Rolf Börjlind

Skočný příliv

P O Z D N Í L É T O 1 9 8 7

Výškový rozdíl mezi odlivem a přílivem se v zátokách Hasslevikarna na ostrově Nordkoster běžně pohybuje mezi pěti a deseti centimetry, pokud ovšem Slunce, Měsíc a Země nestojí v jedné přímce. Pak dochází k jevu, kterému se odborně říká skočné dmutí. Rozdíl mezi odlivem a přílivem v tom případě činí téměř půlmetru. Lidská hlava měří na výšku přibližně pětadvacet centimetrů.

Skočný příliv měl přijít dnes v noci.

Jenže právě teď byl odliv.

Úplněk si už před mnoha hodinami přitáhl zpátky vzpurné moře a odhalil do dálky se táhnoucí vlhké dno. Po písku sem a tam pobíhali malí lesklí krabi, od nichž se odráželo ocelově modré světlo měsíce.

Ostranky purpurové se vší silou přisávaly ke kamenům v očekávání blížícího se náporu. Všichni živí tvorové na mořském dně si uvědomovali, že se je za určitou konkrétní dobu pokusí spláchnout voda.

Věděly to i tři z postav na pláži. Věděly dokonce, kdy k tomu dojde, tedy za čtvrt hodiny. V tom okamžiku dorazí první měkké vlnky a smáčí to, co mezitím uschlo, a brzy už tlak pocházející od temného bouření v dálce vyžene nahoru vlnu za vlnou, dokud příliv nedosáhne maxima.

Což v případě skočného přílivu znamená téměř půlmetrový rozdíl ve výšce hladiny moře.

Ale zatím měli čas. Jáma, kterou kopali, byla skoro hotová.

Vedla kolmo dolů, byla přes metr a půl hluboká, v průměru měřila šedesát centimetrů. Tělo se do ní vejde dokonale. Nad okraj bude vyčnívat jen hlava.

Hlava čtvrté postavy.

Té, která stála tiše kousek za nimi se svázanýma rukama.

Její dlouhé tmavé vlasy lehce povlávaly ve vánku, nahé tělo se lesklo, obličej měla nenalíčený a odřený. Jen oči prozrazovaly zvláštní nepřítomnost. Sledovala kopání jakoby zdálky. Muž s rýčem zvedl nástroj z jámy, vyhodil písek na hromadu vedle a otočil se.

Byl hotov.

Při pohledu z větší vzdálenosti, z útesů, kde se chlapec schovával, spočívala měsícem ozářená pláž ve zvláštním tichu. Co tmavé postavy v písku tam na druhé straně vlastně dělají? To nevěděl, ale slyšel blížící se hluk z otevřeného moře a viděl, jak vedou nahou ženu přes vlhký úsek pláže, aniž by se viditelně bránila, a strkají ji do jámy.

Kousl se do spodního rtu.

Jeden z mužů zahazoval jámu pískem. Vlhká hmota se kolem ženina těla uzavírala jako malta. Jáma se brzy naplnila. Když se k pevnině přiblížily první jednotlivé vlny, vyčnívala už jen ženina hlava. Její dlouhé vlasy pomalu smáčela voda, v jednom tmavém pramínku se zachytil malý krab. Ona sama upřeně, mlčky hleděla na měsíc.

Postavy se maličko stáhly mezi písečné duny. Dvě byly nervózní, nejisté, třetí klidná. Všechny sledovaly osamělou hlavu na mořském dně, zvýrazněnou měsíčním světlem.

A čekaly.

Příliv přišel poměrně rychle. Hladina stoupala s každou další z vln, které omývaly ženinu hlavu a vnikaly do úst a nosu. Hrdlo se jí naplnilo vodou. Když se natočila stranou, další vlna ji udeřila do obličeje.

Jedna z postav přešla k ní a přidřepla si. Jejich pohledy se setkaly.

I chlapec ze svého místa viděl, jak se vodní hladina zvyšuje. Hlava na mořském dně mizela, objevovala se a zase mizela. Dvě postavy už odešly, třetí vycházela na břeh. Najednou zaslechl strašlivý řev. Křičela žena v jámě, a křičela jako smyslů zbavená.

Řev se rozléhal plochým zálivem a narážel do chlapcova útesu, dokud se přes hlavu nepřelila další vlna. Křik ustal.

Chlapec se dal do běhu.

A moře stoupalo a tišilo se, bylo temné a lesklé a žena pod hladinou zavřela oči. Poslední, co cítila, bylo kopnutí v břiše, slabé a měkké.

L É T O 2 0 1 1

Zaslepená Vera měla oči docela v pořádku a pohled, kterým by dokázala ochromit sokola za letu. Viděla moc dobře.

Do hádek se na druhou stranu vrhala jako sněžný pluh. Přišla s nějakým vlastním názorem a rozorávala protiargumenty, které odletovaly všemi směry.

Zaslepená.

Ale milovaná.

Teď se postavila zády k zapadajícímu slunci, přes zátoku Värtafjärden sem klouzaly jeho paprsky, odrážely se na mostě vedoucím k ostrovu Lidingö a dosahovaly až k parku u čtvrti Hjorthagen. Stačily na to, aby kolem Veřiny siluety vytvořily auru krásného protisvětla.

„Tady jde o můj život!“

Zápal, jakým doprovázela svůj výstup, by zapůsobil na jakoukoli parlamentní politickou stranu, dokonce i přes to, že její nakřáplý hlas by vzbudil v plénu nebývalé pozdvižení. Napomohlo by tomu i oblečení, několik našpiněných triček různých barev a obnošená tylová sukně. A bosé nohy. Jenže Teď nestála na půdě parlamentu, ale v zapadlém parčíku nedaleko přístavu Värtahamnen a politické strany sestávaly ze čtyř bezdomovců různorodého charakteru, rozmístěných na několika lavičkách mezi duby, jasany a houštím. Jeden z nich byl Jelle, tichý a vysoký, teď seděl o samotě, zabraný do vlastních myšlenek. Další lavičku zabírali Benseman a Muriel, mladá feťačka ze čtvrti Bagarmossen.

Vedle sebe měla igelitovou tašku ze samoobsluhy.

Na lavičce uprostřed klimbal Arvo Pärt.

Za hranicí parku, v úkrytu za hustým křovím, tiše dřepěl pár mladíků oblečených v černém. Oči měli upřené na lavičky.

„Můj život, a ne jejich! Nemám pravdu?!“

Zaslepená Vera mávla rukou k jakémusi vzdálenému bodu.

„Prostě si přijdou a bušej mi na karavan, že si sotva stihnu nasadit zuby, a stojej si tam přede dveřma, tři chlápci! A čuměj! Co sakra chcete?! ptám se.“

„Jsme tu kvůli úřednímu nařízení, váš karavan musí zmizet.“

„A proč jako?“

„Pozemek se zabírá.“

„Proč?“

„Na osvětlenou joggingovou trať.“

„Na co?“

„Na dráhu pro běžce, bude vést právě tudy.“

„Co tím sakra myslíte? Já se odsud odstěhovat nemůžu! Nemám auto!“

„To bohužel není náš problém. Do pondělka musí být karavan pryč.“

Zaslepená Vera sotva popadala dech a v té chvíli Jelle využil příležitosti a diskrétně zazíval. Vera neměla ráda, když někdo zíval během jejích tirád.

„Chápete to?! Stojej si tam tři chlápci, který pubertu prožili v padesátejch letech v nějakým archivu, a vyprávějí mi o tom, že bych měla táhnout do prdele!? Aby několik přežranejch idiotů mohlo vyběhávat svůj přebytečnej tuk přímo přes můj domov?!

Chápete, že mě to nasralo?“

„Jo.“

Tu odpověď sykla Muriel. Měla docela zničený hlas, tenký a hrubý, a vždycky se odmítala posadit, dokud si nepíchla dávku.

Vera si odhrnula lesklé zrzavé vlasy z obličeje a zaujala novou pozici.

„Ale tady nejde jen o nějakou podělanou běžeckou dráhu, týká se to všech, co tu venčej svoje chundelatý krysy a jde jim na nervy, když někdo v jejich snobský čtvrti bydlí tak jako já.

Nehodím se do jejich spořádanýho života! Tak to je! Serou na nás!“

Benseman se maličko předklonil.

„Ale Vero, vždyť si dokážeš představit, že jsou…“

„Jde se, Jelle! Pojď!“

Několika ráznými kroky přešla k lavičce a zatahala Jelleho za ruku. Bensemanovy názory ji vůbec nezajímaly. Jelle si stoupl, mírně pokrčil rameny a vydal se za ní. Kam, to přesně nevěděl.

Benseman se maličko zašklebil, Veru dobře znal. Lehce se třesoucíma rukama si zapálil promáčknutý nedopalek a otevřel si pivo. Ten zvuk přivedl k životu Arva Pärta.

„Teď tu bude veselo.“

Pärt pocházel z Estonska a švédsky mluvil po svém. Muriel se podívala za Verou a otočila se k Bensemanovi.

„Ale stejně si myslím, že na tom, co říká, něco je. Jakmile člověk nezapadne, musí táhnout… ne?“

„Jo, nejspíš to tak bude…“

Benseman byl Norrlanďan, charakteristický svým zbytečně pevným stiskem ruky a očními bulvami naloženými v alkoholu.

Byl velký, měl silný severní přízvuk a mezi řídkými zuby mu různě velkými mezerami ošklivě páchlo z úst. V minulosti pracoval jako knihovník v Bodenu, byl velmi sečtělý a měl i velmi silný sklon k pití tvrdého alkoholu. Od moruškového likéru po domácí pálenku. Závislost ho po deseti letech stáhla na společenské dno a jeho samotného dovedla v ukradené dodávce do Stockholmu. Tam se protloukal jako žebrák, zlodějíček a obecní odpad.

Ale sečtělý.

„…žijeme jako z milodarů,“ řekl Benseman.

Pärt přikývl na souhlas a natáhl se po pivu. Muriel si vyndala sáček a lžičku. Benseman zareagoval ihned.

„Nechceš se na ty sračky vykašlat?“

„Já vím. Vykašlu se na to.“

„A kdy jako?“

„Hned!“

A taky to udělala. Ne proto, že by si nechtěla píchnout dávku, ale protože zahlédla, jak se k nim mezi stromy šourají dva mladíci.

Jeden z nich na sobě měl černou mikinu s kapucí. Jeho kamarád tmavě zelenou. Oba měli šedivé sportovní kalhoty, kanady a rukavice.

Vyrazili na lov.

Trojice bezdomovců zareagovala poměrně rychle. Muriel si strčila sáček do kapsy a dala se do běhu. Benseman a Pärt klopýtali za ní. Benseman najednou narazil na další dva lahváče, které si schoval za odpadkový koš. V noci by se měl na pozoru víc. Před jednou lavičkou se otočil a zakopl.

S rovnováhou na tom nebyl nejlíp.

Nejlepší nebyla ani rychlost jeho reakcí. Když se pokoušel zvednout, dostal botou silnou ránu přímo do obličeje a svalil se na záda. Těsně vedle něj stál mladík v černé mikině. Jeho kamarád vytáhl mobil a zapnul na něm kameru.

Tak začalo jedno obzvlášť kruté fyzické napadení, natočené v parku, odkud nebylo nic slyšet, jehož svědky se stali jen dva vyděšení lidé, kteří se schovávali daleko v houští.

Muriel a Pärt.

Ale i z té vzdálenosti viděli, že Bensemanovi z úst a z jednoho ucha teče krev, a slyšeli, jak tlumeně sténá pokaždé, když ho kopli do bránice a do obličeje.

Znovu a znovu.

A znovu.

Unikalo jim to, jak Bensemanovy řídké zuby při kopancích pronikly masem tváře a vyčnívaly kůží ven. Viděli, jak se velký Norrlanďan pokouší ochránit si oči.

Ty, kterýma četl.

Muriel tiše plakala a rozpíchané předloktí si tiskla k ústům.

Celé její vyzáblé tělo se třáslo. Pärt nakonec dívku vzal za ruku a od té odporné scény ji odtáhl. Nedalo se nic dělat. Mohli bychom ale zavolat policii, to bychom mohli, pomyslel si Pärt a vlekl za sebou Muriel tak rychle, jak to jen dokázal, k silnici Lidingövägen.

Chvilku trvalo, než se přiblížilo první auto. Pärt s Muriel začali volat a mávat, už když ho od nich dělilo padesát metrů, ale vzdálilo se od krajnice a projelo kolem nich na plný plyn.

„Zasranej hajzle!!“ zakřičela Muriel.

Vedle dalšího řidiče seděla jeho žena, upravená dáma v pěkných třešňově červených šatech. Čelním sklem ukazovala ven.

„Nezajeď ty feťáky, nezapomeň, že jsi pil.“

Takže nezastavil ani šedivý jaguár.

Když v Bensemanově ruce křuplo, zašlo slunce, jehož paprsky se do té doby odrážely ve vodní hladině Värtafjärdenu. Mladík s mobilem vypnul kameru a jeho kamarád zvedl Bensemanovo zapomenuté pivo.

Potom utekli.

Zůstal tam jen soumrak a na zemi velký Norrlanďan. Zlomenou rukou šátral ve štěrku, oční víčka měl zavřená. Mechanický pomeranč bylo to poslední, co Bensemanovi proběhlo hlavou.

Kdo to sakra napsal? Pak ruka strnula.

Pokrývka se svezla a odhalila její nahý hrudník. Přes kůži jí přejel drsný, teplý jazyk. Pohnula se ve spánku a ucítila, jak to lechtá. Když olizování přešlo v jemné kousání, vyskočila a kocoura odehnala.

„Ne!“

Výkřik neplatil kocourovi, ale budíku. Zaspala. Pořádně. Navíc jí z rámu postele spadla žvýkačka a přistála v jejích dlouhých černých vlasech. Menší krize.

Vylétla z postele.

Hodinové zpoždění zřetelně narušilo celý ranní plán. Její schopnost pracovat na několika věcech najednou procházela zatěžkávací zkouškou. Zejména v kuchyni: mléko na kávu začalo utíkat právě ve chvíli, kdy z toustového chleba stoupaly první proužky dýmu, a bosým pravým chodidlem šlápla do průhledných kočičích zvratků, zrovna když zavolal nesnesitelně vlezlý prodejce, který ji oslovil křestním jménem a zaručil se, že si od něj nebude muset nic kupovat, ale pozve ji na rychlokurz ekonomického poradenství.

Krize se prohlubuje.

Olivia Rönningová nevyšla ze stresu, ani když vyběhla ze dveří na ulici Sk?negatan. Nenalíčená, s dlouhými vlasy narychlo svázanými do něčeho, co připomínalo uzel. Lehkou semišovou bundu si nestihla zapnout, pod ní probleskovalo žluté tričko, kolem spodního lemu trochu zřasené, a její seprané džíny končily nad prochozenými sandály.

I dnes bylo slunečno.

Na okamžik se zarazila a přemýšlela, jakou cestou se vydat.

Kudy to bude nejrychlejší? Horem. Dala se do klusu a současně zašilhala na novinové titulky za výlohou potravin: „NOVÝ BRUTÁLNÍ

ÚTOK NA ČLOVĚKA BEZ PŘÍSTŘEŠÍ.“

Olivia běžela dál.

Mířila ke svému zaparkovanému autu. Pojede do Sörentorpu v Ulriksdalu, severně od Stockholmu. K policejní akademii. Olivii bylo třiadvacet a končila předposlední semestr. Za šest měsíců nastoupí v některé ze stockholmských policejních stanic jako aspirantka.

O půl roku později by z ní měla být policistka.

K bílému mustangovi doběhla lehce zadýchaná. Vytáhla klíčky.

Auto zdědila po otci Arnem, který před čtyřmi roky zemřel na rakovinu. Byl to kabriolet, vůz z roku 1988, s interiérem v červené kůži, automatickou převodovkou a čtyřmi válci, který ale hučel jako osmiválec. Po mnoho let otcova radost. Ten byl její.

Nebyl už jako nový, zadní sklo si musela za pochodu opravit izolepou a lak měl několik prasklinek. Ale technickou prošel téměř vždycky bez potíží.

To auto milovala.

Několika jednoduchými pohyby sundala střechu a posadila se za volant. Tam ucítila skoro pokaždé totéž, na několik vteřin.

Jakýsi závan. Ne z vybavení, ale od otce, auto bylo cítit Arnem.

Jen chviličku, pak to zmizelo.

Do mobilu nasadila sluchátka, pustila si Bon Iver, otočila klíčkem, sešlápla plyn a vydala se na cestu.

Brzy začnou letní prázdniny.

*

Přišel čas nového čísla Situation Stockholm, vlastního časopisu bezdomovců. Čísla 166. S princeznou Victorií na obálce a rozhovory se skupinou Sahara Hotnights a spisovatelem Jensem Lapidusem uvnitř. Redakce v Krukmakargatan 34 byla plná prodejců bez domova, kteří si chtěli koupit své výtisky. Jeden si mohli pořídit za 20 korun, polovinu prodejní ceny, a zbytek z prodeje si ponechat.

Jednoduché jako facka.

A pro spoustu z nich rozhodující. Peníze z prodeje je udržovaly nad vodou. Část z nich je utratila za drogy a alkohol, ostatní jimi spláceli půjčky. Většinou je měli prostě na jídlo.

A na to, aby získali jistou sebeúctu.

Byla to přece práce, kterou vykonávali a za kterou dostávali zaplaceno. Nedopouštěli se drobných krádeží, nerozkrádali obecní majetek, nepřepadávali důchodce. To dělali jen v případě, když se dostali do průšvihu. A rozhodně ne všichni. Většina svou práci prodejce považovala za čestné zaměstnání.

Za celkem tvrdý džob.

Některé dny třeba stáli na svém pevně určeném místě deset až dvanáct hodin a prodali sotva jediný časopis. V psím počasí a ledové zimě. To pak nebylo moc fajn, proniknout s prázdným žaludkem někam ke kontejnerům a pokoušet se usnout, než se slétnou noční můry.

Ale teď bylo na cestě nové číslo. Obyčejně se pro všechny v místnosti jednalo o slavnostní okamžik. S trochou štěstí se už první den dala prodat skutečná hromada časopisů. Jenže v redakci veselo nebylo.

Naopak.

Konala se krizová schůze.

Předchozího večera byl brutálně napaden jeden jejich kamarád.

Benseman, ten Norrlanďan, co tak nenasytně četl. Utrpěl rozsáhlá zranění kosterního systému. Měl roztrženou slezinu a lékaři bojovali celou noc se silným vnitřním krvácením. Mladík, který šéfoval recepci, byl v nemocnici vzhůru až do rána.

„Přežije to… ale nejspíš ho nebudeme mít zpátky ještě pěkně dlouho.“

Lidé lehce pokyvovali hlavou. Soucitně. Napjatě. V poslední době to nebylo první napadení, už čtvrté, a všechna postihla bezdomovce. Lidi bez přístřeší, jak jim tady říkala média. A ve všech případech to bylo stejné. Mladíci si vyčíhali někoho z nich na některém jejich oblíbeném místě a zmlátili ho. Velmi krutě.

A všechno to natočili a vyvěsili na jednu internetovou stránku.

To na tom bylo skoro to nejhorší.

Tak strašně ponižující. Jako by sloužili jenom jako boxovací pytle v hraném dokumentu o násilí pro zábavu.

Skoro stejně nepříjemné bylo to, že všichni čtyři prodávali Situation Stockholm. Šlo o shodu okolností? Ve Stockholmu žilo asi pět tisíc bezdomovců a k prodejcům patřil jen jejich zlomek.

„Vybírají si jenom nás?!“

„Proč by to sakra dělali?“

Na to samozřejmě neuměl nikdo odpovědět. Zatím. Ale bylo dost drsné děsit už tak vystrašené osazenstvo místnosti.

„Sehnal jsem slznej plyn.“

To promluvil Bo Fast. Lidé se po něm podívali. Už několik let si pod jeho zvláštním jménem nepředstavovali nic divného. Bo zvedl sprej do výšky, aby se mohli všichni podívat.

„Víš, že je to nezákonný?“ řekl Jelle.

„Cože?“

„Nosit něco takovýho u sebe.“

„No a? Jak zákonný je nechat se zbít?“

Na to Jelle nedokázal najít správnou odpověď. Stál u stěny, vedle sebe měl Arva Pärta. Kousek dál postávala Vera. Protentokrát si nechala komentáře pro sebe. Strašně ji zničilo, když jí Pärt zavolal a vyložil, co se stalo Bensemanovi jen několik minut po tom, co s Jellem odešla z parku. Byla přesvědčená, že mohla napadení zabránit, kdyby se ještě zdržela. Jelle o tom přesvědčený nebyl.

„A co bys tam krucinál jako dělala?“

„Rvala se! Víš, jak jsem se vrhla na ty, co nám chtěli čórnout v Midsommarkransenu mobily?“

„Byli ožralý a jeden z nich byl skoro trpaslík.“

„Tak bys pomohl ty, ne?“

Potom se na noc rozešli a teď stáli tady. A Vera mlčela. Koupila si svazek časopisů, Pärt si koupil totéž, Jelle si jich mohl dovolit jenom pět.

Na ulici vyšli společně a Pärt se najednou rozplakal. Opřel se o drsnou fasádu a před obličejem si držel zašpiněnou dlaň. Jelle a Vera se na něj dívali. Chápali to. Byl tam a viděl to a nezmohl se na zhola nic.

Teď se to vrátilo.

Vera opatrně položila ruku Pärtovi kolem krku a položila si jeho hlavu na rameno. Pärt byl křehký muž.

Ve skutečnosti se jmenoval Silon Karp a pocházel z Eskilstuny, byl to syn estonských přistěhovalců. Ale během jednoho nočního heroinového opojení zahlédl v nějaké komoře v Brunnsgatan starý časopis s fotkou tohoto nesmělého skladatele a byl zaskočen tím, jak si jsou podobní. Karp a Pärt. Prostě spatřil svého dvojníka. A o jednu dávku později do dvojníka vklouzl a ze dvou se stal jeden. Byl Arvem Pärtem. Od té doby si tak začal říkat.

A protože společnost, ve které se pohyboval, zvysoka kašlala na to, jak se někdo jmenuje doopravdy, stal se z něj Pärt.

Arvo Pärt.

Předtím řadu let pracoval jako doručovatel, roznášel poštu v jižních předměstích, ale slabé nervy a silná chuť na opiáty ho stáhly dolů, k jeho nynější vykořeněné existenci, životu prodejce bezdomovecké Situation Stockholm.

Teď tu stál, plakal Zaslepené Veře na rameni a nebyl k utišení, plakal pro to, co se stalo Bensemanovi, pro všechno to svinstvo, pro to násilí. Ale zřejmě plakal hlavně pro to, že život vypadá tak, jak vypadá.

Vera ho pohladila po prořídlých vlasech, vzhlédla k Jellemu a Jelle sklopil oči ke svazku svých časopisů.

Pak odešel.

*

Olivia projela školními vraty v Sörentorpu a hned auto zaparkovala napravo. Mezi šedavými sedany různých značek maličko vyčnívalo. Proti tomu nic neměla. Zadívala se k nebi a uvažovala, jestli nemá vytáhnout střechu, ale nechala to být.

„Co když bude pršet?“

Olivia se otočila. Ulf Molin. Stejně starý kluk z její vlastní třídy.

Kluk s podivuhodnou schopností vynořit se vždycky v Oliviině blízkosti, aniž by si toho všimla. Teď se vyloupl za jejím autem.

Jestli mě náhodou nepronásleduje, pomyslela si.

„Střechu vždycky můžu vytáhnout.“

„I uprostřed hodiny?“

Takový způsob naprosto bezvýznamné konverzace Olivii v tomto okamžiku opravdu unavoval. Vzala si tašku a začala se vzdalovat od auta. Ulf se vydal za ní.

„Viděla jsi tohle?“

Doběhl ji a ukázal jí svůj lesklý tablet.

„Je to to napadení z včerejšího večera, toho bezdomovce.“

Olivia uviděla, jak zakrváceného Bensemana zasahuje několik kopanců do různých částí těla.

„Je to zase na stejné webové stránce,“ řekl Ulf.

„Trashkick?“

„Jo.“

O té stránce diskutovali ve škole včera a všechny to pořádně šokovalo. Jeden učitel jim vysvětlil, že první film a webovou adresu někdo vyvěsil na 4chan.org. Což je stránka, kterou navštěvují miliony mladých lidí. Film i adresa byly celkem rychle zablokovány, ale mnoho lidí adresu vidělo a rychle se to rozneslo.

Adresa vedla na stránku trashkick.com.

„To ji nemůžou zavřít?“

„Nejspíš běží na nějakém neznámém webhostingu, policii se po tom vůbec nepátrá snadno a je těžké ji vypnout.“

Vysvětlil učitel.

Ulf jí přestal držet tablet před očima.

„Ten čtvrtý film, co teď vyvěsili… to je tak strašně úchylný.“

„To, že napadají lidi, nebo že to dávají na net?“

„No… obojí.“

„A co myslíš, že je horší?“

Uvědomovala si, že by s ním neměla zapřádat rozhovor, ale ke školní budově to bylo pár set metrů a Ulf tam měl namířeno taky. Navíc si ráda vynucovala názory ostatních lidí. Proč, to nevěděla.

Udržovala si je tak od těla.

Útokem.

„Myslím, že je to jedno a totéž,“ řekl Ulf. „Napadají je proto, aby to vyvěsili, a kdyby neměli kamto dávat, asi by je ani nenapadali.“

Dobře, pomyslela si Olivia. Dlouhá věta, souvislé uvažování, inteligentní odhad. Kdyby si ji tolik nepředcházel a víc přemýšlel, určitě by postoupil v její pečlivě vybírané společnosti o několik stupňů výš. Navíc byl docela namakaný a o půl hlavy vyšší než ona. A měl tmavé kudrnaté vlasy.

„Co děláš večer? Nepůjdeme na pivo nebo tak?“

Vrátil se na svou starou úroveň.

Učebna byla skoro plná. V Oliviině třídě bylo čtyřiadvacet studentů, rozdělených do čtyř základních skupin. Ulf do té její nepatřil.

Vepředu u tabule stál ?ke Gustafsson, jejich instruktor.

Bylo mu něco přes padesát a za sebou měl dlouhou kariéru u policie. Ve škole byl docela oblíbený. Trochu upovídaný, mysleli si jedni. Okouzlující, myslela si Olivia. Líbilo se jí jeho obočí, takový ten hustý typ, který jako by přímo nad očima žil svým vlastním životem. Teď v jedné ruce držel nějaký seznam. Svazek podobných papírů ležel na stole vedle něj.

„Protože se za několik dní rozejdeme, napadlo mě trochu i mimo kurz, z mé vlastní iniciativy, že byste mohli dostat přes prázdniny menší úkol, úplně dobrovolný. Mám tu kompendium s několika staršími nevyřešenými vraždami spáchanými ve Švédsku, sám jsem to dal dohromady, myslel jsem, že byste si mohli nějakou z nich vybrat a provést vlastní analýzu vyšetřování, podívat se na to, co by se bývalo dalo udělat jiného za pomoci dnešních policejních metod, diagnostiky DNA, geografické analýzy, elektronického odposlouchávání a tak dále a tak dále.

Jedná se o malé cvičení na téma, jak může pokročit práce s odloženými případy. Dotazy?“

„Není to tedy povinný úkol?“

Olivia pohlédla na Ulfa. Vždycky se na něco zeptá, jen aby se zeptal. ?ke už přece řekl, že je úkol dobrovolný.

„Je úplně dobrovolný.“

„Ale dostaneme malé plus, když ho splníme?“

Když hodina skončila, šla Olivia dopředu a vzala do ruky jedno kompendium. ?ke si jí všiml a kývl hlavou ke složce, kterou držela.

„Na jednom z těch vyšetřování pracoval váš táta.“

„Vážně?“

„Ano, myslel jsem, že by bylo pěkné, kdybyste si to vzala.“

Olivia se posadila na lavičku kousek dál od školní budovy, vedle Tří mužů. Všichni tři mlčeli, byli totiž z bronzu. Jeden z nich představoval Hezouna Bengtssona, notorického podvodníka první půlky dvacátého století.

Olivia o něm nikdy neslyšela.

Druzí dva byli kriminálník Tumba-Tarzan a strážmistr Björk.

Poslední jmenovaný měl na kolