jestli jsou naše domněnky správné,“ ozval se Patrick, „pak je ta temná vrstva nehmotná jakýmsi druhem nám neznámého záření. Pod ní se prostě nachází další voda. Dno na tomto místě na mě nepůsobí dojmem, že by zničehonic prudce klesalo. Navrhuji tedy posunout Jasona ještě kus dopředu, padesát až sto metrů, možná i víc. A tam ho zvolna spustíme dolů.“

„Spustit?“ zeptal se nevěřícně Dick. „Do té temné věci?“

„Není to věc,“ opravil ho Patrick. „Je to prostě jen voda. Důvěřujte mi.“

Technik se nerozhodně zadíval na kapitána, který jen mlčky přikývl.

Dick se tedy znovu otočil k přístrojům a uchopil do ruky ovládací páku. Jason popojel dál a za chvíli ho obklopila temnota, v níž kamera robota nepřijímala žádné údaje. Orientaci umožňovaly jen hodnoty měření pozice a výšky. Jason postupoval jen pomalu, protože Dick se neodvážil zařadit nejvyšší rychlost. Několikaminutový přesun naslepo byl jen obtížně snesitelný a všem naprosto zřetelně předvedl, jak vypadá absolutní bezmoc. Jen pilot byl schopen navigovat robota na přímém kurzu, aniž se nechal vyvést z míry chybějící optikou.

Nakonec upozornil: „Jsme tam, vzdálenost od prahu je sto metrů. Je to dost daleko?“

Patrick pokrčil rameny. „To upřímně řečeno nevíme. Tohle místo může být stejně dobré i špatné jako kterékoli jiné.“

„Spekulace nám teď moc nepomůže,“ prohlásil rozhodně Peter. „Můžeme to jen vyzkoušet.“

„Spusťte ho!“ přikázal John pilotovi.

Dick obsluhoval přístroje špičkami prstů.

Monitor byl temný, a tak se oči všech upínaly k jednotlivým datům. Teplota 4,2° C, hloubka 3512,4 metrů, vzdálenost ode dna 1,7 metru.

Poslední údaj se trýznivě pomalu zmenšoval.

„Namířím reflektory a kameru co nejvíc dolů,“ prohlásil Dick. Změna se na monitoru neprojevila. Jen naměřená hloubka, která postupně přibývala.

„Padesát centimetrů ode dna,“ upřesnil. „Ještě kousek a dosedneme.“

„Nedosedneme,“ namítl Patrick. „Pokračujte.“

„Dělejte, co vám říká,“ potvrdil John.

Údaj se dál měnil.

Čtyřicet centimetrů nade dnem, pak pětatřicet.

„Teď bychom se měli dotknout dna,“ ozval se potichu pilot. Stále však obsluhoval Jasonovo dálkové řízení.

Třicet centimetrů. Pětadvacet. Dvacet.

„Nerozumím tomu… zřejmě se do toho noříme. Jasonova opěrná ramena se už dávno měla usadit.“

Patnáct.

Deset.

Pět.

Kamera robota nadále zobrazovala absolutní tmu.

Pak dosáhl ukazatel hloubky své maximální hodnoty –3514,1 metrů. Výška nade dnem ukazovala 0,0 metru.

„Jsme tam,“ upozornil Dick. Jeho hlas nebylo v hrobovém tichu kontrolního stanoviště skoro slyšet.

„Ještě zdaleka ne,“ namítl Patrick. „Sestupte hlouběji.“

„Jsme na dně! Dál už to nejde.“

„Věřte mi.“

John položil pilotovi ruku na rameno. „Zkuste to.“

Dick proti své vůli pohnul ovladači a znovu uvedl Jasona do pohybu. Naměřené hodnoty se začaly měnit.

„Co to k čertu…!“

Přístroje pořád hlásily hloubku 0,0 metrů. Hodnota výšky nade dnem zmizela a místo ní se objevilo E 99999.9.

Dickovy prsty zaševelily na klávesnici a na monitoru se objevila příkazová řádka. Bleskově do ní napsal několik příkazů a na obrazovce se začal míhat soupis nesrozumitelných pojmů a hodnot.

„Určitě jde o selhání!“ zvolal pilot. „Hloubkoměr a sonar mají výpadek… Nedostáváme už žádné hodnoty!“ Jeho ruce divoce kmitaly mezi tlačítky, klávesami a ovladači sem a tam. „Zastavil jsem Jasona… Zajímavé, systém vlastní diagnostiky nehlásí problémy…“

„Protože žádné neexistují,“ konstatoval Patrick klidným hlasem. „Data nedostáváme proto, že černá vrstva všechno pohlcuje. To je úplně normální.“

„Normální?!“

„Řekněme, že jsem to očekával.“ Francouz se zazubil. „Musíme ještě trochu hlouběji. Proniknout celou vrstvou.“

John přikývl.

Dick zavrtěl hlavou a sáhl po ovládací páce. Bylo na něm vidět, že se přitom necítí ve své kůži.

„Dobře,“ souhlasil váhavě. „Pohon funguje, Jason klesá. Zadní lodní šrouby běží, takže ho to trochu posunuje dopředu. Tedy měly by běžet…“ Ukázal na nezměněné hlášení na monitoru. „Z hodnot se ovšem nedá nic vyčíst.“

„Počkejte chvíli,“ uklidňoval ho Patrick.

Zničehonic temná obrazovka doslova vzplála. To, co spatřili, odporovalo jakémukoli očekávání.

Hloubkoměr zvolna odpočítával od nuly vzestupně, přesně tak, jako by se robot právě ponořil pod vodní hladinu. Přístroje udávaly vzdálenost ode dna 57,2 metru. Nejpodivuhodnější však bylo to, co zachytila kamera. Místo dosavadní absolutní tmy se před nimi otevřelo panorama podmořského světa, jaký se dá vidět při šnorchlování. Žádní živočichové, ale rozeklané skalní formace ponořené do mihotavého fialovomodrého světla. Fascinující útvary se ztrácely v nesmírné hloubce.

„Zastavte!“ zvolal Patrick. „Zastavte Jasona.“

Dick splnil pokyn a robot strnul na místě.

„Funguje to,“ zašeptal Peter tak, že mu rozuměl jen Patrick. Francouz s úlevou přikývl. Riziko, že práh přeruší komunikaci s přístrojem, bylo zažehnáno.

„Dobře,“ pokračoval Francouz. „Teď ho nastavte tak, abychom viděli nahoru, na tu černou vrstvu, kterou jsme právě pronikli.“

Robot a jeho kamera se pomalu natočily.

Místo temné plochy se však objevila zářící rovina, která se rozprostírala ve vodě jako fantastická obloha.

„Dělicí vrstva!“ konstatoval Patrick. „Jen si to důkladně prohlédněte, Petře. Na obou stranách působí naprosto rozdílně!“

„To je nevýslovně fascinující,“ odpověděl potichu profesor.

„Nic podobného jsem ještě neviděl!“ přiznal John a posunul se o kousek dopředu. „Co je to?“

„Tohle všechno prostě není pravda!“ zavrtěl nevěřícně hlavou Dick. „Hloubka se měří pomocí venkovního tlaku. Pokud data souhlasí, působí tam najednou stejný tlak jako kousek pod vodní hladinou. Jak to proboha funguje?“

„Třeba je to gigantické silové pole,“ poznamenal Patrick.

„Silové pole?!“

„Nevíme, jak ten efekt vzniká,“ vysvětlil Peter. „Ale kultura, kterou hledáme, viditelně disponovala technologií, kterou dosud neznáme.“

„To je neuvěřitelné,“ zamumlala Kathleen.

„Můžete Jasona nasměrovat zase dolů?“ zeptal se Patrick. „Chtěl bych vidět, co je pod ním!“

Objektiv kamery se pozvolna stočil požadovaným směrem. Robot se pomalu nořil níž a otáčel se přitom kolem vlastní osy. Na všechny strany se rozprostírala bizarní krajina tvořená skalními vrcholky, terasami a svahy. Na několika místech se skály vypínaly téměř až k dělicí vrstvě, jinde se vlastní dno nacházelo v nezměřitelné hloubce.

„Tady jsme našli vhodné místo k ponoru,“ podotkl Patrick.

„Je to velice nepřehledná oblast,“ usoudil Peter. „Jako bychom se ocitli uprostřed pohoří.“

„Ano,“ potvrdil Patrick. „Vlastně bychom sem měli poslat sondu Sentry a pořídit kartografické záznamy. Jinak nemáme šanci tady něco najít.“

„Přesto bychom se měli ponořit ještě hlouběji,“ namítl Peter.

„Proč? Prohlížet si kameny?“

„I kdyby to tak bylo, ano!“ trval na svém profesor. „Cítíte stejné vzrušení jako já? Pravděpodobně jsme po desetitisíciletích první lidé, kteří tohle vidí, možná jsme vůbec první! Je to výprava do cizího světa a my se jí účastníme s kamerou. To přece musíme využít!“

„Vidím to stejně,“ připojila se Kathleen. „Měli bychom se trochu porozhlédnout, dokud můžeme.“

„Rozumím vašemu přání,“ uznal kapitán, „ale v té oblasti můžeme navigovat jen velice opatrně. Hlavně se však nemůžeme ponořit příliš hluboko. Podstupujeme příliš velké riziko, že kabely uvíznou na skalách, protože přesně neznáme prostředí.“

„Dick si na to dá pozor,“ poznamenal Patrick. „Že je to tak?“

„Udělám vše, co je v mých silách,“ odvětil pilot.

Jason začal znovu klesat. Po deseti metrech se ociti u skály, na kterou namířil své reflektory, a v určité vzdálenosti od její stěny pokračoval v ponoru.

„Žádné usazeniny,“ povšiml si Patrick.

„Vypadá to úplně jinak než jakékoli mořské dno, které jsem dosud viděl,“ přisvědčil John.

„Nikde řasy nebo koráli, dokonce ani stopy po vápenci, žádní krabi či malí mořští živočichové,“ vypočítával Patrick. „Jako by tady všechno vyhynulo. Skutečná měsíční krajina, když se mě na to zeptáte.“

„Zřejmě to má co činit s tím prahem,“ uvažoval Peter. „Určitě neexistuje mnoho živočichů, kteří by přežívali v hloubce tři a půl tisíce metrů. Pokud ano, jsou jistě skvěle přizpůsobeni enormnímu tlaku. A zůstává otevřenou otázkou, co se stane, když najednou překročí práh a dostanou se do oblasti, kde téměř není vnější tlak, jak právě dosvědčil Dick. Pravděpodobně by je to na místě roztrhalo, že?“

„To máte pravdu,“ souhlasil Patrick. „Především se to týká vzduchových komor nebo rozpínavých plynů v tělech. To se nemusí týkat veškeré fauny, například úplně mimo jsou bakterie nebo řasy. Bez ohledu na práh by se měl tady dole vyvinout vlastní biotop. Vlastně neměl, nýbrž musel. Ale voda je tak průzračná…“

Jason sestupoval dál, jeho reflektory neustále osvětlovaly skalní stěnu.

„Při pozornějším pohledu,“ uvažoval Francouz, „to nevypadá na magmatickou horninu, která byla kdysi vytlačena z mořského dna směrem vzhůru. Spíš to působí dojmem úplně běžné skály na souši. Podívejte, nenajdete tam žádné vodorovné stopy po erozi, které by po sobě zanechalo proudění, nýbrž svislé pruhy, které známe z pohoří. Celé to vypadá jako horský vrchol!“

Jason se pořád ještě spouštěl do hlubiny. Podle naměřeného údaje se pohyboval třicet metrů nade dnem. Pohled na skalní stěnu se však neměnil. Jakmile Patrick vyslovil srovnání s pohořím, připadalo Petrovi stále obtížnější oprostit se od té myšlenky. Na rozdíl od dosavadního ponoru do hlubiny byl obraz na monitoru dokonale jasný, ve světle reflektorů se nevznášely žádné částice, výhled nebyl ničím zkalený a horská stěna, která kolem nich defilovala, vypadala jako z pohledu slaňujícího horolezce. Jistotu, že se nacházejí tisíce metrů pod mořskou hladinou, vystřídal matoucí pocit nádherného letu.

„Ještě deset metrů,“ upozornil Dick. „Nakloním Jasona, aby kamera směřovala dolů a my viděli, kam se blížíme.“

Zdálo se, jako by se obraz na monitoru převrátil, a za chvilku spatřili dno. Světlo zářící z dělicí vrstvy, bylo pořád tak jasné, že se daly v mihotavém pološeru rozpoznat i detaily.

„Zatraceně!“ Patrick sebou na židli škubl. „Co to k čertu je?“

Zdola proti nim cosi svítilo, ale z téhle výšky se to nedalo rozeznat.

„Tam něco leží,“ usoudil John.

„Jděte hlouběji, Dicku!“

Skalnaté dno se pozvolna blížilo a svit nabíral na intenzitě. Jason se nacházel pouhých osm metrů nad ním.

„Nic tam nesvítí,“ upřesnil Patrick. „Je to odraz reflektorů.“

„Údaj o hloubce není stálý,“ ozval se najednou Dick.

„Jak to myslíte?“ zajímal se Peter.

Technik ukázal jednou rukou na údaj o dosažené hloubce na monitoru, zatímco druhou stále obsluhoval ovládací páku. „Vidíte? Osm metrů ode dna. A jakmile se Jason nepatrně pohne stranou, rázem to jsou pouhé dva metry. A tady zase osm. To znamená, že se tam ze dna vypíná do šestimetrové výšky cosi tenkého.“

„A zároveň něco zrcadlového,“ usoudil Patrick a posunul se na židli ještě víc dopředu. „Zamiřte opatrně do hlubší zajištěné oblasti, abyste si vytvořil dost prostoru, a pak půjdeme co nejdál, abychom viděli, co to je!“

Robot se nepatrně odsunul stranou a velmi pomalu pokračoval v ponoru. A skutečně – zhruba po dvou metrech se v dosahu objektivu ukázal nějaký objekt. Pomalu se na monitoru posouval, jak kolem něho Jason klouzal níž a níž.

„Jen se na to podívejte!“ zvolal Patrick.

Před jejich očima se tyčila ze dna řídká konstrukce z leštěného kovu. Byla to složitě vytvořená soustava sloupů, které nebyly širší než patnáct nebo dvacet centimetrů, s četnými postranními výčnělky, výstupky a hranami. Tvarem to připomínalo rozbujelou krystalickou strukturu. Jemné rýhy na povrchu však jednoznačně prozrazovaly, že jde o jakousi uměle sestrojenou technickou aparaturu. V hlouběji položené části objektu se nakonec ukázalo něco, co rázem odstranilo veškeré pochybnosti – byly to písemné znaky.

„Písmena, Petře! Stejná jako na černých kvádrech!“

„Vidím to…“ Profesor už nedokázal potlačit v hlase silné vzrušení.

„Třeba to jen spadlo z lodě,“ přemýšlel opatrně John, který sám nemohl odpoutat pohled od monitoru. „A pak to tady dole uvízlo převrácené.“

„Ode dna nás dělí už jen půl metru,“ informoval Dick. „Přesunu kameru.“

„No, tak náhodně to tam určitě odnikud nespadlo, Johne,“ ozval se Patrick. Ve světle reflektorů se dalo poznat, že konstrukce se směrem k dolní části rozšiřuje a je ukotvena nosnou deskou v podloží. „Tu věc tam někdo naprosto vědomě a úmyslně nainstaloval.“

„Ale kdo by dokázal v takové hloubce něco připevnit ke dnu?“ zeptala se Kathleen.

„Otázka by měla spíš znít,“ upozornil Dick, „jak lze vůbec v takové hloubce něco připevnit!“

„Pokud to jsou části kontinentu,“ přemýšlel Peter, „který se nějak potopil do moře, a ten objekt je tedy příslušně starý, pak se určitě nenacházel pořád pod vodou. Naopak, stál na vyvýšeném místě, možná v horách. Nezapomeňte, že z celé oblasti vidíme jen nepatrné úseky, které kdysi tvořily vrcholy.“

„Mám se pokusit odebrat vzorek materiálu?“

„Ne!“ zvolal Patrick a trochu tišeji dodal: „V žádném případě. Nevíme, co to je. Netušíme, co se stane, když se toho dotkneme.“

„Co by se mělo stát?“ nadhodil John. „Jsou to jen sloupy, navíc kdovíjak staré. Je zázrak, že neshnily. Máte strach, že se ta konstrukce rozpadne?“

„To rozhodně ne,“ opáčil Patrick. „Ale myslíte, že dělicí vrstva a silové pole, nebo co to vlastně je, ve kterém se teď nacházíme, jsou přirozené fenomény? Peter a já jsme už v jiných zemích narazili na zbytky této technologie. A ať je jakkoli stará, pořád funguje. Tahle věc může být dálkový vysílač, energetický zdroj, prostě cokoli. Dotýkat se toho by mohlo být stejně nebezpečné jako vrtat šroubovákem do transformační stanice.“

„Vaši fantazii bych chtěl mít,“ utrousil John.

„Teď jste promluvil jako Peter.“

„Má pravdu, Johne,“ vmísil se do rozhovoru profesor. „Technika, kterou vidíme, zdaleka převyšuje naše znalosti. Měli bychom se od ní držet co nejdál, dokud nepochopíme, s čím máme co dočinění.“

„A jak to chcete zjistit?“

„Musíme pokud možno nafilmovat každý centimetr toho objektu. Snad nám ty písemné znaky nebo jiné detaily prozradí něco o jeho funkci.“

„Dobře.“ John přikývl. „Navrhuji tedy, aby Dick obkroužil celou konstrukci a zdokumentoval ji. Pak Jasona vytáhneme nahoru. Ta oblast je příliš členitá, než abychom se v ní pohybovali víceméně nazdařbůh. Než narazíme na další skály nebo artefakty, měli bychom to tam nejdřív pomocí Sentryho řádně naskenovat.“

AUTEC U.S., námořní výzkumné středisko, Andros Island, Bahamy

Walters vzhlédl od podkladů. Nyní měl konkrétní představu o profesorovi historie, který se věnuje výzkumné činnosti. Údaje, které jeho pracovníci shromáždili už před několika dny a kterým dosud nevěnoval pozornost, dávaly tušit, o co jde: Peter Lavell zkoumá dějiny lidské kultury. Putuje nazpět jednotlivými staletími a pátrá po intelektuálním prvotním třesku, hledal zdroj veškerého vědění a moudrosti. Chce pochopit, jak se vyvíjela náboženství a tradiční podání a co ovlivňovalo kultury. Společně s jakýmsi inženýrem se pokouší najít zaniklou vyspělou civilizaci, která by vnesla revoluční změnu nejen do dějepisectví, ale i do technologických vědomostí. Tam, uprostřed Bermudského trojúhelníku, oblasti záhadných fenoménů, profesor hledá něco jako pramen moudrosti, možná dokonce tajuplné technologie. A NSA, která tento region střežila jako oko v hlavě, mu to chce znemožnit.

Možná se tam nenalézají žádné archeologické poklady. Třeba jde jen o vládní tajemství, která jsou úzkostlivě držena pod zámkem. Vojenské přístroje nebo špionážní zařízení. Zřejmě právě to nemají Evropané – a Kubánec – v žádném případě najít… Pak by ovšem bylo v zájmu USA, ba dokonce jeho nejvlastnějšího povolání, aby on, nadporučík Walters, takové věci ochraňoval. Ale slouží opravdu k ochraně? Nebo spíš k ničení? Klidně mohou mít svou stinnou stránku, podobně jako nízkofrekvenční sonar. Kdo potvrdí, že četné lodní nehody a tragicky zřícená letadla v Bermudském trojúhelníku nejsou důsledkem utajované vládní technologie?

Ale co když je to něco úplně jiného? Záhada lidstva, cosi prastarého, o jehož existenci NSA sice ví, ale dosud se to nepodařilo prozkoumat? Můžeme si to nárokovat jen sami pro sebe? Je tajemstvím lépe ve vládních sejfech, nebo by je spíš měli zkoumat nezávislí vědci?

Jak nebezpečné může být vědění, které se dostane do nepovolaných rukou?

Walters přemýšlel o rozhovoru s Gabrielem z dnešního rána. Pomohla mu jejich konverzace? Určitě, vždyť ho přivedla k tomu, že se podrobně seznámil s celým projektem. Ale místo toho, aby prozřel a zmoudřel, se cítil stále nejistěji. Co touží Gabriel ovlivnit? Chce zabránit tomu, aby převážily Waltersovy stále silnější antiautoritářské vrtochy a nadporučík začal odporovat pokynům, když je naopak opravdu důležité, aby jako voják chápal jejich nezbytnost? Podrobuje ho stařec zkoušce a zamýšlí prověřit jeho smysl pro povinnost? Nebo chce jen zajistit, že vykoná to, čím byl pověřen? A co když je to úplně jinak a on ho touží přimět k tomu, aby se postavil proti pokynům NSA?

Gabriel mu poradil, aby se podrobně informoval a pak rozhodl sám za sebe. Možnosti však byly příliš mnohotvárné a nemohl během tak krátké doby shromáždit dostatek informací, aby byl s to přijmout správné rozhodnutí.

Odložil desky a obrátil se k počítači. Heslem odstranil bezpečnostní zábranu, kterou už stačil vytvořit spořič obrazovky, a otevřel elektronickou poštu.

Pak se pohodlně opřel.

Pánové ve Fort Meade očekávají, že projekty ukončí a předloží jim hlášení o dosaženém úspěchu.

Za chvíli zavrtěl hlavou a rozmyslel si to. Připojil kontrolní údaje, které mu dnes obstarali jeho lidé, k e-mailu a stejně jako předchozího dne je odeslal kontaktní osobě v CSS. Příkaz NSA, který včera obdržel jako odpověď, prostě a jednoduše ignoroval. Věděl, že takhle to nemůže dělat donekonečna, ale aspoň získal čas. Zvláště když po odeslání pošty počítač vypnul a ukončil pro dnešek veškeré jeho pracovní povinnosti.

Na palubě Arga

„Je to absolutně bizarní konstrukce,“ prohlásil Patrick. „Nic na ní se nepodobá obvyklé technologii. Žádné dráhy, nýty ani šrouby. Nedá se nijak poznat, co to je nebo jak to funguje…“ Francouz seděl ve své kajutě u počítače, na který si nahrál filmové údaje o ponoru Jasona. Společně s Petrem pak získaný materiál vyhodnocovali. Procházeli film téměř záběr po záběru a stále hledali ještě lepší nastavení a ostřejší detaily.

„Teď přijdou ty písemné znaky,“ upozornil Peter. „Zastavte tenhle snímek.“ Profesor sáhl po výtiscích, na kterých byly vyobrazeny zlaté destičky, a porovnal symboly s jejich protějšky na obrazovce. „Některé se opakují, vidíte?“

„Hmm… Měli bychom ty fotografie poslat do Francie, aby měla Marie víc materiálu.“

„To je asistentka vašeho známého?“

„Ano, přesně tak.“

„Už na něco odpověděla?“

„No, kouzlit asi neumí, teprve včera jsem jí poslal druhou várku fotek. Kromě toho zbytek světa má dnes neděli.“

„Tak dobře. Můžete jí po internetu poslat celý film?“

„V zásadě ano, ale jsou to příliš rozsáhlé soubory. Nevím, jestli Gérardův e-mailový účet přijme poštu s tak objemnou přílohou. Raději vyberu nejdůležitější snímky a pošlu jí je zazipované.“

„Určitě máte pravdu.“

Ozvalo se krátké zaklepání na dveře kajuty. Vzápětí se otevřely a vstoupil John.

„Pánové, máme vážný problém. Následujte mě prosím do laboratoře.“

Petra a Patricka vylekala kapitánova naléhavá výzva, a tak za ním hned vykročili. V laboratoři na ně čekal mladý muž, se kterým dosud neměli nic dočinění.

„To je David, náš administrátor,“ představil ho John. „Je odpovědný za počítačovou síť a všechny otázky IT. Davide, vysvětlil bys prosím ještě jednou, co se stalo?“

Oslovenému mladíkovi bylo nanejvýš dvacet. Dlouhé černé vlasy měl svázané do culíku a měl na sobě hnědé tričko s nápisem Jsem / root (/root je softwarová doména nejvyššího řádu, pozn. překl.), já na to mám!

„Hi,“ pozdravil a zvedl krátce ruku. „Takže asi takhle… Když jsem před půlhodinou chtěl archivovat data, prověřil jsem, kolik místa ještě zbývá na disku a jestli nemusím použít jiný. Jeden byl totiž včera skoro plný. Teď ale bylo najednou 100 giga volných. Podíval jsem se do struktury a zjistil, že některé adresáře jsou skoro prázdné. Kromě toho byla disková jednotka po celou dobu strašlivě pomalá, systém byl vytížen na osmdesát procent. Zkontroloval jsem tedy všechny běžící procesy. Našel jsem pár žroutů kapacity, které jsem neznal. Samozřejmě jsem je zavřel, ale ony stále znovu nabíhaly.“

Peter zvedl obočí a s pokrčením ramen se podíval na kolegu. Patrick však svraštil čelo a povzbudivě na muže kývl.

„Projel jsem celý databázový server,“ pokračoval David, „a odpojil všechny datové paměti. Předtím jsem se připojil na virtuální úložiště Sandbox, do kterého jsem vše naskenoval. Ještě že jsem se předem informoval, jak tu probíhají základní procesy.“ Významně se odmlčel. „Jsou to viry.“

„Viry?“ opáčil Peter. „Ty pochází z internetu?“

„Ano – tedy chci říct ne. My máme proxy server, který se nachází v demilitarizované zóně, podobně jako všechny počítače s přístupem na internet. Nejsou po síti spojeny s interními systémy.“

„A jak se tedy ty viry dostaly do systému?“

„Každý, kdo tady může pracovat na počítači,“ vysvětlil Patrick profesorovi, „by mohl takový virus nahrát. Z CD-romu nebo flashky.“

„Tak jednoduché to zase není,“ připomněl David. „Bez administrátorského oprávnění nemůže nikdo nic nahrát. Systém je v podstatě zabezpečený.“

„Jo v podstatě, aha. Přesto ho zřejmě někdo překonal!“

„No,“ vmísil se Peter, „když víme, za jakých předpokladů je něco takového možné, určitě dokážeme vymezit okruh podezřelých. Kdopak má na palubě takový administrátorský přístup?“

„Jen David,“ odpověděl John.

„Jestli můžu…“ Mladík zaváhal. „V zásadě to tak je. Ale možná existuje na nějakém počítači zapomenutá uživatelská skupina nebo nějaká bezpečnostní mezera. Nebo někdo překonal heslo. To by se klidně mohlo stát…“

„Zapomenuté uživatelské skupiny? Překonané heslo?“ nadhodil ostrým hlasem Patrick. „Je mi líto, ale vaše bezpečnostní opatření mě zatím moc nepřesvědčila!“

„Je to jen spekulace!“ namítl David a zvedl omluvně ruce. „Není to pravděpodobné, ale jsou to teoreticky možné scénáře. Musím všechno prověřit. Projdu všechna kontrolní loga a zkontroluji, kdo a kde se přihlásil na úrovni administrátora sítě.“

„A co je s daty?“ zajímal se Patrick.

„Ta… ech… to je právě ten problém…“

„No tak to už vybalte!“

David se posadil a zimomřivě si zamnul ruce. „Data jsou… pryč.“

„Co nám to tu povídáte?“ zeptal se nevěřícně Peter. „Myslíte smazána?“

„Ne… jsou… byla přepsána. Virus data nevymazal, ale přepsal je samými nulami. Proto se už nedají rekonstruovat – rozhodně ne s běžným softwarem. Potřebujete na to skvěle vybavenou laboratoř, kde dokážou vypátrat i sotva zaznamenatelné stopy předchozí magnetické orientace.“

„Do prdele práce!“ neudržel se Francouz. Po kratší odmlce se zeptal: „Jak to vypadá se zálohováním? Určitě všechno pravidelně zálohujete, ne?“

„Ano, plně automaticky každých šest hodin. Ale už jsem je zkontroloval… nic.“

„Jak to, že nic? Zálohy byly také přepsány?“

„Ne, to ne, ale ukládají se na jediném pevném disku. A ten se zhroutil.“

„To se mi snad jenom zdá!“ Patrick slyšitelně zasténal.

„Co to znamená, že se zhroutil?“ zeptal se Peter.

„To znamená,“ vysvětlil Francouz, „že pevný disk je v čoudu. Není to žádná věda. Veškerá data, která jsme shromáždili, všechny skeny, fotografie, prostě všechno je fuč. A vy, Johne, máte první problém. Někdo na palubě sabotuje naši misi. Nejdřív přihrál tisku naše fotky a teď tohle. Navrhuji, abyste všeho nechal, dokud toho chlapa nenajdete – a já ho pak osobně nakopu do koulí.“

KAPITOLA 11

AUTEC U.S., námořní výzkumné středisko, Andros Island, Bahamy

Walters věděl, co ho čeká, když v pondělí ráno vstoupil na základnu. Na psacím stole ležely dva telefonní záznamy a v e-mailové schránce ho upozorňovalo několik červených vykřičníků na naléhavé zprávy.

Nepřečetl si ani jednu.

Místo toho vyšel na chodbu, pozdravil se s lidmi a zůstal déle než obvykle stát v několika dveřích, aby si chvíli promluvil o naprosto bezvýznamných záležitostech – počasí o víkendu, chycených rybách a nadcházející sezóně pro Miami Dolphins.

Na půl devátou si pozval do kanceláře důstojníka Parkera a prošel s ním plán na celý týden, ačkoli k tomu neměl konkrétní důvod. Rozhovor nakonec trval deset minut jen proto, že se bavili o Parkerově synovi, u kterého byla při běžném školním vyšetření zjištěna legasthenie.

Zanedlouho Walters znovu osaměl.

Když zazvonil telefon a podíval se na displej, zjistil, že je to jeho sekretářka, a tak sluchátko nezvedl, ale rovnou šel do sekretariátu.

„Co se děje, Helen?“

„Pane, je to někdo z Fort Meade. Už od sedmé ráno se vás naléhavě pokouší zastihnout. Napsala jsem vám o tom několik záznamů.“

Přikývl. „Dobře. Povězte mu, že jsem celý den na poradě a uvolním se hned, jak jen to bude možné.“

„Zdá se, že je to velice důležité, pane…“

„Já vím. Děkuji, Helen.“

Otočil se a vrátil se do své kanceláře.

Sedl si k psacímu stolu, sáhl po hrnku s kávou, který byl už před čtvrthodinou prázdný, zase ho odložil, opřel se a zavřel oči.

K čemu mu je takto vykoupený čas, když ho nijak nevyužije? Ale co má dělat? Rešeršní činnost? Zavolat badatelům na Argo a zeptat se na jejich pohnutky?

Ze zamyšlení ho vytrhlo zvonění telefonu. Rozmrzele zvedl sluchátko.

„Helen, říkal jsem vám přece, že jsem na poradě.“

„Pane, tentokrát to není telefonát. U vchodu se ohlásil nějaký muž a vyptával se na vás.“

„No a?“

„Je to nějaký starší pán, zdá se, že není z Fort Meade, ale tvrdí, že ho znáte. Říká vám něco jméno Gabriel Thornton?“

Gabriel!

„Legitimoval se?“

„Samozřejmě, pane.“

Walters zaváhal. Po krátké odmlce vyzval sekretářku: „Přepojte mě na službu konajícího strážného.“

Za okamžik měl na příjmu vojáka u vchodu, který předal sluchátko návštěvníkovi.

„Tady nadporučík Walters. Co pro vás mohu udělat, Gabrieli?“ zeptal se.

„Dobré jitro, nadporučíku. Doufám, že vás nevyrušuji z nějaké naléhavé záležitosti. Šel jsem náhodou kolem základny a sám sebe se ptal, jestli byste neměl čas zajít na kávu. A trochu si promluvit.“

Walters se zarazil. Byl to vlastně dost absurdní návrh. Jako by se dalo očekávat, že velitel vojenské základny… Na druhé straně v něm hlodal neklid. Pálilo ho příliš mnoho otázek. A pokud chce svůj čas opravdu smysluplně využít… Rychle procházel jednotlivé možnosti. Rozhodně nemůže vpustit návštěvníka do armádního objektu. Nadměrná horlivost však také není na místě. Podíval se na hodinky.

„Teď se mi to nehodí, ale před obědem si půjdu trochu zaběhat. Třeba vás potkám na obvyklém místě… Dejme tomu kolem půl dvanácté?“

„Samozřejmě,“ ujistil ho Gabriel. „Tak se zatím mějte.“

Čas se příšerně vlekl. Ještě dvakrát vešla sekretářka a mlčky mu položila na stůl záznamy o telefonních hovorech. On si zatím prohlížel internetové stránky Woods Hole Oceanographic Institution, informoval se o výzkumných lodích a robotech, pozorně si prostudoval webovou prezentaci Etnologického muzea v Hamburku a nakonec našel profesorův článek o možných kořenech egyptské kultury. Nahlédl do světa, který neměl s tím jeho vůbec nic společného – každopádně až dosud ne. Na Googlu narazil na novinovou zprávu Miami Herald, kde mu na každé druhé řádce padlo do očí slovo Atlantis. Potom ho jeho kalendář v Outlooku akusticky upozornil, že je čtvrt na dvanáct. Bylo načase si zaběhat.

Atlantis, pomyslel si, když vycházel ze základny. Co víš o Atlantidě?

„Pane? Dovolíte?“

Strážný vyšel ze služebny a oslovil Walterse.

„Prosím?“

„Pane, nechtěl byste, aby vás někdo doprovázel?“

Podíval se na muže. To je na něm tak vidět, že má schůzku? Ale nemá vlastně ta otázka hluboké oprávnění? Zatím to vypadalo, že Gabriel pro něho neznamená žádné riziko, ale mohl se na to doopravdy spolehnout? Po kratičkém zaváhání zavrtěl hlavou.

„Ne, děkuji.“

Strážný ustoupil stranou, přikývl a nechal Walterse projít.

Atlantis… Že by profesor skutečně hledal Atlantidu? Je to možné? Podle všeho, co zatím o Petru Lavellovi zjistil, by to do badatelovy zájmové oblasti docela dobře zapadalo. Ale Atlantis je přece jen legenda – nebo snad ne? Co když se právě tam, uprostřed Bermudského trojúhelníku, nacházejí zbytky staré kultury? Třeba se tam dají najít poklady nevyčíslitelné hodnoty – stejné jako našel u faraónů. Nejspíš zlato! A vláda by chtěla mít všechno jen pro sebe. Nejsou to však výsostné vody USA. Loď se nachází za hranicemi dvanáctimílové zóny, ale v zóně výhradního ekonomického zájmu jak USA, tak i Baham. Oba státy tam mohou uplatňovat nárok na nerostné bohatství. Nespočívá právě v tom výbušnost výzkumu? Ale to by jen stěží zajímalo NSA…

Přesně v půl dvanácté vyběhl Walter na pěšinu vedoucí nad pláží. Gabriel tam už stál a vyhlížel ho.

„Jsem moc rád, že jste mohl přijít,“ uvítal nadporučíka a podal mu ruku se zlatorudým pečetním prstenem. „Získal jste další informace?“

„Ne tolik, kolik bych si přál.“

„Ano. Jakmile se je jednou vydáme hledat, je naše touha po vědění rázem nenasytná.“

„Bylo na to prostě příliš málo času…“

Gabriel přikývl. „Mohli bychom mít k dispozici celý život, a pořád bychom měli málo času, věřte mi.“

Walters se energicky rozkročil. „Nevykládejte si to špatně, Gabrieli, ale doufám, že jste mě nevyhledal proto, abyste mi zase sděloval obecná moudra.“

„Obecná moudra? Tak to si o mně myslíte?“ Stařec se podíval s úsměvem na nadporučíka a na chvíli se odmlčel. „No, možná máte pravdu. Zdá se, že často bývám nekonkrétní. Podívejte, věřím, že vám takhle pomohu víc než jedinou radou. Všeobecné můžete aplikovat na konkrétní, naopak to jde mnohem hůř.“

„A zase v tom jedete.“

„Ano.“ Gabriel se zasmál. „Opravdu. Je mi to líto. Zkusíme to tedy jinak. Máte nějaké otázky? Nebo raději začneme tím, že mi povíte, co jste zjistil.“

„Atlantis. Hledají Evropané Atlantidu?“

„Z toho lze vycházet, ano.“

„A ten Kubánec?“

„Hledá zlato.“

„Jen zlato?“

„Zpočátku to tak bylo. Teď už zřejmě studuje dosavadní výzkumné výsledky Argo a jistě si dal jedna a jedna dohromady.“

„On zná výzkumné výsledky Evropanů?“

„Ano.“

„Nemohl byste odpovídat trochu podrobněji?“

„Snažím se odpovídat na vaše otázky co nejkonkrétněji, nadporučíku.“

Walters si povzdechl. „Takhle se daleko nedostaneme. Odpovídáte mi, ale já potřebuji pochopit celý kontext.“

„Pak se tedy ptejte dál.“

„Ne… já… Vždyť já ani nevím, na co se vás mám ptát.“

„Naopak, myslím, že víte velice přesně, v čem je podstata. Tím, že analyzujete situaci, sledujete jiný cíl. Vám vlastně nejde o badatele. Hlavní je důvod, proč ty otázky kladete.“

„Proč kladu otázky…,“ opakoval mechanicky Walters. „Samozřejmě proto, abych mohl rozhodnout.“

„Rozhodnout? O čem?“

„Jestli mám ten projekt ukončit, nebo nechat badatele pracovat.“

„Vy máte možnost volby? Copak jste nedostal rozkaz?“

„Jistě! Ale o to teď nejde. Je možné, že ukončit projekt není správné?“

„Takže vám jde o to, abyste přijal správné rozhodnutí? A případně se rozkazu vzepřel?“

To bylo formulováno velmi přímočaře. Svou zřetelností a jednoznačností to probudilo ve Waltersově nitru něco, co do té doby ještě nepocítil. Je schopen nesplnit rozkaz. Zrazuje vojenskou přísahu. Vytváří si osobní nezávislost. Přebírá…

„Odpovědnost. Jde o odpovědnost.“

„Teď jste trefil hřebíček na hlavičku!“ odpověděl Gabriel. „Poznáváte svůj význam. Závažnost konání nebo nekonání.“

Ano, o to nejspíš jde. Cítil zmíněnou závažnost. Bylo to docela příjemné. Měl ji v rukou jako pevný volant velkého kamionu.

Ve světě se odehrávalo hodně věcí a většina z nich kolem něho jen tak prošuměla, protože se nacházela mimo oblast jeho vlivu. Přitom mu ovšem formovaly život. Potřebný vliv však člověk nezíská automaticky, ten si musí vydobýt. Vstát a přistoupit o krok blíž, aby pohnul záležitostmi, které předtím vypadaly jako vzdálené.

„Vláda by chtěla zabránit dalšímu výzkumu,“ uvedl Walters. „Jde tedy o to, co by se stalo, kdybych vědce nezastavil. Oficiální místa zřejmě očekávají, že badatelé dospějí k nějakému zásadnímu objevu…“

„Promiňte, že na chvilku přeruším vaše úvahy,“ ozval se Gabriel. „Jen pro úplnost bych chtěl poukázat na to, že by mohly existovat i komplexnější důvody.“

„Například?“

„No, třeba vláda nechce ukončit výzkum kvůli možnému výsledku, ale jde jí o činnost badatelů jako takovou. Dejme tomu proto, že by tím vznikl precedens, který by někde jinde na světě vyvolal velké problémy.“

Walters přikývl. „Máte pravdu… Nijak mi to ovšem neusnadňujete… Ale chcete mi naznačit, že se právě takhle chová? Mám to chápat jako vodítko?“

„Ne, chtěl jsem jen zbystřit vaši pozornost. Myslím, že vás mohu ujistit, že se opravdu jedná o to, co se skrývá na mořském dně.“

„Konečně jasné konstatování! Tím jste ovšem také naznačil, kolik toho skutečně víte.“

„Ano.“ To bylo vše, co na to Gabriel odpověděl.

„Tak dobře. Badatelé by tedy mohli něco objevit. Nevím, co přesně se tam nachází, a tak se musím orientovat podle motivace. Kdo sleduje jaké zájmy? A kdo má větší morální integritu?“

„To jsou nesmírně cenné úvahy, nadporučíku! A to jste si před chvílí posteskl, že nevíte, na co se máte ptát.“

„Předpokládám však, že mi na žádnou z těch dvou otázek neodpovíte.“

„Předpokládáte správně. I kdybych si troufl to posoudit, stejně by vám to nepomohlo. Pak by to už nebyly dvě, nýbrž tři strany, o jejichž motivech a integritě byste musel přemýšlet.“

„To jsou sice krásná slova, ale ve skutečnosti mě přece ovlivňujete už pěkných pár dní!“

„Jistě. To je ten kvantově fyzikální efekt, o kterém jsem se vám minule zmínil. Setkávám se s vámi, mluvíme spolu – a už jen tím ovlivňuji vaše jednání. Snažím se ovšem pouze o pohyb, nikoli o směr.“

Když o půl hodiny později čerstvě vysprchovaný Walters opět seděl ve své kanceláři, vzal hromádku záznamů o telefonních hovorech, prolistoval ji, na všech našel stejné jméno a hodil ji do skartovačky.

Otevřel e-mail, přeletěl očima zprávy od NSA označené jako naléhavé a smazal je.

Potom napsal stručnou e-mailovou odpověď. Uvedl v ní, že byl dosud plně vytížen a dostal zprávy teprve nyní. Poděkoval za upozornění na naléhavost záležitostí a ujistil, že se o ně postará „asap“ (Zkratka za as soon as possible – co nejdříve, pozn. překl.).

Věděl, že ve Fort Meade taková nezávaznost způsobí bouři nevole. Ti lidé ho však připravili o víkend, a proto cítil přímo ďábelskou radost.

Na palubě Arga

Peter si poprvé uvědomil mírné kymácení, když zvolna vystupoval po schodech. Jakmile vzápětí stanul na palubě, uvítala ho nádherná modrá obloha, ale moře bylo bouřlivé a pod lodí se tvořily silné vlny.

„Tak tady jste,“ zvolal Patrick stojící u zábradlí. V ruce držel dalekohled a podal ho Petrovi. „Tady, podívejte se. Máme návštěvu.“

Profesor si vzal dalekohled a podíval se směrem, který mu Francouz ukazoval. Spatřil loď – a nebyl to rybářský člun ani výletní loď nebo nákladní plavidlo. Měla stejnou konstrukci jako Argo včetně několika palub. Byla vybavena různými anténami a jeřáby – a hlavně byla znatelně větší než jejich loď.

„Je to výzkumné plavidlo,“ prohlásil Patrick. „Pluje pod kubánskou vlajkou.“

„Co tady pohledávají?“

„Třeba nás zavětřili v tisku. Musíme si rychle promluvit s Johnem. Kromě toho mě zajímá, co zjistil o tom sabotérovi.“

„Je to Libertad,“ vysvětlil John u snídaně. „Dnes ráno jsme se k nim na motorovém člunu přiblížili a trochu si je prohlédli. Bývalé sovětské výzkumné plavidlo, nyní ve vlastnictví Kubánců, a zřejmě po generální opravě a modernizaci. Má na palubě přistávací plošinu pro vrtulníky, silný jeřáb a pravděpodobně i ponorky. Připomíná ruskou vědeckovýzkumnou loď Keldyš.“

„Navázali jste s nimi kontakt?“ zajímal se Peter.

„Pokusili jsme se o to, ale kromě zdvořilých uvítacích frází jsme nezískali žádnou informaci.“

„Mohou se s námi přít o nález?“

„K tomu, aby tu směli pobývat a bádat, potřebují nejdřív jako my povolení,“ prohlásil kapitán. „To nemůžeme zkontrolovat.“

„Zatraceně,“ ulevil si Patrick. „Nesmějí nás předejít. Jestli mají lepší vybavení než my…“

„Kromě toho jsme ztratili výhodu,“ připomněl Peter. „Dosavadní fotografie a sken profilu dna, který jsme používali jako mapu – to vše je ztraceno, že?“

„Tak zlé to zase není,“ upozornil John. „Máme štěstí v neštěstí. Záběry na pevném disku jsme už stačili vytisknout. Kromě toho jsme všechny snímky s písemnými znaky poslali e-mailem, viďte? Tyto počítače nejsou spojené s vnitřní sítí, a tudíž nejsou zasažené viry. Proto se ta data dosud nacházejí v adresářích s odeslanými zprávami. Navíc je dostal i příjemce. DVD s filmovými daty, která jsme včera přehrávali na počítači ve vaší kajutě, také ještě existuje. A v neposlední řadě jsme včera v noci provedli ještě jeden ponor Sentry. Nechali jsme ho projít dělicí vrstvou a skenovali oblast pod ní. David předtím nahrál nový systém bez jakýchkoli virů, takže data jsou v bezpečí.“

„To všechno je sice krásné,“ uznal Patrick, „ale neřeší to problém, že máme na palubě sabotéra.“

„To ne, ale už máme podezření.“

„Opravdu?“

„Nemám ještě důkazy, ale společně s Davidem mu nastražíme past. Jakmile se o něco pokusí, hned se o tom dovíme.“

„To je všechno?“ podivil se Patrick. „Až bude zase aktivní? A jak se postavíme k tomu, co už stačil natropit?“

„Domnívám se, že rušení je v přímé souvislosti s kubánskou lodí,“ prohlásil John tlumeným hlasem. „Ale je to příliš ožehavé obvinění, než aby se dalo přednést bez důkazů.

Každopádně leccos o tom svědčí. Ostatně Libertad byla také technicky schopná rušit náš sonar před několika dny. Dokud se nedovíme něco konkrétnějšího, měli bychom pokračovat jako dosud – už jenom proto, abychom neztráceli čas.“

Peter přikývl. „Myslím, že John má pravdu. Nemůžeme si dovolit žádné zpoždění. Nejlépe uděláme, když si důkladně prohlédneme materiál od Sentry a pak se rozhodneme, jak budeme postupovat dál.“

„Koho by to napadlo,“ poznamenal Patrick, když se o něco později sešli v laboratoři a prohlíželi si mapu, kterou sestavil počítačový systém z naskenovaného profilu dna. Sentry se poměrně přesně ponořil tam, kde černou dělicí vrstvou pronikl i dálkově řízený robot Jason. Potom se samostatně pohyboval po celé oblasti a shromažďoval kartografické podklady. Byla to jen část, protože nevěděli, jak daleko se černá plocha šíří na všechny strany, ale z toho, co viděli, se dalo vytušit, že se tu zřejmě ukrývá celý svět.

Od okraje temné clony se mořské dno prudce svažovalo. Podloží bylo rozeklané a plné ostrých skalních vrcholů a malých plošin, ale celkově se dno propadlo o několik set metrů do hloubky, takže to vypadalo, že se pohybují po okraji kaňonu nebo kolem vrcholků pohoří. Sentry nepronikl dostatečně daleko, aby změřil hloubku skutečného dna. U vnějšího okraje svého pole působnosti naměřil přes sedm set metrů pod dělicí vrstvou a terén se tam pořád prudce svažoval.

„Na tomto snímku vidíme celou oblast v průřezu,“ vysvětlil John a ukázal na další monitor.

„Spodní struktury jsou úplně jiné než v zóně, kterou jsme dosud považovali za mořské dno,“ připomněl Patrick. „Jako by se právě tady dno odlomilo a všechno sklouzlo dolů.“

„A ta černá plocha to uzavírá jako víko,“ ozvala se Kathleen, která se k nim opět připojila. „Peter mi vysvětlil, že dělicí vrstva…“

„Citujte mě prosím správně. Je to jen jedna z mnoha teorií,“ doplnil ji profesor.

„Ale vypadá to tak, nebo ne?“

„Už skoro uplynula polovina naší doby,“ upozornil Patrick. „Teď, když máme k dispozici mapu zkoumané oblasti, bychom tam měli co nejrychleji sestoupit v ponorce a neposílat už jen roboty. Kromě toho si musíme kvůli Kubáncům pospíšit.“

„Jací Kubánci?“ vyzvídala Kathleen.

„Loď, která je od dnešního rána od nás na dohled,“ vysvětlil John.

„Opravdu? A oni se tu taky chtějí potápět?“

„To nevíme,“ odpověděl váhavě Peter. „Ale taky si myslím, že bychom neměli nic riskovat a bez váhání se ponořit dolů i s lidskou posádkou. Pokud to vlnobití dovolí.“

Kapitán přikývl. „Nu dobrá, je to váš projekt… Bouřlivé moře není problém, pokud se to nezhorší. Musíme však ještě leccos promyslet a připravit. Budu instruovat Dicka. Kdo z vás by se chtěl toho zúčastnit? Alvin II má místo pro pilota, tedy Dicka, a dvě další osoby.“

Patrick se podíval na svého kolegu. „Samozřejmě my dva, kdo jiný?“

Peter váhavě přikývl. „Je to tak.“

„Ale já musím ponor dokumentovat,“ namítla Kathleen.

„Je mi líto,“ poznamenal John, „na to Alvin II není vybaven.“

„Můžeme se přece k sobě trochu přitisknout,“ odtušila s úsměvem.

„Myslím, že proti vzájemnému tisknutí by nikdo v zásadě nic nenamítal,“ odvětil kapitán. „Ale všechno v Alvinovi II, maximální užitečné zatížení, zásobování vzduchem a veškeré nouzové a bezpečnostní systémy, jsou určeny pro tři osoby.“

„Kdy to můžeme spustit?“ zeptal se Patrick a ignoroval mrzutý pohled reportérky.

John se podíval na hodinky. „Začátek akce ve čtrnáct hodin. Do té doby by mělo být vše připravené.“

„No ta by nám tak ještě chyběla,“ ulevil si Patrick, když se s Petrem vraceli do kajut.

„Vy ji skutečně nesnášíte.“

„Dovedete si představit něco horšího než tu ženskou za zadkem, jak se pořád na něco hloupě vyptává a filmuje nám přes rameno?“

„Nemyslím, že by pořád kladla hloupé otázky.“

„Ale co. Vůbec bych se nedivil, kdyby o kubánské lodi už dávno věděla. Mluví přece se všemi na palubě. A pokud jde o kapitána, nemáte taky pocit, že se k té sabotáži postavil až příliš bezstarostně?“

„Řekl přece, že chce nastražit past.“

„Ale kdoví, co všechno se do té doby stane! To tedy promiňte, ale já bych postupoval mnohem razantněji. Kromě toho to není Johnův projekt, ale naše peníze, které jsou teď v sázce!“

„Hlavně se nerozčilujte. Jsem si jistý, že dobře ví, co dělá.“

Patrick mávl odmítavě rukou. „Každopádně se už na to dlouho dívat nebudu. A pokud jde o Kubánce, je tu taky něco shnilého, to mi věřte.“

„Patricku, vy všude vidíte přízraky. Všichni lidé nejsou špatní.“

„Je ovšem zvláštní, že jsme oba při svých projektech dosud učinili naprosto opačné zkušenosti. Nechápu, že to posuzujete tak netečně.“

Peter uchopil Francouze za rameno a pronikavě se na něho podíval. „Jednu věc bych vám rád objasnil, Patricku. V žádném případě nejsem netečný. Tento projekt je pro mě to nejdůležitější, co jsem zatím uskutečnil. Z mého hlediska je tady v sázce mnohem víc než jen peníze. Jde o mou pověst. Vše, co jsem během uplynulých desetiletí vybudoval, moje celá kariéra, vše vrcholí těmito výzkumy. Nechci být teatrální, ale těchto pár dní by mohlo klidně zničit celé mé životní dílo! Na rozdíl od vás však nehledám všude nepřátele. Přesto tu s veškerou rozhodností prosazuji naši koncepci.“

„V tom se přece nelišíme! Ale zatímco vy se soustředíte na Atlantidu, musí se někdo postarat o to, abychom měli krytá záda. Jinak by to totiž dopadlo s životním dílem a takovými věcmi dost bledě.“

Peter se už chystal něco odpovědět, ale pak se zarazil a jen mlčky přikývl.

„Jistě. Máte pravdu. Každý zabíjíme mouchy po svém. Počínáte si správně.“

„No vidíte,“ přikývl Patrick. „A teď se podívám, jestli dorazily nějaké zprávy z Francie. Půjdete se mnou?“

„Ne, zajdu za vámi později. Kathleen dostala pár tiskových zpráv a chtěli bychom projednat další postup.“ Patrick zvedl ukazovák, ale Peter hned pokračoval: „Ano, já vím. Mám být opatrný.“

Patrick se zazubil. „No vidíte, že to jde.“

Francouz vešel do své kajuty, posadil se k počítači a otevřel elektronickou poštu. Marie odpověděla. Poslala obsáhlou přílohu z dokumentů a jen pár řádek vlastního vzkazu.

Salut, Patricku,

mon Dieu, pravděpodobně nevíte, co jste našli. Je to fascinující!

V příloze posílám rozbor, ale chtěla bych vám toho ještě tolik říct. Nemáš nějaký chatovací program nebo spojení na sociální síti či něco podobného? Napiš mi své kontaktní údaje. Zdržím se dnes v kanceláři dlouho, ohlas se.

Marie

Otevřel podklady, které mu poslala. Vypadaly na první pohled podobně jako ty, které už dříve poslal Gérard, ale tentokrát bylo materiálu viditelně víc.

Pravděpodobně by to chtělo navázat s Marií přímý kontakt, než si to sám pokusí srovnat v hlavě. Prozkoumal seznam programů instalovaných na počítači a nakonec našel jeden, pomocí kterého se dalo vytvořit spojení na chatu. Spustil ho a vytvořil si vlastní účet. Potom chvilku přemýšlel, jestli nemá přizvat ke konverzaci i Petra. Nakonec však poslal údaje Marii a čekal, jestli se ohlásí.

Netrvalo dlouho a otevřelo se malé okénko se zprávami.

M: Salut, Patrick!

Patrick se posunul na židli dopředu a vyťukal odpověď.

P: Salut, Marie. Děkuji za podklady.

M: Už jsi je četl?

P: Jen zběžně. Co se k nim dá říct?

M: Učinili jste velkolepý objev! A pochází to opravdu z hloubky 3 500 metrů?

P: Je to opravdu jazyk?

M: Nejen to. Už se mi podařilo něco rozluštit. Najdeš to ve zprávě.

P: Rozluštit?! Vždyť ani nevíme, co je to za jazyk.

M: Nevíme, to je fakt. Ale nechala jsem to srovnat se strukturami staroegyptských hieroglyfů. A podobnost je velká. I když to jsou jiné znaky, existuje tu úzká jazyková příbuznost. Strukturální analýza našeho softwaru to potvrdila.

P: Mohlo by to být něco jako praegyptština?

M: Strukturálně ano. Znaky jsou ale úplně jiné. Zčásti připomínají mayské písmo. A s ním jsem provedla srovnávací test. Přitom jsem objevila podobný číselný systém.

P: A co stojí v těch textech?

M: To najdeš podrobně v dokumentech, které jsem poslala. První byly nějaké destičky. Jsou na nich jména, úřední titulatura a zřejmě letopočty. Doby panování nebo něco v tom smyslu.

P: Letopočty?

M: Ano, ale to nám moc nepomůže, protože neznáme kalendářní systém. Nemůžeme to tedy přepočítat. Jak to vypadá, jsou to pamětní tabulky nebo podobné oficiální nápisy, jaké známe od Mayů. Možná náhrobní kameny.

P: Ten a ten vládl od do?

M: Ano, takové věci.

P: A ostatní znaky?

M: Myslíš ten sestřih z filmové nahrávky?

P: Ano.

M: To je velmi zmatené. Co jste to tam natáčeli? Nějaký stroj nebo tak?

P: Jak jsi na to přišla?

M: Vypadá to velmi technicky.

P: To by mohlo být. Co je tam uvedeno?

M: Vypadá to, že většinou jde o číselné řady. Nějaké hodnoty nebo popisky, které mají možná co dočinění se speciálním místem, kde byly umístěny. Ale jeden text je delší. Moment, přinesu ho.

P: Okay…

M: Tak, už jsem tady. Stojí tam – alespoň podle mého překladu:… pečeť toho, co je hluboko. Strážci vědění. Co vypadá jako mrtvé, spí a čeká.

P: Jsi si jistá?

M: Ano, tak jistá, jak jistý může být člověk, když se pokouší rozluštit písmo kultury zaniklé před jedenácti tisíci lety.

P: Moment, kdo říkal něco o jedenácti tisíciletích?

M: No, pokud hledáte Atlantidu, jde právě o takové období. Já jsem taky četla Platona, víš?

P: Ale já se o Atlantidě nezmínil ani slovem!

M: Patricku, to si dá každý snadno dohromady. Kromě toho leccos o vás píše tisk. Každopádně na internetu.

P: Zatraceně. Hele, máš sluchátka s vestavěným mikrofonem? Vím, že Gérard jedny má. S tímhle programem si můžeme i telefonovat.

M: Ne, nemám tady headset. Ale proč bys chtěl se mnou mluvit?

P: Jen tak. Bylo by to osobnější.

M: Ha! Už chápu… Ale co když to nechci?

P: Touché!

M: Snad někdy jindy, okay? Každopádně jste už malé celebrity, když se člověk porozhlédne na webových stránkách teoretiků různých spiknutí a hledačů antické moudrosti.

P: Opravdu? A co o nás píšou?

M: Ach, samé hlouposti. Bude nejlepší, když se sám na pár takových internetových stránek podíváš a přečteš si to.

P: Díky, ne, to už bych se musel opravdu hodně nudit. Myslím, že momentálně máme na práci mnohem zajímavější věci.

M: Ano, taky si myslím. Máš ještě další fotky a texty?

P: Zatím ne, ale budu tě informovat. Nový materiál snad budeme mít dnes večer.

M: Výborně. Už se těším. Přeji vám hodně štěstí!

P: Díky za pomoc. Zatím se měj.

Patrick vypnul program a opřel se. Teď už nebylo pochyb o tom, co objevili! A popisky té podivuhodné armatury… Pečeť toho, co je hluboko. Marie nemohla nic vědět o fenoménu temné dělicí vrstvy, a přesto byl její překlad výstižný. Ať už to je generátor silového pole nebo cokoli jiného, je to skutečně aparatura chránící to, co se skrývá pod ní!

„Tak povídejte,“ vyzval Peter Kathleen, když se posadili ke stolu v lodní jídelně.

„Poslední tisková zpráva měla docela slušný úspěch,“ ohlásila a podala profesorovi pár výtisků. „Tyto noviny ji otiskly. Zčásti ve výrazně krácené nebo komentované podobě, to je samozřejmé. Ale většinou jsou neutrální. Žádné další obtěžování.“

Peter krátce prostudoval materiály. „Dobrá, už jen to je malý úspěch.“

„Kromě toho jsme obdrželi dvě žádosti o interview.“

„Opravdu?“

„Jedna je od nějakého internetového časopisu. Jmenuje se Mysterika.com. Podívala jsem se trochu podrobněji na jejich webové stránky. Jsou to hlavně články o antických mystériích, ufologickém bádání a podobně. Stojí za nimi nakladatelství a používá časopis k tomu, aby propagovalo své knihy, které jsou všechny zaměřené obdobně.“

„Měli bychom jim poskytnout interview?“

„Řekla bych, že ano. Neměli bychom podceňovat multiplikační faktor takový internetových stránek a komunit. Tomu, aby se tam šířily fámy a spekulace, beztak nelze zabránit, tak proč jim nenabídnout trochu pravdy? Ale závisí to samozřejmě na vašem rozhodnutí.“

Peter se ušklíbl. „A další zájemce?“

„Jde opět o Coast to Coast AM. Ptají se, jestli jste k dispozici pro rozhovor.“

„Co je to za stanici?“

„Je to rozhlasová show, kterou vysílají každý večer v deset hodin. Jde v ní většinou o neobvyklá témata, paranormální úkazy, spiknutí, mystéria a podobně. Interview často probíhají živě, telefonují posluchači z celých Spojených států a mohou klást otázky.“

„To nezní zrovna moc vědecky…“

„Ach, vědci se na tom podílejí velmi často! I o mých televizních show se už hodně diskutovalo. Vysílání má početný okruh posluchačů. Tady bych se výslovně přimlouvala za to, abyste jim to přislíbil.“

„Nejde mi jen o propagaci našich idejí,“ zdůraznil Peter. „Záleží mi i na serióznosti zpravodajství, tedy na tom, aby ho lidé brali vážně.“

„Jako u National Geographic?“

„Například u takového časopisu pro laickou veřejnost, ano. Ale mám samozřejmě na mysli i vědecké publikace.“

„Takové, které nikdo nečte? Petře, věřte mi, jestli chcete, aby vás lidé brali vážně, musí si vás nejdřív všimnout. Sám víte, jak pochybné je téma Atlantis. Potřebujete pozornost, aby nad vámi lhostejně nemávli rukou, ale aby se s vámi museli zaobírat.“

„A vy myslíte, že ten pořad toho může dosáhnout?“

„Aktivní práce s tiskem je nezbytná, pokud nechcete, aby to jediné, co o vás bude kolovat, byly fámy.“ Usmála se. „Věřte mi, že vím, o čem mluvím.“

Peter se na chvíli zamyslel. „Dobrá, souhlasím,“ odpověděl. „Zjistěte, kdy se má interview konat!“

„Ráda!“ Vstala. „Hned se spojím s Jerrym.“

„Jerry?“

„Jerry Robins. To je moderátor. Znám ho docela dobře.“

Když Kathleen vycházela z místnosti, div se nesrazila s Patrickem, který chtěl vstoupit. Nasadila široký úsměv, když se kolem něho protahovala.

Patrick si jí nevšímal a hned zamířil k Petrovi.

„Dokázali jsme to!“

„Opravdu?“ Profesor zvedl obočí.

„Marie ty znaky přeložila!“

„Ne! Opravdu? A jakpak?“

„Řekla mi, že struktury jsou podobné jako u egyptštiny. Se svými počítači byla s to texty rozluštit.“ Položil materiály, které mu poslala, před Petra na stůl, rozložil je a ukázal na jeden list. „Tady jsou texty.“

Profesor se podíval na překlady.

„Neuvěřitelné…,“ poznamenal za chvíli.

„Našel jste Atlantidu, vy starý lišáku!“

„No, vypadá to tak…“ Peter listoval papíry a pročítal jednotlivé úryvky. „Jenom…“

„Co?“

„Když něco vypadá příliš dobře na to, aby to byla pravda, pak to většinou pravda není… Myslím jen…“

„Ale jděte, nad čím byste chtěl ještě váhat?“

„Copak považujete za pravděpodobné, že je někdo schopen během tak krátké doby překládat z cizího jazyka a písma? Navíc ta vaše Marie není žádná filoložka, nebo se snad pletu? Takže odkud by toho tolik věděla o antických jazycích?“

„Takhle teď reagujete jen proto, abyste mě rozzlobil?“

„Proč? Co tím myslíte?“

„To je v pořádku. Jeden z nás nejspíš vždycky musí dupat na brzdu.“

„Já nebrzdím. Jen jsem vyjádřil své pochybnosti.“

Patrick odmítavě mávl rukou. „To je jedno. Myslel jsem, že vás to zaujme.“

„Taky že zaujalo! Je to opravdu fascinující!“

„Já se teď podívám,“ prohlásil Francouz a otočil se ke dveřím, „jak pokračují přípravy ponorky. Uvidíme se u oběda.“

Peter osaměl a pohroužil se do studia podkladů. Stále citelnější kymácení lodě mu však dávalo zabrat. Vypadalo to, že vlnobití je pořád silnější. Musel uznat, že metoda, výsledky i odvozené závěry popsané v dokumentech jsou vcelku velmi logické. Jeho vlastní znalosti egyptského hieroglyfického písma mu také potvrdily to, co zjistily analýzy. S tabulkou hieroglyfů a jejich významů byl s to dokonce překlad se znalostí struktury egyptského jazyka ověřit. Z dokumentů však nevyplývalo, jestli Marie – nebo její počítačový systém – dokázala stanovit význam a zvukovou podobu jednotlivých znaků. No, teď asi nemá smysl, aby si s tím lámal hlavu. I kdyby překlad neodpovídal, bylo každopádně jasné, že se jedná o dosud neznámý jazyk – a už jen tento fakt byl obrovská senzace.

Vstal a chtěl právě odejít, když vtom se vrátila Kathleen.

„Bude to teď hned,“ vyhrkla zadýchaně. „Nedávno zavedli polední pořad, který začíná za půl hodiny. Jerry souhlasí s aktuální změnou programu. Už jsem mu to přislíbila.“

Peter se zarazil. „To… je hodně spontánní. Rád bych se na to připravil.“

„Ale co, Petře. Jste přece chytrý a všechno to pořád nosíte v hlavě.“ Potom se na něho usmála a pohladila ho po zádech. „A jste tak šarmantní… to zvládnete levou zadní, hm?“

„A jak to bude probíhat?“

„Budeme telefonovat po počítači, Jerry bude klást otázky, vy odpovídat. A pak se vás zřejmě na něco zeptá pár posluchačů. Je to docela prosté.“

„Okamžik, jaké otázky od posluchačů? Ono se to snad vysílá naživo?“

„No jistě, ale to jsem vám už říkala.“ Zasmála se. „A co jste si myslel?“

Peter svraštil čelo. „Domníval jsem se…“

„Ale Petře.“ Znovu ho pohladila po zádech. „Pro vás to bude dětská hra. Dobře vím, jak skvělý jste řečník.“

„A odkud budeme telefonovat?“

„Samozřejmě z mé kajuty!“

„Samozřejmě.“

„Vítejte u Coast to Coast AM, tady je Jerry Robins a dnes nás překvapivě čeká naprosto mimořádný host. Už několikrát jsme vysílali o Bermudském trojúhelníku. Někteří posluchači si určitě vzpomenou na pořady o mnohokrát připomínaném Edgaru Cayceovi, o dvoranách záznamů na Kubě nebo o Bimini Road. Dnes máme živě na telefonu profesora Petra Lavella. Není u nás ve studiu, protože se právě nyní nachází v Atlantiku severovýchodně od Great Abaco Island na Argo 2K, jedné z největších soukromých výzkumných lodí. Hledá a domnívá se, že našel – a teď se podržte! – Atlantidu! Profesore Lavelle, srdečně vítejte!“

Peter seděl vedle Kathleen a díval se na obrazovku jejího počítače. Nebylo tam sice nic vidět, ale měl pocit, že do ní musí mluvit. Měl na hlavě headset, jehož malý mikrofon se mu vznášel u úst. Byla to pozoruhodná situace, kterou mu rozhodně neusnadňovala ani skutečnost, že se reportérka k němu přitiskla tak těsně, až se ho dotýkala nohou. Rozhodně se to nestalo jen ryzí náhodou. Přesto se snažil odpovídat na moderátorovy otázky co nejvěcněji a stále dbal na to, aby byl natolik konkrétní, že to vyzní fundovaně, ale přitom tak vágní, aby neprozradil žádné podrobnosti. Během rozhovoru zjistil, že mu není až tak úplně jasné, které detaily vlastně nechce zveřejnit a proč. Cosi ho nabádalo ke zdrženlivosti, ale za čtvrt hodiny se cítil do určité míry jistý a už nemyslel na to, že ho v té chvíli poslouchá několik set tisíců Američanů. Přistihl se při velmi rozmáchlých úvahách, na které ho už upozornila i Kathleen tím, že mu dávala znamení, aby udělal přestávku. Za další čtvrt hodiny měl pocit, že zaslechl úlevné vydechnutí moderátora, které se už několikrát pokusil rozhovor ukončit.

„Tak, to bylo opravdu velice zajímavé, profesore Lavelle. Hodně jsme se toho dověděli a vidím, že jsme vkročili do posledních minut našeho pořadu. To je tradičně doba, kdy se mohou ptát i naši posluchači. A už tu máme první telefon. Haló, tady je Coast to Caost AM s Jerry Robinsem. Kdo je tam?“

„Haló, ano, tady je Matt Grands. Měl bych jednu otázku na profesora Lavella, jehož práci už dlouhé roky se zájmem sleduji. Profesore, myslíte, že v Atlantidě objevíte jednu z dvoran záznamů?“

„Děkuji za dotaz, Matte. Profesore, co myslíte, nachází se v Atlantidě jedna z dvoran záznamů, které popsal Cayce?“

„Víte, já jsem proroctví ani texty Edgara Cayce příliš podrobně nestudoval,“ začal Peter, „a proto vám na to neumím odpovědět. Snad jen tolik: Považuji za pravděpodobné, že tato zaniklá kultura, jejíž stopy jsme objevili, byla mnohem rozvinutější než jiné antické národy, které dnes známe. A jak už to tak bývá, při archeologických výzkumech se nacházejí stále informace rozšiřující dosavadní pohled na svět. V této souvislosti lze tvrdit, že ta kultura po sobě zanechala záznamy – a my se z nich určitě v mnohém poučíme.“

Jerry se zasmál. „Velmi elegantní odpověď, děkuji. Máme tady ještě jednoho volajícího. Haló, zdraví vás Jerry Robbins, jste naživo v programu Coast to Coast AM. Kdo je tam?“

„Haló? Tak tady je Eleonora Fawlesová z Michiganu. Chtěla bych se profesora zeptat, jestli si myslí, že Atlantiďané věřili také v Starý zákon.“

„Ó, to je otázka o náboženství této kultury, velmi dobře. Profesore Lavelle, co si o tom myslíte?“

Peter svraštil čelo a pohledl na Kathleen, která na něho povzbudivě kývla hlavou.

„No, tedy…,“ začal. „Víme, že židovsko-křesťanská sbírka příběhů, které známe jako Starý zákon, má své kořeny v předkřesťanské době. Nejstarší části, Pentateuch, tedy pět knih Mojžíšových, které židé označují jako Tóru, vznikly v období kolem roku 500 až 1000 před Kristem z mnoha starších zdrojů. Kultura, kterou nyní hledáme, je podstatně starší; je dokonce starobylejší než egyptská civilizace. V našem případě jde o epochu mezi roky 5000 a 10 000 před Kristem. To ovšem neznamená, že by tu nemohly existovat žádné souvislosti. Ke starším pramenům, které zřejmě stály u vzniku Starého zákona, patří, jak je všeobecně známo, Epos o Gilgamešovi. Ten nás zavádí o tisíc let hlouběji než Pentateuch. Je teoreticky možné, že narazíme na další stopy v oblasti dějin kultury a náboženství, které jsou rovněž starší a rovněž mnohé ovlivnily.“

„Mohu mít ještě jednu doplňující otázku?“

„Ale jistě, prosím,“ vyzval posluchačku Jerry.

Bylo slyšet, jak si dáma u telefonu odkašlala. „To všechno zní tak, jako byste nevěřil v to, co stojí ve Starém zákonu, profesore Lavelle. Vy snad nevěříte v Boha?“

„No to snad ne!“ zasyčel Peter polohlasně na reportérku. „Co je tohle za otázku?“

„Zůstaňte prostě sám sebou,“ odpověděla konejšivým hlasem.

„Podívejte se,“ začal Peter po krátké odmlce, „jako chlapec jsem jednou odpověděl na otázku, kolik je dva a dva: Věřím, že čtyři. No, dostal jsem za tu odpověď pohlavek. Jestli to dnes vím či nikoli, těžko říct, naštěstí ale nejsem na hodině náboženství. Vědec by měl vědět per definitionem, a ne věřit. Já bezpečně vím jen jedno: Boha nelze dokázat ani vyvrátit. Proto mohu prohlásit: Ne, nevěřím v Boha. Stejně jako nevěřím, že dva a dva jsou čtyři. To poslední uvedené totiž vím. Bůh však zůstává záhadou, protože Boha nelze vidět, je to jen otázka víry. A nejspíš je to tak i dobře. Protože podle biblické dějepravy už Adam a Eva byli potrestáni za snahu dobrat se absolutního poznání.“

Ucítil, jak mu Kathleen poklepala rukou na nohu. „Dobré! To bylo super!“ zašeptala mu radostně.

„Máme ještě jednoho volajícího,“ upozornil Jerry. „Frank Meyer ze Seattlu ve Washingtonu. Prosím, Franku, položte profesorovi svou otázku.“

„Dobrý večer, profesore Lavelle. Právě jste sám řekl, že tu jde o dobu dlouho před biblí i Egypťany. Myslíte, že je možné, že ta atlantská kultura je jediným zdrojem všeho? Že tedy stvořila vše, co později následovalo?“

Peter zvedl obočí a nafoukl tváře. Znovu pohlédl na Kathleen, ale ta ho tentokrát jen pozorně sledovala. Co má na takovou otázku odpovědět? Obyvatelé Atlantidy jako stvořitelé? A čeho? Všeho? Nebe i země?

„Nejsem si jistý, jestli přesně rozumím tomu, co máte na mysli,“ přiznal nakonec. „Mohl byste svou otázku upřesnit?“

„Jde mi o evoluci,“ vysvětlil volající. „Dnes víme, že mnohé, co se pokouší vysvětlit tradiční evoluční teorie, už není s ohledem na stav vědy udržitelné. Postulované spontánní mutace, které byly nutné, aby vznikly úplně nové druhy, se nevyskytují. Kromě toho existuje problém neredukovatelné komplexnosti nejmenších funkčních orgánů. To všechno vy jistě znáte. Přední vědci se shodují v tom, že evoluční proces musel být iniciovaný a řízený, že všechno postupuje podle inteligentního designového projektu. Myslíte, že by to vše mohlo vycházet od obyvatel Atlantidy?“

Peter zaváhal. Neustále ho udivovalo, jaké abstraktní ideje dokážou lidé občas rozvíjet. Doufal jen, že na telefonní lince nečeká víc podobných volajících.

„Dejme tomu, že jsme našli indicie, podle nichž byla atlantská kultura technicky mnohem pokročilejší,“ odpověděl. „Ale ať už byla jakkoli rozvinutá, evoluci by mohla ovlivnit jen tehdy, budeme-li zároveň předpokládat, že evoluční proces neprobíhá už několik milionů let, ale že začal teprve před deseti tisíci lety.“

„A za takového předpokladu byste to považoval za teoreticky možné?“

Peter se rozhodl pro zdvořilou výmluvu. „Nemohu předpovídat podrobnosti toho, co teprve musíme objevit. Ale neodmítám kategoricky žádnou ideu. Jen to nám umožňuje nacházet naprosto nezaujatě nové souvislosti.“

„Náš čas bohužel vypršel,“ vmísil se do debaty moderátor a Peter si oddechl. „Bylo nesmírně napínavé vám naslouchat a ještě napínavější to bude, až se dovíme, co jste našel. Profesore Lavelle, děkuji vám – i jménem našich posluchačů – za tento rozhovor! Můžete si být jistý, že vaši výzkumnou práci budeme i nadále pozorně sledovat.“

„Děkuji vám za váš zájem,“ odpověděl Peter a za chvilku zazněla z počítačového reproduktoru hudba. Rozhlasový program pokračoval. Jerry byl ovšem stále na příjmu.

„Proběhlo to docela dobře, profesore. Doufám, že se vám to líbilo.“

„Ale jistě. Vřelý dík za pozvání.“

„Rádo se stalo. Vyřiďte slečně Denverové ode mně krásný pozdrav, možná je právě s vámi. A dejte mi vědět, až najdete Atlantidu. Velmi rád o vás odvysílám exkluzivní pořad, až to bude aktuální.“

„Děkuji vám, moc si toho vážím. Slečna Denverová se s vámi případně spojí. Zatím na shledanou.“

Peter sejmul headset a Kathleen stiskla několik kláves na počítači, čímž telefonní program vypnula.

„To bylo opravdu velkolepé, profesore!“ prohlásila a položila mu ruku na stehno. „Vás by člověk mohl poslouchat celé hodiny. Taková studnice vědomostí! A navíc se umíte tak elegantně vyjadřovat.“

Neobratně vstal – mimo jiné i proto, aby se zbavil její ruky. Měl sice rád teplo, které z ní vycházelo, ale samotný dotek mu připadal trapný a nepříjemný. „Tak vám děkuji. Snažil jsem se ze všech sil.“

„Je vidět, že jste zvyklý mluvit před početnějším publikem,“ lichotila mu Kathleen.

„Jen otázky byly trochu… zvláštní.“

„Myslíte?“

„Jestli v Atlantidě věřili v Boha! A zda Atlantiďané řídili evoluci! Tedy opravdu…“ Zavrtěl hlavou.

„Vy jste na to sám ještě nikdy nepomyslel?“ Vstala, stoupla si před něho a trochu naklonila hlavu. „Zabýváte se přece i dějinami náboženství. Jistě znáte teorie o tom, že leckteré zprávy ze starověku se dají vysvětlit jen styky s rozvinutějšími bytostmi. Příběhy o andělech, cherubínech, Ezechielovy příhody… Nemohla by to být pravda? Je toho plná nejen židovská mystika. Existují podobné popisy v mnoha jiných kulturách! A nejste vy sám právě na stopě možného původu legend o povodni, tradičních příběhů, které najdete na celém světě?“ zeptala se.

Usmál se na ni – ne proto, že se na něho dívala tak velkýma očima, ale že ho tak obratně zaplétala do svých osidel. „Pokoušíte se mě porazit mými vlastními zbraněmi.“

„Ale Petře!“ Opětovala jeho úsměv a přistoupila ještě blíž. „Jako bych proti vám mohla mít šance…“

Ucítil, jak ho její paže lehounce objala kolem boků.

„To je trochu matoucí…,“ zamumlal.

Tiše se zasmála a velmi jemně si ho k sobě přitáhla. „Já vás něčím matu? A co bych pak měla říkat já?“

„Otázky,“ vyhrkl chraptivě. „Myslím otázky.“ Ustoupil o krok a popotáhl ji s sebou. „Ty byly… matoucí. A nemyslím…“

„Ano…?“

Uchopil ji za zápěstí a odsunul její ruku stranou. „Nevěřím, že je to správné, slečno Denverová. Kathleen.“

„Ale já myslela…“ Paže jí klesla k tělu a nasadila výraz kolísající mezi urážkou a zklamáním.

„Prosím nevykládejte si to špatně!“ snažil se Peter o vysvětlení. „Velice si vážím vaší blahosklonnosti. Ale nemyslím si prostě… tedy domnívám se… Každopádně vám moc děkuji.“

Kathleen na něho chvíli mlčky hleděla a rysy v obličeji jí viditelně ztvrdly. „Takže,“ poznamenala po chvíli, „když se všechno vysvětlilo… Mějte se!“ Otočila se, vyšla z místnosti a nechala za sebou Petra zcela vyvedeného z míry.

Patrick stál na lodní zádi a pozoroval přípravy. Bíle nalakovaná ponorka se tyčila jako přerostlá zbloudilá běluha mezi palubními přístěnky. Alvin byl právě správně polohován, aby ho mohl jeřáb zvednout a přemístit přes palubu. Nedaleko diskutovala Susan se dvěma muži z posádky. Měla už na sobě potápěčský oděv, jehož horní část nebyla dosud zapnutá a stejně jako minule jí visela kolem boků. Má zatraceně dobrou figuru, napadlo Patricka. Ale zřejmě to bude pěkná divoška a on si musel přiznat, že na takové hrátky je už starý – nebo taky příliš uvážlivý. Před několika dny vzpomínal na Stefanii a na to, co ho na ní fascinovalo. Od té doby jeho mladistvý zájem o Susan ochabl. „Docela mě to dostalo.“

To byl Peter, který přistoupil a postavil se vedle Patricka k zábradlí.

„No to vidím. Jaké to bylo s Kathleen?“ Ve Francouzově hlase zazněla škádlivá dvojsmyslnost.

„Neptejte se mě na to. Povím vám to jindy.“

Patrick pokrčil rameny. „Nemusím přece všechno vědět.“

„Klamou mě smysly, nebo se kubánská loď přiblížila?“ zeptal se Peter s pohledem upřeným na vlny.

„To je dobře, že se přibližuje. Aspoň se jim můžeme dalekohledem podívat do hrnců v kuchyni.“

„Zřejmě ještě nevíme, co vlastně chtějí.“

„Ne, ale myslím, že nás špehují. Určitě chtějí sledovat, co budeme dělat.“

„A proč?“

„Kdoví, co se jim honí v hlavách. Vůbec bych se nedivil, kdyby udržovali spojení se svým sabotérem tady na palubě. Odesílá jim všechna možná data a odněkud jim radostně mává.“

„To myslíte vážně?“

„Já vlastně nevím. John každopádně poučil členy posádky, že mají všechno kontrolovat dvakrát a mít pořád oči na stopkách. Ach, my o vlku a…“

Peter sledoval Patrickův pohled. Kapitán k nim právě přicházel.

„Tak, pánové,“ prohlásil, „hned to začne. Jste už nervózní?“ usmál se.

„Upřímně řečeno, moje nadšení udržuje na uzdě představa, že v takovém vlnobití se musím nasoukat do tak malého plavidla,“ přiznal se Peter.

„Tím chtěl jenom říct, že se na to bláznivě těší,“ vysvětlil Patrick a zasmál se.

„Měli byste se teď převléct,“ vyzval je John. „Lehké a pohodlné boty, dlouhé kalhoty a vezměte si s sebou svetr, v té plechovce bude dost chladno. Nezapomeňte si také ještě dojít na toaletu. V nejbližších hodinách k tomu nebudete mít příležitost. Alvin II se potápí rychlosti čtyřicet osm metrů za minutu, takže to potrvá hodinu a půl, než se dostanete dolů, a na vynoření počítejte se stejnou dobou. Takže tři hodiny na přesun plus doba, kterou tam dole chcete strávit.“

„Co to rozbouřené moře?“ zeptal se Peter. „Není to nějaký problém?“

„Jen na hladině to bude trochu házet. Za pár minut budete dost hluboko a vlnobití už nebude váš problém, snad jen mořský proud. Pro jistotu jsem vás vybavil hygienickými sáčky.“

„To je velmi uklidňující.“ Petrův hlas ale nezněl příliš přesvědčivě.

O čtvrthodinu později byli Peter a Patrick připraveni. Čekali pod jeřábem Arga a před konstrukcí, která sloužila jako schůdky k člunu, který měl vstupní otvor na horní straně.

Kathleen se držela trochu stranou, měla kameru zavěšenou na rameni a natáčela.

Z otvoru se vynořila Dickova hlava. „Můžete nastupovat, všechno je připravené.“ Pak zase zmizel v ponorce.

Patrick sestoupil po schůdcích a vklouzl do průlezu. Peter ho následoval. Chvilku nedůvěřivě hleděl do temné díry, jako by to byl vchod do kanalizace, a pak do ní rovněž sešplhal.

Vnitřek byl citelně menší, než mu připadalo zvenčí. Byla to, jak si vzpomínal, koule konstruovaná tak, aby odolala maximální tlaku. Zabírala jen přední třetinu ponorky a v průměru měřila příšerně málo – pouhé dva metry. Vzpřímeně v ní mohl stát jen jeden člověk. Vepředu ovšem seděl pilot. Pro další dvě osoby byla určená nalevo a napravo dvě lehátka. Vědci tedy tráví ponor do hlubiny vleže.

„Jestli máte klaustrofobii,“ upozornil Dick, který se na sedadle pootočil, „je teď ta správná doba to říct.“

„Kdepak,“ mávl Patrick rukou, „co je to proti katakombám, kterými jsme už prolézali. To mu nevadí.“

Peter zaváhal. Těsný prostor byl nepříjemný, ale zdaleka nebyl tak děsivý jako představa, že se v té skořápce ponoří tisíce metrů do absolutní tmy. Na druhé straně na to snad zapomene – budou tam přece tři a třeba bude aspoň občas něco vidět, hlavně až se dostanou na místo určení.

Z myšlenek ho vytrhly rozčilené výkřiky, které sem pronikaly zvenčí dosud otevřeným vstupním otvorem.

„Co se tam děje?“ zeptal se Patrick. „Dovolte, Petře.“ Protáhl se kolem Angličana a vystoupil nahoru. Vyhlédl z průlezu a všiml si, že pozornost všech je upřena na vodu. Vystoupil na palubu a zamířil rychle k zábradlí. Na vlnách tančil motorový gumový člun. Nacházeli se v něm dva muži, třetí byl ve vodě a zoufale svíral okraj. Patrick rozpoznal na hladině i Susaniny křiklavě rudé ploutve, které se rychle přibližovaly k motorovému člunu.

„Drž ho pevně!“

„Chytni ho!“

„Bacha!“

Vzduchem poletovaly různé výkřiky. Shromáždila se tu skoro celá posádka Arga, všichni něco volali, mávali rukama a napjatě sledovali, co se děje.

Francouz objevil kapitána a zamířil k němu.

„Co se děje?“

„Ten člun patří k Libertad. Před pár minutami sem připlul a pak najednou skočil Ricardo do vody. Vypadá to, jako by ho chtěli Kubánci odvézt. Susan tam už plave.“

„Je možné, že je to ten sabotér?“

„Vyloučit to nejde. Nikdo ho pořádně nezná. Je to student, který se nalodil v Nassau jako náhrada za…“

„Co to tam dělá?“ zvolal Patrick.

Susan se ve vodě zavěsila za nohu Ricarda, jehož se muži snažili vytáhnout na člun. Zřejmě se ho pokoušela stáhnout zpět do vody. Zdálo se, že by se jí to mohlo podařit, protože měla na sobě jako zátěž potápěčskou láhev. Mladík však kolem sebe kopal a najednou zasáhl novinářku do obličeje. Pustila ho, zřítila se pozpátku do prohlubně mezi vlnami a okamžitě zmizela pod vodou.

Patrick sebou bezděčně škubl, přehoupl se přes lodní zábradlí a skočil do vody. Jen vágně si stačil všimnout, že nalevo i napravo od něho se i další členové posádky zachovali podle stejného instinktu.

Rychle se ponořil a musel se pracně probojovávat nahoru. Oblečení nasáklé vodou mu bránilo v pohybu. Když se vynořil, udeřila ho do obličeje vlna. Nalokal se vody, zakopal nohama a s divokým prskáním se objevil na hladině. Přivalila se další vlna. Pokusil se ji využít k tomu, aby ho vynesla co nejvýš. Nakonec se mu podařilo rozhlédnout se po gumovém člunu. Za sebou slyšel výkřiky z paluby Arga. Rozmáchlými tempy se zvolna blížil k místu, kde Susan zmizela pod vodou. Muži na člunu prudce gestikulovali a jeden se chystal skočit do vody. Když se k nim Patrick dostal na dohled, potopil se a pokoušel se pod hladinou něco rozpoznat. V očích ho pálila slaná voda a viděl jen rozmazanou tmavomodrou stěnu. Znovu se vynořil, zhluboka se nadechl a zmizel pod hladinou. Nedokázal odhadnout vzdálenost. Už po třech metrech pocítil bolestivý tlak v uších a cítil, jak ho vzduch v plicích pálí. Počínal si příliš hekticky a nervózně a neměl už potřebnou kondici. Chtít v takovém stavu někoho zachraňovat byla šílená myšlenka. Teď musí myslet spíš sám na sebe! Otočil se k hladině a znenadání ucítil silný úder do hlavy. Na zlomek sekundy se vedle něho zableskla nějaká ploutev a pak ztratil vědomí.

Do obličeje mu chrstla voda. Zoufale zalapal po vzduchu, pohnul se dopředu, a zároveň cítil, že narazil na něco, co ho srazilo zpátky.

Otevřel oči a vztekle zafuněl. V zorném úhlu se mu objevila postava muže, který si ho prohlížel s rozzuřeným výrazem v obličeji. Byl vousatý, vypadal jižansky a mluvil na něho – ne, vlastně nadával – španělsky.

Patrick ležel na zádech. Pod ním byla tvrdá podlaha. Nacházel se tedy na lodi a byl skrz naskrz promočený. V lebce mu dunělo, tupá bolest mu bušila ve spáncích. Převalil se na bok a pomalu se narovnal. Muž před ním něco mu něco zavolal přes rameno. Francouz si všiml vědra stojícího před ním na palubě, která byla mokrá. Pochopil, že ho právě probrali z mdloby.

„Zbláznil jste se?“ obořil se znenadání kdosi na něho lámanou angličtinou. Patrick vzhlédl a spatřil dalšího muže. Stál před ním široce rozkročený a ruce si založil v bok. „Napadl jste mé muže ve vodě a div jste přitom neoddělali Miguela!“

„Moment,“ vypravil ze sebe Francouz, když se snažil vstát, a zamával rukou. „Co to tu děje? Já jsem nikoho nenapadl.“

„Chcete se z toho zbaběle vylhat?“ zaječel muž. „Dejte si dobrý pozor, co na mé lodi říkáte!“

Patrick se vyškrábal na nohy, zavrávoral a nakonec našel pevnou oporu v zábradlí za sebou.

„Vy jste kapitán?“

„Jmenuju se Nuño González a jsem vedoucí této výpravy. Modlete se, aby si vás osobně nenašel commandante Manuel!“

„Můžete mi teď prosím sdělit, jaký máte problém?“

„Problém máte vy, amigo. Pohněte se, zaveďte ho dolů k té malé puta, než se rozhodneme, co s nimi uděláme.“

Patricka uchopili dva muži v podpaží a táhli ho pryč. Byl příliš vyčerpaný, než aby se mohl bránit, dalo mu dost zabrat, když měl klást jednu nohu před druhou, aby ho za sebou nevlekli.

Dovedli ho do podpalubí, prošli špatně osvětlenými chodbami a nakonec ho strčili do kajuty a pečlivě za ním zamkli dveře.

„Tady je výzkumná loď Argo 2K, kapitán John Harris. Libertad, ohlaste se!“

Peter stál vedle Johna na můstku. Od té doby, co kubánský gumový člun vyzdvihl z vody zraněné Susan a Patricka a vrátil se s nimi na mateřskou loď, zavládlo u posádky Arga nevídané vzrušení. Zdálo se, že jedině Johna nevyvedl případ z klidu. Vyzařovala z něho cílevědomost, která Petrovi jasně ukázala, proč právě tento muž je kapitán.

„Tady je captain Manuel z Libertad,“ zazněla konečně odpověď ve vysílačce. „Argo, mluvte!“

„Máte na palubě dva členy mé posádky,“ vysvětlil John. „Pravděpodobně jsou zraněni. Pošleme člun, aby je dopravil zpět k nám.“

„To nejde, kapitáne. Zranění jsou ještě na ošetřovně a nejsou schopni převozu.“

Peter se na Johna polekaně podíval, ale ten se jen ušklíbl a zavrtěl hlavou. „Nechte mě s nimi promluvit, kapitáne.“

„To není možné.“

„Musím trvat na tom, abyste mi okamžitě vydal mé lidi.“

„Captain, riskujete jejich zdraví. Můžu vám je předat, až se uzdraví.“

„To je moje starost, přebírám za to odpovědnost.“

„Lituji…“

„Dal jsem vám jasný pokyn. Moje posádka vám právně nepodléhá. Vysílám člun. Over and out.“

„Myslíte, že Susan a Patrick opravdu leží na ošetřovně?“ zeptal se Peter, když John vypnul vysílačku.

„Těžko říct, ale je nepravděpodobné, že by se nedali převézt. Spíš si myslím, že jde o taktiku jak nás zdržet. Teď když víme, že Ricardo přeběhl na kubánskou stranu, pokládám za možné, že to oni jsou od samého počátku za našimi potížemi. Libertad by nepochybně byla s to rušit náš sonar. A nejspíš to byli Kubánci, kdo vypustil první tiskovou zprávu o údajném lodním kontejneru. Přes Ricarda se zřejmě dostali k fotodokumentaci.“

„Takže to on sabotoval počítačové systémy?“

„To jsme zatím nezjistili, protože se od té doby už nepřihlásil. Prozkoumali jsme ale počítač v jeho kajutě. Všechny komunikační a uživatelské protokoly smazal, čímž je samozřejmě podezřelý číslo jedna.“

Peter přikývl. „Ať jsou Susan a Patrick zranění nebo ne, každopádně mám o ně starost.“

„A proto si to taky nenecháme líbit, profesore. Pojďte se mnou.“

„Co tu děláš?“

Patrick se otočil na bok a spatřil Susan sedící na pryčně. Neměla už na sobě neoprén, nýbrž sportovní bikiny. Všiml si mírně oteklého nosu se zaschlým strupem. Jinak vypadala v pořádku.

Rozhlédl se. Zavřeli je ve více než prosté kajutě. Stály tu dvě jednoduché postele, skříň a psací stůl. Lodní kulaté okno pouštělo dovnitř trochu světla.

„To nevím,“ odpověděl. „Skočil jsem do vody, pak mě někdo udeřil a na palubě mě přivedli k vědomí kýblem vody. Netuším, kdo mi ji natáhl nebo co se stalo.“ Přistoupil k potápěčce. „Ale jak jsi na tom ty? Vypadáš, jako bys narazila na skříň. Jinak všechno oukej?“

„Ano, jinak je všechno oukej.“ Neupřímně se usmála. „Ale cos pohledával ve vodě? Byli jste přece v Jasonovi.“

„Slyšel jsem výkřiky, a tak jsem vystoupil. Pak jsem viděl, jak se pokoušíš stáhnout toho chlapa z člunu a jak tě přitom kopl. Vzápětí jsem za tebou skočil do vody.“ Široce se zazubil. „Instinkt hrdiny, víš?“

„Zachoval ses jako hlupák,“ poznamenala. „Je to zázrak, že ses dožil svého věku. Hrdinové umírají mladí, chápeš?“

„Panebože, dvojí zásah. Ty ale umíš člověka potěšit.“

„Nemám na vybranou. Vy muži býváte občas dost obtížní.“

„No tak promiň, jestli jsem tě tím pokusem o záchranu obtěžoval!“

„Snad to nevypadalo, že bych se hned utopila, ne?“

„Na první pohled to nebylo úplně jasné.“

Zasmála se. „Ale jdi, nemusíš se přece hned urážet. Bylo to od tebe hezké, bereš? Hloupé, ale hezké. Spokojený?“

„To je opravdu velkolepé.“

„Radši šetři síly pro případ, že by se některý z těch chlápků vrátil.“

„Šetřit síly? Na co? Co mají v úmyslu?“

„To je mi jedno, a ani to snad nechci vědět. Zato já mám v úmyslu prásknout do bot. Už mám téhle lodě plné zuby.“

„Počkej, jak si to představuješ?“

„Jak říkám, vypadnout, na palubu a hup do vody.“

„A pak? To chceš na Argo doplavat? Vždyť už od ní můžeme být bůhvíjak daleko.“

„Ne, zakotvili jsme, jinak bych si něčeho všimla. A od Arga nás dělí nanejvýš pět set metrů. Kromě toho sem už určitě směřují naši lidé.“

„Tedy tvou…“ důvěru bych chtěl mít, chtěl dokončit větu, ale včas se vzpamatoval. To by už mluvil jako jeho vlastní otec – nebo Peter, což zhruba vyšlo nastejno.

„Mou co?“

„Nic, to je v pořádku.“

„Takže jdeš do toho se mnou?“

„No jistě.“ Patrick se rozhlédl po kajutě. Objevil kabel elektrického vedení, který byl svorkami připevněn k podlahové liště. „Skvělé. Teď někoho potřebujeme…“

Netrvalo ani deset minut a skutečně se někdo objevil. Do místnosti vstoupil člen posádky a přinesl karafu vody se dvěma umělohmotnými pohárky. Všiml si Patricka na podlaze a sklonil se k němu.

Francouz vyskočil a udeřil muže hlavou do brady, až námořníkovi hlasitě zacvakaly zuby. Susan bleskově přiskočila ke dveřím a zavřela je, aby na chodbu nepronikl sebemenší hluk. Bylo to však zbytečné. Síla nárazu muže odmrštila na zeď a se zakrvácenými ústy se zhroutil.

Položili ho na břicho. Potápěčka mu kabelem spoutala ruce na zádech a Patrick si svlékl tričko. Hlava mu po nárazu třeštila – jako by během půlhodiny nestačil jeden otřes mozku. Zuby vytvořil v látce otvor a roztrhal ji na velké kusy. Jeden z nich nacpal muži do úst. Zatímco látka pomalu nasakovala krví, uvázal dvě další části kabely Kubánci kolem hlavy a zubů, aby nemohl roubík vyplivnout.

„A teď vypadneme,“ poznamenala Susan a přistoupila ke dveřím.

Na škvíru je otevřela a vyhlédla do chodby. Pak potichu vyklouzli z kajuty.

Když procházeli kolem malé červené kovové skříňky, potápěčka se zastavila. Silou otevřela dvířka, vyndala dvě plovací vesty a jednu vtiskla do ruky Patrickovi. „Tu máš, jsou samonafukovací, aspoň doufám.“ Pak znovu hmátla do skříňky, zvedla víko jedné krabice a vytáhla signální pistoli. „Tak už pojď!“

Patrick za ní vyběhl. Ocitli se u schodů a začali po nich stoupat. Nahoře je čekala další chodba. Susan se otočila doleva proti východu, kterým prosvítala modrá obloha. Než se k němu dostali, objevil se na prahu nějaký muž a ohromeně na ně zíral. Susan zvedla pistoli. „Ustup, nebo střílím!“ zakřičela. Ten polekaně vyvrávoral zpět na palubu a vzal s hlasitými španělskými kletbami nohy na ramena.

„Za ním!“ zvolala potápěčka.

Patrick se snažil zůstat za ní v těsném závěsu. Měl pocit, že se mu hlava bolestí rozskočí. Dlouho už to nevydrží.

Susan se na palubě bleskově zorientovala. „Tudy!“ vyzvala Francouze. „A už si navlékni vestu.“

Patrick se v běhu pokoušel splnit její pokyn, ale ve složeném čemsi se prostě nevyznal. Susan znovu zastavila.

„Zpátky!“ zasyčela a Patrick uviděl, že necelých deset metrů od nich stojí skupina mužů. „Budu střílet!“ zahrozila a namířila na námořníky signální pistoli.

Kubánec, který stál vpředu, se zazubil a vykročil k ní. Bylo na něm vidět, že se nedá zastrašit.

„Do vody, Patricku!“ zvolala, pootočila se a jednou rukou postrčila Francouze k zábradlí. Zároveň namířila pistoli proti obloze a stiskla spoušť. Do výšky vyletěla rudá ohnivá koule. Kubánec přiskočil k Susan, ale ta mu mrštila pistoli do obličeje a přehoupla se přes zábradlí. Přitom stáhla s sebou Patricka. Nekontrolovatelně se zřítili z pěti metrů do vln.

Ne, já už nechci! byla Francouzova první myšlenka, když se mu znovu zatmělo před očima.

Trvalo to ovšem jen zlomky sekundy. Bolest a panika ho tentokrát uchránily před ztrátou vědomí. Susan se postarala o to, aby měl hlavu nad hladinou.

„Zůstaň takhle, dokud budeš moct,“ vyzvala ho naléhavě. „Podívám se na tvou vestu.“

Ignorovala výkřiky, které k nim doléhaly z paluby Libertad, a zručně přetáhla Patrickovi vestu přes hlavu. Pak ho uchopila za boky, něco zauzlovala, zatáhla za šňůrku a vzápětí se umělohmotná část naplnila vzduchem. Na okamžik se ponořila a na hladině se už objevila s vlastní vestou přes hlavu.

Dopřáli si krátkou přestávku na oddech, když se oba v plovacích vestách nechali unášet vlnami.

„To bylo jen o fous,“ poznamenala.

„Ano, bylo. A díky.“ Patrick jí položil ruku na rameno.

„Ještě nejsme v bezpečí,“ připomněla mu a ukázala doleva. „Tak jdeme na to, poplaveme směrem k Argu. Doufám, že viděli náš signál.“

Nikdo je nepronásledoval. Kubánci se omezili na to, že za nimi vysílali šťavnaté nadávky.

Susan ze všech sil mávala, když objevila dingi z Arga. Za chvíli je Chad oba vytáhl do gumového člunu.

Unaveně dopadli na dřevěné latě, když tu nad hladinou zaznělo hlasité třesknutí. Na palubě Libertad se objevil oblak dýmu. Vzduchem létaly kusy dřeva a jiné úlomky a dopadaly v širokém okruhu do vody.

„Co to k čertu bylo?“ zeptal se Patrick.

„Exploze…,“ řekla Susan, „ale bez plamenů. Nejspíš jim tam za zadkem vybuchla láhev se stlačeným vzduchem.“

Francouz se na ni podíval. „Ty jsi snad…“

„Já?“ Zvonivě se zasmála. „No snad jsi sám viděl, že jsem nevěděla, kam dřív skočit! Nejsem přece Lara Croft.“

„Až už to bylo cokoli,“ ozval se Chad, „je každopádně štěstí, že k tomu nedošlo, když jste byli na palubě! Tak, a teď co nejrychleji domů, pro dnešek máme padla.“

KAPITOLA 12

AUTEC U.S., námořní výzkumné středisko, Andros Island, Bahamy

Walters očekával, že už časně ráno uvidí stát na parkovišti několik černých limuzín a muže v tmavých slunečních brýlích. Když se ale dostavil na základnu, vypadalo všechno stejně klidně a pokojně jako jindy.

Jakmile lidem z NSA včera v poledne s výmluvným nadhledem napsal, že se o celou záležitost postará, nikdo ho už neobtěžoval. Snad si ty administrativní krysy uvědomily, že nadporučíkovi vojenských námořních sil nemohou jen tak předepisovat, co má dělat. Jistě, v případě potřeby by ta věc byla prohlášena za otázku národní bezpečnosti, aby se jí dodala patřičná vážnost, ale tak naléhavé to zřejmě přece jen nebylo.

Toho, že se mýlí, si všiml, jen co vstoupil do své kanceláře.

Dveře už byly otevřené.

U jeho konferenčního stolu seděl nějaký důstojník s hrnkem kávy. Podle čtyř zlatých proužků na rukávu a stříbrného orla na límci poznal, že má co činit s kapitánem, tedy s důstojníkem o dva služební stupně nad Waltersem, jemuž podléhala základna AUTEC.

Walters zasalutoval, ale muž se k němu jen pootočil a mávl odmítavě rukou.

„Přineste si kávu, nadporučíku, a posaďte se.“

Walters ho mlčky poslechl.

„Máte na krku velké mrzutosti,“ prohlásil návštěvník a na chvíli se odmlčel. „Já jsem velitel Thomas Mullinger z námořní vojenské základny v Jacksonvillu.“

„Sire, já vím, kdo jste.“

„Dobrá. Pak se nejspíš chcete zeptat, proč jsem tady?“

Walters si odkašlal. „Ano, pane. Proč jste tady?“

„Přemýšlejte o tom.“

„Jde o zbloudilé velryby?“ pokusil se Walters vyhnout tomu, co bude neodvratně následovat. Alespoň v téhle záležitosti by mohl pár drobností napravit.

Mullinger se podíval na hodinky. „Máte pocit, že bych si mohl udržet svou práci, kdyby mi ponechávala čas na problematiku mořských savců?“

Walters byl dostatečně prozřetelný, aby na to neodpovídal. „Určitě se zajímáte o ty dvě výzkumné lodě,“ podotkl.

„Ne, já se zajímám o vás, Waltersi. NSA se zajímá přímo o vás, jak od pátku víte.“

Nadporučík mlčel. Co měl na to taky říct?

„Byly vám uděleny pokyny, abyste ukončil aktivity dvou výzkumných plavidel. Jsou mé informace správné?“

„Ano, je to tak, pane.“

„Samozřejmě že to tak je. A co jste v této záležitosti podnikl?“ Kapitán ho probodl pohledem.

„Postoupil jsem dál veškerá data, která se nám podařilo shromáždit. Včera jsem byl celý den vytížený, ale dnes jsem se o to chtěl postarat.“ Walters si připadal jako provinilý školák. „Opravdu bych teď už nad tím seděl…,“ pokračoval trochu příliš horlivě, než si uvědomil, že větu rozhodně nemůže dokončit pravdivým kdybyste mě od toho nezdržoval. Nutně ji tedy nechal nedokončenou.

Mullinger zlehka zavrtěl hlavou. „Nemelte nesmysly. Včera jste nebyl vytížený, prostě jste na nic ani nesáhl – a dnes jste v tom mínil pokračovat.“

Zatracené přebírání odpovědnosti! zaklel Walters v duchu. Co teď může dělat jiného než se pokoušet odolat kapitánovu ocelovému pohledu?

K jeho velkému překvapení se návštěvník zazubil. Nevěděl, jestli si to má vykládat dobře, nebo špatně.

„Myslel jsem si to,“ poznamenal Mullinger.

Walters toužil po pořádném hrnku kávy, který by teď mohl zvednout a schovat se za něj.

„Kolik je vám let, Waltersi?“

„Třicet osm, pane.“

Mullinger přikývl. „Ano, správně. Víte, ve vašem věku jsem byl stejný.“

Nadporučík neznatelně zvedl obočí.

„Námořnictvo je jedna rodina, viďte?“ pokračoval kapitán. „Člověk si jen nerad nechá poroučet od druhých. Tak to prostě je. Víte, jednou jsem se vykašlal na plukovníka, tehdy jsem byl ještě poručík. A jindy jsem vycouval s FBI. Takže vás dokonale chápu.“ Usmál se.

„Není mi zcela jasné, co mi tím chcete říct, pane…“

„Na rozdíl od vás,“ prohlásil Mullinger a jeho úsměv se rázem stal dávno zapomenutou minulostí, „jsem vždy věděl, kdy si mohu dovolit překročit své kompetence – a kdy rozhodně ne.“

Nadporučík se zhluboka nadechl.

„A pokud u vás klepe na dveře NSA, má to určitě zatraceně dobrý důvod, nemyslíte?“

„Dnes ráno bych se hned…“

„To jsou kecy!“ skočil mu do řeči kapitán. „Byl jste zasvěcen, připraven, a když jste dostal rozkaz, měl jste neprodleně konat! To je vaše důstojnická odpovědnost! A teď máme kvůli vám mezinárodní krizi!“

Walters cítil, jak mu začínají hořet tváře.

„No jistě, teď koukáte! Myslíte, že z toho mám radost, když musím nekřesťansky brzy ráno letět na tenhle Bohem zapomenutý ostrov? Co bych tu asi jinak pohledával? Zíral, jak jde život na pláži a pod palmami? A do toho přijdete s těmi zatracenými velrybami! Waltersi, tohle není Kalifornie nebo Woodstock, tady je vojenská základna.“

„To je naprosto jasné, sir,“ odpověděl potichu Walters jen proto, aby vůbec něco řekl a zbrzdil kapitánův slovní příval.

„Tak ono je vám to jasné. Zato vám nejspíš není dosud jasné, co jste natropil! Tam venku jsou dvě lodě, které jste klidně pustil do uzavřené oblasti. Navíc to ani nejsou Američané, nýbrž Evropané! A Kubánci! No to je nádhera. Přišel jste o poslední zbytek zdravého rozumu? Co vás vlastně vedlo k tomu, že by se tam mohly povolovat nějaké výzkumy? A zatímco jste spal, došlo ke konfliktu. Evropané přepadli kubánskou loď, došlo k výbuchu a jsou tam zranění. A to všechno v amerických vodách! Můžete třikrát hádat, čí telefony se dnes v noci žhavily!“

„Prosím?!“ Walter nevěřil vlastním uším, co mu to tady kapitán povídá. Evropané napadli Kubánce? To je zcela absurdní. O lidech na Argu má podrobné informace. Ti by nikdy… A navíc, odkdy jsou tam venku „americké vody“?

„Slyšel jste, co jsem řekl, Waltersi. Máme na krku krizi a vy jste ji přivodil tím, že jste nesplnil udělené rozkazy!“

„Rozumím, pane,“ odvětil Walters.

„Dobře.“ Mullinger se odmlčel. Vodopád slov konečně vyschl. „Takže,“ spustil za chvíli znovu, „zapomeňte na NSA. Je mi úplně jedno, co chtějí. Situace se nyní změnila. Okamžitě necháte zrušit výzkumné práce. V případě potřeby i násilím.“

Walters přikývl.

Mullinger se předklonil. „Rozuměl jste, Waltersi? Není to návrh, ale rozkaz. Ode mě. Vyjádřil jsem se dostatečně jasně?“

„Ano, pane, naprosto jasně.“

Mullinger vstal. „Očekávám vaše zprávy v šestihodinových intervalech. Kdybyste něco potřeboval, zeptejte se. Celá záležitost má nejvyšší prioritu.“

Walters vstal a zasalutoval. „Rozkaz, pane.“

Kapitán se na odchodu ještě jednou otočil. „A kupte si pořádný kávovar. Tahle břečka chutná jako spálené sloní lejno.“

Walters v kanceláři osaměl. Byl bledý jako smrt. Cítil se, jako kdyby ho přejel kamion. Ještě nikdy se mu nestalo, že by ho navštívil jeden z nejvyšších velitelů v Jacsonvillu. Za daných okolností to bylo to poslední, co by si přál. To, že nechtěli vzít věc do rukou sami, výmluvně ukazovalo, nakolik je zpolitizovaná – a že si nikdo nemíní pálit prsty. Proto se přímo nabízelo vystrčit dopředu toho, kdo to všechno spískal. Mohl být rád, že ten případ skončí jen v jeho spisu. S největší pravděpodobností by si mohl hledat novou práci, kdyby to znovu chtěl nechat vyšumět do ztracena.

Převzít odpovědnost. Takhle si to tedy vážně nepředstavoval.

Na palubě Arga

Vlnobití zesílili a Argo se stále kymácela. Peter při cestě na snídani ztratil rovnováhu a narazil na chodbě do stěny. Pohled z lodního okna v kajutě mu už prozradil, že obloha je zatažená. Doufal, že to nevěstí nic horšího a že zůstane ušetřen dalšího záchvatu nevolnosti, který si protrpěl hned první den na moři.

Když vstoupil do jídelny, Patrick už tam stál a živě rozmlouval s kapitánem.

„Musíme se nutně poradit,“ vyzval John, když spatřil Petra. „V mé kajutě.“

Následovali ho, a když za chvíli vstoupili do prostorné kapitánské kajuty, nabídl jim židle u stolku.

„Je mi líto, že vás zdržím od snídaně. Tady mám jen konvici na vodu,“ upozornil téměř omluvně. „Mohu vám tedy nabídnout instantní kávu nebo čaj.“

Peter i Patrick gestem ruky odmítli a John se k nim posadil.

„Tak dobře…“ Odmlčel se a zřejmě přemýšlel, jak co nejlépe začít. „Dnes ráno jsem obdržel oficiální zprávu od námořnictva. Nařízení, abych byl přesný. Máme ukončit výzkumné práce a opustit tuto oblast. Dostali jsme na to lhůtu do zítřejších šesti hodin ráno.“

„To snad není pravda!“ zvolal Patrick. „Mají právo nám vůbec něco takového předepisovat? A na jakém základě?“

„Ano, to bohužel mají. Tady se ještě nenacházíme v mezinárodních vodách, za určitých okolností tu vláda může uplatňovat svá práva. Zřejmě se pohybujeme v zakázaném pásmu, kde mají prioritu aktivity námořnictva.“

„Jaké aktivity?“

„To mi neprozradili,“ odpověděl John. „Zpráva přišla z vojenské základny AUTEC na Andros Island. Odtud se provádějí všechny možné výzkumy, testy ponorek, pokusy se sonary a podobně. Kdoví, co tu chystají právě teď.“

„To tedy znamená, že na náš projekt máme už jen pouhý den,“ přemýšlel Peter nahlas a svraštil čelo:

„Ale počkejte,“ namítl Patrick, „kdo tvrdí, že musíme skákat, jak oni pískají? Teď na rovinu, Johne, co by se stalo, kdybychom to jednoduše ignorovali? Poslali by snad na nás torpédoborec?“

„Ne, to jistě ne…,“ odmítl John.

„Možná by bylo dobré nechat stanovenou lhůtu nejdřív uplynout,“ navrhl Peter. „Pak se určitě ohlásí znovu a vznesou další požadavek. Nedal by se tak získat další den?“

„No Petře!“ ozval se Patrick a zazubil se. „Takhle antiautoritářského tě vůbec neznám.“

„Neobvyklá doba vyžaduje neobvyklá řešení,“ odtušil Peter. „Tento projekt je v mé profesní kariéře nejdůležitější a bez několika nezvratných výsledků ho nemůžeme přerušit, abychom se nezesměšnili, to přece víš sám.“

„Zkusit by se to dalo,“ uznal John. „Z hlediska proveditelnosti by to snad mohlo fungovat. Vystavíme se ovšem riziku potrestání – přinejmenším já určitě. U vás jako cizinců se to bude posuzovat jinak. Ale máme ještě další problém.“ Vstal a přinesl pár výtisků, které položil před oba muže na stůl. Byly to články z internetových vydání různých novin. Do očí tam bily následující nadpisy:

Přepadení na kubánské výzkumné lodi

Evropané napadli Kubánce v amerických vodách

Exploze na kubánské výzkumné lodi – sabotáž?

Vědci pátrající po Atlantidě na stopě stvoření světa

Popírá Atlantis evoluci?

„Zatraceně!“ zvolal Patrick. „Co je to za žvásty?“

„Nejspíš je vám nad slunce jasné, kdo poslal tyto zprávy do oběhu,“ poznamenal Peter. „Podle toho, co jste vyprávěli o svém nedobrovolném výletu na Libertad, víme, co můžeme čekat od našich sousedů.“

„To je přece k nevíře! Jsou to zločinci! Až se mi ten González dostane do rukou, natrhnu mu zadek tak, že ho bude moct přes mísu ohrnout!“

„Patricku, mírněte se!“ vyzval ho Peter. „Máte pravdu, ale zdá se, že s tím moc nenaděláme.“

„Že ne? A na co máme Kathleen? Ta se proti tomu jistě dokáže postavit. Myslím, že naše tiskové zprávy by měly působit serióznějším dojmem než tenhle sajrajt. Co vůbec dělá?“

„Pracuje docela dobře…,“ ujistil ho Peter.

„To teď neznělo zrovna moc přesvědčivě.“

„Ale ano. Včera jsem dával interview, při kterém telefonovalo pár pozoruhodných lidí s podobnými otázkami jako ty poslední dva nadpisy. To ovšem můžeme Kathleen jen těžko vyčítat.“

„Proč ne?“ namítl Patrick a poklepal na výtisky ležící na stole. „Umím si dokonce představit, že to byla ona, kdo nakrmil tisk těmi nesmysly, aby později mohla vyprávět napínavější příběh.“

Peter chtěl něco odpovědět, ale nakonec se rozhodl mlčet. Včerejší pokusy novinářky o sblížení si zatím nechal pro sebe, ale několikrát se nad tím zamyslel.

„Otevřenou otázkou zůstává,“ připomněl John, „jak máme reagovat na ultimátum námořnictva!“

„Nepředpokládám, že je přemluvíme k odkladu,“ poznamenal Peter.

Kapitán pokrčil rameny.

„Co my víme… může se přece klidně stát, že zpráva dorazí se zpožděním nebo výzkum prostě nelze ukončit během tak krátké doby…“

Patrick se uculil. „To je správný postoj! Takže jedeme dál, ano?“

Peter přikývl. „Jistě, pokračujeme v práci. Ostatně zítra určitě uvidíme, jak se situace vyvíjí.“

„Souhlasím s vámi,“ přisvědčil John. „Nechám Alvina připravit k ponoru. Doufejme, že nám dnes do toho už nic nevleze.“

„I já mám ještě návrh,“ upozornil Patrick. „Nemáme moc času, a tak by nám pomohlo, kdybychom měli na palubě Marii. Mohla by nám přispět s dalšími překlady tak rychle, jak bychom potřebovali. Neztráceli bychom kvůli časovému posunu s Francií pokaždé pět hodin a spoléhat se na to, že pracuje i v noci.“

„Vy ji chcete pozvat na loď?“ ujistil se Peter.

„Proč ne? Za pokus to přece stojí. Když jí hned teď pošlu mail, sežene snad ještě dnes let z Paříže přes Miami do Nassau.“

„Ale jen plavba z Nassau sem trvá přece dvanáct hodin,“ namítl Peter.

„Šestnáct,“ opravil ho John.

„No tak si v Nassau najme nějaké letadlo, třeba hydroplán.“

„Ano, to je obvyklý způsob,“ přisvědčil kapitán.

„Takže co myslíte? Zkusíme to?“

Profesor pokrčil rameny. „Klidně se jí zeptejte. Je fakt, že má zřejmě velmi dobré pracovní výsledky. Jiná věc je, jestli se může dostavit včas. To je už ale její riziko.“

„Dobře,“ přikývl John, „všechno je tedy jasné.“ Podíval se na hodinky. „Ještě máme trochu času. Možná ještě něco zbylo ze snídaně. Dám vám vědět, jakmile bude Alvin připraven.“

„Věřím, že jste se zpravodajstvím spokojený, Gonzálezi?“ zeptal se kapitán Libertad.

„Ano, dá se tak říct,“ odpověděl s úsměvem oslovený muž. „Líp to snad ani nemohlo dopadnout.“

„Včerejší škodu mi uhradíte, to je vám jistě jasné.“

González pohrdavě mávl rukou. „Do posledního centu, Manueli. El Tigre bude spokojen, až se těch idiotů zase zbavíme. Pak vám koupí i novou loď, když to bude nezbytné. Viděl jste přece ty fotky – budeme slavní a nepředstavitelně bohatí!“

„A armáda?“

„Kašlu na USA. Neodváží se nám postavit. Poté co už náš Máximo Líder není ve funkci, myslí si, že si můžou dovolit všechno. Ale Raúl si to rozhodně nenechá líbit. Sám El Tigre se postará o to, aby jeho zdejší investice nebyla vystavena žádnému nebezpečí.“

„Snad máte pravdu…“

„To si piš, že mám, Manueli! Copak jsem neslíbil, že objevíme zlato? A tady je.“ Poklepal na stůl. „Máme ho přímo pod sebou. Musíme se jen ponořit a vynést ho na denní světlo.“

„A kdy to uděláme?“

González se pohodlně opřel. „Dopřejme si ještě trochu času. Stejně pracuje pro nás.“

„Nejde to,“ prohlásil John, když přistoupil k Petrovi a Patrickovi stojícím u zábradlí. „Nebo zkrátka řekněme, že to nelze doporučit.“

„Kvůli vlnám?“ zeptal se Peter, ale byla to skoro rétorická otázka. Vítr zesílil, takže mu nezbylo nic jiného než si obléknout svetr. Všichni se museli dobře držet, protože se Argo pravidelně a v pravidelných nárazech kymácelo.

„Ano,“ potvrdil John a ukázal na mořskou hladinu u boku lodě. „Už jsou vysoké půldruhého metru. Při takovém vlnobití spouštět Alvina přes palubu je na pováženou, protože by se mohl poškodit jeřáb i člun.“

„Jak dlouho to potrvá?“ zajímal se Patrick. „Jak vypadá předpověď počasí?“

„Na radaru se v určité vzdálenosti od nás objevila bouře. Existují různé prognózy a některé bohužel naznačují, že zasáhne přesně naši oblast. V takovém případě bychom ji tu měli večer a počasí by se nejspíš zlepšilo až zítra. Ale samozřejmě se může odchýlit od předpokládaného směru nebo zeslábnout. Můžeme jen čekat a nespouštět oči z radaru.“

„Takže tvrdíte, že riziko je nyní už příliš velké?“

„Ano, rozhodně. I kdybychom se teď ponořili a později nás překvapila bouře, měli bychom tady na Argu zřejmě plné ruce práce – a vy byste vězeli tam dole. A vlnobití ještě zesílí, to mi věřte.“

„Zatraceně. Zrovna teď, když nás tlačí čas.“

„Naše trpělivost teď bude podrobena tvrdé zkoušce,“ konstatoval Peter. „Ale myslím, že bychom měli kapitánovu radu poslechnout. A kromě toho…,“ zaváhal. „Kromě toho bych si chtěl s vámi ještě chvilku popovídat o Kathleen.“

„Tak to teď napětím ani nedýchám,“ utrousil Patrick.

„Trochu jsem si procházel internet…“

„Vy? Internet?“ Patrick se zasmál. „To je už samo o sobě malá senzace.“

Peter se nenechal vyvést z míry, „…a hledal informace o Kathleen. To, co nám o sobě pověděla, v podstatě souhlasí. Zato nám zamlčela, že velmi aktivně spolupracuje s Discovery Institute.“

John se syčivě nadechl.

„To není tak špatné,“ usoudil Patrick.

„Discovery Institute podporuje šíření teorie o inteligentním designu. Jeho cílem je etablovat při popularizaci vědy i ve sdělovacích prostředcích ideu, že všechny formy života a veškerý život probíhá podle inteligentního, předem navrženého plánu, a přinejmenším ji zrovnoprávnit s evoluční teorií. Její stoupenci přitom vystupují velmi vědecky a seriózně. Předstírají, že je to ryze světský přístup, stojí však za tím ultrakonzervativní a fundamentalističtí křesťané sledující skutečný bojový plán – změnit myšlení společnosti a evoluční myšlenku nakonec beze zbytku nahradit vizí stvořitele.“

„A Kathleen je jedna z nich?“ ujistil se Patrick.

„Každopádně se spolupodílela na některých publikacích Discovery Institute a vystoupila jejím jménem s oficiálními projevy. Vzpomínáte si na ty dva pozoruhodné novinové titulky dnes ráno? Vědci pátrající po Atlantidě na stopě stvoření světa a Popírá Atlantis evoluci? To je přesně propaganda, které se věnují zastánci teorie o inteligentním designu. Umím si docela dobře představit, že Kathleen svou prací právě tohle přivodila. I u rozhlasového pořadu, k němuž mě přemluvila, hrozilo, že sklouzne tím směrem – každopádně pokud šlo o volající, jejichž otázku jsem musel zodpovídat.“ Peter se zadíval na moře a vzpomněl si, jak ho novinářka chtěla svádět. „Abych to vyjádřil stručně a jasně: Nedal bych ruku do ohně za to, že tu Kathleen sleduje vlastní cíle. Měli bychom být velmi opatrní na to, co jí řekneme a ukážeme.“

Patrick položil ruku profesorovi na rameno.

„A nenašel se nikdo, kdo by vás předem varoval a už od samého počátku tvrdil, že se jí nedá důvěřovat?“ Neubránil se úsměvu, ačkoli věděl, že pro Petra je hodně bolestné něco takového přiznat.

Profesor se otočil a opětoval Francouzův úsměv. „To by sice bylo skvělé, ale víte, jak to chodí – na nejlepší myšlenky musí prostě každý přijít sám.“

Po obědě se vlnobití trochu uklidnilo. John jim však potvrdil, že centrum bouře stále směřuje k nim.

Patrick trávil čas s Dickem a pořád dokola probíral podrobnosti technického vybavení Alvina. Peter opakovaně studoval dokumenty od Marie, aby lépe porozuměl struktuře atlantského jazyka, jak ho pro zjednodušení nazýval, a aby si zapamatoval dosud nalezené symboly. Bylo až neuvěřitelné, co všechno Marie vykonala. Stále mu zůstávalo záhadou, jak mohla během tak krátké doby a s velmi skrovným materiálem dospět k natolik fundovaným a nesporným analýzám.

Ale i přes činorodou aktivitu si uvědomovali, že se jim drahocenný čas rozplývá mezi prsty. Tím, že vzdorovali armádnímu ultimátu, nejspíš získají trochu času, avšak největší ironií osudu bylo to, že ho nemohli využít. Peter si nedělal iluze o tom, co by se stalo, kdyby ještě ráno byli na stále stejném místě. Určitě je sledují a vědí, jestli se připravují k odplutí. Pokud mají tuto oblast opustit zítra v osm, měli by při doslovném výkladu armádního příkazu zvednout kotvu o několik hodin dříve.

Bylo už odpoledne, když se Peter konečně odebral na palubu, aby se nadýchal čerstvého vzduchu. Jen co prošel dveřmi, div ho nepovalil silný poryv větru. Dřevěná podlaha byla mokrá a brzy také viděl proč – vlny viditelně zesílily. Vítr jim vytvářel na hřebenech pěnové koruny a občas, když se Argo zvlášť prudce zhouplo, se vodní tříšť rozlila po palubě. John měl pravdu, lodí kymácelo stále větší vlnobití. Nestačilo samozřejmě na to, aby tak velkou loď jako Argo dostalo do úzkých, ale i jemu jako laikovi bylo jasné, že za daných okolností není možné bezpečně spouštět jeřábem ponorku na vodní hladinu.

Profesor se vrátil do podpalubí a rozhlížel se po Patrickovi. Nakonec ho našel v místnosti pro posádku. Francouz měl před sebou sklenku vína a pročítal jakousi beznadějně rozpadlou brožuru.

„Už jste se nasytil studia, profesore?“ zeptal se, když vzhlédl.

„Počasí se zhoršilo. Ztratili jsme celý den!“

„Ano – a to John navíc tvrdí, že bouře dosud nedorazila v plné síle. Nechal už všechno zajistit, dnes určitě nic nezvládneme. Říkal, že pokud nás zasáhne dnes v noci, mohli bychom to mít zítra ráno za sebou.“

„To nejspíš bude naše poslední šance na ponor.“

Patrick přikývl. „Vypadá to tak. Bohužel s tím nemůžeme nic dělat… Doufejme tedy, že bouře co nejrychleji pomine.“

KAPITOLA 13

Na palubě Arga

Peter půl noci probděl. Loď se kolébala tak silně, že se mu na lůžku opakovaně dělalo nevolno, takže musel vstát a několik minut stát u průzoru a pozorovat vlny. Zatažená obloha jen zřídka propustila pár měsíčních paprsků, ale na prostorovou orientaci to stačilo.

Doufejme, napadlo ho, že ráno to nejhorší pomine a oni se dočkají pravděpodobně jediného ponoru s Alvinem. Ne že by zase tak moc toužil spouštět se v malé kouli do bezedné temnoty, ale mělo to být vyvrcholení celé expedice – to je přece důvod, proč tu jsou. Nyní, pouhých šest hodin před vypršením ultimáta amerického námořnictva, to bylo všechno, co dělilo možný úspěch od absolutní porážky.

Znovu si lehl a upadl do nezdravého a nervově vyčerpávajícího polospánku. Konečně začalo svítat.

Postavil se na roztřesené nohy a polekaně sebou škubl, když uviděl v zrcadle nad umývadlem pobledlý obličej s výraznými kruhy pod očima. Když se opláchl a oholil, cítil se trochu lépe, ale pohled z okna kajuty ho sklíčil. Vlnobití nesláblo, a navíc se přidal hustý déšť omezující viditelnost na několik set metrů.

Na můstku se setkal s Johnem. Odtud byla ta příšerná slota vidět v celé kráse. Velké stěrače se v pravidelných intervalech pokoušely udržet volný výhled. Vypadalo to, jako by voda kolem Arga vřela, vlny se přelévaly přes příď a šplíchaly vodní tříšť a pěnu až na palubu.

„Dobré jitro, kapitáne. Doufám, že jste se dobře vyspal?“

„Upřímně řečeno ne.“

„To je mi líto. Chcete, aby nám sem přinesli kávu nebo čaj? Tady nahoře se to dá docela dobře vydržet. Kymácíme se sice trochu silněji, ale pokud máte dobrý výhled do dálky, mělo by vám to pomoct.“

„O výhledu si teď nejspíš můžeme nechat zdát,“ poznamenal Peter.

„No, uznávám, že je to trochu drsné, ale pro Atlantik je to úplně normální počasí. Rozhodně to ještě není bouře, jinak bychom vaši vědkyni dávno poslali zpátky.“

„Naši vědkyni? To myslíte Marii? Ona je už snad tady?“

John se zasmál. „Tak rychle to přece jen nejde. Už je ale na cestě letecky přímo z Nassau, jak jí navrhl nejspíš Patrick.“ Podíval se na hodinky. „Měla by tu být za půl hodiny. Spustíme na vodu gumový člun a přivedeme ji na palubu.“

„V tomhle počasí?“

„Jistě. Mí lidé už byli na moři za úplně jiných vln. Jsou to profíci a trochu adrenalinu je aspoň udrží ve formě.“

„Ale při takovém vlnobití přece nemůže přistát žádný hydroplán!“

„Ovšem. Proto si najala helikoptéru, která ji tady vysadí.“

„Chcete tím říct, že ji vysadí do vody?“

„Je možné, že se dáma trochu namočí, ale s tím se bude muset vyrovnat.“

Profesor se odmlčel a hleděl zamyšleně na moře. Není snad sám až úzkostlivě opatrný. Že by přeceňoval riziko? Kapitánova slova vyzařovala rutinu a sebejistotu. Třeba je opravdu všechno velmi jednoduché.

„Ohlásilo se námořnictvo? Ultimátum přece co nevidět skončí.“

„Zhruba za dvě hodiny,“ potvrdil John. „Dosud jsem nedostal žádnou zprávu. Ale jestli si děláte naděje, že se počasí brzy nevidět uklidní, musím vás zklamat.“ Ukázal na jeden z počítačových monitorů. „Tady máte klimatický stav. Ten bod označuje naši polohu, tohle je bouře a takhle vypadá předpověď.“

Peter s úlekem sledoval, jak se temná masa mraků pohybuje nad jejich pozicí a stále se zvětšuje. „Kdy k tomu dojde?“ zeptal se.

„Asi za pět hodin to tu bude dost nepohodlné.“

„A Argo? Co chcete dělat?“

John si třel bradu. „Pokud tahle data souhlasí, odoláme tomu. Kdyby se situace ještě zhoršila, musíme se stáhnout. To ale budeme vědět, až to vypukne. Je to váš projekt, proto vycházím z toho, že tu chcete zůstat tak dlouho, dokud vám zaručím bezpečnost lodě.“

Americká pobřežní stráž District Seven, hlavní stan, Miami, Florida

Námořní důstojník Owen vstoupil do kanceláře kontraadmirála Williamse, předpisově zasalutoval a čekal, až Williams vzhlédne. Ten si právě vyklízel aktovku. Konečně ji zavřel, položil na podlahu a posadil se.

„Dobré jitro, Owene,“ pozdravil.

„Sire, dostali jsme žádost od AUTEC, na kterou se musíte podívat.“

Williams natáhl ruku. „Dejte to sem. Oč jde?“

Owen podal kontraadmirálovi dokument. „Nadporučík Walters žádá o podporu při zajištění dvou plavidel.“

Williams se ušklíbl. „Jo tak on žádá?“ Položil dopis na stůl, vytáhl čtecí brýle a pozorně prostudoval text. „Aha…,“ ozval se. „Ano, rozumím.“ Potom znovu vzhlédl. „Pomůžeme mu. Zařiďte všechno potřebné. Pokud v domluvenou dobu od něho nedostanete žádnou zprávu, vyšlete své lidi. Potřebujeme hlavně HC-130. A ať jsou helikoptérové posádky v Clearwater, Savannah a tady v Miami připravené k ostré akci.“

„Rozkaz, pane!“

Williams podepsal dokument a vrátil ho Owenovi. „Přeji hezký den.“

Owen za sebou zavřel dveře a zamyslel se. Očekával, že Williams nadporučíkovu nanejvýš neobvyklou žádost samozřejmě odmítne. Pravý opak však byl pravdou. Tam venku se děje něco neobvyklého a kontraadmirál o tom ví.

Owen pokrčil rameny. Neměl by to být jeho problém, pokud za tím stojí Williams. Jestli má jednotlivé základny teprve instruovat, určitě dostanou od AUTEC další pokyny a pak se snad všechno vysvětlí.

Na palubě Arga

„Tak co?“ zeptal se Peter a odložil šálek čaje. „Nechcete na otevřené moře, abyste uvítal tu svou Marii, až se dostaví?“

Patrick ani nevzhlédl od časopisu, ve kterém listoval.

„Ne, asi ne. Podíval jste se, jak to venku vypadá?“

„Odkdy se štítíte vody?“ popichoval ho profesor. Ovládl ho zvláštní druh fatalismu, který část jeho vnitřního napětí přeměňoval v pocit příjemné lehkosti a bezstarostnosti. Čas jim protékal mezi prsty a počasí nedávalo naději na zlepšení, a tak to teď hodně připomínalo šibeniční humor. „Vsadil bych se,“ pokračoval, „že si nenecháte ujít možnost osobně se projet v gumovém člunu.“

Patrick zvedl hlavu. „Takže za prvé mám vody právě plné zuby. A za druhé to není moje Marie. Co kdybyste se takhle staral o svou Kathleen?“

Peter zvedl obočí. „Ó, impérium vrací úder! Copak nejste ani trochu zvědavý?“

Francouz pokrčil rameny. „Rozhodně nervózně nepobíhám jako tygr v kleci. Však ona přijde. Odvedla dobrou práci, ale navíc, co by se už…“

Odmlčel se v půli věty. Hleděl kamsi za Petra a oči se mu rozšířily nevěřícným údivem.

„To…“ Víc ze sebe nevypravil.

Peter se otočil. I on strnul jako zasažený bleskem.

Ve dveřích stála Marie, která právě přiletěla z Nassau, v promoklé oranžové kombinéze a ručníku přes ramena, kterým si asi právě aspoň trochu osušila vlasy. Světlé vlasy – a ten obličej… To je přece…

„Stefanie!“ zvolal Patrick a nerozhodně se zvedl. Nevěděl, jestli má vyskočit a rozběhnout se k ní, nebo si udržovat obezřetný odstup. Přece jen ji už skoro tři roky pokládal za mrtvou.

Trochu naklonila hlavu, usmála se a zahrnula si vlasy na jedné straně za ucho. „Ahoj, Patricku,“ pozdravila a otočila se k Petrovi. „Zdravím, profesore. Je prima se zase s vámi dvěma setkat.“

I Peter vstal. Působil ohromeným a nerozhodným dojmem.

Patrick obešel dveře a přistoupil k ní. Obličej mu zářil štěstím. „Opravdu jsi to ty! To snad není pravda!“ Zasmál se a rozpřáhl náruč. „No to je dílo!“ Objal Stefanii a třásl s ní, zatímco ona mu s výrazem předstíraného zoufalství hleděla přes rameno a mrkala na Petra.

Vzápětí se pohnul i profesor. Nevěřícně zavrtěl hlavou, přistoupil k návštěvnici a podal jí ruku. Patrick jen neochotně uvolnil objetí.

„Vítejte na palubě, Stefanie,“ uvítal ji. „Mám z vás velkou radost.“

Krátce pohlédla na Petrovu ruku, uchopila ji a odpověděla: „Nezměnil jste se, profesore.“

„Za tu dobu to už můžeš posoudit!“ poznamenal Patrick a ustoupil o krok. „Radši nám pověz, co tu děláš! Kde jsi pobývala v posledních letech? A vůbec – jak to, že nejsi mrtvá?“

„A kdo vlastně jste?“ zeptal se zvědavě Peter. „Asi se nepletu, že jste Marie se stejně malou pravděpodobností jako jste kdysi byla Stefanie…“

Přikývla. „To všechno jsou velmi dobré otázky. Profesore, vy jako cílevědomý a analytický muž jste samozřejmě na správné cestě! Ale…,“ rozhlédla se, „mohla bych se nejdřív převléknout a dostat pak velkou kávu?“

Peter a Patrick čekali na Stefanii a přitom téměř neprohodili slovo. Skutečnost, že tu je, a dokonce že je vůbec naživu, byla natolik nečekaná a významná, že se oba jen s námahou pokoušeli srovnat myšlenky a vypořádat se s tím.

Profesor si vzpomněl na jejich první projekt. Tehdy dostali pozvánku, alespoň o tom byli přesvědčeni, od jakéhosi útvaru Spojených národů. Narazili na jeskyni posetou tolika nápisy, že potřebovali pomoc od jazykovědce – a byla jim přidělena Stefanie. Odvedla vynikající práci a už během projektu se Peter sám sebe ptal, jestli je po celou dobu nenápadně nevedla k řešení záhady. Zvláštním způsobem působila vždy chladným, a zároveň nadřazeným dojmem. Později se dověděli, že ji v žádném případě neposlal zadavatel projektu. Zjevila se jakoby odnikud a zaujala místo někoho jiného – v současnosti viditelně nahradila Marii. Než si s ní však o tom stačili promluvit, byla zastřelena a nakonec ji pohřbila zřícená jeskyně. Zůstala nedosažitelná a záhadná, a ani Patrickovo pozdější pátrání ho nepřivedlo na žádnou stopu – jako kdyby ta žena nikdy neexistovala.

Petrovi kdysi připadal podobně zvláštní i muž, který si říkal Steffen van Germain a který zřejmě věděl o tajemné jeskyni. Vyznačoval se obdobnou zdrženlivostí úsudku a mlčenlivou moudrostí. Jeho a Stefanii, tak to aspoň profesorovi připadalo, spojovaly společné zájmy.

Později, v průběhu jejich egyptského projektu, jim ten muž znovu přeběhl přes cestu. I tam objevili mysteriózní odkaz jakési starší a rozvinutější kultury. Znovu narazili na cosi jako archiv vědění – a opět to byl ten muž, který se ovšem tentokrát jmenoval jinak a výslovně se vydával za strážce tajemství.

Byl to Patrick, kdo během celého egyptského dobrodružství měl pořád pocit, že viděl Stefanii. Petrovi připadalo, jako by jeho kolega byl postižen vzpomínkami na tu ženu. Nyní, když vyšlo najevo, že je stále naživu, se některé z minulých událostí rázem dostaly do jiného světla.

To, že se tu objevila, zapadalo do Petrova přesvědčení, že on a Patrick už dlouhé roky doopravdy sledují jednu a tutéž stopu, táhnoucí se celým světem a mnoha tisíciletími. A ta žena je jakýmsi způsobem její součástí. Peter se sám sebe ptal, jestli se časem znovu neobjeví i záhadný muž, onen strážce vědění.

Patrickovi se honily hlavou jiné myšlenky. Stefanie se mu od začátku moc líbila. Při práci se ukázalo, že přes svůj poměrně mladistvý zjev – kolik jí asi tak může být? Třicet? – má pozoruhodně hluboké vědomosti. Nenechala se vyvést z míry jeho uštěpačnými poznámkami ani profesorovým distingovaným poučováním. Byla to každým coulem profesionálka, tak se to dalo označit nejvýstižněji. Profesionálka, to ano, ale přitom se nikdy nechovala upjatě nebo zatrpkle. Po krátké době se stala členkou týmu, která se k nim přidala naprosto hladce, snad dokonce až nenápadně, prostě jako by se znali mnoho let. Pro Patricka to byla nová zkušenost – poznal ženu a zároveň se naučil vážit si toho, že jsou pro něho její lidské a odborné kvality důležitější než Stefaniina nesporná fyzická přitažlivost. Přiznal si, že jeho obvyklý machistický přístup v něm chvíli konkuroval s respektem ke kolegyni, ale nakonec byl prostě spokojený, že se může pohybovat v její blízkosti, a mužská hrdost postupně vyprchala.

A pak to byl zážitek v záhadné jeskyni, který v něm cosi ovlivnil a změnil ho. Peter u toho nebyl, a proto mu to nemohl dost dobře vysvětlit. Nedokázal to ostatně objasnit ani sám sobě.

Jeskyně skýtala přístup k vědění, ať už to bylo na základě jakékoli technologie. Jakmile do ní vstoupil, zasáhla ho informační bouře, která okamžitě eliminovala jeho odpor a nejspíš by ho během krátké doby dohnala k šílenství, které v uplynulých staletích zřejmě postihlo i jiné návštěvníky. Byla s ním ale Stefanie a podařilo se jí ho včas ovlivnit, takže se v neskutečné plnosti obrazů, znaků, hlasů a zvuků dokázal pohybovat. Později si všiml, že v něm trvale ulpělo mnohé z mohutné neviditelné síly, ačkoli jí byl vystaven pouhých pár minut. Zbystřily se mu smysly a aktivovalo se podvědomí, které o sobě dávalo nekontrolované a po kapkách vědět.

Něco se však změnilo okamžitě – byl to způsob, jak vnímal Stefanii. Na zlomek vteřiny jím tehdy prostoupilo nové poznání, cosi se v něm otevřelo, jako by se na fasádě reality objevila trhlina, kterou probleskla dosud nepoznaná vznešenost, zářící supernova vyšší pravdy. Byl to nadpřirozený okamžik, který se nedal popsat slovy. Podobal se zázraku, jenž ho zasáhl až do morku kostí, šokoval ho – a zároveň ho nevýslovně vzrušil. Později přemýšlel, jestli tohle neprožívali světci při svatém vidění. Nikdy by ho nenapadlo, že by on sám mohl být něčemu takovému přístupný. Byl to ryze metafyzický, nevysvětlitelný zážitek bez sebemenšího aspektu hmotnosti. Stefanie poté vypadala úplně stejně jako předtím, mluvila i jednala tak, jak ji vždy znal, nic se nezměnilo – a přesto od té chvíle věděl, že to není žena, za kterou ji oni všichni považují, nýbrž někdo jiný. Nebo něco jiného…

Když zemřela – nebo to přinejmenším tak vypadalo –, zmocnil se ho najednou nevýslovný zármutek. Později na ni téměř pořád vzpomínal. V průběhu jejich egyptského projektu si byl několikrát jistý, že ji spatřil, měl pocit, že od ní dostává poselství, a mnohokrát se mu o ní zdálo. Sny mu připadaly natolik reálné, že byl tehdy přesvědčen – ačkoli to vypadalo bizarně –, že s ní jakýmsi záhadným způsobem navázal kontakt.

Čas plynul, ale vzpomínka nevybledla. Obraz už sice neměl tak jasné obrysy, ale podivuhodně živé zůstaly citové reminiscence. Prostupovalo jím zvláštní teplo, když si ji vybavoval. Dala mu pocítit respekt, uznání a uctivou vděčnost za společný čas a společně prožité vidění.

Zavrtěl hlavou, protože už nedokázal sledovat tok vlastních myšlenek.

Ale teď je tady a on se cítí jako elektrizovaný. Vrátila se a z očí jí stále vyzařuje – i když to nikdo kolem nevidí – hluboké porozumění pro společné zážitky, které sdílejí jen oni dva.

Nemohl se dočkat, až se jí na všechno vyptá. Zároveň se ale obával, že leccos z toho, co ho nevýslovně zajímá, vyzní naprosto banálně, až se to pokusí zformulovat.

Stefanie se zanedlouho vrátila. Převlékla se nebo přinejmenším odložila ochrannou kombinézu a usušila si vlasy.

„To počasí,“ poznamenala, „to je tedy opravdu chuťovka.“

V dobré náladě se posadila ke stolu, Patrick jí obstaral kávu a postavil před ní plný šálek.

Napila se, pohodlně se opřela a trochu rozpačitě se usmála.

„Ano, nejsem Marie. A nejsem ani mrtvá. Kde mám začít?“

„Tyhle dva body by určitě nebyly špatný úvod,“ usoudil Peter. „Nikdy bych nevěřil, že se někdy zeptám tak netaktně, ale jak to, že jste nezemřela?“

„No víte, ta jeskyně,“ začala, „se sice zřítila, to je pravda, ale v té době jsem už byla venku. Zachránila jsem se přes zadní úbočí horského svahu. Následovala jsem tehdy Elaine. Ta už vstoupila do světla, a když se dotkla světelného sloupu uprostřed, něco tím iniciovala. Já jsem objevila boční chodbu a vzala nohy na ramena. Bylo štěstí, že mě vyvedla ven. Jinak bych tu dnes opravdu neseděla.“

Zatímco Stefanie mluvila, Patrick si ji pozorně prohlížel. Všiml si pousmání a nepatrného zajiskření v jejích očích. Domyslel se, že to, co jim tu vypráví, je jen půl pravdy. Umínil si, že se jí někdy podrobněji vyptá na to, co se doopravdy stalo.

Nechtěl se nyní zmiňovat ani o událostech v Egyptě. Místo toho se zeptal: „A pracovala jsi teď pro Gérarda? Vydávala ses mu za Marii?“

„Ne, Marie skutečně existuje, ale tvé e-maily nikdy nedostala.“

Patrick se zarazil. „Ale… jak jsi to zařídila?“

Usmála se. „Ach, využila jsem pár technických možností, víš… To nemusíme rozvádět, není to zase až tak důležité. Každopádně ti neodpovídala ona, ale já.“

„To asi také vysvětluje,“ poznamenal Peter, „jak jste tak rychle mohla rozluštit písmo Atlantiďanů. Hned mi to připadalo až podezřele jednoduché.“

„Ano, to je pravda,“ přikývla. „Věděla jsem, že nemáte moc času, a proto jsem vám trochu pomohla. Na základě skrovného materiálu, který jste dosud shromáždili, by to vůbec nebylo myslitelné.“

„Takže vy už to písmo znáte.“

„Ano, máte pravdu.“

„A odkud?“

„To je dlouhý příběh. Abych to zkrátila: Je sice staré několik desítek tisíciletí, ale nikdy neupadlo v zapomnění. Když znáte souvislosti a víte, kde hledat, najdete ho.“

Peter zaváhal. „Sloupy!“ obrátil se na Patricka. „Ve dvoraně pod Sakkárou. Tam byly také neznámé znaky! Vzpomínám si…“ Znovu se podíval na Stefanii. „Znáte snad i jeskyni, kterou mám na mysli?“

Přikývla.

„Pak znáte i Steffena van Germaina? Případně Al Harise nebo jak se vlastně jmenuje?“

„Ano, už dlouho spolupracujeme.“

Peter se opřel. „Nechápu to. Po celou dobu… jste o všem věděla, ale nikdy jste nám neřekla ani slovo, nechala jste nás tápat ve tmě.“

„Bylo nezbytné,“ potvrdila s trochu ustaraným výrazem, „abyste vlastními silami dospěli k vlastním závěrům. Bylo důležité sledovat, s jakou motivací půjdete po stopě archivů a jak zareagujete na hrozby a svody, které ta moc přináší.“

Profesor mlčel. Mísila se v něm zlost, frustrace a pocit, že ho Stefanie mentoruje, ale zároveň k ní cítil respekt. Seděl naproti nenápadné ženě, která při jeho životním pátrání a všech příslušných důsledcích měla nejspíš úctyhodný náskok. Pravděpodobně má přístup k nepředstavitelným vědomostem a je za ně odpovědná. Vyznačuje se pozoruhodnou morální integritou, protože ochrana vědění pro ni je důležitější než zisk, úspěchy nebo samolibost. Pasivním a zcela neagresivním způsobem se zasazuje za to, co je pro ni důležité, a přesto stále zůstává lidská a spravedlivá. Kdo je ta žena ve skutečnosti, kdo je ten muž, se kterým spolupracuje – a jakou mocí doopravdy disponují?

„Ještě vám nemohu prozradit, jak všechno vzájemně souvisí,“ prohlásila, jako by četla Petrovy myšlenky. „Hlavně proto, že jsme ještě od cíle daleko – a pak i z toho důvodu, že byste tomu zatím neuvěřili. A jak bych potom před vámi vypadala?“ Usmála se trochu šibalsky.

„To tedy sorry,“ ozval se Patrick, „ale zní to jako nepovedená výmluva.“

„Jsem tady proto,“ odpověděla mu Stefanie, „abych vám pomohla. Času není nazbyt a my jsme se ocitli na rozcestí. Jedna událost stíhá druhou a právě tady dojde k jejich rozuzlení. Budu vám pomáhat, seč mi síly stačí. Podle toho, k jakému konci dospějeme, se všechno vysvětlí. Nebo ztroskotáme – což se může stát nejrůznějšími způsoby, z nichž některé jsou citelně nepříjemnější než ostatní.“

„Bylo by fajn, kdybys mluvila trochu konkrétněji,“ poznamenal Patrick. „Na mě je to trošku metafyzické, jestli chápeš, co tím myslím.“

„Metafyzické?“ Zasmála se. „Ne, to určitě ne. Je to zcela reálné. Šance, ale i rizika. Je mi líto, ale víc vám teď opravdu nemohu říct. Věřte mi, že se všechno časem ukáže!“

„O jakých rizicích mluvíte?“ zajímal se Peter.

„O různých. Se svými kubánskými konkurenty jste se už seznámili. Dá se očekávat, že se tak rychle nevzdají. Kromě toho asi za hodinu vyprší ultimátum od armády. Kdoví, co ještě zažijeme.“

„To je pravda,“ přisvědčil Patrick. „John nám umožnil pěkně natahovat čas. Ale až teď stanovená doba uplyne a vyvinou na něho tlak z nejvyšších míst, určitě změní názor.“

„Ale co můžeme dělat?“ zeptal se Peter a ukázal k oknu. „Počasí se zhoršilo a John tvrdí, že vlastní bouře teprve udeří.“

„Pak ještě před jejím příchodem musíme bezpodmínečně na dno!“ prohlásil Patrick.

„Vy se chcete potápět? Neslyšel jste, co jsem právě říkal? Blíží se bouře.“

„Je možné, že John teď bude mít s naším ponorem problém, ale až budeme pod vodou, bouře se nás už netýká. Pokud to neprovedeme teď, můžeme na to klidně zapomenout. To je snad všem jasné.“ Podíval se na Stefanii. „Je to tak? Jak se na to díváš ty?“

Stefanie se usmála, ale nic neřekla, jen kývla hlavou směrem k profesorovi.

„Co mám na to říct…,“ začal Peter. „Řídím se podle toho, co se dovím od kapitána. Samozřejmě že bych s tím okamžitě začal, než skončí celý projekt. Ale John musí rozhodnout, co je možné a co ne…“

„Znamená to, že nás podpoříte, když se ho teď pokusíme přemluvit?“

„Klidně to zkuste, ale myslím…“

Patrick vstal. „Tak jdeme na to!“

Přemluvit kapitána bylo jednodušší, než čekali. Ukázalo se, že má k armádě víc než zdrženlivý vztah. V minulosti zřejmě zažil nepříjemné konfrontace, které posílily spíš jeho vzdor než respekt.

Slíbil, že je co nejrychleji pošle v Alvinovi pod hladinu. Čekal je obtížný manévr, při startu to s nimi bude hodně škubat, ale zatím se riziko dalo pořád ještě odhadnout. Jakmile se ocitnou pod hladinou a zamíří zvolna do hlubiny, může armádu dále zdržovat poukazem na to, že právě probíhá podmořský výzkum. Zbytkové riziko představovala bouře, která se tvrdošíjně blížila. Podle aktuálních údajů však neměla být horší než jiné projevy špatného počasí, které už Argo přestálo. Pravděpodobnost, že nabere na síle a stane se příliš nebezpečnou, byla jednak velmi malá a jednak by se to dalo včas rozpoznat, takže by stačili ponorku vytáhnout zpět na loď.

Přípravy na palubě probíhaly pomaleji než obvykle. Loď se kymácela a houpala a déšť i všudypřítomná vodní tříšť změnily palubu v nepříjemnou klouzačku.

John právě stál na můstku, když byl nucen převzít radiogram.

„Research Vehicle Argo 2K, prosím na příjem. Tady je pobřežní stráž, poručík Green v letounu CG-37 z Clearwateru. Kroužíme tři tisíce stop nad vámi.“

Kapitán v duchu zasténal. Zřejmě k nim vyslali jeden ze svých průzkumných letounů. Pobřežní stráž měla k dispozici letadla typu HC-130, která létala nad stanovenými oblastmi v určité výšce. Piloti v nich dokázali kontrolovat rozsáhlé regiony, udržovali kontakt s pobřežní stráží na Floridě a případnými dalšími týmy, helikoptérami a loděmi a mohli tak koordinovat jakýkoli vojenský zásah.

„Pro let CG-37, tady je Argo 2K, kapitán Harris. Mluvte.“

„Kapitáne Harrisi, máme rozkaz ukončit veškeré činnosti a okamžitě tuto oblast opustit.“

„O tom nic nevím,“ lhal John. „Na čí pokyn jednáte?“

„Před čtyřiadvaceti hodinami jste dostal příslušné pokyny od námořního výzkumného střediska AUTEC. Vykliďte oblast.“

„Nemůžeme. Nacházíme se ve fázi vědeckých průzkumů, které se nedají okamžitě ukončit.“

„Rozumím. Za tímto účelem dostanete podporu. Letí k vám tři vrtulníky pobřežní stráže, dorazí k vám za pětačtyřicet minut. Over and out.“

„K čertu!“ ulevil si John, když pilot vypnul rádiový kanál. Ti to myslí opravdu vážně. Uměl si docela dobře představit, jak bude vypadat jejich podpora. Pobřežní stráž už jednou na palubě měl – a nebyl to zrovna radostný zážitek. Všechno to byli malí samozvaní generálové, kteří to v námořnictvu nikam nedotáhli a teď si počínali, jako by pevninu neustále chránili před lupiči a těžkými zločinci.

Opustil můstek a odebral se na zadní palubu, kde právě vyváželi z hangáru Alvina.

Podržel si ruku nad očima, aby si je chránil před deštěm. „Pospěšte si,“ vyzval své lidi. „Za půl hodiny musí být ponorka ve vodě.“

„Opěrné patky se zaklínily,“ odpověděl jeden ze členů posádky. „Buď to teď uděláme rychle – nebo opatrně.“

„Zkuste obojí!“

Peter, Patrick a Stefanie seděli v místnosti pro posádku a netrpělivě čekali.

„Musíme Johna přemluvit, aby mohla s námi i Stefanie,“ upozornil Patrick. Převlékl se, ale vypadal v podstatě pořád stejně. Těžké kecky vyměnil za sportovní obuv značky Converse a měl na sobě džíny a ručně pletený svetr.

„Podle mě to nepůjde,“ ozval se Peter, který tu seděl také v pohodlnějším úboru a pulovru. „Už přece Kathleen vysvětloval, že Alvin není na něco takového zatížený. Kromě toho jste sám viděl, jak je uvnitř těsno.“

„Pokud to bude náš jediný ponor,“ trval Patrick na svém, „a na nic jiného to zatím nevypadá, musíme na místě přeložit nápisy a příslušným způsobem se rozhodnout. Chci tím říct jen to, že nikdo neví, co tam dole najdeme.“

Peter zavrtěl hlavou. „Kvůli tomu nemusí být na palubě. Data, která dodá Alvin, může sledovat živě v laboratoři a vysílačkou nám posílat překlad.“

„Bylo by mi milejší, kdyby byla u toho,“ opakoval Patrick. „A Johna osobně přemluvím.“

„Možná byste se měl nejdřív zeptat Stefanie,“ nadhodil Peter, který si zničehonic vzpomněl na určitý okamžik v jižní Francii. A jako tehdy Stefanie jen prostě přikývla.

„Jdu s vámi.“

„No vidíte!“

Když Kathleen vstoupila na můstek, kapitán právě rozmlouval se svými lidmi.

John vzhlédl, vzal novinářku na vědomí a krátce se rozloučil s mužem, jenž mu předal několik výtisků. Byl to systémový administrátor David. Ve dveřích sjel Kathleen pohrdavým pohledem a odešel.

„Kapitáne,“ pronesla se srdečným úsměvem, „všude vás hledám. To mě taky mohlo hned napadnout, že jste tady nahoře a v plné práci.“

„Teď asi není správná chvíle na zdvořilostní tanečky,“ odtušil a vložil papíry do náprsní kapsy u kabátu.

Přistoupila blíž a posadila se na prázdnou židli. Přehodila nohu přes nohu a laškovně pohupovala chodidlem sem a tam.

„Je pravda, co se povídá? Že sem směřuje armáda?“

„Ne.“

„Ne? Ale já si tím jsem poměrně jistá. Slyšela jsem to od několika členů posádky.“

„Je to pobřežní stráž.“

„Aha! A vy přesto ještě připravujete ponor… to vám teď v hrudi bije srdce vědce, nebo spíš rebela?“

„Nemyslím, že bych vám musel skládat své účty, slečno Denverová.“

Kathleen se ušklíbla jako malé durdivé děcko. „Ale jděte, Johne… smím vás tak oslovovat, že? Klidně mi říkejte Kathleen jako všichni ostatní.“

„Tak dobře… Kathleen… Ale kvůli pobřežní stráži tu nejste, viďte?“

„Ne, to je fakt…“ Vstala, těsně k němu přistoupila a zazubila se na něho. „Myslím na něco jiného… chtěla bych se vás na cosi zeptat.“ Odmlčela se a krátce pohlédla stranou. Pak tlumeným hlasem pokračovala: „Je to osobní.“

„Tady?“

„No… snad abychom raději zašli do mé kajuty, jestli vám to vyhovuje.“

John se usmál. „Jistě, to mi dokonce moc vyhovuje. Náhoda tomu chtěla, že bych si i já s vámi rád promluvil.“

Položila mu ruku na rameno. „Pak bychom se neměli dlouho zdržovat, hm? Musíte se sem zase co nejdřív vrátit.“

John následoval Kathleen. Když přišli do kajuty, posadila se na postel.

„Víte, Johne,“ začala, „celý tenhle projekt je strašlivě důležitý. Peter a Patrick stojí zřejmě před nejsenzačnějším objevem od přistání na Měsíci. Vy taky dobře víte, co všechno je v sázce. Oba riskují svou pověst, životní dílo – a já jsem na tom úplně stejně. Všechno jsem hodila za hlavu a odmítla veškeré nabídky, jen abych tu mohla být, chápete to?“

John jenom pokrčil rameny.

„No, to je vlastně jedno. Ale víš… jak bych to jen řekla… musím se bezpodmínečně dostat do té ponorky!“

„Opravdu? Zdá se, že je to pro vás skutečně důležité.“

Přikývla.

„Ale o tom jsme už spolu mluvili. Alvin není zařízený pro čtyři osoby.“

„Johne, prosím! Vím, že by se tam čtvrtý člověk ještě dokázal vmáčknout. Dick mi prozradil, že jste se dokonce ve čtyřech už potápěli!“

„To, co dělá moje posádka, nemá nic společného s tím, co je povoleno na palubě cizím lidem. Za všechno tady odpovídám jen já.“

„Podepíšu třeba prohlášení, že…“

„O to nejde.“

„A o co tedy jde? O peníze?“

„Já se nedám uplatit, Kathleen.“

Vstala, přistoupila k němu a položila mu ruce na boky. „Asi jsem se nevyjádřila dostatečně jasně… Johne…“ Hlas jí klesl. „Jsem ochotná udělat pro to všechno, co si přeješ.“

Kapitán se usmál, položil ruce na její a sevřel je.

„Já vím…,“ ujistil ji.

Znovu se usmála. „Takže? Vyhandlujeme to?“

John pevně stiskl její zápěstí a vytočil je vzhůru. Kathleen vykřikla.

„Ne,“ odmítl, „to tedy nevyhandlujeme.“

„Johne!“ zakřičela reportérka. „To mě bolí! Pusť mě, ty zatracenej všiváku!“

Prudce ji od sebe odstrčil, takže dopadla na postel a udeřila se hlavou o stěnu.

„Zůstanete tady, slečno Denverová, dokud nebudeme na pevnině. Pak budeme mít dost času pobavit se o tom, k čemu všemu jste byla ochotná.“

Energicky vykročil z kajuty, zavřel dveře a zamkl je univerzálním klíčem.

Slyšel Kathleen, jak uvnitř zaječela, a vzápětí něco udeřilo do dveří a roztříštilo se to.

„Takže jste tu všichni,“ zhodnotil John, když vstoupil do místnosti pro posádku. „Máme ještě potíže s Alvinem, ale nejpozději za patnáct minut bychom měli začít. Jste připraveni? Došli jste si na klozet?“

„Chtěli bychom, aby nás doprovázela Stef… Marie,“ ozval se Patrick.

Kapitán zvedl ruku. „Už jsem vysvětlil, proč to není možné.“

„Ano. Ale přesto bychom si přáli, aby tam šla s námi,“ opakoval Francouz. „Bavil jsem se s Dickem o specifikacích Alvina. Technicky to není problém. Kyslík vystačí na dost dlouho. A užitečného zatížení, o které tak přijdeme, se zřekneme. Bude tam jen trochu těsněji, ale ten ponor je prostě příliš důležitý.“

„To všechno je moc hezké,“ uznal kapitán, „ale já se nepřipravím o pojistnou ochranu tím, že bych Alvina nasadil nestandardním způsobem.“

„Prosím vás, mně teď pojištění visí víte kde,“ zvýšil hlas Patrick.

John sevřel rty a beze slova na něho pohlédl.

„No dobrá,“ zklidnil se Patrick. „Promiňte. Ale nemohli bychom na něj pro jednou zapomenout? Taková šance se už nezopakuje!“

„Rád bych se k prosbě svého kolegy připojil,“ přidal se Peter. „Nevíme, co nás čeká, a možná budeme muset rychle reagovat. V takovém případě bychom nutně potřebovali odborný názor expertky na tyto znaky.“

„Prosím,“ ozvala se i Stefanie a pronikavě se na kapitána podívala.

John zavřel oči a zhluboka se nadechl.

Ze soustavy lodních reproduktorů znenadání zazněl pískavý tón a následovalo hlášení: „Kapitán Harris prosím nutně na můstek!“

„Omluvte mě,“ řekl John a dlouhými kroky vyšel z místnosti.

Když se dostavil na můstek, vtiskl mu jeden z mužů do ruky vysílačku. „Je to pobřežní stráž,“ upřesnil.

„Tady je kapitán Harris z lodě Argo 2K. Let CG-37, prosím příjem.“

„Argo 2K, tady je poručík Green, let CG-37. Kapitáne Harrisi, k vaší pozici se blíží tři helikoptéry pobřežní stráže, které vám pomohou při ukončování výzkumných prací. Jste povinen vpustit personál na palubu.“

John se podíval z předního okna můstku, kde dosud déšť bičoval sklo. Venku se setmělo. Mraky byly tak těžké, že to vypadalo, jako by se už dopoledne začalo stmívat. Reflektory na přední palubě osvětlovaly pruhy srážkové vody a stále vyšší vzedmuté vlny.

„Nemáme přistávací plošinu,“ upozornil do přístroje. „A moře je příliš rozbouřené, než abych mohl spustit člun na hladinu.“

„To nebude nutné. Naši experti se spustí přímo na palubu.“

John zaťal ruku v pěst. „Rozumím, over.“ Pak vyběhl z můstku, zamířil k místnosti pro posádku a zastavil se na prahu otevřených dveří.

„Jdeme na to! Hned. Blíží se pobřežní stráž. Musíme si pospíšit.“

„A Marie?“ zeptal se Patrick.

„Pro mě za mě,“ opáčil John. „Jestli sebou rychle nepohneme, bude ponor tak krátký, že je to vlastně jedno.“

Trojice vstala a vyběhla za kapitánem, který už mířil k zadní palubě. Jakmile opustili krytý prostor, vmetl jim vítr do obličeje déšť tak prudce, že se div nezalkli. John se přikrčil a zavedl je k otevřenému hangáru, kde se mohli schovat. Viděli, že Alvin je už zavěšený na jeřábu. Několik mužů ve skrz naskrz promočených tričkách upevňovalo poslední držadla. Museli se pořád přidržovat, protože loď se kývala a kymácela, vlnobití naráželo na bok a vodní tříšť se přelévala přes palubu.

„Neměli bychom dát vědět Kathleen?“ zeptal se Peter. „Možná by chtěla natáčet pro svou dokumentaci.“

„Ta dáma má domácí vězení,“ prohlásil John, „a už se ničeho nezúčastní.“

„Co se stalo?“

„Náš systémový administrátor David se dostal na její stopu,“ vysvětlil kapitán. „Ten, kdo smazal naše data, musel znát administrátorské heslo. Kubánec Ricardo, který uprchl, sice nejspíš poslal pár fotografií Gonzálezovi, ale data se nedají mazat bez hesla – a to David teprve teď změnil. Jinak ho nikdo neznal. Jeho překonání by trvalo několik dní. Potom si všiml Kathleen s kamerou. Mohla natočit, jak ho David zadává, protože několikrát byla přímo u něho, nahrávala s ním rozhovor a filmovala ho při práci. David tedy prozkoumal její počítač a skutečně – zjednávala si přístup do systému právě z něj!“

„To se mi snad jen zdá!“ zvolal Peter.

„Kde je teď?“ zeptal se Patrick.

„Zamčená ve své kajutě. Na pevnině ji předáme příslušným úřadům.“

Lijákem znenadání pronikl silný rachot, který se rychle přibližoval.

„My o úřadech,“ poznamenal John, popošel pár kroků dopředu a zkoumavě hleděl na zataženou oblohu, „a úřady za humny!“

Ostatní sledovali jeho pohled a objevili signálně červené helikoptéry s černými nosy. Vrtulníky se vynořily z příšeří asi třicet metrů od Arga a nehybně visely ve vzduchu. Bouřlivý vítr se snažil vyvést je ve vzduchu z rovnováhy, ale viditelně mu odolávaly velmi dobře.

John se rychle vrátil a zvedl telefonní sluchátko zavěšené na vnitřní stěně hangáru.

„Můstku, tady je John. Co se děje? Ano, spojte ho… Kapitán Harris z Arga 2K. Řekněte mi, co chcete dělat!… Stojím v hangáru na zadní palubě… Ne, vyloučeno! Nevím, jestli jste si už stačili všimnout, ale máme tu silné vlnobití! Deset metrů a pořád to sílí… To je šílenství! Za to nepřebírám odpovědnost…“ Ještě okamžik naslouchal a pak praštil sluchátkem do vidlice. „Oni to myslí vážně.“

„S kým jste mluvil?“

„To byl pilot průzkumného letounu, který už skoro hodinu nad námi krouží.“

„O tom jste se nám zapomněl zmínit.“

„Nebyl k tomu důvod. Letoun slouží jen jako reléová stanice umožňující helikoptérám rádiový kontakt s pevninou. Hlavu si teď musíme lámat jen s vrtulníky.“

„Co tu vlastně pohledávají?“ zajímal se Peter.

„A proč hned tři?“ přidal se Patrick.

„To je pouze výhružné gesto. Jeden by bohatě stačil. Chtějí dopravit na loď pár mužů, kteří tu udělají pořádek a doprovodí nás domů.“

„Mají k tomu kompetenci?“

„O tom se s nimi nelze přít, profesore. Jakmile se ocitnou na palubě, mají každopádně nařizovací pravomoc. Později se můžete domáhat soudního výroku, jestli si počínali v souladu se zákonem.“

„Ten prostřední se k nám blíží!“

Jeden vrtulník se skutečně oddělil od formace a přiblížil se k Argu, až se ocitl přímo nad zadní palubou. Pilot udržoval stroj v takovém klidu, jaký mu dovolovala sílící bouře. Pak se rozsvítil reflektor, jehož kužel zahalil přístěnky, jeřáb a palubu do oslnivého světla.

Helikoptéra zvolna klesala.

„Už by s tím měl přestat,“ zvolal Patrick do ohlušujícího lomozu, „jinak se neudrží, kdyby došlo k problémům.“

„Půjde ještě blíž,“ upozornil ho John, „jen počkejte. V bouři by byl beztak ztracený, kdyby mu vypověděl službu rotor.“

Vrtulník se zanedlouho skutečně ocitl pouhých padesát metrů nad lodí a pokračoval v sestupu.

Ve třicetimetrové výšce se zastavil. Otevřely se boční dveře. Objevil se muž, posadil se na hranu kabiny a začal se spouštět dolů. Byl zavěšený v popruzích připevněných lany ke kovovému navijáku. Jakmile opustil vrtulník, zmocnil se ho vítr. Pilot se pokoušel udržet stávající pozici a muž metr po metru klesal k lodi.

Argo sebou znenadání prudce škublo, protože mu do boku udeřila mimořádně silná vlna. Muž u lana se dostal nebezpečně blízko k několika dlouhým anténám, které se zničehonic vypínaly těsně před ním. Helikoptéra poodletěla o pár metrů stranou, aby ho dostala do volného prostoru. Muž se chvíli bezmocně kymácel na laně a pak ho opět začali spouštět.

„To vypadá zatraceně nebezpečně,“ utrousil Patrick.

Stroj nečekaně vybočil o několik metrů stranou. Zřejmě udeřil nečekaný poryv vichru. Muž nedobrovolně následoval nový směr a znovu se dostal do povážlivé blízkosti antén. Natáhl nohy, aby se od nich případně odrazil, a vzápětí zakroužil paží. Za chvíli ho vytáhli zpátky do vrtulníku.

„Prozíravé rozhodnutí,“ poznamenal Patrick.

„Ti se jen tak rychle nevzdají,“ varoval John.

Stroj opět nabral výšku, ale pilot se nejspíš domluvil se svým kolegou, protože nyní se přiblížila druhá helikoptéra. Zatímco se původní vrtulník viditelně chystal odletět, kroužil druhý v pomalých smyčkách nad palubou a pak se na jiném místě rovněž pokusil o slanění.

Tento pilot byl asi zkušenější, každopádně se mu dařilo udržovat stroj v relativním klidu. Přiblížil se co nejvíc k lodi, v otevřených dveřích se objevil muž a i on se snažil dostat na Argo. Tentokrát to probíhalo podstatně rychleji, nejspíš chtěli co nejvíc omezit riziko při překonávání vzdálenosti mezi helikoptérou a plavidlem. Za chvíli měl už za sebou převážnou část sestupu. Pak zvedl paži a na posledních metrech naviják zpomalil. Tak opatrně, jak to jen bouře a rozkymácená loď připouštěly, vstoupil na palubu. Sáhl po pásu, aby se odepnul. Vtom vichr snesl vrtulník pár metrů stranou, lano se napnulo a strhlo muže s sebou. Na nečekané prudké škubnutí nebyl vůbec připraven, podklouzly mu nohy, zavrávoral a vzápětí ho síla nárazu mrštila na stěžeň.

John a Patrick ihned vyběhli, aby pomohli nešťastníkovi, který se bezvládně zhroutil.

Patrick u něho stanul jako první a nadzvedl ho. Krev z tržné rány na mužově hlavě se mísila s vytrvalým lijákem a stékala mu po kombinéze. Francouz usilovně hledal mechanismus, kterým by se dalo uvolnit lano.

„Já to udělám!“ zvolal John, který dorazil hned za ním. „Ustupte o pár kroků!“ Zručným pohybem uvolnil karabinku na kombinéze a vysvobodil z popruhů muže, který se okamžitě zhroutil na palubu. Kapitán se sklonil a dal pilotovi rukou znamení, aby vytáhl nebezpečně šlehající lano nahoru. Jakmile vyjelo o pár metrů výš, pomohl i Patrick odtáhnout zraněného z lijáku směrem k hangáru.

Ohlušující zavytí je vyděsilo a donutilo vzhlédnout.

Lano se v desetimetrové výšce namotalo na příčnou výztuhu stěžně. Bylo napnuté k prasknutí a pilot měl zřejmě plné ruce práce, aby helikoptéru udržel v bezpečné pozici. Stroj se nakláněl na stranu a vichr si s ním stále víc pohrával. Ve dveřích se objevil další muž a snažil se dostat k vnějšímu navijáku. Měl za úkol odříznout lano, ale vrtulník se nyní příliš silně kymácel a mužem to v kabině smýkalo sem a tam.

„Zatraceně!“ zakřičel John. „Musíme pryč, a to rychle!“

Zvedli zraněného a odnesli ho do hangáru, kde se k němu okamžitě sklonila Stefanie a vyšetřila ho.

John se natáhl po telefonním sluchátku vedle dveří.

„Tady je John! Okamžitě mě spojte s průzkumným letounem!“ požádal naléhavě.

Patrick vzhlédl k helikoptéře, která byla stále spojená se zaklínaným lanem. Pilot už nedokázal stroj zklidnit a ten se začal hrozivě naklánět. V takovém stavu bylo naprosto nemyslitelné dosáhnout na lano a přeříznout ho.

„Poručíku Greene, tady je kapitán Harris. Vypuklo tu peklo! Odvolejte své lidi, už máme jednoho zraněného. Opakuji: Jeden z vašich mužů je zraněný tady na palubě. Ukončete akci!“

Chtěl říct ještě víc, ale už ze sebe nevypravil ani slovo.

Vrtulník se zmítal jako ryba chycená na udici a otáčel se kolem vlastní osy. Přední část stroje se zhoupla a udeřila do stěžně. Potom se celá helikoptéra naklonila a vrtule s pronikavým kovovým zařinčením udeřila do anténní konstrukce. Části rotoru se odtrhly a se zajiskřením dopadly na palubu.

„Kryjte se!“ zakřičel John. Prudce zvedl Stefanii z podlahy a odvedl ji do rohu hangáru.

Vrtulník se neovladatelně točil ve větru. Muž byl z kabiny doslova katapultován, přeletěl přes celou palubu a dopadl do moře. V následujícím okamžiku se stroj zřítil. Zbytky rotoru se zachytily na stěžni a odtrhly se. Vrtulník z desetimetrové výšky dopadl na okraj paluby. Trosky se rozlétly po celé lodi a vzápětí se zbytek stroje změnil v ohnivou kouli. Plápolající vrak se s ohlušujícím skřípotem naklonil a převrhl do moře.

„Panebože,“ vydechl kapitán a duchapřítomně sáhl po sluchátku. „Muž přes palubu! Všichni muži na lodní záď! Zraněného na ošetřovnu!“ Zavyla lodní poplašná siréna. John uchopil hasicí přístroj a vyběhl k místu zřícení, které bylo dosud poseté hořícími troskami. Z vody nalevo od něho stoupal černý dým. Přiběhli další členové posádky.

Otřesený Peter všemu jen bezmocně přihlížel.

„Takže tohle nám nejspíš vyřešilo i ten ponor,“ usoudil Patrick.

„Pokud by tohle nestačilo na to, abychom změnili priority,“ odpověděl Peter, „pak už nevím, co by mohlo být na světě ještě důležitější.“

„Já bych o něčem věděla,“ ozval se znenadání něčí hlas. Kathleen stála u vchodu do hangáru. V ruce držela zbraň, kterou na ně mířila.

„Kathleen! Co to vyvádíte?“ zeptal se Peter a zvedl ruce.

„No jistě,“ poznamenal Patrick. „Neměla jste domácí vězení?“

Novinářka obdařila Francouze krátkým falešným úsměvem a pak pokynula pistolí. „Vyjděte ven. I vy, Marie, budeme vás teď potřebovat. Dělejte, k ponorce!“

Proti své vůli nechali zraněného muže na podlaze a vyšli do lijáku. Když procházeli kolem kapitána, jenž se právě věnoval hašení, zavolala na něho: „Johne! Zařaď se!“

Kapitán viděl, že má v ruce zbraň, a tak se podvolil. Ostatní muži strnuli uprostřed pohybu a nevěděli, co mají dělat.

„Co máte v úmyslu, Kathleen? Chcete nás všechny zastřelit? Nebo unést celou loď?“

„Loď ne, Johne, ale Alvina. Slušně jsem se zeptala, ale ty sis musel hrát na bosse. Tak to prostě uděláme jinak. Vy ustupte tamhle dozadu – a zůstaňte tam!“

„Při takovém vlnobití nikdo nedokáže Alvina bezpečně spustit na vodu!“

„To teprve uvidíme.“ Znovu pokynula pistolí. „Pohněte se, jdeme k člunu. A Johne, ty udělíš své posádce patřičné rozkazy.“

„Buďte rozumná, Kathleen,“ nabádal ji kapitán úmyslně klidným a vyrovnaným hlasem. „Je to příliš riskantní. Kromě toho se do ponorky všichni nevejdete.“

„Ale vejdeme, žádné obavy.“ Stanuli pod jeřábem a novinářka se rozhlédla. „Kde je Dick?“

„Pravděpodobně pomáhá při úklidu,“ usoudil John a ukázal dozadu.

„To je v pořádku. Jen ať tu hezky zůstane. Alvina bude řídit Patrick.“

„To je šílenství!“ vybuchl John. „Nikdo kromě Dicka není schopen…“

„Nesmysl! Ponorku jsem v posledních dnech prostudovala, není to kosmická raketa. A kromě toho vím, co si nechal Patrick od Dicka ukázat a vysvětlit. To stačí.“

Kapitán se bleskurychle vrhl vpřed a pokusil se chytit Kathleen za paži. Ona s tím však počítala, pootočila se, přitáhla ruku k tělu a vystřelila na palubu, Johnovi přímo pod nohy. Kulka zasyčela jako zbloudilá střela a kapitán na místě znehybněl.

„Tak,“ prohlásila. „Je nabitá – a umím s ní zacházet. Ty teď řekneš svým lidem, že chceme dolů. A to rychle!“ Ukázala na schůdky vedoucí ke vstupnímu otvoru do ponorky. „Patricku, Petře, Marie, ať už tam jste!“

Všichni tři sešplhali do Alvina. John se otočil, aby vydal příslušné pokyny.

Uvnitř malé ponorky bylo těsno. Patrick seděl v přední části na pilotově sedadle, jednu z pryčen Kathleen přidělila Petrovi, na druhou si lehla sama. Stefanie měla stát nebo si nějak skrčená sednout na lehátko u profesorových nohou.

Jen co uzavřeli vstupní otvor, Peter si uvědomil, že se ho zmocňuje nevolnost. Prudké vlnobití mu na palubě Arga moc nevadilo, protože viděl hladinu a obzor. V maličké kouli, do které okenní průzory o velikosti talíře sotva propouštěli trochu světla, to bylo o něčem jiném.

Patrick si pozorně prohlížel kontrolní zařízení. Dick mu skutečně velmi pyšně a podrobně vysvětlil obsluhu. Pochopit hlavní funkce nebylo nic obtížného. Přesto ponorka samozřejmě obsahovala spoustu displejů, regulátorů, tlačítek a páček, které neměly nic společného s ponořením či vynořením nebo navigací. Sloužily k ovládání bezpečnostních prvků, reflektorů a manipulačních ramen nebo k řízení jiných funkcí. Rozhodně představovaly příliš mnoho příkazů na to, aby si je člověk mohl všechny narychlo zapamatovat. Právě objevil spínač, kterým se podle popisky obsluhovala komunikace.

Přepnul ho do pracovní pozice a ze dvou reproduktorů se rozlehl hlas.

„…nás slyšíte, ohlaste se.“

Patrick si nasadil headset, který našel na svém místě, upravil si mikrofon a odpověděl: „Tady Patrick, slyšíte mě?“

„Hlasitě a zřetelně.“ Byl to Dickův hlas. „Patricku, jste si jistý, že to dokážete?“

„Nějak to zvládnu… prostě musím.“

„Zeptej se, kdy nás začnou spouštět,“ požádala Kathleen.

„Mám se zeptat, kdy nás začnete spouštět.“

„Jsme připraveni,“ zněla odpověď. „Té plechovce už dávno nic nechybí. Ale ještě jednou prověřte, jestli jsou zapnuté všechny funkce pro start a jestli jste řádně uzavřeli vstupní otvor.“

Patrick zkontroloval displeje. Pokud mohl posoudit, vypadalo všechno dobře. Na chvíli se zamyslel, jestli má riskovat upřímné přiznání, že si tím není stoprocentně jistý. Stefanie by s tím zřejmě neměla problém, ale Peter byl už takhle velice nejistý a Kathleen se chovala jako psychopatka. Teď je důležité, aby z něho vyzařoval klid a působil dojmem, že má situaci plně pod kontrolou. Spoléhal tedy na to, že Dick při přípravě ponoru odvedl svědomitou práci. Hlavně že vchod je řádně uzavřený – to mu prozradila rozsvícená zelená dioda.

„Tady je vše oukej.“

„Dobře. Teď vás nadzvedneme. Trochu to s vámi zahoupá, takže prosím zajistěte všechny volné předměty, připoutejte se a pevně se držte. Start na váš pokyn.“

„Jste připraveni?“ zeptal se Patrick přes rameno. Všichni přikývli. „Stefanie, pevně se drž!“

„Stefanie?“ zeptala se Kathleen. „Myslela jsem, že se jmenuje Marie?“

„Jsme připraveni,“ ohlásil Patrick na palubu lodě a otázku novinářky zcela ignoroval.

„Rozumím,“ potvrdil Dickův hlas z reproduktorů. „Držte se.“

Ucítili trhnutí, které je všechny strhlo stranou. Potom však silné houpání ponorky vystřídalo téměř jemné pomalé kolébání. Zřejmě už neměli kontakt s palubou a pohupovali se na kabelech, na které je zvedal silný jeřáb. Peter věděl, že se teď rám jeřábu rozprostírající se přes celou lodní záď pozvolna skloní tak daleko dozadu, až se Alvin přesune nad vodu. Potom ho spustí na hladinu a uvolní z háku. Neuměl si představit, že by při této bouři byli ve vodě potápěči, aby kontrolovali průběh manévru. Uvolněné kabely se nesmí zachytit ve vrtulích nebo na sanicích ponorky. Právě se sám sebe ptal, jak to asi bude fungovat, když se z reproduktorů znovu ozval pilot.

„Nemůžeme vás vysadit tak zvolna jako obvykle,“ varoval posádku. „Musíme udržovat napnuté kabely. Pravděpodobně hned první vlny vám zdola udeří do trupu. Přistání na hladině bude velmi tvrdé. Pevně se držte a chraňte si hlavy. Jste připraveni?“

Patrick se ohlédl. Všichni přikývli. „V pořádku, můžete začít.“

A skutečně – za kratičký okamžik do dna ponorky cosi udeřilo neuvěřitelnou silou. Jen co se přidrželi, plavidlo se s nimi nadzvedlo a převrátilo na stranu. Třáslo to s nimi jako s mravenci v ořechové skořápce.

„Zatopte vzduchové nádrže vodou!“ uslyšeli v tom nesmírném chaosu Dickův hlas z reproduktoru.

Patrick přepnul spínač.

„Musíte to přežít,“ připomněl Dick. „Až budete pořádný kus pod hladinou, zklidní se to.“

Vší silou se v ponorce drželi, čeho se dalo, zatímco kolem nich zuřily několikametrové vlny. Nikdo nepronesl ani slovo, každý měl plné ruce práce s tím, aby se správně zapřel a nějak vystihl směr krkolomných pohybů. Ale opravdu to trvalo jen krátce, než tahle divočina připomínající jízdu na horské dráze skončila. Za necelou půl minutu poté, co se nad nimi zavřela mořská hladina, se chaos zklidnil a vystřídalo ho klidné a lehké kymácení.

Alvin pomalu klesal do hlubiny.

KAPITOLA 14

Na palubě Alvina II

Už beztak slabé světlo pronikající do ponorky malými průzory rychle potemnělo. Za pět minut panovala venku absolutní tma. Jejich oči si však rychle zvykly na rozptýlené pološero a zanedlouho stačil svit kontrolních displejů na to, aby vnitřní prostor dostatečně osvětlil. Teď už nevnímali žádný pohyb. Titanový obal vůbec neskřípal ani nevrzal. Jediné zvuky, které slyšeli, byl jejich vlastní dech a občasné zašustění látky.

Jakýkoli výhled nebo orientace podle venkovního prostoru byla nemyslitelná, a proto si Peter připadal jako v kosmické lodi. Ze všech stran ho obklopovalo nepřátelské ticho, postrádal oporu a připadal si beznadějně ztracený. Mrazilo ho při pomyšlení, že svět a světlo se nacházejí daleko nad jeho hlavou a jsou nedosažitelné bez technické pomoci, že jeho život závisí výhradně na funkčnosti techniky, která byla naprosto mimo jeho chápání, a že jejich ponor teprve začal, takže se každou vteřinou vzdalují od Arga. Pokoušel se tu představu potlačit, než mu přeroste přes hlavu.

„Myslím,“ oslovil Kathleen a prolomil tak jako první hrobové ticho, „že je načase, abyste nám vysvětlila, co tímto únosem vlastně sledujete.“

„No to snad není tak obtížné pochopit. A taky to vyšlo, ne?“

„Vám jde o víc než jen o dokumentaci, viďte?“

„Ach profesore, vám jde přece taky o víc než o pouhý objev. Nesnažte se mi namluvit, že hledáte Atlantidu jenom kvůli historii. Vám jde zcela konkrétně o vlastní uznání. Chcete dokázat, že máte pravdu, a získat za to akademické renomé. A to je naprosto legitimní.“

„A vy?“ ozval se Patrick. „Co chcete od Atlantidy vy?“

„Nic, čemu byste porozuměl, plejboji.“

„Pokud to chápete vy, nemůže to být složitější než rtěnka.“

„Nebuďte drzý!“

„Jinak co?“

„Hledáte sílu stvoření, že?“ zeptala se Stefanie.

„Nejdřív byste mi mohla laskavě prozradit, kdo jste!“

„Jmenuji se Stefanie Krügerová, jsem filoložka a pomáhala jsem z Francie Patrickovi při překladu textů na prvních destičkách.“

„Žena, s níž Patrick udržoval kontakt, se ale jmenovala Marie!“

„To je nedorozumění.“

„Aha, nedorozumění…“ Novinářka se na Stefanii chvíli zahleděla. „Ale co, to je přece fuk. Takže dokážete ty texty přeložit, nebo ne?“

„Ano, umím číst písmo, které jste objevili.“

„A jestli se nepletu, znáte tyhle dva muže už delší dobu, že?“

Stefanie přikývla. „Známe se několik let.“

„Fajn, to je dobré vědět. Protože jste mi tak laskavě odpovídala, je řada na mně. Ano, nehledám žádné ruiny, nýbrž sílu stvoření. A nic nás nepřivedlo tak blízko k jejímu původnímu zdroji jako Atlantis.“

„Myslíte si snad, že Atlantiďané stvořili svět?“

„Dnes je už nesporně prokázáno, že evoluční teorie má slabiny na svém počátku a konci. Tam to prostě nehraje. Stále více vědců se připojuje k názoru, že vývoj na naší planetě byl vytvořen a řízen inteligentním stvořitelem. Žádná kultura, kterou dosud známe, by nebyla takového aktu stvoření schopna, ale obyvatelé Atlantidy ano. A právě to bude objev, kterým napíšeme nové dějiny světa. Pochopíme, kdo, jak a za jakým účelem nás stvořil. Tím, že se postavíme tváří v tvář svým stvořitelům, pochopíme i své určení a poslání.“

„Kathleen,“ poznamenal Patrick, „vy nemáte všech pět pohromadě.“

Usmála se na něho. „Říkala jsem přece, že to nepochopíte. To nevadí. To, co od vás slyším, jsou pouhá slova. Těmi pravdu nezměníte.“

S polohlasným „To je v pytli…“ se Patrick odvrátil.

Alvin II se objevil na sonaru jako světlý bod. Hondura se nacházela zhruba kilometr za ponorkou a klesala stejně rychle. Nehlučně držela stále stejný kurz a neviditelně klouzala tmou.

Průzkumná ponorka byla – ostatně stejně jako Libertad – ruského původu. Na rozdíl od lodě ovšem Hondura sloužila už úctyhodných patnáct let a představovala kdysi technický výkřik ruského inženýrského umění, který byl plně srovnatelný s japonskými ponorkami. Měla sice slabší manévrovací schopnost, ale to plně kompenzovala tím, že mohla sestoupit až do devíti tisíc metrů a nabízela místo šesti osobám.

Zatímco se vrtulníky pobřežní stráže soustředily na plavidlo WHOI, mohl González v klidu sledovat, co se děje na Argu. Po výbuchu na palubě se zbývající helikoptéry stáhly a Evropané okamžitě uvedli do provozu jeřáb. González využil šance a nepozorovaně se za nimi vypravil.

Věděl, že našli zlaté destičky, o tom ho podrobně informoval Ricardo. Teď šlo o nalezení přesného místa. Aby se neprozradili, používali na palubě pasivní sonar a odposlouchávali a následovali téměř neslyšné zvuky, které vydávala stabilizační vrtule ponorky. Byl to odvážný manévr, nehlučné překážky tak zůstávaly naprosto neviditelné, ale nacházeli se na otevřeném moři a na nejbližších třech tisících metrech rozhodně nenarazí na skalní stěny.

Na palubě moderní malé ponorky mají asi také pasivní sonar, ale González doufal, že není zapnutý, protože k tomu neexistoval pádný důvod. Pravděpodobně využívají slabý aktivní sonar, aby viděli, kam klesají, ale tím nemohli zjistit, že mají v zádech Honduru.

Spokojeně se opřel a přenechal řízení svému pilotovi. Venku nebylo nic vidět a ještě dlouho potrvá, než se dostanou na dno a začne to být zase napínavé.

„Jak dlouho jsme už na cestě?“ zeptal se Peter. Stále tiskl obličej na miniaturní průzor a upřeně zíral do tmy. Několikrát se zableskly ryby, ale voda byla tak průzračná, že se světlo reflektorů prostě ztrácelo v hloubce, aniž by cokoli osvítilo. Zanedlouho požádal Patricka, aby je vypnul, protože musí šetřit proud.

„Jsme v hloubce téměř dva tisíce šest set metrů,“ upřesnil Patrick, aniž se otočil, „a klesáme stálou rychlostí čtyřicet osm metrů za minutu. Asi za dvacet minut bychom tam měli být.“

Venkovní teploměr ukazoval pouhé tři stupně Celsia. V ponorce se ochladilo, malý prostor ohřívaly jen přístroje a čtyři lidská těla, ale vnitřní teploměr nestoupl na víc než patnáct stupňů. Po kovové stěně stékaly kapičky kondenzované vody.

Zdálo se, že okolní tma a úplná izolace členům posádky moc nevadí, ale Petr cítil, jak v něm narůstá stále větší stísněnost. Snažil se na to nemyslet a nezpanikařit.

Stefanie se posadila na Petrovu pryčnu, spustila nohy dolů a opřela se hlavou o poličku. Měla zavřené oči. Vypadalo to, že odpočívá, možná dokonce usnula. Určitě ji trápil narušený spánkový rytmus, protože byla podle všeho celou noc na nohách.

Patrick neustále sledoval displeje a kontrolní zařízení, občas se předklonil a studoval popisky a zkoušel tlačítka a páčky. Technika ho zcela pohltila.

Kathleen beze slova sledovala, co se děje v ponorce. Chvíli upřeně hleděla na Stefanii, pak zase na některého z mužů. Viditelně neměla potřebu se s nikým bavit, za což jí byl Peter vděčný. Ptal se sám sebe, co se jí asi honí hlavou. Jak se v ní mohl tak strašlivě zklamat? Varovat ho mělo už to, jak se vetřela do archeologického týmu v Alexandrii. Ale je opravdu tak tvrdá, jak se snaží předstírat? Může být někdo tak zatvrzelý a bezohledný? Že by to byla nějaká fanatička?

Ještě dvacet minut, než dosáhnou na dno…

„Jak dlouho nám vystačí kyslík?“ zeptal se.

Patrick ukázal na displej. „S tím bych si teď hlavu nelámal. Pro nás čtyři stačí ještě skoro šedesát hodin. Spíš by nám mohl dojít proud, máme ho ještě asi tak na deset hodin potápění.“

„Deset hodin!“

„Myslím, že se ani déle nechystáte tady dole setrvat, že?“

„Ne, to ani omylem!“

„Každopádně mám všechny hodnoty pořád na očích, takže žádné obavy, příteli.“

Peter přikývl a opět se začal věnovat vlastním myšlenkám. Ponorka dále nehlučně klesala do hlubiny.

„Patricku, tady Dick. Slyšíte mě?“

Peter se polekal, když zazněl hlas z reproduktoru. Připomněl mu, že jsou stále ve spojení s Argem, a poskytl mu alespoň slabý pocit jistoty.

„Ano, slyším vás.“

„Velmi dobře. Za pár minut budete dole. Snižte teď rychlost klesání a udržujte Alvina nejméně dva metry nade dnem.“

„Jasně.“ Patrick pohnul několika páčkami. „Jak to vypadá u vás?“

„Počasí se nezměnilo. Pobřežní stráž se stáhla. Kapitán jim oznámil poškození strojů, takže tu oficiálně můžeme zůstat déle. Ale jen co bouře pomine, máme je tu určitě znovu. Jo, nezapomeňte na reflektory.“

„Jsou zapnuté, díky.“

„Jinak u vás všechno v pořádku?“

„Jistě – až na skutečnost, že máme na palubě nabitou pistoli.“

„Oukej, rozumím. Tak zatím a hodně úspěchů.“

Zpomalení nebylo skoro cítit. Peter přitiskl hlavu na průzor a sledoval, jak se blíží mořské dno. Tvořil ho tmavý písek, jen tu a tam něco bělavě prosvítalo, zřejmě ulity nebo jiné vápencové usazeniny. Viděl raka se světlým krunýřem, který si to vykračoval po dně, aniž by se nechal rušit reflektory. Beztak je nejspíš slepý. Je to zvláštní situace pohybovat se v této oblasti, pod nepředstavitelným tlakem, při teplotě pouhých několika stupňů nad bodem mrazu a v absolutní tmě. A to se chtějí ponořit ještě níž.

Několik metrů nade dnem přestal Alvin klesat. Patrick zkontroloval monitor, na kterém viděl sonarový obraz okolí překrytý mapou zhotovenou pomocí sondy Sentry. Kromě toho navigoval jen na dohled a pozvolna řídil ponorku vpřed.

Za chvíli se ocitli u několika černých bloků, které znali z fotografií. Nyní však pluli pouhé dva metry od nich a záhadné kvádry rázem působily mnohem cizoroději než na obrazovce.

Patrick zvolna posunoval ponorku dál. „Tamhle vpředu to začne,“ upozornil a zanedlouho skončilo písečné dno tak prudce, jako by ho někdo odřízl nožem. Bez jakéhokoli znatelného přechodu na něj navazovala dokonale černá plocha. Jakmile se hrana ocitla kus za nimi, naskytl se jim znepokojivý pohled. Jestliže reflektory v mořské hlubině občas osvětlovaly vznášející se částečky nebo nesmírně malé živočichy, nyní temnota pod nimi vše pohlcovala. Peter a Patrick znali ten pohled z jižní Francie, přesto je – stejně jako tehdy – vyváděl z míry. Na rozdíl od tehdejší situace se tu však sonarové vlny odrážely a Patrick tak mohl změřit vzdálenost ode dna – metr osmdesát sedm.

„Jsme tady,“ prohlásil konečně. „Podle měření Sentry je tu pod dělicí vrstvou dost místa, takže se do ní můžeme ponořit.“ Pak promluvil do mikrofonu: „Dicku, slyšíš mě?“

„Tady John, Slyšíme vás a sledujeme váš ponor na monitorech. Jste na místě.“

„Zdravíme, Johne. Teď se ponoříme. Víme, že dělicí vrstva neruší datové proudy v kabelu, ale přesto jsme vás chtěli ještě jednou pozdravit. Kdoví, co se stane.“

„Doufejme, že nic zvláštního. Dick vzkazuje, že by náhlý rozdíl tlaku mohl teoreticky přivodit problémy, ale titanový plášť by to měl zvládnout.“

„Ano, taky si myslím.“

„Pamatujte, že musíte vyprázdnit vztlakové nádrže, aby vám nepraskly.“

„To je jasné.“

„Tak tedy hodně štěstí!“

„Díky, kapitáne.“

„Jaké problémy měl na mysli?“ zajímal se Peter.

„Vzpomínáte si, že hloubkoměr po průchodu dělicí vrstvou začal najednou znovu počítat hloubku od nuly?“

„Ano.“

„No, hloubkoměry přísně vzato neměří hloubku, nýbrž okolní tlak. Protože je známo, jak v závislosti na stoupající vzdálenosti narůstá, dá se stanovit hloubka. Pokud však přístroj ukazuje nulu, znamená to, že tlak okolního prostředí odpovídá tlaku na povrchu. Tady, kde se teď nacházíme, je ponorka vystavena tří set padesátkrát většímu tlaku. Až pronikneme vrstvou, tlak zničehonic beze stopy zmizí. Mohlo by se stát, že by se některé části ponorky mohly rychleji opotřebovat. To měl na mysli.“

„A to může být nebezpečné?“

„Snad ne.“

„Snad? Tedy vaši sebedůvěru…“

„…byste chtěl taky mít. Věděl jsem, že to řeknete,“ usmál se.

„Připomíná mi to rozhovor mnohaletých manželů,“ utrousila Stefanie, která se zase probrala, a také se usmála.

„To by se tady Patrick měl postarat o to, aby nás smrt tak rychle nerozdělila.“

Francouz mávl odmítavě rukou. „Však to nějak zvládneme. Zahájím ponor. Pro jistotu byste se všichni měli pevně držet. Kdo ví, jak to s námi škubne.“

Položil ruku na řídicí páku, a když za chvilku přeskočil údaj o vzdálenosti ode dna na E 99999.9, věděl, že pronikli do temné vrstvy.

„Qué cojones? Captain, ponorka zmizela!“

„Co to meleš?“ González se předklonil a nahlédl pilotovi přes rameno. „Co to znamená, že zmizela?“

„Před chvílí jsem ji ještě viděl, ale teď je fuč.“

„To jsem pochopil, ty idiote. Chci vědět, co se tam děje. Třeba někde stojí na místě a vyčkávají. Použij aktivní sonar.“

„Ale to nás uslyší.“

„To je mi jedno. Hlavně abysme teď neztratili jejich polohu.“

Pilot zapnul sonar a před nimi se objevil obraz mořského dna vytvořený z odražených zvukových vln. Po Alvinovi ani stopy. Pilot ukázal na monitor. „Zhruba tamhle byla jejich poslední poloha. Ve výšce dna. Potom se ztratili.“

„Co to tam je?“ González přistoupil blíž k obrazovce. „Vypadá to, že dno je úplně hladké… Přesuň se přesně na tohle místo.“

Tiché vrzání kovu bylo vše, co je upozornilo na to, že Alvin opustil dělicí vrstvu. Patrick ihned naplnil vztlakové nádrže vzduchem, aby zpomalil pád. Ponorka se už po několika metrech stabilizovala a začala se klidně vznášet.

Průzory pronikalo dovnitř jasné, nafialověle modré světlo.

Peter se neubránil údivu nad neskutečným výhledem na exotický svět. Pod nimi se rozprostírala cizorodá, rozeklaná krajina.

„Zajedu teď tam, kde jsme viděli anténu,“ upozornil Patrick. „Odtud prozkoumáme celé okolí.“ Pak se ozval do mikrofonu: „Pronikli jsme vrstvou. Slyšíte nás?“

„Ano, bez problémů. Blahopřejeme vám! Teď byste měli zapnout vnější kameru a typ přenosu nastavit na Copy, abychom viděli to, co vy.“

„Provedu.“

Alvin nyní znovu pomalu klesal a zároveň se pohyboval dopředu. Profesor všechno sledoval malým průzorem. Opravdu to jsou vrcholky pohoří kontinentu, který se kdysi rozpadl a potopil pod mořskou hladinu? Co tu asi najdou? Zbytky starověké kultury? Nějaký druh technologie? Nebo to není nic jiného než pečlivě chráněné tajemství vyspělé vojenské techniky? Není právě tohle důvod, proč je to tady uzavřená oblast – protože by to tu v případě války mohlo sloužit jako úkryt? Na druhé straně si vzpomněl na nálezy z Francie a Egypta. Ty jednoznačně pocházely ze starověku.

„Pod námi je teď ta anténa,“ připomněl Patrick, „nebo co to vlastně je.“

„Vidím to!“ zvolal Peter. „Můžeš se k tomu přiblížit?“

„Bohužel ne, na ponorku je to tam moc úzké a křivolaké. Nechci riskovat, že bysme uvízli.“ Ukázal na monitor s mapou. „Přesunu se sem, je tu hrana zlomu, kolem které se můžeme ponořit ještě hlouběji.“

Alvin se pohyboval ve vodě naprosto nehlučně. Pod ním se tyčily kamenné formace, tak čisté a bez jediného náznaku řas nebo mušlí, že to vypadalo, jako by posádka přelétávala nad mimozemskou krajinou.

„Já se z toho snad zblázním,“ prohlásil znenadání Patrick. „Začali jsme klesat, vidíte? Vzdálenost ode dna se zmenšuje.

Ale tady, v hloubce, je konstantní a ukazuje nula metrů! A tlak vůbec nestoupá!“

„To je fascinující,“ uznal Peter. „Jak je to možné?“

„Vlastně by nic takového nemělo existovat. I kdyby to tady byl jenom vzduch, tedy látka s mnohem menší hustotou než voda, všimli bysme si změny tlaku. Kromě toho by nám při pohybu v tak lehkém médiu nebyly nic platné vrtule. Musí to být něco jako silové pole neutralizující tlak.“

„Takovou domněnku jste už kdysi vyslovil,“ připomněl Peter, „ale známe takovou technologii, která by to dokázala? Nebo je to vojenské tajemství?“

„V laboratoři snad,“ odpověděl Patrick. „Ale v tomhle rozsahu? To je vyloučené. Jenom samotná spotřeba energie by byla nepředstavitelná.“

„Ten, kdo stvořil svět a lidi,“ přihlásila se o slovo po delší době Kathleen, „by to nepochybně zvládl.“

„Prosím ušetřete nás svého náboženského blouznění,“ odtušil Patrick. „Proč se prostě nekocháte výhledem a nenecháte profesionály v klidu pracovat?“

„Tu vaši drzou klapačku brzy něčím ucpu!“

„Jestli se v téhle ponorce chcete vrátit zdravá domů, necháte věcem volný průběh, moje milá.“

„Na to se nespoléhejte.“ Opět se obrátila k průzoru.

Patrick řídil ponorku nad vrcholky skal, dokud se dno pod ním znovu nezačalo příkře svažovat. Nechal přitom klouzat světelný kužel reflektoru po strmé stěně.

Alvin klesal pořád hlouběji. Hloubkoměr ukazoval konstantní hodnotu, a tak si Patrick vypomáhal pomocnými výpočty na papíru. Zapisoval si výšku nade dnem, kterou měřil sonar, dokud se neocitli dole. Pak se posunuli stranou a začali u další rozsedliny opět klesat. Od dělicí vrstvy překonali už přes pět set metrů. Vnější tlak byl stále neměnný, světlo jen téměř neznatelně zesláblo.

Tři sta metrů pod nimi se nyní rozprostírala nepravidelná rovina, alespoň podle průzkumných údajů ze sonaru. Do této oblasti sonda Sentry nepronikla, takže neměli k dispozici tolik potřebnou mapu.

Obraz na monitoru se zvolna zaostřil a o několik minut později se v průzorech objevilo na dohled dno.

Byl to fascinující areál trosek.

Patrick zapnul příslušnou obrazovku, takže záběry z přední kamery byly přenášeny přímo do ponorky.

Vznášeli se nad zbytky uměle vytvořeného komplexu, který se tu kdysi nepochybně skvěl v nevídané nádheře. Ode dna se vypínaly stěny z černých bloků podobné těm, které objevili nad hraniční vrstvou. Daly se rozpoznat trosky širokých několikapatrových budov, nízkých dvoran a ulic a mezi tím spousta lesklých kovových vzpěr, nosníků, součástí strojů a plechů. Všechno bylo beze zbytku poseté sutinami, na několika místech bylo dno zbrázděné hlubokými trhlinami a celé budovy se propadly do hlubiny. Nic z toho však nevypadalo, že by spočívalo v moři několik desítek tisíciletí. Žádný mořský proud nepokryl ruiny pískem, nevytvořily se usazeniny, nerostly tady řasy a nikde ani stopy po jakékoli fauně. Areál trosek tu ležel nedotčený a izolovaný jako za obrovskou muzejní vitrínou.

„Jen se na to podívejte,“ ozval se potichu Peter. „Tuhle zkázu muselo něco způsobit,“ dodal za chvíli.

„Tak co, je to Atlantis?“ zeptal se Patrick.

„Ne… a ano… Atlantis byla rozlehlá jako kontinent, v hlavním městě žily statisíce, ne-li miliony lidí. Tohle je… nevím, co je to… je to velké, a přesto příliš malé. Je ale docela dobře možné, že to kdysi patřilo k Atlantidě.“

„Možná to patřilo k Atlantidě?“ opakovala nevěřícně Kathleen. „Samozřejmě to k ní patřilo, co by to asi tak mohlo být jiného?“

„Jen proto, že nevíme, co to je,“ trval na svém Peter, „to ještě zdaleka neznamená, že jsme objevili Atlantidu. To musíme teprve dokázat.“

„Ano, tohle patří k Atlantidě.“

Všichni se podívali na Stefanii, která právě promluvila.

„Prosím?“

„Ano,“ potvrdila trpělivě, „je to součást Atlantidy. Díváte se na jedno z center na výrobu energie. Většina komplexu se ovšem skrývá v podzemí.“

„Odkud to víte?“ pídila se Kathleen s podezíravě přimhouřenýma očima.

„Podrobné rešerše,“ odtušila Stefanie.

„Je to možné?“ zeptala se Kathleen Petra. „Existují vůbec tak přesné informace o Atlantidě?“

Peter, který byl sám jakoby omámený zřejmě senzačním objevem, zaváhal a nerozhodně sklouzl pohledem z Kathleen na Stefanii. Ta trochu naklonila hlavu, na rtech jí pohrával náznak vědoucího úsměvu a v očích jí pobaveně zajiskřilo. Pohlédl na Patricka. Ten sice nerozhodně pokrčil rameny, ale nakonec přece jen přikývl.

„Ano, je to docela dobře možné,“ odpověděl profesor.

„K zařízení by měl taky existovat nějaký přístup,“ upozornila Stefanie. „Poblíž skalní stěny. Patricku, dokážeš rozpoznat silnici vedoucí odsud k horám?“

„Ano,“ ujistil ji, „ale moc z ní nezbylo.“

„Na konci té komunikace se určitě nachází dosud nedotčený vchod do komplexu.“

„A odkud víte zase tohle?“ naléhala Kathleen. „To jste taky vyčetla z literatury?“

„Ne. Ale silové pole je ještě stále aktivní, takže generátory nepochybně fungují.“

„Tak dělej, sleduj tu silnici k horám, Patricku!“ přikázala Kathleen.

„Vy mi nemáte co rozkazovat, drahoušku,“ opáčil nevrle Francouz.

„Přestaňte se už laskavě přetvařovat,“ neudržela se novinářka. „V podstatě jste mi vděční, že jsem vás sem všechny přivedla. Toužíte po tom stejně jako já.“

„Ježíšmarjá, jak vy mi jdete na nervy!“

Patrick klesl s ponorkou ještě hlouběji a zamířil těsně nade dnem podél zbytků silnice směrem k velké skalní stěně, kolem které se sem původně dostali.

Zanedlouho se před nimi nalevo i napravo od silnice tyčilo několik velkých sloupů, které – soudě podle zřícených kvádrů – kdysi tvořily majestátní arkádu. Přímo za nimi bylo vidět skoro deset metrů vysoký vchod do skály. Byl pečlivě vytesaný do horniny a uzavřený jakousi stěnou nebo bránou. Ve svitu reflektorů se objevily ornamenty a nápisy, ale Patrick musel Alvina mezi sloupy opatrně navigovat, aby pronikl co nejblíže.

Boční senzory vzdálenosti varovně zablikaly, když Francouz velmi pomalu a opatrně proplouval mezi kameny. Po obou stranách neměli k dispozici méně než padesát centimetrů. Na monitoru vnější kamery se už daly rozpoznat detaily brány. Uprostřed se skvěl znak, který předtím viděli i na destičkách.

„Máme ho tu znovu,“ poznamenal Peter. „Stefanie, nevíte, jaký význam má ten symbol?“

„Je to znamení ochrany.“

„Jaké ochrany?“ zeptala se Kathleen.

„Chrání zdroje energie.“

„Energie? To jste zmínila už předtím. Myslíte tím elektrický proud?“

„Pokud to tak chcete, ano. Je to energie, která pohání i silové pole.“

„Podle legendy měli obyvatelé Atlantidy mimořádný zdroj energie,“ vysvětlil Petr. „Vlastnili tajuplný kov, sloučeninu zlata a měděné rudy zvanou oreichalkos, která se vyznačovala výjimečnou silou. A pokud uvěříme tomu Američanovi… Edgaru Cayceovi, využívali i energetické krystaly, laser a podobně.“

„Jasně – a taky kosmické lodě,“ nadhodil se smíchem Patrick.

„Podle toho, co jsem prozatím viděla,“ poznamenala Kathleen, „bych se už nedivila ničemu.“

„No jistě,“ pokračoval Patrick, „když věříte i tomu, že Atlantiďané stvořili svět za sedm dní… krucinál!“

„Co se děje?“

„Ztratili jsme kontakt.“

Francouz zkontroloval displeje a řídicí jednotky, pohnul několika páčkami a pak promluvil do mikrofonu: „Tady Patrick, slyší mě někdo?“

Z reproduktorů nepřišla žádná reakce.

„Dicku, Johne, slyšíte nás?“

Ticho.

„Zatraceně. Něco ruší náš datový transfer na hladinu. Už nemáme kontakt s Argem!“

„Poškozuje to nějak naše funkce?“ zajímal se Peter.

„Ne, to ne, Alvin je v podstatě naprosto samostatný, ale teď už nemůžeme vysílat ani přijímat žádná data. To znamená, že nahoře nevědí, co děláme, a nemohou nám udělovat pokyny. Jsme zcela odříznutí a odkázaní jen sami na sebe.“

„No,“ uvažoval Peter, „snad je to jen přechodná porucha. Hlavně abychom zbývající hodiny využili co nejefektivněji. Navrhuji prozkoumat bránu!“

Patrick znovu přepnul pár páček. Ponorkou to nepatrně škublo. Zkusil to znovu a následovalo další trhnutí. Nehnuli se však z místa ani o píď.

„To snad ne! Někde jsme uvízli.“

„Je to zlé?“ zeptal se Peter a sklonil se k Patrickovi. „Zvládnete to, viďte?“

„Mrkněte se ven,“ vyzval ho Francouz. „Není tam něco vidět?“

Peter ani Kathleen nerozpoznali na své straně žádný problém. Patrick se nedočkavě podíval předními průzory. „Něco musí být pod ponorkou,“ zamumlal.

„Co když o pár metrů vystoupíme?“ navrhl Peter.

„Ano, za pokus to stojí.“ Změnil parametry nastavení a za okamžik se Alpin zlehka zakolébal nalevo a napravo. „Nestačí to!“

„Zkoušejte to dál,“ naléhal profesor. „Všemi směry. Jednou se přece musíme uvolnit!“

„A co myslíte, že dělám? Ale nechtěl bych něco neopatrnou manipulací zničit.“

„Promiňte, že je mi můj život milejší než neporušenost tohoto plavidla.“

„Zkus to s manipulačními rameny, Patricku,“ poradila Stefanie. „Třeba se s nimi dokážeš opřít o dno nebo se posunout dopředu.“

„Ano, to je výborný nápad!“ Patrick věnoval pozornost dalším ovládacím pákám a zanedlouho se obě mechanická ramena objevila ve viditelném poli. Záhy zjistil, že se nedají úplně otočit dolů, takže s nimi nemohl dosáhnout na dno. Nasměroval je tedy co nejdál, až se dotýkaly sloupů, mezi nimiž se ponorka vznášela. Ocelové kleště nadarmo škrábaly po černých kvádrech sloupů. Až za několik nekonečných minut se mu podařilo zaklínit je za okraj zlomu. Opatrně se k nim přisunul a skutečně se mu podařilo pohnout takto ponorkou dopředu.

Ačkoli se mu takhle povedlo překonat zhruba půl metru, nebylo možné s Alvinem manévrovat.

„Takže,“ prohlásil, „to vypadá, že jsme neuvízli, ale něco blokuje hlavní pohonnou jednotku. Boční pomocné trysky fungují, ale ty nás odsud nedostanou, na otočení jsou umístěné příliš blízko u sebe. A nad námi je nejspíš taky málo místa, abychom případně začali stoupat.“

„Co teď budeme dělat?“

„Snad bych nás stejným způsobem mohl pozpátku odsunout,“ přemýšlel Francouz nahlas. „Nebo se můžeme pokusit doplazit se k bráně, tam je rozhodně víc místa.“

„Dostali jsme se tak daleko,“ prohodil Peter. „Alespoň tu bránu bychom si mohli prohlédnout.“

„Nejenže mohli,“ upřesnila Kathleen. „Musíme!“

„Taky si myslím, že byste si neměli nechat takovou šanci ujít,“ ozvala se Stefanie. „Určitě tě později napadne nějaká možnost, jak zase uvést ponorku do chodu.“

Způsob, jakým se Stefanie na Patricka podívala, ho přesvědčil. Ona zřejmě ví o atlantském jazyce i zdejší oblasti mnohem víc, než si dokážou všichni představit. A je jasné i to, že podrobnosti v žádném případě neprozradí před novinářkou. Stefanie se tedy opět ocitla v roli pozorovatelky a nenápadné usměrňovatelky. Rozhodně neprohloupí, budou-li plnit její pokyny.

Patrick se znovu soustředil na ovládací páčky obsluhující mechanická ramena. Opět se jimi zachytil na bočních stěnách, posunul ponorku o pár centimetrů dopředu a celý namáhavý postup pořád dokola opakoval. Trvalo dvacet minut, než se Alvin konečně uvolnil a ocitl se na otevřeném prostranství před bránou. Zhruba na délku ponorky se před nimi vypínala skalní stěna, do které byla téměř desetimetrová brána zapuštěná. Zkusil zapnout postranní pohon. Plavidlo se zakymácelo na stranu a zase zpět.

„Dobrá,“ prohlásil, „odsud se v případě nouze dostaneme.“ Poté přisunul Alvina ještě blíž k bráně. Ta byla trochu zapuštěná do skály a tvořila ji stejná černá hornina nebo materiál, na který naráželi na každém kroku. Povrch měla potažený rudozlatými třpytivými pruhy vytvářejícími pravidelné geometrické vzory. Velký symbol byl jediný smysluplný znak. Skvěl se asi dva metry nad nimi a působil vznešeným dojmem.

„Myslíte, že je to opravdu brána?“ zeptal se Peter Stefanie.

„Ano.“

„Pak tu ale musí existovat nějaký otevírací mechanismus,“ připomněl Patrick. Nechal reflektory ponorky klouzat po ploše, ale ta byla spojena se skálou bez sebemenšího švu.

„Ten symbol,“ ozval se Peter. „Co když je pohyblivý?“

„To si nedokážu představit…“

„Zkuste to s mechanickými rameny,“ trval profesor na svém.

Patrick zatáhl za řídicí páku. Pravé rameno ponorky se natáhlo a dotklo symbolu.

Plavidlo sebou nečekaně škublo, reflektory na zlomek vteřiny zazářily a potom všechny obrazovky v kabině ztmavly.

Po chvilce vyděšené odmlky se jeden monitor za druhým opět rozsvítil a na všech běžely sloupce dat kontrolního softwaru, aktivovaného nestandardním způsobem odhlášení. Stačilo dalších pár sekund a monitory zobrazovaly důvěrně známé informace.

„Co to bylo?“ zeptal se Peter.

„Zhroutil se systém,“ usoudil Patrick, „něco jako špičková hodnota napětí, přetížení sítě nebo co já vím.“

„Podívejte se na symbol!“ zvolal Peter.

Na obrazovce bylo vidět, že znak na bráně zářivě pulzuje.

„To nechápu,“ přiznal Patrick.

„Bravo, aktivoval jste ho,“ pronesla Kathleen s neskrývaným obdivem.

„Teď jen musíme doufat, že to není něco jako samostříl…“

Zatímco fascinovaně zírali na monitor, pulzování zrychlilo – a zničehonic ustalo.

Pak se všechno začalo zvolna zvedat, nejen symbol, ale celá brána.

Ve skalní stěně se před nimi otevřel obrovský prostor. Nebyla to přírodní jeskyně, nýbrž uměle vytvořená dvorana s dokonale rovnou podlahou a mírně zvlněnými stěnami. Ze stropu zářily neznámé světelné zdroje. Zdálo se, jako by světélkoval samotný materiál, i když mnohem silněji než symbol na bráně. Vnitřek tak byl dokonale nasvícený a na první pohled vypadal jako sluncem zalitý bazén.

„Neuvěřitelné!“ vydechl Peter. „Kam ta dvorana vede?“

„Znám jen jeden způsob jak to zjistit,“ opáčil Patrick.

„Snad nechcete…?“

„No jistě. Můžeme tu jakkoli dlouho sedět a lámat si hlavu kvůli možným rizikům, ale nakonec to stejně uděláme.“

Profesor přikývl. „Ano, nejspíš máte pravdu.“

„Tak jdeme na to.“ Hlavní pohon nefungoval, a proto Patrick otočil ponorku o devadesát stupňů pomocí bočních trysek a manévroval do brány.

Dopředu to šlo jen velmi pomalu, ale zato nepřetržitě. Za chvíli pronikli dvacet metrů do dvorany a přiblížili se k zadní stěně.

„Táhneme za sebou nějaký kabel,“ poznamenal najednou Peter. Jeho průzor totiž směřoval k východu. Bránou a nade dnem se za nimi vinul rudě světélkující kabel.

„Opravdu? Hned se na to podívám!“

Patrick nastavil ponorku tak, aby v předním okně viděl prostor, odkud se sem dostali.

„Zatraceně,“ ulevil si. „To je náš datový kabel. Není divu, že jsme ztratili spojení s lodí. Vypadá to, že se přetrhl.“

„Brána!“ zvolal Peter, který sledoval Patrickův výhled na monitoru. „Zase klesá!“

„K čertu, tak rychle to k východu nestihneme,“ usoudil Francouz. „Snad se to dá otevřít i zevnitř, jinak bychom tu byli v pasti.“ Ještě to ani nedořekl a na zadní straně brány se objevil velký symbol. „Hm, to vůbec nevypadá špatně,“ utrousil.

Jen co brána dosedla na dno, naplnily zničehonic okolní vodu vzduchové bubliny. Zpočátku byly stříbřité a velké jako pěst, ale během několika vteřin se změnily v polokoule o velikosti hlavy. Stoupaly vzhůru jako křehké medúzy. Obklopovalo je pořád víc vzduchu a ponorka se roztřásla. Výhled ven se prakticky rovnal nule, viděli jen stříbřité mihotání. Alvin se kymácel stále silněji.

Patrick prošel všechny kontrolní systémy a snažil se dostat ponorku na dno, aby ji to někam nekontrolovatelně nemrštilo. Mohl se orientovat jen podle zobrazené vzdálenosti ode dna a věděl, že plavidlo dosedlo, když všichni ucítili prudké trhnutí a několik otřesů. Vzduchové bubliny se však dále zvětšovaly a voda nyní vypadala, jako by vřela. Pro jistotu pohlédl na ukazatel vnější teploty. Oproti očekávání v takové mořské hloubce mírně vzrostla, ale stále zůstávala pod deseti stupni Celsia.

Nejistě hleděli ven i na monitor. Nevěřili svým očím, když najednou po okenním sklu průzorů viděli stékat kapky vody. Vodní hladina klesla pod okna ponorky, ale ani tam se nezastavila. Za chvíli ponorka stála na suchém podloží.

„Já…,“ začal Patrick. „Já… prostě nejsem schopen slova.“

„Je to propusť!“ ozvala se Kathleen. „Ocitli jsme se ve vzduchové komoře. Čtyři tisíce metrů pod mořskou hladinou ve vzduchové komoře staré několik tisíciletí, která přesto funguje!“

Peter se podíval z okna. „Vypadá to tak… ano.“

„A co uděláme teď?“ zeptala se. „Vystoupíme?“

„Nevíme, jestli se dá ten vzduch dýchat,“ připomněl Patrick. „Třeba je tam venku dusík nebo něco podobného.“

„To přece můžeme vyzkoušet,“ odvětila novinářka.

„A co když je to nějaký jedovatý plyn?“ nadhodil Peter.

„Poslední naměřené hodnoty týkající se vody neukazují nic neobvyklého,“ uvažoval Patrick. „Ale určité riziko tu bude vždycky.“

„Ale co,“ mávla rukou Kathleen, „půjdeme ven. Já jako první. Jestli se zhroutím mrtvá, bude vám to jen vyhovovat.“

Patrick a Peter se na sebe podívali a profesor pokrčil rameny.

„Tak dobře,“ přikývl nakonec Patrick a odemkl elektronický zámek vstupního průvlaku. Novinářka sáhla nad sebe, otevřela ho a odklopila. Zhluboka se nadechla, vyšplhala nahoru a zmizela. Za okamžik se objevila u předního průzoru. Její obraz byl přenášen na monitor v ponorce. Stála tam s rukama založenýma v bok a rozhlížela se.

„Vypadá pořád docela živě,“ poznamenal Peter.

„Ano, smůla,“ povzdechl si Patrick.

Stefanie ho šťouchla do boku.

„No tak já taky půjdu ven,“ navrhl Peter. „Jdete za mnou?“ Vystrčil hlavu ze vstupního otvoru. Ve vzduchu se vznášela cizorodá kořeněná vůně. Bylo tu trochu tepleji než v ponorce, ale jinak se zdálo, že je to normální vzduch a dýchá se bez problémů. Peter se vysunul z kabiny a hledal nějakou vhodnou možnost jak se dostat z horní části Alvina dolů. Schůdky tam samozřejmě nebyly, to ho však uvnitř nenapadlo. Nakonec se rozhodl, že se posadí na okraj a poslední metr seskočí. Přistál tvrdě, převalil se dopředu a docela obratně se zapřel o ruce.

„Pár bodů by vám srazili za umělecký dojem.“ Patrick, který vystoupil hned za ním, se smál. Pak seskočil a vzápětí ho následovala Stefanie.

Čtveřice stanula vedle ponorky. Podlahu dvorany pokrývaly mělké kaluže mořské vody, poslední zbytky několika milionů litrů, které stlačený vzduch během chvíle vytěsnil z celého rozlehlého prostranství. Nebylo tak úplně jasné kam.

Udělali několik kroků a dotýkali se dna i stěn.

„Jsme tady, Petře,“ ozval se Patrick. „Objevil jste Atlantidu. Teprve teď začíná to pravé dobrodružství.“

Profesor neodpověděl. Pořád mi připadala příliš bizarní představa, že stojí na půdě, které se lidská noha naposledy dotkla před několika desítkami tisíc let. Nyní je obklopovala zřejmě největší záhada lidstva. A kromě toho mohli jen doufat, že alespoň zčásti porozumí technologii neznámé kultury.

„Jo, takže teď je taky jasné, proč vypadl pohon,“ plácl se do čela Patrick, který několikrát pomalu obešel ponorku. „Datový kabel se zachytil tady vzadu. Máme docela slušnou šanci, že to zase opravíme.“

„Tak si tu můžete klidně zůstat,“ prohlásila Kathleen. Opět držela v ruce pistoli a výmluvně s ní ukázala na ponorku. „My ostatní se teď každopádně na chvíli vzdálíme.“

Její další gesto směřovalo k zadní stěně, kde bylo vidět schody a dveře. Patrick se k nim beze slova přidal, jako by pro něho byla novinářka vzduch. Přejel rukou po stěně a přemýšlel, co je to za materiál. Působil stejně hladkým a beztvarým dojmem jako černé bloky, ze kterých se skládaly vnější stavby. Stěny však byly šedostříbrné a mírně se leskly, jako by šlo o povrch potažený kovem. Na dotek byl stabilní, ale také poněkud kluzký, skoro měkký. Že by to bylo něco jako teflon? Přiblížil k němu obličej a zaškrábal do něj nehtem. Je to něco s nanostrukturou, připomíná to ginkgo efekt…

„Tak jdete?“ uslyšel znenadání Petrův hlas.

Ostatní už stáli v otevřených dveřích, když se k nim Patrick přidal. Poté opustili dvoranu a vstoupili do nitra vlastního komplexu.

Reflektory Hondury osahávaly trosky na dně prolákliny jako dlouhé nohy hladového pavouka. Mezi kameny se vinul kabel, který se díky oranžovému lesku skvěle odrážel ode dna.

„Tady to je!“ zvolal González. „Jako vodítko hárajícího čokla… velmi dobře…“

Kubánská ponorka trochu klesla a sledovala hmatatelnou stopu, kterou za sebou táhl Alvin.

AUTEC U.S., námořní výzkumné středisko, Andros Island, Bahamy

Nadporučík Walters právě zavěsil. Pobřežní stráž musela akci přerušit. Došlo k nehodě a on za ni nese plnou odpovědnost – samozřejmě nikoli v disciplinárním smyslu. Ale bez jeho telefonátu do Miami by ty helikoptéry vůbec nevzlétly.

Nad mořem zesílila bouře a obě výzkumné lodě se nacházely přímo v jejím směru. Je docela dobře možné, že plavidla potřebují pomoc. Zatím však žádné z nich nezačalo vysílat nouzové volání o pomoc.

Má tu záležitost jednoduše pustit z hlavy? Přenést odpovědnost za vše, co se stalo a zřejmě ještě stane, na pobřežní stráž? Bylo by to pohodlné – a nikdo by mu to nemohl ani slovem vytýkat.

Ale takovou cestou kráčeli ti, kterými stále více pohrdal. Nahrazení určité dávky lidství bezpečným a nenapadnutelným byrokratickým přístupem, lhostejností a snahou vyhnout se konkrétnímu postoji a jeho případné obhajobě.

Vstal a vykročil ke kontrolnímu stanovišti. Tam si nechal ukázat satelitní mapy oblasti a překrýt je aktuální předpovědí počasí. Za chvíli mu bylo naprosto jasné, co má dělat.

KAPITOLA 15

Neznámý komplex pod mořem

Procházeli jakýmsi koridorem. Když došli k dalším dveřím a pochopili jejich otevírací mechanismus, uzavřela se kousek za nimi příčka. Teprve když se dotkla země, dveře se před nimi samočinně otevřely.

Do očí je udeřil sluneční svit.

Zamžourali a zvedli ruce, aby si zastínili oči. Před nimi se rozkládalo neuvěřitelně rozlehlé atrium. Bylo dlážděné bílými, černými a červenými kameny tvořícími komplexní ornamenty. Po stranách se vypínaly mohutné arkády přiléhající k několikapatrovým budovám, které obklopovala točitá schodiště a lemovaly je velkorysé galerie. Uprostřed atria se tyčil sloup zlatožlutého světla. Třpytivé a jiskřivé světlo zvolna proudilo vzhůru, jako by sestávalo ze vzájemně spojených částic a vláken. Kdesi v patnácti nebo dvacetimetrové výšce, kde se dotýkalo stropu, se rozdělovalo na několik pramenů, vytvářelo oslnivou skvrnu a dopadalo v jednotlivých mihotavých paprscích zpět na podlahu.

„Přesně tak vypadal světelný sloup v jeskyni!“ obrátil se Patrick na Petra. „Vzpomínáte si, co jsem vám tehdy vyprávěl? Bylo to stejné jako tady, akorát všechno modré.“

Peter mlčel a nevěřícně se rozhlížel. Je to Atlantis? Bylo to úplně jiné, než si to představoval. Tak reálné, nedotčené – a zároveň cizorodé. Architektura a ornamenty nepřipomínaly žádnou starověkou kulturu a klidně mohly pocházet z cizí planety. Současně nic nenasvědčovalo tomu, že by ty konstrukce byly staré deset tisíc let, ba možná dokonce mnohem víc. Podivuhodný materiál na stěnách, mírně prohnuté tvary a klenuté plochy i světelný úkaz – to vše jako by pocházelo spíš z budoucnosti než minulosti.

„Marie,“ ozvala se Kathleen, „nebo Stefanie nebo jak se teď jmenujete, vyznáte se tu zřejmě líp než profesor. A taky umíte číst zdejší písmo. Tak nás tady proveďte!“

„Dobře,“ souhlasila Stefanie. „Jestli si to opravdu přejete…“

„Ano, přeji si to!“

„Čím mám začít, co vás zajímá? Co byste chtěli vidět?“

„Samozřejmě všechno! Co je třeba tohle a jak to funguje? Chci vědět o Atlantiďanech úplně všechno. Co je například tohle za budovy?“

„Jsou prázdné,“ objasnila Stefanie. „Ať už je kdysi používali na cokoli, v době zániku to tak nebylo. Byly vyklizené, ostatně jako většina Atlantidy.“

„Pak ale nešlo o náhlou katastrofu jako v Pompejích?“ zeptal se Peter.

„Bylo to mimořádně rychlé a vyznačovalo se to nepředstavitelným rozměrem,“ odpověděla Stefanie, „ale nestalo se to nečekaně. Astronomové už dlouhé měsíce předtím událost propočetli a evakuace tudíž proběhla včas.“

„Událost?“

„Meteorit.“

„Takže teorie je pravdivá! Meteorit! A byl chápán jako boží trest?“ zajímala se Kathleen.

„Ne víc ani míň než by tomu bylo v současnosti. Lidé jsou ve víře velmi rozdílní. Tehdy to bylo stejné. Náboženství však vytvářejí stavby, texty a tradice, takže se o nich můžeme později dovědět.“

Novinářka svraštila obočí. Odpověď ji příliš viditelně neuspokojila.

„No dobře,“ připustila, „budovy jsou tedy prázdné. A kde se nachází ten zdroj energie, o kterém jste nám vyprávěla?“

„Hluboko v komplexu,“ ujistila ji Stefanie. „Musíme jít tudy,“ ukázala.

V patřičné vzdálenosti od světelného sloupu přešli prostranství a vstoupili do dlouhého koridoru na druhé straně.

„Pohyb, všichni muži ven!“ González stál u otevřeného vstupního otvoru Hondury a vzápětí odhodlaně seskočil na podlahu dvorany. Jeho pět mužů ho následovalo. Stejně jako on měli přes rameno zavěšený samopal.

Po několika krocích si pozorně prohlédl Alvina. Jednou ho obešel, poklepal na vnější plášť a uznale přikývl. Pak se obrátil ke svým lidem.

„Musíme je najít, než se nám v tomhle komplexu úplně ztratí. A pamatujte, že nikdo nesmí na nic sahat! Nevíme, kde jsme a jak to všechno funguje. Jasně jste to viděli na té vzduchové komoře. Kdoví, na co tady ještě narazíme. Zároveň to znamená mít stále oči na stopkách a pořád se držet spolu. Rozumíme si?“

Muži přikývli.

„Dobře. A zbraně nejsou určené k tomu, abyste po všem stříleli, ale jen na naši ochranu.“ Odmlčel se a pak s úsměvem dodal: „A na ochranu toho zatraceného pokladu!“

Všichni zajásali. Poté jim vysvětlil svůj plán.

„¡Vamos!“

V čele nepočetné skupinky kráčela Stefanie. Kathleen držela zbraň v ruce a Peter a Patrick ji následovali.

„Zneškodníme ji?“ zašeptal Peter Francouzovi.

„Ještě ne. Čím déle si bude připadat v bezpečí, tím lépe.“

Profesor přikývl. Novinářka mu už byla zcela lhostejná. Jen ta zbraň ho vyváděla z míry. Ale Patrick má pravdu. Ta žena se časem zachová lehkomyslně a oni jí zbraň odeberou.

Zkoumali komplex a on sám se nestačil divit.

Všechny chodby byly příjemně osvětlené. Světlo proudilo od stropu, ale jednotlivé zdroje se nedaly zjistit. Prošli několika odbočkami, prázdnými sály s ornamentálními sloupořadími a místnostmi přeplněnými kovově lesklými aparaturami. Písemné znaky Atlantiďanů se daly najít všude – byly jimi poseté dveře, stěny i celé objekty. Nenašli žádný nábytek a tak se neubránili dojmu, že se procházejí neživými kamennými ostatky jakéhosi města rekonstruovaného archeology, ve kterém už nikdo nezná funkci jednotlivých pasáží, komor a výklenků, a proto se je všichni pokoušejí nějak interpretovat.

Před nimi se objevil jakýsi světlejší prostor. Chodba odbočovala za roh a po pravé straně měli zničehonic průhlednou stěnu. Mírně se vlnila vzhůru ke stropu, který byl rovněž transparentní. Prošli skleněným koridorem a zastavili se. Napravo před nimi se otevřela zdánlivě nekonečná uměle vytvořená jeskyně. Výrazně převyšovala chodbu a byla zřejmě mnohem hlubší, než se na první pohled zdálo. Poměrně daleko se v mohutné jeskyni mihotalo zlatavě jiskřivé světlo a zezdola se vypínaly husté koruny stromů. Právě se dívali na neproniknutelný příkrov majestátní exotické džungle.

„Proboha, co je zase tohle?“ zeptal se udivený Patrick.

„To je skleník,“ vysvětlila Stefanie.

„Skleník? A to říkáš prostě jen tak? Vždyť je to rozlehlejší než několik fotbalových stadionů! A jak to, že tu vůbec něco roste? Žádná rostlina nemůže přežít deset tisíc let!“

„Je to biotop v dokonalé biologické rovnováze. Dokáže ji udržovat, dokud je zásobován dostatečným množstvím energie.“

Patrick nevěřícně mávl rukou. „Tomu se mi nechce věřit…“

„A přesto to máš přímo u nohou,“ opáčil Peter. „Pokud Atlantiďané představovali technicky velmi vyspělou civilizaci, je docela dobře možné, že překonali i náš současný stav vědeckého poznání. Pokud vás nepřesvědčily archivy vědění, světelné fenomény, hraniční vrstva ani vzduchová komora, je načase se s tím smířit právě teď.“

„Neočekávala jsem nic jiného,“ tvrdila Kathleen. „Atlantiďané byli naši stvořitelé. Stali se božími nástroji, anděly, kteří sestoupili z nebes. Učinili svět úrodným a stvořili Adama a Evu. Tím, že se spojili s lidmi, uvedli do chodu evoluci, kterou následně kontrolovali. Podobně to udělali i se všemi rostlinami a zvířaty.“

Patrick se škodolibě zasmál. „To jako že kopulovali s rostlinami a zvířaty?“

Kathleen na něho nedbala. „Poznáme jejich technologii, porozumíme jí a využijeme ji. A nakonec se dokážeme vrátit k vlastnímu stvořiteli.“

Patrick se podíval na Stefanii a zaťukal si ukazováčkem na čelo. Stefanie se jen usmála a pokrčila rameny.

„A vy nám pomůžete!“ zvýšila znenadání novinářka hlas na Stefanii. „Tak jdeme dál!“

Skleněná chodba je po necelém kilometru zavedla znovu do skály. Stefanie zvolila boční koridor, kterým dospěli k nesmírně širokému schodišti. Tam se zastavila.

„Co je? Zabloudili jsme? Jak je to ještě daleko?“ zeptala se novinářka.

„To záleží na tom, jestli chcete přímo k energetickému reaktoru nebo se zajímáte o archivy.“

„Jaké archivy?“

„Víte, tenhle komplex byl vytvořen tak, aby přestál zkázu. Proto tady najdete kompletní archivy všeho, co jim tehdy připadalo, že stojí za uschování.“

Kathleen zpozorněla. „Kde to je?“

Stefanie ukázala na schodiště. „Nachází se to na nejnižší úrovni.“

„Zaveďte nás tam!“

González mužům pokynul, aby zastavili. Na prostranství před nimi se vypínal až ke stropu světelný sloup a vysílal k zemi samostatné paprsky. Nejprve se jim pokoušeli vyhnout, ale jakmile si všimli, že nejsou nebezpečné, nechali světlo po sobě klouzat.

Gonzáleze vůbec nezajímalo tohle fascinující představení. Místo toho přiložil prst ke rtům a naznačil ostatním, aby ztichli. Pozvolna se na místě otáčel, pozorně si prohlížel jednotlivé budovy kolem sebe a pokoušel se zachytit zrádné zvuky. Nikde se však nic ani nepohnulo.

Nakonec ukázal přímo před sebe na chodbu pokračující na protějším konci prostranství a muži poslušně vykročili.

Schodiště spojovalo čtyři poschodí komplexu. Dole míjeli technická zařízení, která si Patrick vždy krátce prohlédl. Vypadala jako malé laboratoře, ale jejich účel nebyl na první pohled patrný. Stefanie mu vysvětlila, že sloužily k regulování a údržbě různých jiných systémů. Vlastní řízení se ovšem odehrávalo v centrálním kontrolním velínu na nejvyšší úrovni budovy.

Peter ani Patrick se už dávno nevyptávali, odkud to všechno jejich průvodkyně ví. Bylo jasné, že se to rozhodně nemohla dovědět ze všeobecně přístupných publikací o Atlantidě. Objasňovala věci, které nebyly nikde zmíněny, ani v pochybných jasnovideckých zprávách Edgara Cayceho – a takhle podrobně už vůbec ne. Buď má přístup ke zdrojům, o kterých si oba mohou nechat jen zdát, nebo si to všechno s obdivuhodnou samozřejmostí vymýšlí a vede je všechny do slepé uličky. Ale proč by to dělala?

Na konci širokého koridoru spatřili na ornamentálním oblouku zářit modré světlo. Když došli k bráně a spatřili prostranství za ním, Patrick okamžitě věděl, co to je.

Byla to kulatá místnost podobná planetáriu. Podlahu pokrýval nadměrně velký znak ze tří soustředných kruhů a přímé cesty vedoucí do středu. Tam stoupal ke stropu sloup modrého světla a stékající paprsky vytvářely dojem podvodního scénáře.

„To je ono?“ ujistila se Kathleen.

„Ano,“ odpověděla Stefanie. „To je archiv.“

„Nevidím knihy ani police,“ podivila se novinářka. „Vždyť ta místnost je prázdná!“

„Je to světlo,“ objasnila Stefanie. „Funguje jako nosič informací.“

Kathleen svraštila čelo. „Opravdu?“

„Samozřejmě,“ připojil se Peter. „Jen si vzpomeňte, že všechny biblické zprávy o božských poselstvích jsou provázeny nevysvětlitelnými světelnými fenomény. Andělé, Ezechielovo putování po obloze, hořící trnitý keř ve Starém zákoně, Šavlovo oslepení a přeměna v Pavla nebo svatodušní zázrak v Novém zákoně…“

„Samotné slovo osvícení je snad dostatečně výmluvné,“ dodal Patrick, který znenadání vytušil, jaké šanci jim toto prostranství nabízí.

„Hmm…,“ utrousila Kathleen. „Vypadá to ale taky trochu děsivě. Klidně by to mohl být generátor energie!“

„Nemusíte mi věřit,“ poznamenala Stefanie, „ale mluvím pravdu. Jiným způsobem se informace neuchovávaly.“

Novinářka přistoupila ke dveřím. „A jak to tedy funguje?“

„Jsou to vlny, které působí na mozek a interaktivně se na něj napojují pomocí energetických proudů,“ vysvětlila Stefanie.

„Jo takhle… A to se tam prostě jen tak vejde?“

„Ne!“ odmítla rychle Stefanie a zvedla odmítavě ruce. „Vlastně ano, ale váš mozek bez specifické přípravy nedokáže ta data zpracovat. Peter a Patrick vám možná vyprávěli o jeskyni, kterou objevili. Lidé, kteří tam vstoupili do světelného sloupu, zešíleli.“

„A to vám mám věřit?“

„Ve víře jste přece kovaná,“ přisadil si Patrick.

„Věřit je prospěšné,“ odtušila Kathleen, „ale lepší je prověřovat!“ S tímhle výkřikem do Stefanie prudce strčila, takže ta zavrávorala a vklopýtala do místnosti. Modré světlo ji okamžitě zahalilo, ale jinak se nic nestalo.

„Aha!“ ušklíbla se novinářka. „Vidím, že je to opravdu šíleně nebezpečné. Co mi to tu vykládáte za báchorky?“

„Já jsem odpovídajícím způsobem připravená,“ připomněla Stefanie. „V mém případě je to něco úplně jiného.“

Kathleen se cynicky ušklíbla. Pak popošla o dva kroky vpřed a vstoupila na prostranství zalité světlem. Minula Stefanii a zamířila přímo doprostřed sloupu. Přitom se udiveně rozhlížela na všechny strany. Zničehonic vytřeštila oči a zastavila se. Zavrávorala, padla na kolena, opřela se o obě ruce a několikrát za sebou dávila. Pak trhavě vztyčila horní část těla a zvrátila hlavu dozadu. V očích se jí zablesklo a ústa měla otevřená k výkřiku. Na okamžik zůstala v této pozici a tělem jí projížděly křečovitě záškuby. Potom se rázem zhroutila a převrátila na podlaze na bok.

Stefanie, která celou dobu stála vedle novinářky a sledovala ji, zavrtěla hlavou, vyšla z místnosti a přidala se opět k Petrovi a Patrickovi.

„Teď dosáhla vědění, po kterém tak toužila,“ zamumlala.

„Vy…,“ vykoktal Peter, „vy jste ji zabila!“

„Ne, Petře. Ona jen načerpala vědomosti, které chtěla za každou cenu získat. Není mrtvá, pouze její duch je beznadějně přetížen. Kdyby byla zralejší, nic by se nestalo.“

„Ale vy jste věděla, že se to stane.“

„Dalo se to čekat,“ přiznala Stefanie. „Byla to zkouška. A byla nezbytná, pokud to tady chceme ochránit.“

Peter zavrtěl hlavou. „Dokážu pochopit, že jste se držela zpátky, dokud s námi byla Kathleen. Teď je ale načase, abyste nám všechno vysvětlila!“

„To je fakt,“ připojil se Patrick. „Je tu někde místo, kde bychom si třeba mohli sednout na lavičku a zakouřit si?“

„Zavedu vás na kontrolní stanoviště,“ přikývla. „Tam se to dá objasnit nejlíp.“

„A Kathleen?“ zeptal se profesor.

„Vy ji snad chcete vzít s sebou?“ podivil se Francouz.

„To samozřejmě ne, ale nemůžeme ji tu přece jen tak nechat ležet! To je strašné!“

„Je to tak lepší,“ usoudil Patrick. „Beztak ztratila rozum i vědomí. My jí už nepomůžeme.“

„Až budeme komplex opouštět, zajdeme pro ni a vezmeme ji s sebou,“ navrhla Stefanie.

„Nikdy bych si nepomyslel, že byste se dokázala chovat k lidem bez sebemenších výčitek svědomí,“ prohodil Peter, zatímco Stefanie opět kráčela před nimi a vedla je ke kontrolnímu stanovišti.

Povzdechla si. „Rozhodla se sama a svobodně. Takové okamžiky jsou součástí břemene, které musíme nést po celý život. Našemu svědomí se neulevuje, naopak má to stále těžší a těžší. Ochrana vědění, poučení a ochrana lidstva po mnoho tisíciletí je bohužel náš podstatně větší a významnější cíl.“

„Kdo je to my?“

„Objasním vám to, jakmile staneme u cíle,“ odtušila. „Tam bude všechno srozumitelné.“

Šest mužů z Hondury stálo ve sloupové dvoraně a zvědavě se rozhlíželo.

„Tady je všechno jen z kamene,“ zavrčel jeden z nich. „Nebo co to vlastně je.“

„Ano,“ přisvědčil druhý. „Kde je zlato?“

„Sami jste viděli zlaté destičky na hladině!“ připomněl jim González. „Zdejší obyvatelé byli nepředstavitelně bohatí, jinak by tohle všechno nevybudovali! Ale těžko se asi bude povalovat jen tak na zemi. Musíme hledat dál.“

Kubánci se zanedlouho ocitli u skleněné chodby skýtající výhled na bujný porost džungle, která se pod nimi rozkládala ve zdánlivě nekonečně velké jeskyni nebo kupoli.

„¡Madre de Dios!“ vyhrkl González. „Jen se na to podívejte!“

„A co s tím?“ zeptal se jeden muž. „Vždyť to vypadá stejně jako u nás doma.“

„¡Cállate, estúpido!“ obořil se na něho González. „To je biosféra, kterou mají třeba Američani. To je skutečně technický zázrak! Říkám vám, že jdeme po stopě zatraceně velké a významné věci.“

Chvíli ještě hleděl dolů a přemýšlel.

„Tak jo, celý areál je větší, než jsem si myslel. Rozdělíme se. Vy dva půjdete se mnou. Ricardo, ty povedeš skupinu tamhle. Ať už najdete cokoli, zapamatujte si cestu. Za hodinu se vraťte zpátky ke vchodu. Někde tady musí být i ti zatracení Evropané. Jestli je uvidíte, přiveďte je s sebou!“

Místnost, kam je zavedla Stefanie, byla postavena jako kulatý amfiteátr. Dobrý tucet soustředných řad se sedadly se podobal obřímu schodišti vedoucímu dolů na dno a doprostřed celého prostranství. Čtyři chodby s menšími schody ústily do středu o průměru pět metrů, kde z podesty stoupal až nahoru do kupole sloup nazlátlého světla.

„To je srdce celého komplexu. Posaďte se tamhle na schody.“ Peter a Patrick poslechli její pokyny. Ona sama sešla dolů a postavila se vedle podstavce. Pak natáhla paže nalevo i napravo od světelného paprsku silného jako kmen stromu a zavřela oči. V místnosti se trochu setmělo. Paprsek se otáčel mezi Stefaniinýma rukama a tvaroval se. V kopuli se rozšířil na všechny strany a vytvořil jim nad hlavami zlatavě třpytivý světelný závěs, který zanedlouho pokryl celý prostor.

Peter bez dechu zíral nad sebe. Světlo vytvořilo velkou kouli, která během chvíli získala podobu a barvy Země. Otáčela se volně v prostoru, tak reálně, jako by se jí mohl dotknout. Skutečně jako na zkoušku natáhl ruku, ale náhle ucukl, když zaslechl hlas Stefanie. Nezněl však z podstavce, ale rozléhal se mu přímo v hlavě, sytější, zvučnější – a nikoli tak důvěrně známý jako dosud. Zamrazilo ho. Vzápětí pocítil nevysvětlitelné vzrušení v klíně. Bylo strašné, pronikavé, intimní, odhalující, ale zároveň nádherné a vzbuzovalo nesmírnou úctu.

Hlas anděla, projelo mu hlavou. Hrůzný a nadpozemský.

„Neobávejte se,“ pronesla Stefanie. „Ta slova dobře znáte z dějin lidstva. Zazněla všude tam, kde se něco většího setkalo s něčím menším a nechtělo mu to uškodit. Vyspělejší vědění a schopnosti vyvolávají nepochopení a strach. Ale vědění nemůže a nesmí být předáváno bez učitelů, a navíc pro každého není vždy vhodné, aby poznal hned všechno. Proto existují strážci, kteří nejen pozorují a poučují, ale také uchovávají a chrání. Jedná se o nahromaděné vědomosti atlantské kultury.“

Zeměkoule se stále přibližovala, oblaka se rozestoupila a bylo vidět Atlantský oceán. Poté se od koule oddělil její povrch, zavlnil se a rozprostřel jako plochá mapa. Mezi Amerikou a Evropou bylo vidět rozeklaný kontinent.

„To je Atlantis. Sami vidíte, že Platonův popis je v podstatě výstižný. Mnohé se však během dlouhých tisíciletí ztratilo.“

Povrch kontinentu se zaostřil a objevily se lesy, ulice a obce. Z výšky bylo dobře vidět detaily architektury největšího města. Rozkládalo se na rovině lemované pohořími a zasahovalo až k moři. Kolem městského centra přesně uprostřed probíhaly ve třech soustředných kruzích široké vodní kanály, které byly propojené navzájem i s mořem. Plavily se po nich lodě. Rovné ulice vedly z každé světové strany přes mosty do centra.

„Atlantská kultura byla velice pokročilá a dlouho představovala jedinou civilizaci na Zemi. Existovaly kontakty se všemi ostatními kontinenty a tamními domorodými kmeny, obchodovalo se, ale nedocházelo ke kulturní výměně. I přes vysoký stupeň rozvoje prožila atlantská civilizace několik cyklů pokroku, zkázy a obnovy. Za některými stály přírodní katastrofy, jiné si zavinilo obyvatelstvo samo. Když astronomické propočty předpověděly pravděpodobně definitivní zničení země meteoritem, vláda se rozhodla ochránit vědění a nejcennější výdobytky. Menší archivy vědění a komunikační střediska už předtím stály i v jiných zemích, ale nyní byly vytvořeny nové, větší a modernější. Tyto komplexy byly postaveny s tím, že i po desítkách tisíciletí budou stále dodávat energii a chránit zbytky někdejší slávy. Obyvatelstvo bylo evakuováno a vše se připravilo na den zániku.“

Znovu bylo vidět Atlantik, a zatímco Stefanie vyprávěla, dalo se vše sledovat i v obrazovém podání.

„V den, kdy dorazil meteorit, pobývalo v Atlantidě jen několik tisíc lidí. Jednak to byli ti, kteří nevěřili vědeckým propočtům, a pak ti, kteří svou vlast z celého srdce milovali a byli příliš staří, než aby v cizím světě začínali nový život.“

K obrazům se přidaly zvuky a záhy byl děj kolem nich tak intenzivní, že je zcela pohltil – včetně hluku, vůní, pachů, otřesů, ohně, vichru a vody.

„Meteorit o průměru několika kilometrů pronikl do atmosféry a rozpadl se tam na několik částí. Menší zasáhly střední Ameriku a jižní část dnešních USA. Největší úlomek dopadl na Atlantidu s takovou silou, že se polovina kontinentu naráz změnila v popel. Na pobřeží Severní a Jižní Ameriky udeřily mnohametrové vlny. Dokonce i v Africe a Evropě pronikly stovky kilometrů do vnitrozemí. Středozemní moře prorazilo úžinu – dnes je to Bospor –, vniklo do Černého moře a zvedlo hladinu bývalého jezera o několik set metrů. Náraz byl tak mohutný, že se v nitru planety rozšířily šokové vlny a všude na světě explodovaly sopky. Mořské dno podél středoatlantského hřbetu se roztrhlo, uvolněné kontinentální desky se posunuly a došlo k tomu, co nikdo nepředvídal – zbytky Atlantidy se během několika let propadly do mořských hlubin. Tak Atlantis zmizela z povrchu Země.“

Odmlčela se. Plastické zobrazení celosvětové katastrofy Petrem a Patrickem hluboce otřáslo. Bylo něco jiného o takových scénářích jen číst nebo vidět počítačové simulace a prožít to téměř na vlastní kůži, jak jim to umožnil světelný fenomén.

„Lidé, kteří Atlantidu včas opustili,“ pokračovala Stefanie, „se rozešli na ostatní kontinenty. Někde se jim však nepodařilo úspěšně zakotvit. Mnohé kolonie zase zanikly a upadly v zapomnění. Jinde zapomněli na své kořeny a vše vytvářeli od začátku. Další se asimilovali s místním obyvatelstvem. Leckde se atlantští mudrci stali učiteli a jejich odkaz se dochoval nejen v globální vzpomínce na povodeň. I náhlý nástup kamenné architektury, celosvětová stavba pyramid, vyprávění středoamerických národů o vousatých stvořitelích, legendy o učitelích a kulturních věrozvěstech, faraóni s rituálním vousem, ale i mnohá vyprávění o prorocích a bozích, to všechno se vztahuje k této době.“

Objevila se mapa, na které bylo vidět jednotlivé proudy této pradávné diaspory.

„Vědění se mělo uchovat v co nejlepším stavu. Zároveň ale bylo jasné, že mnohé z toho, čeho už Atlantis dosáhla, nebude pro jiné národy vhodné. Moc byla příliš velké lákadlo a její případné zneužití by bylo zničující. Velká moc totiž znamená velkou odpovědnost a vyžaduje zkušenost a pevnou morálku. Proto byl vytvořen princip strážců, jejichž úkolem je ochraňovat archivy vědění a atlantského dědictví po celou dobu, dokud nepřijde ten správný okamžik.

Archivy v samotné Atlantidě se podařilo během několika posledních let, které zbytku kontinentu po celosvětové katastrofě ještě zbývaly, zajistit tak, že byly ochráněny i pod vodou. Symbol na bráně, jak jsem už naznačila, znamená ochrana, ale nejde o energetické zdroje, ty jsou pouze prostředkem, jedná se o tento mnohem větší poklad. Četné další archivy na světě zanikly při přírodních katastrofách, některé musely být zničeny, abychom je uchránili před odhalením. Jeden z nich, ten ve Francii, jsem musela sama zničit.“

Nadrozměrná mapa pozvolna vybledla, světelný proud se vrátil do původního tvaru a v sále bylo mnohem světleji.

Peter a Patrick se probírali jako z tranzu.

Chvíli trvalo, než byl profesor mocen slova. Jeho hlas zněl v obrovském prostoru nezvykle slabě.

„Pak tedy… vy jste…,“ zaváhal, jak co nejlépe zformulovat absurdní otázku. Ale co je tady vlastně ještě absurdní? „Pocházíte z Atlantidy?“

Usmála se. „Ne, z tehdejší doby ne, ale jistým způsobem odtud jsem. Mám atlantský původ a jsem jednou z posledních strážkyní zbylých archivů. Atlantiďané se dožívali podstatně vyššího věku než současní lidé. Vzpomeňte si na Starý zákon. Uvádí se v něm, že první generace žili přes devět set let. Pak se to stále zkracovalo a nakonec se věk ustálil kolem stovky. Totéž známe z Eposu o Gilgamešovi. I to je relikt z prehistorické doby, v níž se atlantská krev stále ještě ředila. Pro strážce však bylo důležité, aby žili co nejdéle, a aby se tudíž noví volili jen zřídkakdy. Proto směli pobývat jen mezi sobě rovnými. Jsem proto přímý potomek toho prastarého národa, i když mě od nich dělí téměř tolik generací jako vás let od křižáckých výprav.“

„Kolik strážců existuje?“

„Jsme už jen tři skuteční strážci. Najde se ale pár lidí, kterým jsme na dobu jejich života svěřili jednotlivé archivy. Jednoho z nich jste poznali v Egyptě a zažili, jak předává své poslání dál.“

Oliver Guardner a Melissa, napadlo Petra. Všechno do sebe zapadalo a vytvářelo jednotný obraz.

„A jaké úmysly máte s námi?“ zajímal se profesor. „Předpokládám, že ten Steffen van Germain nebo Al Haris, jak si říkal v Káhiře, je rovněž jeden z vás. On za tím přece vězí, že?“

Stefanie se znovu usmála. „Jde o zdejší archivy, pravděpodobně nejdůležitější zbytky a zároveň důkazy o existenci naší kultury. Sledujeme vás už velmi dlouho, profesore. A jakmile jsme dokázali, že jste se s Atlantidou seriózně vyrovnal, a dokonce se odvážil ji hledat, jste náš privilegovaný strážce. To je také důvod, proč jsem vás oba při projektech vždy provázela. Čeká vás však poslední zkouška…“ Zajíkla se, natáhla paži a podržela ji ve světelném sloupu. „Nejsme sami,“ prohlásila vzápětí.

„A to vám prozradí to světlo?“ zajímal se Patrick.

„Ano. Na tomto kontrolním stanovišti se sbíhají informační proudy z celého komplexu. Světlo, které vidíte všude tady dole, na chodbách i v místnostech, slouží zároveň jako datový nosič. Odsud se dá všechno řídit a kontrolovat. V této chvíli jsou zaznamenané pohyby na dvou dalších místech v areálu.“

Světelný proud z podstavce se trochu rozšířil, právě tak, aby vytvořil asi dva metry širokou stěnu. Na ní se objevil trojrozměrný model. Na první pohled vypadal jako nervová buňka vysunující do všech stran mnoho výrůstků tenkých jako vlas. Při pozornějším pohledu se i samotný neuron rovněž skládal z nesčetných buněk a spojení znázorňujících chodby a místnosti. Měli před očima průhlednou rekonstrukci podzemního komplexu.

„Panebože, to všechno jsou skutečně chodby?“ zeptal se Patrick. „To je snad ještě komplexnější než mraveniště… Ale postavili to pravidelněji… Tyhle rozlehlé prostory, co je to?“

„Ten model je hodně zmenšený. Jsou to biotopy, jeden z nich jste předtím viděli. Je jich celkem pět o celkové ploše mnoha čtverečních kilometrů.“

Náhled se pootočil a zvětšil. Objevila se kulatá, slabě osvícená místnost nacházející se uprostřed symetricky vybudovaného areálu. Nedaleko ní svítily dvě další chodby.

„My jsme tady,“ ukázala Stefanie, „a tamhle registrujeme pohyb.“

„Co je to za aktivitu?“ zeptal se Peter. „Vyskytují se tady dole nějací lidé?“

„Už deset tisíc let sem nevkročila noha cizího člověka,“ ujistila ho Stefanie. „A jediný vchod jsme použili my sami.“

„Dá se nahlédnout přímo do těch chodeb?“ vyzvídal Patrick. „Pomocí toho světla nebo tak?“

„Ano,“ přisvědčila Stefanie, „ale na to už nemáme čas. Měli bychom co nejrychleji tento prostor opustit. Pojďte se mnou!“

Svižným krokem je vedla dál. Teprve když nechali za sebou několik chodeb, zpomalila.

„Ještě se tu dá hodně vidět,“ prohlásila. „Ale měli bychom nejdřív zjistit, co se tady vlastně děje. Na kontrolním stanovišti by nás mohlo čekat nepříjemné překvapení.“

„Kdo jen tady dole může být?“ naléhal Peter.

„Ten někdo musí mít každopádně ponorku,“ usoudil Patrick. „Třeba je to záchranný tým z pobřežní hlídky? Nebo z námořní základny?“

„To zjistíme,“ ujistila ho Stefanie. „Existuje ještě další kontrolní stanoviště, které nám ukáže, co se děje v jednotlivých chodbách.“

Vedla je dál. Několikrát zvedla ruku a přiměla je, aby u odbočky zastavili. Zavřela oči, krátce se soustředila a potom neomylně vybrala jednu z cest.

„Pomocí světla tady v chodbě mám přístup k situačnímu plánu,“ zodpověděla Petrovu otázku. „Místnost, kterou hledám, leží poblíž biotopů, ale já ji neznám.“

„Vypadá to, že zbytek komplexu znáte docela dobře,“ upozornil Peter.

„Ano,“ přiznala Stefanie, „už jsem tady kdysi byla. Je to ale dost dlouho.“

„Jak ses proboha dostala sem dolů?“ zeptal se udiveně Patrick.

„Tehdy existoval ještě jiný, podzemní přístup. Vedl k dalšímu archivu, odsud je to poměrně daleko jižním směrem, poblíž Kuby. Ale ten archiv i přístup k němu jsou dnes zničené.“

„To nechápu,“ ozval se Patrick. „Vylíčila jsi nám, že tenhle komplex byl vybudován v letech po nárazu asteroidu, když se zbytky kontinentu nezadržitelně propadaly do hlubiny. Jak to, že je tu všechno tak strašlivě velké? A na co kontrolní stanoviště? Neřkuli ty džungle?“

„Většina komplexu existovala už dřív,“ vysvětlila. „Kdysi to byly hornické štoly, které byly později přestavěny na pedagogické a výzkumné zařízení. V období mezi nárazem a zánikem se tu jen rozšiřovalo, přestavovalo a zabezpečovalo. Hlavně se přitom vybudoval samostatný okruh na zásobování energií, aby se tu všechno udrželo ve stabilním stavu. I práh nad zdejším údolím, který kontroluje tlak a chrání celou oblast, musel mít dostatečný přívod energie.“

„A ty rozsáhlé biotopy?“

„To jsou katalyzátory, které hrají důležitou úlohu v procesu získávání energie,“ objasnila. „Atlantská technologie byla mnohem pokročilejší a spočívala na využívání přírodních procesů přeměny jednotlivých druhů energie.“

„A to všechno běží hladce a bez údržby deset tisíc let?“ naléhal Patrick.

„Víceméně ano. V posledních desetiletích došlo ve zvýšené míře k tektonickým aktivitám, kterými byly všechny struktury tady dole ovlivněny. Sami jste viděli ty ruiny před vchodem. Budovy byly při zániku už sice opuštěné, ale zřítily se až později. I černé kvádry, které jste fotografovali, byly hraniční oblastí poměrně vysoko katapultovány teprve nedávno.“

„V důsledku posunu kontinentálních desek? To si nedokážu dost dobře představit.“

„To ne, ale pohyb zemské kůry narušuje energetické pole ochranného štítu a ovlivňuje technické instalace. Proto stále častěji dochází k nekontrolovatelným silným výbojům, které si pak obvykle najdou cestu až na otevřené moře. Jistě si uvědomujete, že tohle je oblast neblaze proslulého Bermudského trojúhelníku. Efekty, které tu byly pozorovány a vedly k mnoha nehodám, tedy vířící nebo svítící voda, silná elektromagnetická pole, výpadek magnetického pole, mimořádné klimatické úkazy, blesky – to všechno má co činit s energetickými výboji, k nimž tu dochází.“

„¡Alto!“ zazněl znenadání hlas za nimi.

Otočili se a hleděli do ústí tří samopalů.

„Ricardo?“ vydechl nevěřícně Patrick, který jednoho z mužů znal z paluby Arga. To on předával data Kubáncům. Nakonec přeskočil přes zábradlí a jeho kumpáni ho vylovili z vody.

„Tak jsme vás nakonec přece jen našli,“ ozval se spokojeně Ricardo. „V tomhle zatraceném bludišti to nebylo jednoduché. Ale naštěstí jste dost hlasitě klábosili.“

„Jak jste se sem dostali?“ vyzvídal Patrick.

„Půjdete s námi!“ přikázal Kubánec. „A žádné hlouposti.“ Významně pokýval zbraní. „Tohle nevymysleli pro srandu králíkům.“

„Kam nás vedete?“ zeptal se Peter.

„K východu, profesore. Tam González rozhodne, co s vámi uděláme. Tak se pohněte, arriba!“

„Tudy si ale zbytečně zajdeme,“ upozornila Stefanie.

Ricardo zastavil, podíval se na hodinky a prohodil pár španělských slov se svými lidmi. „Když to víte líp, veďte nás,“ vyzval ji.

Stefanie vykročila a Kubánci ji následovali se zbraněmi připravenými k výstřelu.

„Tahle situace mi připadá podivuhodně známá,“ zašeptal Peter Patrickovi.

„Řekl bych, že realita nebude ani zdaleka tak tvůrčí jako film o Indiana Jonesovi,“ odtušil Patrick.

„Zato ale nebezpečnější,“ přikývl Peter.

„Zůstaňte se mnou,“ ozvala se Stefanie. Patrick sebou trhl, protože mu při těch slovech projel tělem intenzivní pocit. Podobně jako její hlas, který cítil v hlavě, do něho cosi proniklo. Nebyla to slova, nýbrž emoce, která ho uklidnila, a zároveň mu zbystřila všechny smysly. Cítil výzvu vycházející ze Stefanie. Pochopil, že musí být stále na pozoru, protože jejich průvodkyně asi něco plánuje. Pohlédl na Petra. Profesor právě svraštil čelo a působil poněkud odmítavým dojmem – jako by rovněž přijal ten niterný signál. Může je Stefanie ovlivňovat? Vysvětlila jim, že světlo ve všech chodbách je nosič informací a že dokáže působit na mozkové proudy. Co když je schopna jim takto něco sdělovat? Pravděpodobně jen na nejnižší úrovni, protože Peter ani on s tím neuměli zacházet…

Kráčeli cestou, kterou Patrick neznal. Měl mimořádně vyvinutý orientační smysl a věděl, že se určitě nevracejí. Ricardo ani ostatní dva muži o tom viditelně neměli sebemenší tušení. Možná tu sami bloudí už dlouho a jsou rádi, že předali vedení někomu povolanému. Patrick mluvil trochu španělsky a slyšel, že rozmlouvají o zlatě a svém podílu na kořisti.

Vstoupili do prostorného sálu. Dvě řady umělecky zdobených sloupů nesly klenutý strop posetý filigránskými zlatými ornamenty. Nebyly to však jen bezduché kudrlinky, ale zobrazovaly neznámé rostliny a zvířata. Světelný sloup uprostřed sálu vysílal paprsky do výšky, kde se rozlévaly pod stropem a oživovaly zlaté bytosti. Muži při chůzi udiveně vzhlíželi.

Pocit napětí v Patrickovi zesílil. Stefanie s naprostou samozřejmostí kráčela dál a mířila přímo ke světelnému sloupu. On sám se jí držel po pravici. Všiml si, že bezděčně natáhl paži tak daleko, až jí položil ruku na rameno. Byl to zvláštní pocit – taková důvěrnost mu připadala nepřiměřená a uváděla ho do nečekaných rozpaků. Zároveň věděl, že to od něho očekává. S údivem zjistil, že Peter, který šel po Stefaniině levici, ho napodobil.

Vtom stanuli u světelného proudu a Stefanie vztáhla paže. Světlo okamžitě explodovalo a vytvořilo oslnivou kouli pohlcující všechno kolem nich. Všichni tři byli rázem dokonale izolováni od svého okolí a stáli obklopeni neskutečnou září, v níž zmizel veškerý prostor. Žádné stěny, pojmy „nahoře“ a „dole“ ztratily význam. Pouze oslnivé Nic. Patrick věděl, že nesmí ženu v žádném případě pustit. Otočil se k ní a s údivem zjistil, že sama jako by začala zářit. Usmála se na něho. Vypadala větší než obvykle, mocná a nádherná. Znovu se ho zmocnil neskutečný povznášející pocit, že jejich průvodkyně v sobě ztělesňuje něco božského, posvátného. Náznak toho, co právě vyzařovala, poznal kdysi ve Francii. Nyní se mu zjevila beze zbytku – a on nikdy v životě neviděl nic krásnějšího.

Poté záře pohasla, prostor se zhmotnil, pod nohama měli opět pevnou podlahu, po obou stranách se objevily kamenné sloupy a nad hlavami se jim skvěl pozlacený strop. Peter a Patrick se pustili ženina ramena, a když se otočili, viděli, že na zemi leží tři muži. Jeden nehybně a skelným pohledem civěl kamsi ke stropu, ruce měl křečovitě přitisknuté k hrudi. Ostatní dva leželi zkroucení na boku. Jednomu vytékala z úst slina, druhý sebou bezděčně škubal.

Peter zděšeně zasípal. To, co právě zažil a co teď před sebou viděl, jím otřáslo do morku kostí.

„Co jsi…?“ vypravil ze sebe a s odvráceným pohledem odstoupil o krok od Stefanie.

„Ničeho se neobávejte,“ vyzvala ho a Patrick si všiml, že z ní čiší jemnost a povznášející klid. Peter to určitě také cítí. Profesor skutečně zareagoval, zvedl hlavu a pohlédl na ni.

„Cherubínové s plamenným mečem,“ pronesl. „Andělé chránící přístup do rajské zahrady Eden a zakázaný strom poznání…“

„To je starý příběh,“ přikývla Stefanie. „Nejsou to žádné čáry, jen světlo a koncentrovaná informace. Zanedlouho to oba také pochopíte.“

„Tak už pojďte, Petře. To byli ti zlí, my jsme ti dobří. Všechno je v pořádku a lze to logicky vysvětlit.“

„Logicky?“ Profesor pohlédl na Patricka s udiveně zdviženým obočím. „Logika je podle mě něco trochu jiného! Tohle je prostě… nadpřirozené!“

„Musíme jít dál, Petře,“ trval na svém Francouz.

„Patrick má pravdu,“ potvrdila Stefanie. „Ještě se tu pohybuje druhá skupina.“

„To chcete zabít i je? Nejdřív Kathleen, teď tihle tři. Co máte v úmyslu?“

„Petře, teď mě pozorně poslouchejte.“ Patrick přistoupil k profesorovi. „Oni nás ohrožovali zbraněmi! Jsme tu se Stefanií a ona nás zasvěcuje do největšího zázraku lidských dějin. Chcete snad, aby padl do rukou těm lidem?“

„Je…,“ zakoktal Peter. „Je to prostě… příliš velké. Chápete? Tohle je mnohem víc, než jsem s to za pár hodin pochopit. Potřebuji čas. Musím odsud pryč!“

Od Stefanie se znovu rozšířila konejšivá vlna soucitu. Trochu naklonila hlavu. Tentokrát vyzařovala ještě něco jiného – cosi jako nádech smutku, napadlo Patricka.

„Dobře,“ souhlasila. „Zavedu vás zpět k ponorce.“

V jejích slovech zazněla nová rozhodnost. Patrick cítil, že má v úmyslu mnohem více, než se jen vrátit. Ona sama tady zůstane, najde vetřelce a především ochrání archivy. Když vycházeli ze sálu, pohlédla na něho a přikývla. Došlo mu, že Peter o tom nemá sebemenší tušení a že pouze on sám s ní udržuje ten zvláštní kontakt. Připadalo mu, jako by se v něm vyvinul nový smysl. Začalo to po prvním společném zážitku v jeskyni před několika lety a teď to pokračovalo na vyšší úrovni. Stefanie se mu otevřela a nyní je s ní spojen ještě těsněji než předtím. Dokáže prožívat její pocity a téměř chápat, co si myslí.

Kráčeli mlčky chodbami. Stefanie si počínala cílevědomě, cestu k východu znala dobře. Zanedlouho se ocitli v koridorech, které Patrick už znal. Peter se držel hned za nimi a byl zcela pohroužený do vlastních myšlenek.

Vstoupili do rozlehlé dvorany u vchodu do komplexu. Světelné paprsky putující zvolna po zemi a budovách působily uklidňujícím dojmem. Připadalo jim, jako by se ocitli na náměstí pod platany, jejichž listovím proniká nedělní odpolední slunce.

Stefanie se zastavila.

„Jste si jistý, že se chcete vrátit, Petře?“ ujistila se.

Profesor vzhlédl a prohlížel si budovy. Obdivoval jejich neznámou architekturu a ornamentální arkády. Pomalu se na místě otáčel a snažil se, aby si na rozloučenou všechno vryl do paměti. Jaké zázraky nalezl na konci této cesty! Několik jich viděl, vyslechl neuvěřitelné příběhy – a většina mu zůstane navždy utajena. Tohle je doopravdy Atlantis. A on se na stará kolena dočkal požehnání do ní vstoupit a vidět ji. Teprve následující roky ukážou, jestli to je skutečně požehnání. Jak teď bude žít dál? Nemůže předstírat, že se nic nestalo. Celý pohled na svět se mu změnil. Zdálo se mu, jako by dosud žil v jakési snové zemi a nyní poprvé uviděl realitu. Spousta věcí ztratila původní smysl, celá řada teorií se ukázala jako nesprávná, mnoho knih může vzít a vyhodit. Tady dole se všechny otázky dočkaly odpovědi – a tady je také zanechá. Pokud teď odejde, vrátí se do života, který je jen odleskem skutečné reality. A přesto…

Třeba je už opravdu moc starý na tak zásadní převrat. Stefanie vyslovila hlubokou pravdu, když připomněla, že ne každé vědění je vhodné kdykoli pro kohokoli. Jedna věc je věřit, že je člověk na něj připravený, něco jiného je ovšem být konfrontován s takovou silou poznání, která naráz rozdrtí tenkou slupku toho, co dosud považoval za pravdivé. Minulost se zničehonic stala nicotnou a budoucnost se změnila k nepoznání. Ne, to neunese.

„Ano,“ odpověděl. „Jsem si jistý. Je mi to líto. Za vás oba.“

„Mně taky, Petře, ale to nejdůležitější je vaše rozhodnutí – a to je každopádně správné.“

S těmi slovy otevřela vzduchovou komoru, která je zavedla zpět k Alvinovi.

KAPITOLA 16

Atlantik, asi sto námořních mil severovýchodní od Baham

Ocelový trup USS Georgia brázdil vodu rychlostí dvacet uzlů. Obrovská atomová ponorka třídy Ohio byla postavena zhruba před pětadvaceti lety a dnes už ji všichni považovali za překonané dítě studené války. Její atomové zbraně byly nahrazeny dálkově řízenými raketami Tomahawk s konvenčními bojovými hlavicemi. Současné ponorky třídy Virginia byly modernější a rychlejší. USS Georgia se svými sto sedmdesáti metry byla přesto jedním z největších plavidel svého druhu, která byla vyrobena pro americké námořnictvo.

Právě se vracela do svého domovského přístavu na východním pobřeží. Před dvěma hodinami však dorazil radiogram z vojenské základny AUTEC, a proto mírně pozměnila kurz. Byla to oklika, která zavede ponorku přímo do bouře. Avšak na otevřeném Atlantiku bývalo počasí nezřídka mnohem horší a ponorka už několikrát bez úhony proplula i velmi rozbouřenými vodami kolem jižního výběžku Afriky. Byla však zkonstruována i pro akce na celosvětových oceánech, a proto se na palubě neobjevil ani náznak zneklidnění.

Jen samotný rozkaz byl neobvyklý, ale přišel z nejvyššího místa – a kromě toho je nijak dlouho nezdrží.

Peter, Patrick a Stefanie vstoupili do haly sloužící jako hangár a vzduchová komora.

„No jistě!“ zvolal Patrick, když spatřil Honduru. „Druhá ponorka, jak jinak!“

„Ale odkud znali tenhle vchod?“ zeptal se Peter.

„Nejspíš nás sledovali. Alvin nevidí dozadu, a tak pro nás zůstali neviditelní.“

„Panebože!“ zvolal profesor, který přistoupil k jejich ponorce, zatímco Patrick si ještě prohlížel Honduru. „Podívejte se!“

Francouz k němu zamířil, ale vzápětí se vyděšeně zastavil. Alvinův plášť byl posetý stopami po kulkách. Tvrdá titanová slitina způsobila pouze drobné vypoukliny, jen lak oprýskal. Přesto se našlo i dost hlubokých otvorů. Byl to výsledek snahy způsobit stávajícími prostředky co největší škodu. Palba se viditelně soustředila na nejcitlivější části plavidla. Nejhůř to postihlo příď ponorky, kde stříleli na reflektory a průzory. Postranní trysky v zadní části byly roztříštěné a vrtule hlavního pohonu beznadějně zničené.

Patrick vyšplhal po malém žebříku nahoru a nahlédl vstupním otvorem dovnitř.

„Krucinál, je to tak akorát na odpis!“ zaláteřil. „Ty svině všechno rozstříleli. Vypadá to tam jako na šrotišti.“

„Nemůžeme použít druhou ponorku?“ zeptal se Peter.

„Díky za vaši důvěru v mé schopnosti,“ poznamenal Patrick, který zase seskočil na zem. „Ale nejsem si jistý, jestli je to dobrý nápad. Jen se na ten krám pořádně podívejte. Jen proto, že vím, jak řídit Alvina, nemůžu přece ovládat cizí ponorku. Tady neplatí kus jako kus, víte?“

„Tak velký rozdíl to přece jen nebude,“ usoudil Peter. „Aspoň si prohlédněte, jak je to uvnitř uspořádané. Třeba si leccos domyslíte.“

Patrick pokrčil rameny a prozkoumal skoro dvakrát větší Honduru. I tady byl vstupní otvor na horní straně. Vyšplhal nahoru a osahal poklop. „To jsem si mohl myslet,“ zvolal. „Je zamčený.“

„Nedá se nějak otočit?“

„Ne, Petře, ledaže byste vlastními zuby překousl visací zámek, který tu visí na petlici.“

„To jsou špatné zprávy,“ zhodnotil profesor.

„Máte skvělý postřeh. Prostě jsme tu zkysli! Teď můžeme jen čekat, až se ti borci vrátí, a doufat, že nás vezmou s sebou jako stopaře.“

„Existuje ještě jedna cesta,“ poznamenala Stefanie.

„Cože? Myslel jsem, že sem žádná jiná nevede…“

„Dovnitř ne, ale ven ano. Pojďte se mnou.“

Vykročili za Stefanií a vrátili se na prostranství před budovami. Peter v duchu zavrtěl hlavou. Kolikrát v životě si říkal, že určité místo vidí rozhodně naposledy – a teď stačilo pár minut a je zpátky tam, kde si přísahal, že ho už nikdo nikdy neuvidí.

„Máme tu únikové kabiny,“ vysvětlila Stefanie. „Celé zařízení se přece rozšiřovalo, jakmile bylo jasné, že se potopí. Proto bylo vše zajištěno tak, aby se to dalo v případě nouze opustit. Stejně jako archivy bylo nutné ochránit i strážce, kteří měli zachovávat a předávat povědomí o nich.“

„A jseš si jistá, že i po takové době fungují?“

„Je-li všechno ostatní nedotčené, platí to dvojnásob o bezpečnostních systémech,“ prohlásila. „Něco takového by se ani dnes nekonstruovalo jinak.“

Pospíchali jednotlivými koridory. Stefanie se několikrát zastavila a nahlížela do virtuálního plánu. Teprve pak znovu energicky vykročila. Nakonec se ocitli u širokého schodiště, které vzájemně spojovalo jednotlivá poschodí, a sestoupili dolů.

Vzápětí k nim proniklo divoké zavřeštění. To, co spatřili, je přimělo se na místě zastavit.

Byla to Kathleen. Opírala se o stěnu naproti schodišti a zírala na ně tak strašlivě vypoulenýma očima, jako by jí měly každou chvíli vypadnout z důlků. Měla rozcuchané vlasy s vytrhanými chomáčky, hlavu potřísněnou krví a tmavorudě nasáklé šaty. Znovu zaječela, něco na ně pronikavě zakřičela a zvedla levou ruku k hlavě. Několikrát se udeřila do spánku, pak do něj zaťala prsty a nehty vyryla do kůže hluboké škrábance.

„Goodness,“ vydechl Peter. „Co se jí stalo?“

Kathleen nemotorně zvedla pravou paži. Objevila se ruka svírající pistoli.

„Má ještě zbraň!“ zvolal Patrick a přiskočil k Petrovi a Stefanii, takže se ve třech svalili na zem.

Novinářka váhavě stiskla spoušť. Kulka hvízdla dva metry nad trojicí a narazila do horních schodů. Zpětný ráz odmrštil Kathleeninu paži dozadu, ale pořád ještě křečovitě svírala zbraň. Znovu vykřikla, zasípala, zasténala a zachrochtala jako raněné zvíře, několikrát zvedla ruku a znovu vystřelila nazdařbůh do schodů.

„Panebože,“ vyhrkl Peter, „udělejte něco, Patricku – nebo Stefanie, jestli můžete.“

Šílená novinářka si rozškrábala zakrvácené čelo a s divokým vytím jím bušila o stěnu. Pak zavrávorala vpřed, pořád se vztyčenou zbraní. Znovu se rozlehl výstřel, který tentokrát minul Patricka jen o pár centimetrů.

Musí se k ní dostat a povalit ji na zem! Přikrčil se ke skoku. Kathleen zajiskřilo v očích. Podívala se na něj a ruka se jí přestala třást. Namířila zbraň přímo na něho.

Patrick se odrazil od schodů a skočil. Než se ocitl u novinářky, zarachotila ohlušivě celým prostorem dávka ze samopalu. Kathleen sebou škubla a vzápětí ji to celou zakrvácenou odmrštilo nazpět. Narazila na stěnu, bezvládně po ní sklouzla a dopadla na bok. Patrick se už nedokázal v setrvačném pohybu zastavit, klopýtl a svezl se na mrtvé tělo.

„Zdá se, že by stačilo jen trpělivě čekat,“ ozval se kdosi nad nimi ze schodiště. „Pak byste se nejspíš sami oddělali.“ Muž mluvil se silným španělským přízvukem. Byl asi v Patrickově věku, ale měl mnohem silnější postavu a nevypadal moc důvěryhodně. Ležérně sestoupil dolů, samopal mu stále volně visel na ruce. Následovali ho další dva muži, rovněž ozbrojení.

„Pohyb,“ vyzval Petra a Stefanii. „Vstaňte a jděte k tomu chlápkovi naproti.“

Udělali, co od nich požadoval.

„Tak je to dobře. Já jsem Nuño González. Mou loď jste už viděl.“ Ukázal na Patricka, který se mezitím zvedl z kaluže krve na zemi. „A tys byl s tou štětkou u nás a napadl mou posádku.“ Přistoupil těsně k Francouzovi. „Můžeš mi říct jediný důvod, proč bych ti neměl urvat cojones? Tak můžeš, nebo ne?“

Patrick ucítil mužův kyselý dech a snažil se zachovat klid. „Protože budete ještě potřebovat pomoc při přenášení,“ odpověděl neutrálně.

„Při přenášení čeho?“

„Zlata.“

„Jo aha… tak zlata… No, mám další tři chlapy. Myslím, že to dokážeme i bez tvé pomoci.“

„Je mi líto, že vás musím zklamat,“ odtušil Patrick. „Ale ty tři to postihlo stejně jako tuhle.“ Ukázal na Kathleen. „A šlo to i bez divoké přestřelky. Leží v druhém patře a už jen slintají.“

„Cože?“ González se krátce rozmáchl a udeřil Francouze do tváře tak silně, až Patrick narazil zátylkem na zeď. Zasténal a zakryl si obličej rukou. Mezi prsty mu z úst vytékala krev.

„Je to pravda,“ potvrdila Stefanie. „Dostali se do světelného zařízení.“

„Zatraceně, Gonzálezi,“ ozval se jeden z mužů, „kromě Ruie neumí nikdo řídit Honduru!“

„Náš pilot je Patrick,“ poznamenala Stefanie. „Může vám pomoct.“

„A vy nemusíte rozdělovat zlato mezi další tři lidi,“ dodal Peter a vzápětí litoval ukvapenosti.

„Z čeho soudíš, že je pro nás zlato důležitější než naši přátelé?“ obořil se Kubánec na profesora. „To nemáš ani špetku cti v těle? Další ubohý zrádce, co?“

Peter nevěděl, co má na to odpovědět. V duchu se připravil na podobný úder, jaký postihl Patricka, ale González se jen zasmál.

„No jen se na ně podívejte! Britský gentleman a krysa v jednom!“ Uštědřil Petrovi mlaskavou facku. „Ale má pravdu!“ uznal. „Dobře, ukážete nám zlato a pomůžete ho odnést. Za to si ještě pár dní můžeš nechat svoje koule. Tak pohyb! Kudy máme jít v tomhle podělaným labyrintu?“

Patrick bezprostředně zažil dojem vlhkosti, cítil zeminu, vegetaci a chladivý stín, takže když teď Stefanie vykročila, věděl, kam je zavede. Ale co si chce počít v džungli? Zřejmě by se tam mohli schovat tak skvěle, že by je tam nikdo nenašel, ale to by se nejdřív museli zbavit těch tří chlapů. Zatímco přemýšlel, našly si do jeho vědomí cestu jiné vjemy. Cítil na prstech něco teplého a lepivého a uvědomoval si kovovou vůni čerstvé krve. Pak v ruce potěžkal pistoli, kterou sebral mrtvé Kathleen a tajně ji zastrčil za opasek. Vzhlédl ke Stefanii, která opětovala jeho pohled téměř neznatelným přikývnutím. Všechno pochopila a věděla i to, že Patrick teď dokáže vnímat její myšlenky. Byla to velmi jednostranná forma komunikace, jestli se to vůbec dalo takhle označit. Stefanie od něho zřejmě očekává nějaký manévr na odpoutání pozornosti, který nějak souvisí s pistolí a lesem.

Sešli o další poschodí níž a vydali se chodbou lemovanou trubkami a technickými armaturami. Skoro to vypadalo, jako by směřovali do strojovny – a možná to byla pravda. Instalace však byly z lesklého chrómu, elegantně tvarované a v pravidelných odstupech se splétaly do tak neobyčejných tvarů, že stěny spíš vypadaly jako projev moderního umění než technologie.

Chodba se rozšířila. Rázem před sebou měli rozlehlou místnost, jejíž přední stěna byla dokonale průhledná a vypínala se všemi poschodími komplexu až nahoru. Za ní spatřili až kýčovitě tmavou zeleň.

Pohled jim klouzal po temné džungli plné nejrůznějších stromů. Bylo vidět jen pár listů na větvích a keřích, ale rozhodně se nedaly přehlédnout nesčetné mohutné temné kmeny vypínající se téměř nekonečně vysoko, kde přecházely v husté koruny porostlé tak hustým listovím, že nepropouštěly téměř žádné světlo. Chodba se nacházela několik metrů nad zemí, kde se daly rozeznat kořeny vytvářející rozsáhlou a nepředstavitelně spletitou síť.

„Neuvěřitelný pohled,“ ozval se Peter.

„Držet zobák!“ zvýšil hlas González a vzápětí se otočil ke Stefanii. „Co to má znamenat? Ty se tady přece vyznáš; co jako máme dělat s těmi stromy?“

„Tam se nachází zlato,“ vysvětlila stručně a jasně Stefanie.

„V lese? No to si snad děláš prdel!“

„Ne v lese, ale za ním. Musíme tudy projít.“

„Tak ty toho nenecháš?“ González se rozpřáhl k facce, ale Stefanie ho netušenou rychlostí chytila za zápěstí.

„Proč tak netrpělivě, siláku?“ zeptala se klidným hlasem „Ukážu ti cestu.“ Ukázala hlavou ke svítícímu kruhu na stěně.

Kubánec přikývl.

Pustila mu zápěstí, a zatímco González znovu přehazoval zbraň do pohotovostní polohy, natáhla paži a přidržela ruku před světlem.

Průhledná stěna se před nimi nehlučně rozestoupila. Ačkoli předtím nebylo vidět sebemenší škvíru, rozdělila se přesně uprostřed – nebo prostě zmizela, což se nedalo s jistotou říct. Patrick přistoupil blíž, aby si ten úkaz prohlédl pozorněji. Ano, stěna se nepohybovala, ale vypadalo to, jako by se skutečně rozplynula ve vzduchu. Vzápětí sebou škubl, protože přímo pod nohama, tam, kde se nacházela hrana místnosti, se odehrál podobný proces. Tentokrát to však fungovalo jinak. Zdánlivě z ničeho se vytvořil průhledný most, který se podivuhodně rychle zvětšil a zmizel mezi kmeny stromů.

„Vy byste to nazvali nanotechnologie,“ objasnila Stefanie, když si všimla bezdechého údivu ostatních. „Ve spojení s molekulami vody získávanými ze vzduchu.“

Most byl hotový. Tvořila ho asi metr široká stezka vinoucí se lesem. Konstrukce spočívala na nesčetných, rovněž průhledných pilířích a byla vybavena prostým zábradlím.

„Je to… stabilní?“ zeptal se Patrick.

„Ano,“ přisvědčila Stefanie. „Kmitočty molekul byly pomocí speciálních interferencí pozastaveny. Máme tedy před sebou led.“

„To je prostě fantastické!“ vydechl Patrick. „Ale na co takové hrátky?“

„Stacionární konstrukce by buď bránila volnému růstu, nebo by ji stromy během času zničily. Proto se most vytváří jen v případě potřeby a nanoprvky si samy najdou nejpříhodnější cestu.“

„To je moc fajn,“ ozval se González, „ale je načase jít dál!“

Stefanie vstoupila na můstek, udělala pár kroků a pootočila se.

„Je stabilní, vidíte?“

Kubánec mávl samopalem směrem k Petrovi a Patrickovi. „Teď vy!“

Oba muži následovali Stefanii. Hned za Francouzem vykročili Kubánci. Most je bez problémů udržel, jako by byl z oceli. Povrch měl hladký, ale nikoli kluzký – byl totiž dokonale suchý.

Obklopila je fascinující vůně pralesního vzduchu nasyceného vlhkostí. Cítili zeminu a mech. Procházeli v pološeru mezi kmeny. Zvuk jejich kroků se nepřiměřeně hlasitě rozléhal v jinak naprosto mlčenlivé džungli. Pohybovali se téměř v posvátné atmosféře, ve které kmeny symbolizovaly nekonečně vysoké sloupy pravěké katedrály, vzdálené zastřešující listoví mohutnou kupoli, v níž tu a tam problesklo světlo. Zdálo se, že les zvolna oddechuje – jako jediná prastará spící bytost. Zanedlouho jim připadalo, že se jejich kroky ztišily a zpomalily. Patrick se pokradmu ohlédl a všiml si, že Kubáncům toto místo doslova učarovalo. Jedině González se podle všeho cítil stísněně a pořád se hekticky rozhlížel na všechny strany, jako by se obával, že by něco mohlo z pološera napadnout.

Cesta se klikatila stále dál. Všude se jim skýtal stejný pohled. Měli před sebou les, který se dokonale uzavřel před okolním světem. Využil dlouhá tisíciletí k vlastnímu rozvoji, k vzájemnému spojení, propletení a spočinutí. Nikde nebyl patrný ani náznak cizího vnějšího vlivu, byla to příroda, jež mohla vzniknout pouze v tomto prostředí, neprodyšně uzavřeném před lidmi, zvířaty i životním prostředím. Patrick věděl, že je to mylná úvaha, jelikož se nacházeli v umělé, i když nepředstavitelně rozlehlé jeskyni. Stefanie jim vysvětlila, že lesy souvisejí se získáváním energie. Nebyly tudíž tak izolované, jak to na první pohled vypadalo. Zřejmě však navždy zůstane záhadou, jak ten princip vlastně fungoval.

Zhruba po čtvrthodině chůze po klikaté stezce pocítil Patrick v hlavě znovu cizí vjem. Bylo to napětí. Váha zbraně v jeho ruce, zpětné rázy, krytí, útěk. Vnímal spásný břeh, zavírající se dveře. Byly to intenzivní pocity, které se téměř změnily v hmatatelné obrazy. Stefanie se mu pokoušela něco vysvětlit, ale bylo to příliš rychlé a zmatené, takže se mu nedařilo to přesně a jednoznačně pochopit. Pak ho nečekaně naplno zasáhla vzpomínka. Byl to úder, který mu González zasadil zbraní. Reminiscence projela Francouzovým vědomím tak reálně, že vykřikl, zavrávoral a musel se přidržet ledového zábradlí.

Kubánci se vylekali a namířili zbraně do džungle, odkud předpokládali útok. Patrick vnímal Stefaniino napětí a slyšel její spěšné kroky. Vtom jeho veškeré bolesti pominuly. Uvědomil si, že musí daný okamžik využít k tomu, aby Kubánce zastavil, protože Stefanie a profesor potřebují k útěku určitý náskok.

Vytáhl pistoli a nazdařbůh začal střílet mužům pod nohy. Jeden vykřikl a zhroutil se na zem. Ostatní se podvědomě vrhli stranou. Patrick si nenechal ujít výhodu plynoucí z momentu překvapení, zaběhl na mostě za nejbližší zákrutu a přitom ještě několikrát vypálil. Jen co zmizel za stromem, uslyšel jako odpověď rachot salvy ze samopalů. Útržky listů a kusy kůry kolem něj poletovaly, ale nezasáhly ho. Vystrčil ruku zpoza stromu a dvakrát stiskl spoušť. Dokud udrží tuhle pozici, mohou Stefanie a Peter utíkat. To byl tedy plán, který mu chtěla dát na srozuměnou.

Kubánci znovu zahájili palbu, ale tentokrát netrvala dlouho. Zřejmě se ho pokusí udržet za stromem, aby se mohli bezpečně přiblížit.

Patrick ještě jednou vystřelil a pak se prudce rozběhl. Od nejbližší zákruty s rozumným krytím ho dělilo deset metrů. Při běhu za sebe střílel. Jakmile vyběhl ze zatáčky, zabořily se první kulky vedle něho do ledu.

Vyčerpaně zasípal. Dlouho už ten náročný překážkový běh nevydrží. Kubánci se omezovali na krátké salvy, aby pronikli vpřed, a v podstatě ho před sebou hnali jako štvané zvíře. Následovala ještě jedna zatáčka. Za ní mezi stromy uviděl matně se lesknoucí stěnu jeskyně. Tam cesta končí. Najde tam spásný břeh ze Stefaniina plánu?

Znovu několikrát vystřelil a vyběhl. Tentokrát byla jeho střelba okamžitě opětována. Mají ho snad už na dohled? Vedle něho lesem hlasitě svištěly kulky. Běžel dál a neodvažoval se otočit; počítal s tím, že ho mohou kdykoli zasáhnout. Překonal poslední zákrutu a před ním se tyčila stěna. Na konci mostu stáli v jakési místnosti Peter a Stefanii a spěšnými pohyby ho zvali k sobě. Džunglí znovu zarachotily dávky ze samopalů a Patrick slyšel, jak kulky narážejí do mostu těsně vedle něho. Ledová tříšť mu poletovala kolem nohou a měl dokonce dojem, že vidí, jak se několik kulek odrazilo od stěny. Z posledních sil prošel vchodem a zhroutil se na zem. Vzápětí se rychle otočil. González stál na mostě jen pár metrů od něho s přesně namířenou hlavní samopalu. Za ním se blížil jeho kumpán podpírající zraněného.

Francouz zvedl zbraň a stiskl spoušť. Ozvalo se však jen tiché cvaknutí.

González se vítězně ušklíbl a vystřelil.

Kulky však svého cíle nedosáhly. Odrazily se od nějaké neviditelné překážky. Patrick se předklonil a narazil rukou na průhlednou stěnu – stejnou jako u vchodu do lesa. Stefanie už stačila vchod uzavřít! A když i González v té chvíli pochopil, co to znamená, změnil naráz celý most pevné skupenství na kapalné a zmizel. Muži se s děsivými výkřiky zřítili do hlubiny a zmizeli ve škvírách mezi hustě propletenými kořeny pralesních velikánů.

„Jste zraněný, Patricku?“ zeptal se Peter.

„Díky, ne,“ odpověděl Francouz mezi dvěma hlubokými nádechy. „Vyšlo to docela dobře.“

„Doufám, že bys i sám pochopil, co dělat,“ poznamenala Stefanie.

„No jistě,“ přikývl Patrick, „ono toho zase tolik na výběr nebylo. A navíc není nad to, když se člověk zdravě proběhne v lese.“

„Ti muži,“ ozval se Peter a vyhlédl ven, „jsou mrtví?“

„Petře,“ zasténal Patrick, „přestal byste si laskavě lámat hlavu s lidmi, kteří nás právě chtěli za každou cenu zastřelit?“

„Já si nedělám starosti o ně,“ upřesnil Peter, „ale o nás. Jestli nejsou mrtví, mohli by se zase vrátit.“

„Ano, jsou tu ještě další východy,“ potvrdila Stefanie. „Pro jistotu bychom teď neměli ztrácet čas a co nejrychleji se odebrat do záchranných kabin.“

„Proč to vlastně musel být tak složitý plán?“ zeptal se Patrick, když kráčeli chodbami komplexu. Šel vedle Stefanie a profesor je následoval s malým odstupem. „Nemohla jsi to udělat stejně jako s těmi třemi ostatními? Pomocí světla?“

„Bohužel ne,“ vysvětlila. „Může za to Peter. Poprvé jsem ho překvapila a získala na svou stranu. Nyní je ale jeho důvěra vniveč, je se mnou ve sporu a vnitřně se zablokoval. Teď už by nebyl ochoten všechno znovu protrpět. Nedokázala bych ho chránit. Místo toho by data na něho působila bez jakýchkoli zábran a nakonec by jím pronikla a zmocnila se ho jako Kubánců.“

„Takže už nepřipadá v úvahu jako strážce archivů Atlantidy, hm?“

„Je to obtížné a závažné rozhodnutí. Nedala se tudíž očekávat jednoduchá odpověď. Poslední velkou zkouškou je vidět Atlantidu a její dějiny – a to poslání skutečně pochopit a ztotožnit se s ním.“

„Takže Peter byl diskvalifikován?“

Usmála se na Patricka. „Život je strom, nikoli stéblo trávy. Až do jeho konce se každé ráno rozední a lze přijmout nové rozhodnutí, chce-li člověk zůstat součástí choroby, nebo se stát součástí léčení.“

„Aha… No a co já? Proč se toho účastním?“

Její úsměv se rozšířil a v očích jí pobaveně zajiskřilo. „Pokud to ještě nevíš, budeš muset o tom nejspíš popřemýšlet.“

„Cože? Co je to všechno za odpovědi?“

Stefanie se zastavila. V místnosti před nimi se znovu objevil jeden ze světelných sloupů, které byly zřejmě rozptýlené po celém komplexu.

„Prověřím, jestli to byli poslední vetřelci.“ Přistoupila ke světlu, dotkla se ho a chvíli se soustředila. „Mám špatné zprávy,“ konstatovala. „Pořád se tu vyskytují další zdroje pohybu. Kromě nás tu ještě někdo je. A zřejmě je dokonce ozbrojený.“

„To snad není pravda!“ zavrtěl hlavou Patrick. „Jako kdyby tady bylo nějaké hnízdo! No tak půjdeme… Jak je to daleko k záchranným kabinám?“

„Musíme se zase vrátit. Nacházejí se v centrální části, poblíž hlavní kontrolní… Ne, to ne!“ Svit světelných sloupů se mihotavě rozechvěl – a pohasl.

„Co to znamená?“ zeptal se Peter.

Poprvé zažil Stefanii doopravdy překvapenou.

„To nevím,“ přiznala váhavě.

Vzápětí v místnosti zhaslo i zbývající osvětlení. Rázem se ocitli ve tmě.

„Řekl bych, že to není zrovna dobré znamení,“ poznamenal Patrick a rozsvítil zapalovač. Plamínek zviditelnil jen nepatrný prostor. „Pojďte sem, Petře!“ vyzval profesora. „Benzin nestačí navěky, a proto zase hned zhasnu. Měli bychom se držet za paže nebo ramena, abychom se neztratili. Stefanie, povedeš nás?“

„Ano, jistě. Musíme jít tímhle směrem.“ Otočila se a rozpřáhla paže. Muži jí položili ruku vždy na jeden loket a Patrick zhasl zapalovač.

Stefanie zvolna vykročila.

Peter byl nevýslovně šťastný, že ji má vedle sebe. Tma mu odjakživa dávala pěkně zabrat – a od zážitků v Egyptě se to ještě zhoršilo. Už samotný ponor v malé ponorce do temné hlubiny byl pro něho na hranici únosností. Ovšem nyní, v té nekonečné spleti chodeb, hluboko pod mořem a bez jakéhokoli východu, udeřila hrozba temnoty na jeho psychiku s nevýslovnou silou. Pouze dotek Stefanie ho uchránil před nejhorším. Ačkoli nechápal, kdo nebo co ta žena je, a její odlišnost ho doopravdy děsila, dokázala ho teď přece jen uklidnit. Pokud se někdo v podmořském areálu vyznal, uměl zacházet s neznámou technologií a mohl je zachránit, pak je to jedině ona. Určitě to byla jen iluze, ale namlouval si, že cítí zvláštní teplo, které z ní vychází, cosi důvěrně známého, co ho tišilo a upokojovalo. Kdyby to nebyla bizarní představa, měl by dokonce pocit, že tma vedle něho, přesněji tam, kde kráčela

Stefanie, je trochu jasnější, jako by ta žena vyzařovala světlo. Zároveň to však nebylo nic, co by se dalo vnímat běžným zrakem.

I Patrick něco cítil. Stefanie ho uchopila za ruku. Zmocnily se ho rozmanité pocity, od překvapení přes radost a vzrušení až k hrdosti. Cítil, že je s ní spojený, a to něčím větším než jen tímto dotykem. Vnímal ve svém nitru její přítomnost, která tentokrát neměla poučující, ale partnerský charakter. Jako by viděl jejíma očima, jejich pohledy se smísily se společnými myšlenkami a vzpomínkami, vnímali cestu komplexem a orientovali se ve tmě jako jediná bytost.

„Musíme o dvě poschodí výš,“ prohlásila Stefanie. „Centrální část má několikastupňovou ochranu proti poruchám. Nejspíš to souvisí s přívodem energie.“

„Proč by se to po tak nesmírně dlouhé době mělo zhroutit zrovna ve chvíli, kdy jsme tady my?“ zajímal se Patrick.

„Myslíte, že by to mohla být sabotáž?“ zeptal se Peter.

„To je nepravděpodobné,“ odmítla Stefanie. „Zdejší technologie je mnohem vyspělejší než současná pozemská, nikdo by jí nerozuměl.“

„Ale jsou tu přece nějaké záznamy?“

„Písemných je jen velmi málo, většinou jsou určené pro reprezentativní účely,“ objasnila. „Předávání vědeckých poznatků u Atlantiďanů spočívalo v podstatě na mentorech a patronátech. Vědomosti se vyměňovaly a zkušenější jedinci je přitom vysvětlovali. Mladí přinášeli nové ideje a staří je pomáhali zhodnotit a realizovat. Taková mezigenerační spolupráce, při které každý projevoval respekt k silným stránkám svého protějšku a všichni se vzájemně doplňovali, představovala centrální aspekt společnosti. V první řadě šlo vždy o komunikaci. Stejným způsobem fungují i archivy. Nejsou to statická data, nýbrž vyžadují komunikaci. Bez dlouholeté instruktáže a celoživotního učení se nedají ovládnout. Obdobně jsou na tom technické komplexy řízené stejně strukturovanými systémy. Na to nejsou k dispozici žádné písemné záznamy ani příručky.“

„Dobře,“ přikývl Patrick, „ale pokud to není rafinovaná sabotáž, mohlo by jít prostě o poruchu, ne?“

„Ano, to je možné.“

V dálce se objevilo schodiště. Bylo vidět, protože na něj dopadalo trochu světla z horního podlaží. Všichni zrychlili krok, aby co nejdřív vyšli po schodech nahoru.

Stefanie pustila Patricka. Peter také přestal svírat její paži a zastavil se. „Chcete pokračovat k záchranným kabinám,“ zeptal se, „nebo byste se raději někde informovala, co způsobilo poruchu? A kde je právě teď ten další vetřelec?“

Stefanie se na profesora usmála. „Děkuji vám za nabídku,“ odpověděla, „ale i pro vás bude nejbezpečnější, půjdeme-li co nejrychleji dál.“

Peter přikývl a byl rád, že se dostane nejkratší cestou domů. Přesto v něm hlodaly pochybnosti. Co se tu stalo? Kdo tu pobývá? Chce snad ten neznámý zničit celý komplex? Vždyť je to jedinečné dědictví Atlantidy! A nemá on, Peter, tady v každém případě zůstat? Všechno vidět a poznat, co se tu dole ještě skrývá? Chránit a hájit ten nesmírný poklad? Není to jeho poslání? Místo toho jen prchají. Pro Stefanii bylo příznačné, že jejich bezpečnost považovala za důležitější než ochranu areálu. Ale proč se jí přesto obává?

Z myšlenek ho vytrhl nějaký tlumený hřmot. Měl pocit, že se zachvěla země. Osvětlení na chodbě zablikalo.

„Něco tu není v pořádku,“ poznamenal Patrick. „Je to ještě daleko?“

„Pojďte se mnou,“ vyzvala je Stefanie a spěšně vykročila. Pospíchali dlouhou chodbou. V několika místnostech, které minuli, panovala podezřelá tma.

Stefanie se zastavila před širokými dveřmi.

„Měly by být otevřené…,“ zamumlala, dotkla se světelného pole ve stěně a stáhla ruku zpět. „Jsou z bezpečnostních důvodů zamčené,“ konstatovala. „Systém hlásí strukturální poškození.“

„Dokážeš je přesto otevřít?“ zeptal se Patrick.

„Ano, to bych určitě měla. Jinak bychom se museli vrátit a čekala by nás pořádná oklika.“

Pomyšlení, že by se musel znovu vrátit do tmy, nebylo pro Petra nijak povznášející. „Pokuste se o to,“ požádal.

Znovu položila ruku na světelné pole a za chvíli se dveře odsunuly stranou. Vyrazil proti nim proud vody, který jim sahal po kolena, a zaplavil chodbu.

„K čertu!“ ulevil si Patrick.

Stefanii to viditelně také šokovalo. „Průtrž vody tady dole! Je to horší, než jsem se obávala!“

Voda stále odtékala, teď už jim sahala jen po kotníky. V místnosti před nimi bylo pološero, jen na opačném konci bylo vidět další světla.

„Jestliže to zasáhlo tuto část, nedostaneme se moc daleko,“ poznamenala. „Chcete to přesto zkusit?“

„Určitě,“ přisvědčil Patrick.

„Ano, mám stejný názor,“ potvrdil Peter.

Ušli několik kroků a viděli, že voda na více místech prosakuje ze stropu a poměrně vydatně stéká po stěnách. Dveře za nimi se samočinně zavřely.

„Automatické bezpečnostní systémy dosud fungují,“ připomněla Stefanie.

„Z komplexu přece existuje jediný východ,“ uvědomil si Peter. „Neproniká voda odtud? Že by se porouchala vzduchová komora?“

„Zdroj poruchy může být kdekoli,“ odpověděla Stefanie. „Zbyly tu staré spojovací tunely a šachty. I záchranné kabiny mohou vyplout na otevřené moře.“

„Kromě toho,“ doplnil Patrick, „jestli došlo k poškození systému na zásobování energií, mohlo to zasáhnout i silové pole. V takovém případě by mohl někde vzniknout podtlak, který způsobil implozi. Je to tak, Stefanie?“

„Nezbývá nám než doufat, že to tak není.“

Došli chodbou na druhý konec a ocitli se u zaplaveného rozcestí. Stefanie se na chvilku zastavila. I tady začalo světlo blikat.

„Kam teď?“ zeptal se Patrick.

„Nemám přístup k situačnímu plánu,“ vysvětlila Stefanie. „Myslím, že musíme jít rovně.“

„K zemi!“ zakřičel najednou Patrick a vrhl se na Stefanii a Petra. Společně dopadli na kolena a vzápětí zazněla z postranního vchodu dávka ze samopalu. Kulky narazily na stěnu a rozstřikovaly vodu na podlaze.

Francouz silným trhnutím postavil profesora na nohy. „Rychle! Pryč odsud!“

Rozběhli se. Měli před sebou průchod. Když se ocitli za ním, Stefanie se zastavila, otočila se a přiložila ruku ke světelnému poli. Nic se však nestalo.

„Dveře nefungují,“ poznamenala. „Musíme dál!“

O pár kroků dál odbočili do haly po pravici – právě včas, protože za nimi zarachotily další výstřely.

„Takhle to nejde!“ zvolal Patrick. „Stefanie, musíme se někde zabarikádovat!“

„Zdejší komplex není určený na ukrývání,“ opáčila. „Musíme nejdřív získat náskok.“

I v této hale panovalo pološero, jen tu a tam blikaly jednotlivé částí stropního osvětlení. Malý podstavec uprostřed cesty naznačoval, že se i tady svého času nacházel světelný sloup, který nyní zhasl. Zamířili k protější straně sálu. Běh byl stále únavnější, protože voda na podlaze jim opět stoupla k lýtkům, bránila jim v rychlém pohybu a rozstřikovala se na všechny strany. Doběhli k východu a zjistili, že je uzamčený.

„Ty dveře jsou nejspíš ještě nedotčené!“ prohodil Patrick.

Stefanie se dotkla příslušného světelného pole, ale to už viditelně skomíralo.

Ulevilo se jim, když se dveře nakonec přece jen odsunuly stranou. Okamžitě jim pod nohama začala proudit voda a pokračovala do chodby za nimi. Silný proud připravil Petra o rovnováhu. Patrick rychle pomohl promočenému profesorovi na nohy a společně vyklopýtali ze sálu. „Rychle! Stefanie, dají se zase zavřít?“

„Snažím se.“

Dveře se nehlučně uzavřely a zastavily proud vody. Chodba, kterou teď měli před sebou, byla příjemně osvícena. Jen voda, jež sem natekla ze sálu, nasvědčovala, že není všechno jako obvykle.

„Zatím jsme se ho zbavili,“ upozornil Patrick.

„Kdoví, na jak dlouho,“ mírnil jeho nadšení Peter a snažil se vyždímat vodu z oblečení, které se mu lepilo na tělo.

„Nesmíme ztrácet čas,“ potvrdila Stefanie. „Pojďte se mnou, už to není daleko.“

Spěšně ji následovali, ale jakmile stanuli na nejbližším rozcestí, podlahou znovu otřásl dunivý náraz. Tentokrát byl ještě silnější než předtím. Zavrávorali a opřeli se o stěnu. Světlo zhaslo.

Jakmile chvění ustalo, vyndal Patrick zapalovač, ale pak si to rozmyslel a zase ho schoval. „Je lepší využít tmu,“ poznamenal tlumeným hlasem, „a neupozorňovat na sebe.“

Stefanie opět sáhla po Petrovi a uchopila ho za loket. „Povedu vás,“ pošeptala mu. A pak trochu hlasitěji dodala: „Půjdeme.“

Patrick ji vzal za ruku a okamžitě ucítil, jak navazuje s touto pozoruhodnou ženou spojení. Před duchovním zrakem se mu objevila chodba a věděl, že je čekají už jen dvě odbočky.

Dbali na to, aby si počínali co nejtišeji. Kráčeli tmou a nakonec došli do širokého koridoru. Ani tady už osvětlení nefungovalo, ale na stěnách bylo vidět pravidelné řady menších světel.

„Jsme tady,“ upozornila tlumeně Stefanie.

Patrick znovu uchopil zapalovač a zapálil ho. Ve stěně před nimi se nacházel průhledný kotouč, za kterým viděli komoru. Měla snad necelé dva čtvereční metry, technické přístroje byly připevněné na stěnách a slabě v ní zářila světelná pole, jejichž odlesk zasahoval až na chodbu. Peter se ohlédl do koridoru. Uspořádání světel se po obou stranách mnohokrát opakovalo. Chodbu lemoval nejméně tucet takových komor.

„To jsou záchranné kabiny?“ zeptal se.

„Ano, musíme vstoupit do těchto komor,“ prohlásila Stefanie. „Abych byla úplně přesná, jsou to generátory, ale odborný výklad by nás teď příliš zdržel. Vidíte ty spínače? Tím horním se obsluhují všechny funkce.“ Dotkla se kotouče před nimi. Ten se pod její rukou rozplynul a uvolnil vchod. „Prosím.“

Peter se na ni udiveně podíval. „Opravdu tam teď mám vejít?“

„Je to jediný způsob jak opustit komplex,“ přikývla. „Může tam vždy jen jedna osoba.“ S úsměvem ukázala na chodbu. „Pro Patricka a mě jich tu ještě zbývá dost.“

Profesor zaváhal. Už jednou se loučil s Atlantidou. A pak nekonečně dlouho běželi labyrintem koridorů a poschodí, byli pronásledováni a prchali jako štvaná zvěř. A teď, v téhle temné chodbě, se má najednou ke všemu obrátit zády. Přišlo to moc rychle – a bylo to strašlivě bezútěšné. Zároveň však věděl, že je to jediná možná cesta. Komplex vypovídá službu, a navíc jsou pronásledováni. Musí vzít nohy na ramena. Váhavě udělal krok, pak druhý a ocitl se v malé komoře. Otočil se.

„A teď?“

„Zavřu dveře,“ vysvětlila mu Stefanie. „Pak použijte světelné pole tam na druhé straně a spusťte sekvenci.“

„Mám se toho pole jen dotknout? Bude to fungovat? A nemusím se někde připoutat?“

„Zjistíte, že vše funguje zcela intuitivně,“ ujistila ho. „Nedělejte si s tím starosti. Můžete zůstat stát, probíhá to naprosto hladce, však sám uvidíte.“

„Tak tedy…“ Peter zvedl ruku. „Zatím se mějte. Doufejme, že všechno vyjde, jak má.“

„Samozřejmě to klapne,“ přikývla Stefanie a usmála se na něho. „Hezky ho ode mě pozdravujte.“

„Jeho?“ zeptal se Peter. „Koho mám pozdravovat?“ Ale průzor se opět uzavřel a profesorův hlas se od něho jen slabě odrazil.

Když se chodbou mihnul světelný záblesk, Peter sebou prudce škubl. Nic neslyšel, ale během zlomku sekundy, který mu světlo poskytlo, viděl, že Stefanie byla odmrštěna stranou. Patrickův zapalovač proletěl vzduchem a přistál na podlaze, kde dál hořel malým modrým plamínkem. Rozhostila se tma. Peter bušil pěstí do průzoru, chtěl na sebe upozornit, ale nadarmo. Za chvilku spatřil další záblesk. V určité vzdálenosti spatřil Kubánce Gonzáleze. Měl roztrhané šaty a krvácel z tržné rány na hlavě. Stál v chodbě široce rozkročený a pálil ze samopalu po Stefanii a Patrickovi, které už nebylo vidět. Krvavé skvrny na podlaze a stěně však prozrazovaly, že je tentokrát zasáhl.

Peter se vtiskl do kouta, aby ho González nenašel.

Jakmile González ukončil střelbu, znovu se vše zahalilo do tmy. Pak se z podlahy vznesl malý modrý plamínek a jasně vzplál. Kubánec držel zapalovač v ruce. Stál přímo před profesorovou komorou a posvítil si skrz průzor. Zašklebil se a zavrtěl hlavou. Pak o krok ustoupil, zvedl hlaveň samopalu a stiskl spoušť. Peter hleděl přímo do bizarně neslyšného plamene šlehajícího u ústí zbraně. Průzor však odolal všemu, nebyl na něm patrný sebemenší škrábanec.

Profesor viděl, jak muž vztekle zaklel. Pak se González na místě otočil a utíkal chodbou pryč.

Peter zůstal zavřený v komoře. Tma kolem něho byla téměř nesnesitelná.

Ponorku USS Georgia dělilo od výzkumného plavidla Argo pouhých pár námořních mil. Pohybovala se v padesátimetrové hloubce. Po bouři, která zuřila na hladině, tady nebylo ani slechu.

Radiogram, který odeslala na Argo 2K, byl naprosto jednoznačný. Kapitán lodě však vypadal jako pěkný tvrďák – nebo naopak beznadějný naiva. Každopádně to na něho neudělalo žádný dojem. To ale nic nemění na skutečnosti, že se už brzy začne chovat mnohem vstřícněji.

Argo ohlásilo pobřežní stráži, která je měla doprovázet při odplutí z této oblasti, poškozené stroje. Jemné uši atomové ponorky však slyšely její stroje pracovat, vrtule lodě se točily, aby udržely stálou pozici. Pokud kapitán Harris prohlásil, že odsud nemůže odplout, prokazatelně lhal. Ať už zamýšlel cokoli, byla tato zóna vyhlášena za uzavřené území a on jednal v rozporu s výslovným vojenským rozkazem. Zřejmě se pominul, jestli očekával, že to zůstane bez následků. Existují síly, se kterými není radno si zahrávat. Patří k nim i armáda Spojených států, a tudíž i USS Georgia.

Malá svítící pole na stěně komory vydávala aspoň trochu světla – právě tolik, že Peter po několika minutách byl s to rozpoznávat obrysy. Ani zdaleka mu to však nestačilo. Prostor mu pořád ještě připomínal hrob. Jeho vězení měřilo dvakrát dva metry a byl uzavřený za nezničitelnou a zvukotěsnou stěnou. Za ním se v hluboké tmě rozkládal gigantický komplex, jehož kritické systémy vypověděly službu. Kromě toho do areálu proniká voda a pravděpodobně se zřítí. Dále tu má co dočinění se šílencem, který pobíhá chodbami se samopalem a střílí na všechno, co se mu postaví do cesty. Venku ho čeká tma, nezměrná hlubina a vražedný tlak miliard tun mořské vody. A několik kilometrů nad tím vším běsnící bouře.

Neuměl si představit osamělejší místo než tuhle komoru. Nikde není tak daleko od jakéhokoli života – a od přežití.

Peter čekal a doufal, že se Patrick a Stefanie vrátí. Snad neutrpěli vážná zranění. Pokud Kubánci utekli, určitě se zase co nejrychleji vrátí k téhle záchranné komoře.

Co když ten chlap vyhrál a Patrick a Stefanie jsou už mrtví? Jak by si ten šílenec počínal? Vrátil by se k Petrovi a pokusil se ho dostat ven? Nebo by nejkratší možnou cestou běžel zpátky k ponorce v naději, že ji dokáže řídit?

A co když zahynuli všichni tři? Možná se některé trakty areálu zřítily a trojici pod sebou pohřbily… To by pak tady mohl čekat celou věčnost a nikoho by se už nedočkal.

Takové tísnivé a skličující myšlenky se pokoušel zaplašit. Tohle přece není vězení. Je to záchranná kabina, jak ho ujistila Stefanie. Ale jak asi funguje?

Otočil se k lesklým plochám na stěně. Co má dělat? Jako všude v tomto cizorodém komplexu tu nikdy nebyly popisky ani pomocné symboly, prostě nic, co by mu napovědělo, jak se to tady obsluhuje a jak to funguje. Stefanie se ploch jednoduše dotýkala…

Natáhl ruku, ale na poslední chvíli zaváhal. S kterou plochou to má zkusit? Rozhodl se pro největší a přiložil k ní dlaň.

Okamžitě ucukl, protože dostal elektrickou ránu. Zavrávoral a opřel se o stěnu.

Je to porouchané! Spínač – nebo co to vlastně je – nic neřídí, ale při doteku hrozí zkratem! Celý komplex se zanedlouho zhroutí…

Zoufale pohlédl na průzor, který ho držel v komoře jako zajatce. Na chodbě přibývala voda! Klokotala a pěnila, ale především rychle stoupala. Centimetr po centimetru přihlížel, jak se zvedá hladina na druhé straně průzoru. Zanedlouho tam stálo půl metru vody. Chodba se naplňovala!

Stefanie podpírala Patricka, který vedle ní belhal s bolestivou grimasou v obličeji. Jeden z výstřelů ho zasáhl do stehna.

„Ten sviňák,“ ulevil si, „jak nás mohl tak brzy dohnat?“

„Nepochybně si vylil vztek na všech technických zařízeních, která cestou našel,“ usoudila Stefanie. I ona byla zasažena. Kulka se jí zavrtala do ramene. Přesto se zdálo, že bolest zvládá docela dobře.

„Překážím ti,“ poznamenal Patrick. „Takhle nemůžeme jít dostatečně rychle.“

„Ale ano,“ ujistila ho. „Pokus se zbavit bolesti, soustřeď se na mě. Dovedu nás do bezpečí.“

„Zbavit se bolesti… no ty jsi dobrá,“ zasípal se zaťatými zuby.

„Naučíš se to,“ odvětila. „Vím, že to umíš. Už jsi na správné cestě. Musíš to jen trpělivě cvičit.“

Od chvíle, kdy ho Kubánec zasáhl, se Patrickovo spojení se Stefanií přerušilo. Palčivá bolest v něm všechno přehlušila a vyžadovala veškerou jeho pozornost. Snažil se myslet na něco jiného, ale připadalo mu, jako by v noze pulzovala láva. Bolest překřičela jakoukoli jinou myšlenku.

„Sleduj ten pocit,“ vyzvala ho Stefanie. „Uvědom si, jak se v tobě pohybuje, a zmenšuj mu prostor působnosti. Pak se mu snaž porozumět a nakonec ho vědomě uchop a odsuň stranou. O zranění se postaráme hned, jak to bude možné, ale v současnosti tvou pozornost nevyžaduje. Musíš bolest uznat, pochopit a pak ji překrýt a odložit.“

Patrick se pokusil sledovat její myšlenky. Tušil, co má na mysli, ale bylo to tak obtížné! Přestal dbát na své kroky, věděl, že ho Stefanie vede naprosto bezpečně. Místo toho se přiblížil k bolesti, jak to popsala, a zatímco se o to pokoušel a naslouchal jejímu hlasu, pocítil znovu ženinu přítomnost – vzdálenou, vyčkávající, ale byla tam a vedla ho.

„Musíš si trochu pospíšit,“ upozornila ho. „Co nevidět bude třeba, abys se mnou splynul.“

Vstoupili do rozlehlého kontrolního stanoviště s kruhovitě uspořádanými schody, které vedly jako v amfiteátru přímo do středu.

„Sejdeme dolů,“ vyzvala ho. „Schody nebudou snadné, ale ty to zvládneš.“

Stefanie sešla vždy o stupeň napřed, uchopila Patricka za boky a pomohla mu k ní seskočit. Náraz mu vždy prohnal bolest celým tělem.

„Soustřeď se,“ upozornila ho a sestoupila opět níž.

„Já vím, kde jste!“ uslyšeli Kubáncův hlas, zatímco mučivě pomalu překonávali schod za schodem.

Patrickovi několikrát projela tělem palčivá vlna, když následoval Stefanii. Bolest a ztráta krve způsobily, že zavrávoral. Nevěděl, kolik stupňů ještě zbývá, ale bylo mu jasné, že jich bude už jen pár a pak prostě omdlí.

Pak se konečně dostali dolů a Stefanie ho táhla k centrální plošině s malým podstavcem, na kterém zářil až do kopule celého prostoru světelný sloup. Patrick za sebou bezmocně vlekl nohu; byl už příliš zesláblý na to, aby s ní dokázal ještě pohnout.

„Tak, vy krysy,“ zazněl z výšky Gonzálezův hlas. „Už mi nebudete dlouho unikat!“

„Odhoďte zbraň,“ vyzvala ho Stefanie energickým hlasem. „Bez naší pomoci neopustíte tento komplex živý.“

„Ty mi chceš ještě vyhrožovat?“ Kubánec si odplivl. „Připravili jste mě o všechno. Tohle, ať už je to cokoli, mi zabilo bratra. Zavraždili jste ho svými experimenty! Tady žádné zlato není, je tu jen nějaká ďábelská technika, kterou chcete utlačovat celý svět, vy imperialistický svině!“

„Je to jinak, než si myslíte, Gonzálezi.“

„Mám až po krk vašich lží! Pozabíjeli jste moje lidi, jednoho po druhém. Já se už nezachráním, ale postarám se o to, že tahle laboratoř i její zbraně budou zničeny!“ Namířil samopal dolů na Stefanii a Patricka.

Stefanie, která stále ještě svírala Francouze za boky, natáhla jednu paži ke světelnému sloupu.

„Nedělejte to!“ zvolala.

González vypálil ve chvíli, kdy se její ruka dotkla světla.

Voda v koridoru stále stoupala. Peter strnule sledoval, co se děje za průzorem. Uvědomil si, že teď je zajatcem se vším všudy. Pokud předtím snad ještě existovala nějaká možnost jak komoru zase opustit a zachránit se, mohl na to teď klidně zapomenout.

Myšlenky mu vířily ve stále rychlejším chaosu. Takhle tedy zemře – několik kilometrů daleko od zemského povrchu, osamocený a ve tmě. Zanechá po sobě nedokončené práce, otevřené otázky – a nenajde se nikdo, kdo by ho vysloveně postrádal. Takhle má vypadat jeho konec? Neznámý, nezjistitelný, zapomenutý jako bezvýznamné zrnko písku?

Ale Stefanie ho přece nevlákala do pasti! Měla to být záchranná kabina – a ona si byla tak jistá, že funguje! Lesklé plochy, spínače nebo jak se to všechno nazývá, byly dosud zásobovány energií. Ale copak se o to už nepokoušel?

Co když to udělal špatně a dotkl se nesprávného pole?

Ještě jednou si prohlédl plochy na stěně. Leskla se už jen jedna, největší z nich – ta, které se už dotkl.

Váhavě natáhl paži a opět přiložil dlaň na plochu.

Znovu mu rukou projela rána přímo do hlavy. Zasténal a ustoupil.

Překvapilo ho, že ho zkrat nezranil. Byla to nějaká forma energie, o tom nepochyboval, ale nebolela. Byla pouze… intenzivní.

Co mu vyprávěla Stefanie o světle a funkcích komplexu? Světlo je centrální nosič informací a působí na mozek. Musel začít nějak komunikovat. Ale jak?

Ještě jednou se dotkl plochy, pevně rozhodnutý, že tentokrát vydrží a neucukne.

Okamžitě do něho začala proudit energie, ale statečně odolával. Něco mu vyplnilo hlavu, jakési cizí těleso, skoro fyzická myšlenka. A najednou se cítil s něčím spojený. Vnímal prostor, ve kterém se nacházel, jako prodloužení vlastního těla. Připadalo mu, že cítí stěny, průzor, dokonce i vodu na druhé straně. Pociťoval dveře komory stejně jako vlastní paže a věděl, že by se otevřely, kdyby si to přál. Stejně jako nemusel vlastním rukám přikazovat, aby provedly nějaký hmat, ale stačilo ho vykonat, mohl by jednoduše otevřít dveře. Zároveň vytušil tlak vniklé vody, jemuž byl vystaven. Cítil pod sebou podlahu. A všiml si ještě něčeho. Byla to dřímající síla, která jen čekala na to, až ji uvolní. Nad sebou má průchod. Cesta vede horninou, vodou a na hladinu. Vnímal to podobně jako sprinter sledující před startem závodní dráhu. Musí jen vystartovat.

Opravdu je to tak jednoduché? Co se stane? Může zůstat stát, jak mu řekla Stefanie. Je to prý intuitivní. Prostor vibroval energií a čekal na jeho rozhodnutí.

Tak dobře, pomyslel si, jdu na to. S touto myšlenkou projevil touhu dostat se nahoru a cítil, jak se v komoře uvolnila netušená síla.

„Kapitáne Harrisi!“ zvolal muž, který se vřítil na můstek. „Je tady. To musíte vidět na vlastní oči!“

John vzhlédl. Před nějakou dobou obdržel radiogramy od námořnictva. Blíží se k nim ponorka a pod hrozbou použití zbraní byl vyzván, aby opustil tuto oblast.

S pobřežní stráží už zažil leccos, zvláště v jiných zemích, ale koneckonců i tady ve Spojených státech. Byla proslulá tím, že si nikdy nebrala servítky. Ačkoli je ve spojení s námořnictvem, byla jen těžko schopna vyslat ponorku. Na čí rozkaz se to stalo? Připadalo mu to směšné, proto to samozřejmě nebral vážně.

Na radaru nebylo nic vidět, ale za to zřejmě může bouře, při které by sem žádný rozumný kapitán nezamířil.

Ale pak se na sonaru, kterým nepřetržitě pátrali po zmizelém Alvinovi, něco objevilo. A bylo to velké. Jen co se nad tím zamyslel, volali ho na palubu.

John si vyhrnul límec a opustil můstek.

Déšť ho bičoval do obličeje a bouře se do něho opřela vší silou. Přidržel se zábradlí a shlédl dolů.

Mezi vlnami, které se vzpínaly na levoboku, leželo ve vodě cosi temného, zahaleného spoustou vodní tříště. Jeden reflektor z Arga posvítil na černý kov mohutné velitelské věže, která se tyčila bezmála deset metrů nad hladinou. Dala se rozpoznat široká příčná ploutev, obdoba výškového kormidla u letadla.

„Já se snad zblázním,“ zamumlal John. Tenhle pohled dobře znal – ovšem jen z kina.

Zatímco fascinovaně přihlížel, začala se z vln vynořovat celá ponorka. Velitelská věž stoupala stále výš, pak se objevilo těleso plavidla. Vypadalo to, jako by se od středu rozšiřovalo dopředu i dozadu. Bylo velké jako Argo od přídě k zádi. A manévr vynořování pokračoval. Vlny jako by šílely, ale proti obrovské hmotě ponorky zmohly jen velmi málo.

John nechápavě zíral na neuvěřitelné představení. Ponorka stoupala a klesala, posádka musela mít už pěkně protřesená. Neexistoval smysluplný důvod, aby při tak silném vlnobití zazněl rozkaz k vynoření – tedy kromě jediného. Mělo to na něho udělat patřičný dojem. To se jim bezesporu povedlo.

Kapitán poznal, že nemá co činit s běžnou ponorkou. Byla to zatracená atomová ponorka – a dvakrát větší než jeho loď!

Rozběhl se zpátky na můstek. USS Georgia… proč si nenašel čas zjistit, co je to za plavidlo?

„Navažte kontakt s ponorkou,“ vyštěkl. „Kdyby to laskavě šlo ihned.“

„Kapitán je už na příjmu,“ zněla odpověď a námořník mu podal vysílačku.

Něco se kolem Petra dělo, ale nebyl s to rozpoznat co. Cítil aktivitu, pohyb, cosi ho zahalilo. Zkusil zvednout paži, ale po několika centimetrech narazil na neviditelnou překážku. Byla to také nanotechnologie, jak tvrdila Stefanie? Poté se něco nad ním pohnulo. Vzhlédl a všiml si, že se strop komory odsouvá stranou – a nad ním byl temný otvor.

Vnímal, že ho něco nadzvedlo. Vznáší se! Na šířku dlaně se vzdálil od podlahy. Pak bylo jeho tělo jemně stlačeno dolů a ucítil zrychlení. Znenadání mu podlaha komory začala fantasticky rychle mizet pod nohama a v následujícím okamžiku se stala pouhou vzpomínkou.

Cítil stále intenzivnější zrychlení. Směřoval razantně vzhůru. Kolem sebe však měl absolutní tmu, chyběl jakýkoli orientační bod. Vší silou potlačoval myšlenku, že je zajatcem v zámotku, ve kterém nic nevidí. Podle možností si vychutnával rychlý vzlet a upínal se k přesvědčení, že směřuje k hladině, ačkoli ve skutečnosti neměl jasnou představu o tom, co se s ním děje.

Zkusil počítat. Nachází se v hloubce čtyři tisíce metrů. Jak rychle se asi pohybuje? Pět metrů za sekundu? To by vynoření pořád trvalo třináct minut. Že by byl ještě rychlejší? Deset metrů za sekundu? Nedokázal to určit, protože neměl kolem sebe k dispozici žádný záchytný bod. Věděl jen to, co se doslechl o potápění – a že v žádném případě nemůže stoupat na hladinu rychleji než vzduchová bublina. Jak rychle může opustit tak vysoký tlak, který tady dole panoval? Slyšel, že plíce explodují a praskající bubliny vzduchu vzpění krev. Potom se ale uklidnil tím, že konstruktéři těchto záchranných kabin určitě měli tak základní fyzikální veličiny na paměti. Jestli správně porozuměl Patrickovým vysvětlením, odpovídá tlak v této kabině tlaku na mořské hladině. A přesto se tlak pod umělou hraniční vrstvou choval jinak než na předpokládaném mořském dně. Až překoná ten práh, nebude celé záchranné těleso okamžitě rozdrceno?

Namáhal si mozek, a ačkoli ho myšlenky na různé druhy smrti zneklidňovaly, byl rád, že se nemusí zaobírat těsným prostorem a tmou, které se tak moc bál.

A pak se začalo kolem něho rozjasňovat. Nejdřív to nebylo moc vidět, ale pak měl dojem, že rozeznává vlastní ruce. Dlouho však kolem něho bylo všechno namodralé. Udiveně se rozhlížel. Vznášel se ve vodě, obklopen průhlednou a neuvěřitelně stabilní schránou, která ho vynášela k hladině. Pod ním se rozprostírala temná proláklina, odkud přišel – a nad ním se přibližovalo světlo. Zatímco s údivem hleděl, jak se přibližuje hladina otevřeného moře, neuniklo mu, že ho to opět zlehka stlačilo, když kabina zpomalovala. S přibývajícím světlem stoupal stále pomaleji, pak ucítil houpavé pohyby z boku a zničehonic se ocitl na vlnách.

Kabina tančila na vzedmutém moři. Vysunul z ní horní část těla a spatřil nad sebou nekonečnou zataženou oblohu. Vlny a déšť se odrážely od průhledné kabiny a i v tomto zmatku objevil v záři reflektorů nanejvýš padesát metrů od sebe Argo. Byl to nádherný pohled.

Jeden z největších reflektorů byl namířen přímo na něj. Jak mohli vědět, že se vynoří?

Rozhlédl se a uvědomil si, že světlo nesměřuje na něho, nýbrž na objekt za ním. Přímo nadosah tam čněla z vody ponurá ocelová stěna největší ponorky, jakou v životě viděl.

Poté se neviditelná schrána, která ho obklopovala a chránila, rozpadla a přes hlavu se mu převalily vlny.

AUTEC U.S., námořní výzkumné středisko, Andros Island, Bahamy

Nadporučík Walters vzhlédl, když uslyšel zaklepání na dveře.

„Vstupte.“

Byl to námořní důstojník Parker. „Dobré jitro, pane,“ pozdravil a zasalutoval. „Je tady. Může vejít?“

Walters přikývl. „Ano, děkuji. A požádejte Helen, ať nám přinese pár sušenek a kávu.“

Parker zmizel. Walters vstal ze židle a postavil se před psací stůl.

Angličan, který vstoupil, byl vysoký a na dvaašedesát let podivuhodně urostlý. Měl na sobě trochu obnošený oděv, ale viditelně se snažil, aby přesto vypadal co nejlépe, takže byl i řádně učesaný a oholený. Upřel na nadporučíka oči vyzařující vážnost a serióznost. Ten muž byl neochvějně zásadový a i v roztrhaných hadrech by působil sebevědomým dojmem.

„Těší mě, že vás poznávám, profesore Lavelle.“

Peter mu potřásl rukou.

„Dobré jitro, nadporučíku.“

„Prosím, posaďte se.“ Walters ukázal ke konferenčnímu stolu. „Doufám, že jste si v noci alespoň trochu odpočinul. Tentokrát byla opravdu hodně krátká.“

„Děkuji, ano.“

„Už jste snídal?“

„Ano, to jsem stihl.“

Walters přikývl. „Dobře,“ poznamenal a na chvíli se odmlčel. Nevypadalo to, že by profesor zrovna toužil po společenské konverzaci, a nejspíš k ní ani neměl žádný důvod. Pokoušel se vžít do návštěvníkovy situace. Nepochybně předpokládá, že pobřežní stráž a armáda omezily jak jeho, tak i výzkumný projekt. Kromě toho ať už zažil cokoli, vyvázl zřejmě jako jediný živý. Kapitán Arga ho informoval o nehodě vrtulníku na palubě i o ztrátě výzkumné ponorky a její posádky.

Po krátkém zaklepání vstoupila Helen. Nesla podnos s pečivem a nápoji, který postavila na stůl.

Walters si nalil šálek kávy. Nejprve samozřejmě nabídl Petrovi, ale ten odmítl.

„Určitě se v duchu ptáte,“ začal a zvedl šálek, „proč jste byl dopraven k nám. Zároveň mám i já pár otázek ohledně toho, co jste tam venku hledal a prožil. Máme si tedy vzájemně co vyprávět.“ Dopřál si doušek kávy a přes okraj šálku pozorně sledoval profesora. Ten nereagoval.

Nadporučík to zkusil znovu: „Třeba se také ptáte, jestli mi můžete důvěřovat a zda vám hrozí nějaké nebezpečí.“

Peter zvedl obočí, ale neodpověděl.

„No dobře,“ pokračoval Walters a pohodlně se opřel. „Začnu tedy já a povím vám svou verzi příběhu. Tak poznáte, co všechno vím, a můžete mě pak doplnit. Takříkajíc vyplnit mezery. Souhlasíte?“

Peter přikývl a pokynul rukou. „Pokračujte.“

Walters se v duchu neubránil úsměvu. Ten starý lišák má svůj jedinečný styl. Rozhodně se nechová zbrkle. Každý Američan by se rozplynul blahem, že může posedět s tak vysokým důstojníkem námořnictva a společensky s ním konverzovat. Ne tak tenhle Angličan. Je zdvořilý, ale odtažitý. A má pravdu, proč by si měl dělat násilí před uniformou? Neměla by se spíš armáda ospravedlnit civilnímu obyvatelstvu? Vždy má působit v jeho zájmu… To byly otázky, které si už nechtěl klást. Dosud tu však má pořád křeslo, a tak spustil: „Oblast, ve které vaše výzkumná loď Argo 2K zhruba před týdnem začala pracovat, je zakázaný vojenský prostor. Nejspíš mi teď namítnete, že jste výzkum řádně nahlásil a dostal od námořnictva patřičné povolení. To je pravda. Potom tam však došlo k nehodě, konkrétně k havárii, a v platnost opět vstoupil zákaz vstupu.

Chci s vámi mluvit zcela upřímně. Dostal jsem od vlády už dříve pokyn, abych vás kontaktoval a vyzval k ukončení výzkumné činnosti. Tato základna, AUTEC, je sice vojenské zařízení, ale slouží pouze k účelům vědeckého bádání. Nemáme tu vojenská letadla ani válečné lodě. Jsme vědci a technici, jde nám o vědění a objevy. Stav vašeho výzkumu mě zajímal stejně jako neobvyklý pokyn z vládních míst, abych vám ho zakázal.“

Walters se napil a pokračoval: „Začal jsem plnění příkazu protahovat a odkládat, jak jen to šlo. Chtěl jsem totiž zjistit, oč tu přesně jde. Z podkladů, které jsem během doby shromáždil, mi vyplynulo, že pátráte po Atlantidě. Jaká senzace, kdyby to vyšlo!

Zároveň jsem si nedokázal zdůvodnit, proč chce vláda tento průzkum ukončit. Domníval jsem se, že jde o to, aby zůstalo neobjeveno to, co byste případně našli. Třeba proto, že by to někoho kompromitovalo nebo že by z toho sám chtěl vytlouct nějaký zisk… Kdo by to mohl vědět dříve, než byste to vynesli na denní světlo?

Pak se vaší expedice chopil tisk a zřejmě se začal prohlubovat spor s kubánskou lodí, která tam rovněž křižovala. Mluvilo se o sabotáži. No, byl jste přímý účastník těch událostí – tady zeje v příběhu mezera, snad mi s ní pomůžete.“

Walters chvíli doufal, že by se mohl dočkat profesorovy reakce. Ten ale i nadále jen nepohnutě naslouchal.

„Ať už to bylo jakkoli,“ pokračoval, „jistě si umíte představit, že u armády nevidí moc rádi, že se neplní rozkazy. Proto jsem zanedlouho zažil hodnostně vyšší a velmi nepotěšující návštěvu, která mi poměrně zřetelně připomněla mé povinnosti.

Obrátil jsem se tedy na pobřežní stráž, která je pro takové případy kompetentní. Ta vyslala nad moře průzkumný letoun a tři vrtulníky, aby vaši loď vyprovodily z kritické oblasti.

Bohužel se krátce nato jedna helikoptéra zřítila a akce musela být okamžitě ukončena.“

Walters si vzal sušenku a ukázal jí na profesora.

„I tady zeje malá díra, kterou snad budete schopen vyplnit. Ale k tomu se ještě vrátíme později.

No, každopádně váš kapitán ohlásil poškozené stroje. Tvrdil, že nemůže oblast opustit a že kvůli bouři není možné vysílat další pátrací jednotky. Ničeho jsem tedy nedosáhl. Jak vidíte, profesore Lavelle, z mého pohledu se leccos nepodařilo a já jsem za to nyní odpovědný.“

Při této myšlence se pousmál. Ano, skutečně je odpovědný – a poprvé si to také zapříčinil. Přijal rozhodnutí, která tehdy považoval za správná; dodnes je přesvědčen o tom, že nepochybil. S výsledkem byl spokojený, protože to byl jeho výsledek a on si ho může obhájit bez výčitek svědomí.

„Abych přesto učinil povinnosti zadost,“ pokračoval, „navázal jsem kontakt se svým bratrem, který se jako kapitán ponorky USS Georgia právě vracel domů a měl proplout kritickou oblastí. Neměl nic proti malé oklice, a když zjistil, že vaše loď je schopna docela dobře manévrovat, rozhodl se pro malou… jak to nazvat… demonstraci síly, aby přiměl kapitána Harrise k odplutí.

A ve chvíli, kdy se Georgia vynořila, jste se zničehonic objevil ve vlnách vy. Dva odvážní námořníci vás vytáhli z vody a dopravili na palubu ponorky. Zbytek příběhu znáte – plavba sem, přestup na rychlý člun, noc v hostinci. A teď sedíte tady.“

Peter chvíli mlčel a nechal si mužova slova projít hlavou. Mluví pravdu? Je to opravdu muž, který o svých rozkazech přemýšlí a cítí se být zavázán pravdě? Nebo je jen snaživý voják, který se z něho snaží co nejvíc vymámit?

„Zachránil se kromě mě ještě někdo?“ zeptal se nakonec.

„Ne, bohužel ne,“ odpověděl Walters. „Byl jste to jen vy. Při rozhovoru s vaším kapitánem Harrisem vyšlo najevo, že se postrádá vaše ponorka s dalšími osobami, které se v ní nacházely. Georgia musela za půl hodiny pokračovat v plavbě, ale Harris dostal povolení, že Argo může v kritické oblasti zůstat. Bouře se už utišila. Dnes a zítra bude skenovat mořské dno a dále pátrat po vaší ponorce a členech její posádky, přinejmenším tak dlouho, dokud v ní vystačí kyslík… Je mi moc líto, že vám nemohu poskytnout příznivější zprávy.“

Peter beze slova přikývl. Alvina už nikdy nenajdou. Spočívá zničený ve vzduchové komoře. John o tom nemá sebemenší tušení, protože jejich spojení se přerušilo, než k tomuto zařízení dorazili. Nebo kabel úmyslně – jak mu začalo konečně svítat – přeřízla kubánská ponorka. Ale to je už teď jedno.

Živě si vybavoval, jak byli Patrick a Stefanie postřeleni a jak se krátce nato koridor se záchrannou kabinou naplnil vodou. Jestliže se jim nepovedlo uprchnout pouhou chvíli po něm, neexistovala šance, že by byli ještě naživu.

„Sabotáž,“ ozval se potichu. „Ano, to je ono – ale nikoli z naší strany.“ Pak popsal, jak se jejich fotografie dostali do rukou tisku a co zažil Patrick na palubě Libertad.

„To je strašné,“ uznal Walters a zavrtěl hlavou. „Bohužel jsme neměli záminku, abychom proti těm lidem zasáhli. Když se objevila Georgia, otočili se a zmizeli.“

… a zanechali ponorku i s posádkou na mořském dně, napadlo profesora. Bylo až odstrašující, co z lidí udělá chtíč – a González byl v tomto ohledu přímo učebnicový příklad. Neméně hrozná však je i skutečnost, že ho vlastní posádka nakonec nechala na holičkách. Raději ani nedomýšlel, co by se dělo, kdyby se takovým lidem dostala do rukou technologie a neuvěřitelně vyspělé vědění Atlantidy.

A co nyní? Co se stalo s archivy?

Pokusil se na to nemyslet. V hlavě se mu rojily příliš velké otázky. Místo toho Waltersovi popsal, jak došlo k havárii vrtulníku.

Nadporučík pozorně poslouchal. Peter však záhy nabyl dojmu, že toho muže nezajímají příliš podrobnosti. Nakonec to sám potvrdil: „Profesore, povězte mi, co jste hledal na mořském dně, co jste našel a co se stalo!“

Peter se dlouze odmlčel.

„Alvin měl technickou poruchu,“ vysvětlil. „Elektronika přestala fungovat. Ručně jsme uvolnili zátěž a zvolna stoupali na hladinu. Tam jsme museli otevřít vstupní otvor, abychom signalizovali polohu. Převalila se přes nás vlna a Alvina zaplavila. Ponorka pak zmizela v hlubinách.“

Walters hledal v profesorově tváři náznak jakýchkoli emocí. Návštěvník se však dokonale ovládal. Možná je pořád ještě v šoku. Ty zážitky musely být děsivé.

„A co na mořském dně?“ zeptal se znovu. „Co jste tam našli?“

„Kameny,“ odpověděl Peter. „Nic než kameny.“

Ještě chvíli spolu rozmlouvali, ale Walters věděl, že z profesora už žádné podrobnější informace nedostane. Nakonec tedy vstal a rozloučil se s ním.

„Těší mě, že jsem vás poznal, profesore.“ Podal mu ruku a vyšel s ním z kanceláře. Oba muži zamířili spletí chodeb k východu z hlavní budovy. „Budeme vás kontaktovat, pokud se vyskytnou další otázky k projektu. Ale sám víte, jak pomalu melou zdejší mlýny. Můžete se klidně vrátit domů do Německa. Všechno, co se ještě nachází na palubě Arga, vám bude dodatečně zasláno.“

Walters otevřel dveře a dal profesorovi přednost. Potom mu podal obálku.

„Najdete v ní provizorní pas a trochu hotovosti. Oznámili mi, že vás odvezou.“ Walters ukázal přes parkoviště ke strážnímu stanovišti u vchodu do základny. „Auto tam už určitě čeká.“

Peter přikývl. Obsahově v podstatě nic neříkající rozhovor s nadporučíkem a jeho úsečné rozloučení vyzněly jako důrazné, nikoli však vyslovené doporučení, aby co nejrychleji opustil americké území. Walters měl k tomu nejspíš dobré důvody a profesor nepochyboval o tom, že je to pro něho opravdu to nejlepší. Kdyby byl zájem vlády o projekt skutečně tak velký, jak se mu snažil namluvit, nenechali by ho zřejmě jen tak jít, jakmile se jim už jednou dostal do rukou. Jakmile přeletí hranice USA, bude v bezpečí.

„Děkuji vám, nadporučíku,“ poděkoval. „Vážím si vaší pomoci.“

„To mě těší.“

Peter opustil základnu, zamířil na parkoviště a nechal Walterse stát ve dveřích.

Walters hleděl za profesorem a sledoval, jak prohodil pár slov se strážným a prošel kolem závory. Předjel černý chrysler, návštěvník za chvíli nastoupil a vzápětí odjel.

Nadporučík se otočil a vrátil se do kanceláře.

V duchu se sám sebe ptal, čeho tak citlivého se právě dotkli – a proč profesor nepřiznal vůbec nic. Pravděpodobně byl dosud pod silným vlivem děsivých prožitků. Ale zároveň je také možné, že všechno je tak jednoduché, jak to slyšel: Nenašli nic.

Pokrčil rameny. Podrobnosti o událostech na palubě Arga, které byly relevantní pro něho a jeho nadřízené, podrobně probere v nejbližších dnech a týdnech s Johnem Harrisem. Do zprávy musí napsat i o akci pobřežní stráže a atomové ponorky USS Georgia. Je důležité, že se profesor se vším pozvolna vyrovnává. Je už pouze na něm a jeho svobodné úvaze, co udělá s nabytými vědomostmi – pokud tam vůbec něco objevil. A jestli nic nenašel? No tak pak bude všechno jako předtím.

Walters se posadil k psacímu stolu a položil ruce na pracovní desku. Zhluboka se nadechl. Potom uklidil všechny propisovačky, papíry a podklady, až byl stůl dokonale prázdný a čistý. Jeden dokument odeslal do tiskárny, vypnul počítač a natáhl se po telefonu.

Jako vedoucí pracovník musel často přijímat rozhodnutí. Přesto se nikdy necítil jako svobodný člověk. Ve skutečnosti byla armáda něco jako hustá, skoro nepropustná síť, nejzkostnatělejší struktura, jakou si uměl představit. Doopravdy vlastní a svobodná rozhodnutí v ní neexistovala. Walters teď sám cítil, jaké to je, když se musí snažit přijít věcem na kloub a sám rozhodovat, jestli něco podpoří nebo na to rezignuje, případně jestli tomu nebude aktivně bránit.

„Dobré jitro, miláčku,“ ozval se, když uslyšel na druhém konci telefonu manželčin hlas. „Mám pro tebe překvapení, ale než ti ho povím, mohla bys mi dát Sarah? Nebo je už ve škole?“

Zatímco čekal, naklonil se, vyndal list z tiskárny, položil ho před sebe a vytáhl z náprsní kapsy propisovačku.

„Ahoj, holčičko!“ pozdravil konečně dceru. „Víš, co je nového? Už dnes přijedu domů!… Ano, máš pravdu, ještě zdaleka není víkend, ale s tím si už teď nemusím lámat hlavu, no není to skvělé?… Jo, a víš co? Ty mrtvé velryby, o kterých jsi mi vyprávěla minulý týden – už vím, co se jim stalo. Povím ti to, jen co budeme spolu. Ale nejlepší na tom je, že to budu vyprávět co nejvíce lidem, abychom to už nikdy nezažili!… Ano, také tě mám rád, miláčku, tak zatím!“

Zatímco dcera spěšně předala sluchátko a vyběhla z domu, aby stihla školní autobus, Walters podepsal dokument, jímž oznamoval svůj dobrovolný odchod z armády.

Cítil se, jako by právě stvrdil podpisem vízum do nového života, a byl to báječný pocit.

Když Peter minul strážní stanoviště a vyšel na ulici, rozjel se černý automobil s tmavými skly, který stál kousek opodál ve stínu, a zastavil přímo u profesora.

Zadní dveře se otevřely a vystoupil urostlý starý muž s bílým vousem. Peter ho znal. Ačkoli by ho tady a teď očekával ze všech lidí nejméně, nepřekvapilo ho to.

„Dobré jitro, profesore Lavelle,“ pozdravil stařec.

Peter se usmál. „Jistě neočekáváte, že vás také pozdravím jménem,“ odpověděl. „Ve Švýcarsku jsem vás poznal jako Steffena van Germaina a v Sakkáře jako Al Harise, takže se teď určitě jmenujete jinak.“

„Nerad bych vás zklamal, profesore. Říkejte mi prostě Gabriel.“

„Jména jsou jen prázdný zvuk, že?“

„Je to tak, profesore.“ Gabriel ukázal na vůz. „Předpokládal jsem, že využijete možnost dopravit se do Andros Town na letiště. Jestli vám to vyhovuje, rád bych vás tam zavezl.“

„Ano, to by mi přišlo opravdu vhod. Děkuji.“

Peter nastoupil do klimatizovaného auta. Za volantem seděl jakýsi mladší muž, který ho krátce pozdravil. Toho už také kdysi viděl, jmenoval se Joseph, jestli se nemýlí. Jednotlivé díly skládačky začaly pomalu vytvářet obraz.

„Mám vás pozdravovat od Stefanie,“ prohodil Peter ke Gabrielovi, když se auto rozjelo.

„Díky. A dovolte mi, abych vám vyjádřil svou nejhlubší soustrast s vaší ztrátou. Je mi to moc líto.“

Peter jen přikývl. Jeli velmi uměřenou rychlostí. Díval se z okna a vnímal krásnou subtropickou krajinu.

„Jak to teď bude dál?“ zeptal se spíš jen sám sebe.

„Archivy Atlantidy jsou v bezpečí,“ ujistil ho Gabriel.

„Opravdu? Nejsou spíš navždy ztraceny?“

„Volné konce se spojily, nezbyl nikdo, kdo by mohl existenci archivů prozradit. Ale samotné vědění je příliš obsáhlé, než aby se mohlo beze zbytku ztratit. Nestane se to, dokud existují strážci, kteří na celém světě ochraňují odkaz Atlantidy pro dobu, kdy na to bude svět dostatečně zralý.“

„Mohl bych o tom informovat. Psát články a vystupovat na přednáškách.“

„Kvůli této na první pohled směšné akci jste vsadil vlastní pověst,“ odpověděl Gabriel. „Měl to být váš poslední a největší objev. Mělo vám konečně přinést hluboké uznání jako badateli, uznání, kterého jste se celý život pokoušel svou prací dobrat. Nyní se však vracíte s prázdnýma rukama a vystavujete se tak výsměchu všech vědců. Vaše pověst bude nenapravitelně poškozena.“

„Ano, to máte nejspíš pravdu.“

„A přesto svůj objev zamlčíte.“

„I to je fakt… Je to nezvratné rozhodnutí. Ale přesto mi prozraďte proč.“

„Myslíte na kolegu Patricka i na Stefanii. Uvažujete o tom, co jim dlužíte. A máte na paměti moc, která je tam uschována, i Gonzáleze a další lidi a organizace, které vám v posledních letech neustále házely klacky pod nohy. Bylo vám jasné, oč se hraje a že vaše pověst a naše každodenní snaha o vědění, úspěch a slávu je nicotná ve srovnání s mnohem většími a univerzálnějšími souvislostmi.“

Peter zamyšleně přikývl. „Ano…“

Znovu se zadíval na krajinu plynoucí kolem auta. Všechno do sebe opravdu zapadlo a vytvořilo jediný obraz – starší a větší než on, starší a větší než kultury uplynulých deseti tisíc let. Jeho úsilí, práce, dosavadní výzkumy, všechno se rázem smrsklo na velikost jediného tahu štětcem na obrovské malbě. Z náhle poznané vlastní bezvýznamnosti ucítil bolestnou lítost. Zároveň si ale připadal osvobozený. Vědění, že existuje cosi fantastičtějšího a velkolepějšího a on z toho mohl nepatrnou část prožít, mu propůjčovalo křídla. Bylo to mnohem víc, než očekával od zbytku života.

„Ale kromě toho,“ upozornil Gabriel, „existuje ještě jiný důvod.“

Profesor na něho pohlédl a zvedl obočí.

„Stefanie vám to už pověděla. Vybrali jsme vás jako strážce.“

Peter oněměl údivem. „Ale já… Vždyť jsem utekl!“ připomněl. „Nechtěl jsem o tom ani slyšet. Bylo to příliš velké, příliš… Obrátil jsem se k Atlantidě zády a nechal ji na holičkách.“ Potichu dodal: „Nechal jsem na holičkách i Patricka a Stefanii.“

„Ano,“ přisvědčil Gabriel, „ale uvažte, že se možná vše stalo přesně tak, jak se to mělo stát.“

„Chcete tím snad naznačit, že moje rozhodnutí byla předurčená?“

„Ó ne.“ Stařec odmítavě mávl rukou. „V žádném případě. Naše životy ani rozhodnutí nejsou predestinovány – vaše ani moje. Ačkoli se mnohá náboženství domnívají, že všechno probíhá podle většího a komplexnějšího plánu, mohu vás ujistit, že pokud takový záměr existuje, je nepochybně mnohem větší než mnoho desítek tisíc let atlantské kultury, neboť struktury ani vzory univerzálního nebo božského úradku jsme nikdy neviděli.“

„Nepřítomnost důkazu určité teorie není důkaz jejího opaku.“

„Ach jo, už je tu zase profesor!“ Gabriel se zasmál. „Ale jinak máte pravdu. Vůbec nic to neznamená. A co je padesát tisíc let proti délce trvání světa?“

„Co jste tím chtěl vlastně říct?“

„Nikdo nemohl předpovědět, jak zareagujete, ale mohli jsme se připravit na různé možnosti. A Stefanie byla připravena. Sdělila vám, že si vás přejeme jako strážce atlantských archivů, a zřejmě se zmínila i o tom, že vás ještě čeká poslední zkouška.“

„Ano, vzpomínám si. Nestačila to už rozvést.“

„Nemusela nic konkretizovat,“ vysvětlil Gabriel. „Poslední zkouška spočívala v otázce, jak se postavíte k poselství Atlantidy nejen tam dole, ale i tady a dnes. A teď se soustřeďte jen na sebe. Co cítíte?“

Peter se zamyslel.

„Smutek,“ odpověděl. „Smutek ze ztráty. Úcta před velikostí Atlantidy a její mocí. Zloba a strach z lidské hlouposti – a zároveň štěstí, že jsem byl částečkou tak neuvěřitelného celku.“

„To je velice dobré, ano!“ Gabriel s úsměvem přikývl. „A co kdybyste měl šanci i nadále být částečkou toho celku? Jak byste se cítil, kdybych vám prozradil, že ani zdaleka není všechno ztraceno, že Atlantis nadále existuje a že bych si nic nepřál víc než vás mít na naší straně?“

„To… to nemohu přijmout!“ Petra to div nepobouřilo.

„Právě proto, že to podle svého názoru nemůžete přijmout a nedokážete vykonávat, jste to vy, koho jsme vybrali.“ Gabriel položil ruku profesorovi na rameno. „Ale přemýšlejte o tom, příteli.“

Peter se zničehonic široce usmál.

Nic není předurčené. Budoucnost začíná s každým novým krokem – a on napjatě čeká na to, kam ho jeho kroky povedou.

EPILOG

V troskách Atlantidy

González vystřelil přesně v okamžiku, kdy se Stefanie dotkla světelného sloupu. Světlo však bylo třísettisíckrát rychlejší. Kolem Stefanie a Patricka explodovala koule z perleťově zářících paprsků. Kulky se jen dotkly ochranného pláště a rozletěly se na malé obláčky prachu.

„Co je to zase za triky?“ zakřičel Kubánec a dál na oba střílel jako smyslů zbavený.

„Nechte toho, Gonzálezi,“ snažila se Stefanie překřičet rachot samopalu. „Tahle část komplexu už není bezpečná.“

Ale útočník je neslyšel – nebo je nechtěl slyšet. Krok za krokem sestupoval ze schodů a pálil jednu dávku za druhou.

Dostal se zhruba na poloviční vzdálenost, když dveře rozrazil mohutný příval vody a podrazil mu nohy. Upadl, narazil hlavou na kámen a zbraň mu vyletěla z ruky. Namáhavě se vyškrábal na nohy. Dveřmi přitékalo stále více vody, která v kaskádách proudila po schodech dolů. Kubánec zoufale hledal samopal a nakonec ho vylovil. Znovu zacílil, ale vzápětí si uvědomil, jak rychle voda stoupá. Hromadila se v hlouběji položeném středu místnosti, kde už byla metr vysoko. Obtékala světelnou kouli, ale nepronikala dovnitř.

González vystoupil o dva schody výš. Vypadalo to, že celá struktura místnosti se hroutí. Voda teď stékala po stěnách a na mnoha místech kapala přímo ze stropu.

„¡Hijos de puta!“ zaklel a znovu namířil na Patricka a Stefanii.

Najednou se prolomil strop a těsně vedle Kubánce se rozstříkl mohutný proud vody. Uskočil a chtěl vystoupit ještě výš. Když se však ohlédl, s hrůzou spatřil, že čtvery dveře vedoucí do místnosti se už uzavřely. To určitě způsobila ta blonďatá coura, ulevil si v duchu. A přítok vody neslábl, naopak, všude jí zničehonic bylo strašně moc. Proudila ze stěn i stropu a neuvěřitelně rychle stoupala!

González vyběhl po posledních stupních ke dveřím a vší silou na ně zabušil. Pak ustoupil o krok a stiskl spoušť. Kulky však na materiálu nezanechaly sebemenší stopu a dveře se nepohnuly ani o milimetr.

Zoufale se otočil. Voda už vyplnila celou prohlubeň, jen poslední dvě řady schodů dosud nezaplavila. Koule s mužem a ženou vyčnívala z vody už jen zčásti. Kubánec ještě jednou na oba vystřelil. Do kovového zajíkavého rachotu samopalu vložil svou veškerou nenávist a vztek. Všechno ztratil – bratra, loď i přislíbené zlato. Podvedli ho, a navíc vlákali do pasti!

Střílel tak dlouho, dokud nevyprázdnil zásobník.

Voda zakryla horní okraj, zastudila ho na lýtkách a nezadržitelně se drala výš.

González zařval jako divoké zvíře, odhodil samopal, znovu se obrátil a mlátil do dveří, kopal do nich a snažil se je rozrazit ramenem.

Neměl však kudy uniknout.

Chvíli se snažil plavat, dokud se celá místnost nenaplnila vodou až ke stropu. Pak se na zbývajícím místečku naposled nadechl.

Patrick a Stefanie stáli v kouli na podlaze sálu. Už dlouho se nacházeli pod vodou, ale přes ochranný světelný obal nepronikla ani kapka. Jiskřivý proud světla vycházejícího z podstavce přetvářel zatopený prostor v neskutečný útvar z tekutých krystalů. Přihlíželi fascinujícímu třpytivému představení průhledným pláštěm koule a sledovali, jak k nim klesá mrtvý González s vytřeštěnýma očima. Za chvilku nezvykle pokojně ulehl na podlahu.

„Je načase,“ upozornila Stefanie. „Musíme se dostat ven.“

„No jo,“ přikývl Patrick, „taky mě to už napadlo.“

„Ještě chvilku strpení,“ odtušila Stefanie a vložila ruku do světelného proudu. Zanedlouho se začala koule, která je obklopovala, měnit. Svit postupně zdola nahoru pohasínal, jako by fosforeskující obal beze stopy mizel. Když však Patrick natáhl paži, narazil na neviditelnou překážku. Něco jako sklo.

„Teď jsme nezávislí na světle,“ poznamenala Stefanie.

Patrick přejel rukou po vnitřní straně nové schrány. „Co je to za materiál?“

„To není materiál v obvyklém slova smyslu. Je to těkavá, ale velmi stabilní síť z volných molekul a nanočástic. Všechno se to vzájemně spojuje na molekulární úrovni. Nanočástice putují světelným vedením, takže se v tomto komplexu dostanou doslova kamkoli. Dají se programovat a vzájemně přitom komunikují se základním stupněm rozptýleného vědomí. V tomto případě mají jediný cíl – udržet příslušný obal za všech okolností a kdykoli stabilní. Je to technologie, kterou na této úrovni vyvinete přibližně za sto let. Ale teď pojď.“

Stefanie vykročila a pomohla Patrickovi, který se jí přidržoval za rameno a statečně belhal. Ochranná schrána se přesunovala s nimi.

Minuli mrtvolu a vystoupili po schodech až nahoru. Pro Francouze to bylo utrpení. Látka na nohavici ztmavla a nasákla krví, v noze ho bolestivě pálilo. Vyčerpání způsobené ztrátou krve ho po krátké přestávce rychle zase dostihlo.

Stefanie se dotkla světelné skvrny vedle dveří, které se hladce otevřely. Chodba za nimi byla rovněž plná vody.

„Nezavřela jsi je úmyslně, viď?“ vypravil ze sebe namáhavě Patrick.

„Ne, to byl automatický bezpečnostní mechanismus spuštěný přitékající vodou.“

Když se otočila doprava, zaváhal.

„K záchranným kabinám… se jde jinudy.“

„Jistě, ale chtěla bych ti něco ukázat.“

„Nevím… jak dlouho to ještě vydržím.“

„Určitě to půjde,“ ujistila ho. „Zkus ještě chvíli zacházet s bolestí tak, jak jsem ti to popsala. A o zranění se taky postaráme, to ti slibuji. Důvěřuješ mi?“

Ochable přikývl. „Jestli ne tobě, pak už nikomu.“

Stefanie opět vykročila a usmála se. „Předpokládám, že to bylo něco jako kompliment.“

„Já už ani nevím. Myslíš, že jo?“

Zasmála se.

Cesta je vedla částí areálu, která Patrickovi připadala naprosto neznámá. Po cestě si všímal, co voda způsobila. Všechno bylo zatopené, na mnoha místech vypadlo osvětlení nebo jen mihotavě blikalo, jinde se zřítily stěny nebo strop.

„Jak se to mohlo stát?“ zeptal se Patrick.

„To nebyla náhoda,“ vysvětlila Stefanie. „Ti muži zničili střelbou kriticky důležité segmenty. Pravděpodobně s tím začal González, aby unikl z biosféry. Pak po cestě rozstřílel několik dalších světelných sloupů. Zničené části přerušily zásobování energií a negativně tak ovlivnily celý systém. Zřejmě došlo k poškození vnějšího obalu – a tak to postupně na sebe navazovalo.“

Ocitli se v jakési krátké chodbě. Za nimi se zavřely dveře a Stefanie se zastavila.

„On tenhle celý technologicky nesmírně vyspělý komplex zničil jediným samopalem?“ zeptal se nevěřícně Patrick.

„Ale kdepak, jen malou část. Dávej pozor.“

Voda kolem nich zabublala. Nejprve zlehka, pak stále silněji, až to připomínalo klokotání při varu. Potom začala hladina klesat. Kapky, které jim nad hlavami stékaly vzduchem po klenutých drahách, zviditelnily schránu, která je dosud provázela a chránila. Voda stekla, poslední kapky zmizely a ochranný obal se zničehonic rozplynul. Stáli v dokonale suchém prostředí.

Přistoupili ke dveřím na konci krátké propusti a Stefanie natáhla ruku.

„Podívej se.“

Dveře se otevřely a zaplavilo je zelenožluté světlo. Patrick zalapal po vzduchu. Před nimi se rozprostírala jedna z dalších biosfér. Na rozdíl od temné džungle, kterou viděli předtím, se jim tady nabízel pohled na zcela odlišnou krajinu. Kam až oko dohlédlo, všude bylo vidět jemně zvlněné pahorky porostlé nízkou trávou. Tu a tam rostla skupinka listnatých stromů. Všude vedly úzké štěrkové pěšiny, a dokonce tu zurčel potok, přes který se dalo na několika místech přejít po můstku.

„Tomu nevěřím… To nemůže sloužit k získávání energie.“

„Ne, tohle slouží k životu. Říkala jsem ti přece, že komplex byl vybudován poté, co bylo jasné, že se zbytky Atlantidy ponoří do moře. Celý areál byl proto vybaven nejen samostatným generátorem a záchrannými kabinami. Chodby a koridory, které jsi dosud viděl, byly určené pro práci.“ Ukázala na krajinu. „Tady však vidíš mnohem větší část komplexu, který umožňuje tady dole žít.“

„Žít tady?!“

„Ano – tedy dokud musíš nebo chceš. To, co tady vidíš, je rovněž soběstačné a údržba probíhá automaticky. Je tu světlo ve správných vlnových délkách, pitná voda, rostliny, výživa, energie. Stojí tu nemocnice a obytné domy. A samozřejmě také záchranné kabiny! Kdykoli odsud můžeme odejít. Ale možná by ses tu chtěl chvíli zdržet? Uzdravit se, odpočinout si, všechno si v klidu prohlédnout…“

„Chvíli se zdržet? To snad žertuješ! Všechno je tu prostě neuvěřitelné!“

„Sama bych potřebovala trochu relaxovat,“ přiznala. Potom se na něho usmála a v očích jí zajiskřilo mladické nadšení. „Moc ráda bych ti všechno ukázala. Najdeš tu nejen přístup k veškerému vědění, ale také klid, který potřebujeme, abys to dokázal vstřebat.“

Patrick opětoval její úsměv. „To zní báječně. Chtěl bych to využít. A jednoho dne, až se toho nasytíme, překvapíme nečekanou návštěvou našeho profesora.“

„Souhlasím!“

Uchopil ji za ruku a okamžitě ucítil, jak se do něho přelévá teplo. Tentokrát to však bylo jiné než dosud. Nemělo to nic společného s komunikací, nebyl to pocit nevěřícného obdivu ani fascinace její cizorodostí – bylo to mnohem prostší a zároveň přirozenější. Věděl, co to je, ale takhle vroucně to zatím nikdy nepoznal. Po všem, co s ní prožil, a na tomto nepravděpodobném místě si to našlo cestu ven. Téměř se roztřásl, ale její ruka uchopila jeho se stejnou rozhodností.

„Když jsi mi řekla: Moc ráda bych ti všechno ukázala…“ začal a hned se rozpačitě kousl do rtu.

Šibalsky se na něho podívala. „Ano?“

„Myslela jsi i… no víš…“ Zvedl oči ke stropu, hledal vhodná slova a připadal si podivně rozpačitý.

Pak cítil, jak mu Stefanie oběma rukama sevřela obličej a otočila ho k sobě.

„Ptal ses přece, proč jsi tady, když vyvolený strážce je Peter.“

Začalo mu svítat, ale pořád tomu ještě nemohl uvěřit. Proto jen beze slova přikývl.

„Právě kvůli tomuhle,“ ujistila ho, přitiskla k sobě a políbila.

Patrick zavřel oči. Ze všeho vědění světa mu nejvíc ze všeho záleželo právě na tomhle poznání.

AUTORSKÝ DOSLOV

Dospěl jsem na konec cesty, která začala před více než deseti lety. Základní osnova budoucího Petrova a Patrickova dobrodružství už byla tehdy připravena – hledání stop, které je zavedou stále hlouběji do minulosti, až ke zdroji vysvětlujícímu všechny záhady, na které v průběhu let naráželi. Stále sledováni strážci, kteří je podrobují zkouškám, aby zjistili, jestli se osvědčí jako důstojní pomocníci a nositelé tajemství.

Od základní osnovy ke třem samostatným románům byla dlouhá cesta. Mám radost z početné čtenářské obce, která ji se mnou urazila.

První román, který se věnoval především středověkým mystériím, uvedl do hry co nejvíce běžných teorií a generoval složitou změť jednotlivých témat, z nichž každé by vydalo na vlastní román. Na konci bylo vše prohlášeno za irelevantní a neplatné.

Druhý román se vyznačoval mnohem přímočařejší dějovou linií připomínající hru zvanou Cesta za pokladem. Ani zde nebylo – pochopitelně – definitivní řešení velké univerzální souvislosti. Záleželo mi především na tom, aby ukázal Patrickův další vývoj od klackovitého hulváta a hazardéra k člověku hloubajícímu nad širšími aspekty, k čemuž ho vede mystická atmosféra egyptské kultury i rozhovory s Melissou.

A teď k třetí části. Ta je ještě přímočařejší, modernější a na konci obsahuje řešení všech záhad.

Příběh je úplný a známe i řešení, a tak bych vás – pokud se tak už nestalo – rád pozval, abyste si všechny tři díly přečetli pěkně popořádku znovu. Pozorný čtenář si všimne, že veškeré indicie budoucího řešení obsahuje už první kniha. Musel jsem se opravdu usilovně držet zpátky, abych je neprozradil příliš rychle.

Stejně jako ve svých posledních knihách jsem smísil realitu a fikci; nechtěl bych však, aby tento propletenec zůstal zcela neprůhledný.

Latinský hřbitov Terra Santa v Bab Sharq v Alexandrii skutečně existuje a podle vědeckých teorií odpovídá toto místo zhruba centru antické Alexandrie. Tady by se opravdu mohl nacházet hrob Alexandra Makedonského, který ovšem dodnes nebyl nalezen. To, že tam byly ukryté zbytky alexandrijské knihovny, jsem si vymyslel. Písemný fond této věhlasné antické instituce byl během staletí mnohokrát zčásti zničen a znovu obnoven. Domněnka, že by se v něm nacházely i Platonovy spisy, je velmi pravděpodobná.

To, co Peter vypráví o Platonovi a jeho zprávě o Atlantidě, a to jak v muzeu, tak i později na lodi, je v podstatě správné. Atlantis je jeden z největších mýtů západního světa a za poslední dvě tisíciletí ho zřejmě mnohem důkladněji zpracovali spisovatelé než historikové.

Od tohoto okamžiku se v románu výrazněji uplatňují technické prvky.

Woods Hole Oceanographic Institution skutečně existuje. Její vlajkovou loď R/V Atlantis (opravdu se tak jmenuje!) jsem překřtil na Argo 2K. Výzkumné roboty a ponorky jako Jason, Sentry a Alvin skutečně existují a používají se v současnosti na palubě plavidla Atlantis. Novější model Alvin II, který jsem použil v románu, odpovídá technickým specifikacím Alvinova dosud bezejmenného nástupce. Ten v době dokončení tohoto rukopisu ovšem ještě neopustil loděnici.

Můj největší dík patří Dudleymu Fosterovi, penzionovanému manažerovi odpovědnému za program „Alvin“. Od roku 1972 pracoval u WHOI a pilotoval více než 500 ponorů „svého“ plavidla. Bez jeho obsáhlých informací o technickém vybavení lodě a ponorky a o plánování a průběhu výzkumných plaveb a ponorů by tento román nikdy nespatřil světlo světa.

Důležitou roli hraje výzkumné středisko amerického námořnictva AUTEC na Andros Island. I to reálně existuje. Odsud se kromě jiného ve velmi hlubokém příkopu východně od ostrova zvaném Tongue of the Ocean provádějí testy a z této základny jsou také koordinovány pokusy s LFAS, tolik kritizovaným nízkofrekvenčním aktivním sonarem.

Na tomto místě musím z celé duše poděkovat Davidu Sandersovi, odpovědnému důstojníkovi pro práci s veřejností v Naval Undersea Warfare Center v Newportu. Poskytl mi zevrubné informace o vybavení, personálu a velitelských strukturách na základně AUTEC a kromě jiného mě doprovodil k pobřežní stráži.

Když už jsme u pobřežní stráže – její kompetence a postup při havárii v oblasti, kde působilo Argo, odpovídají skutečnosti. V tomto ohledu jsem se dočkal neocenitelné pomoci od LTJG Rona Greena z Coast Guard Air Station v Savannah tím, že mi podle mých rámcových podmínek vylíčil fiktivní nasazení pobřežní stráže a zodpověděl všechny otázky.

Výslovně bych chtěl vyjádřil svou vděčnost Svenovi Soikovi, mému učiteli potápění z Extra Divers, kterému jsem poslal úryvky románu věnované ponorům a potápění ke korektuře do Egypta.

Přes veškeré rešerše ke knize je román přesto fiktivní. Leccos jsem abstrahoval a dopustil se samozřejmě i chyb. Nejasnosti v žádném případě nemohou být připisovány na vrub mých konzultantů. Hlavně s ohledem na konec románu snad nebudu muset odpovídat na otázky, jak svědomitě jsem si to všechno ověřil. Doufám, že jste se při dobrodružství mých hrdinů bavili. Nezbývá mi už nic jiného než poděkovat lidem z mého bezprostředního okolí:

Jako vždy mé lektorce Lindě Walzové, která musela dlouho čekat na rukopis.

Mému agentovi Joachimu Jessenovi, zpovědníkovi, osobnímu strážci, muži s nezlomným charakterem.

Poslední poděkování patří jako vždy mé rodině. Je jen těžko pochopitelné, jak mohla vydržet, když jsem noc co noc psal, stále hledal novou práci a zapaloval jednu svíčku od druhé. Bez rodinné podpory by nevznikla ani řádka. Děkuji tedy všem svým nejbližším – Martině, Joshuovi a Rebecce! Ze všech tajemství a pokladů světa jste to právě vy, na kom mi nejvíc záleží.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai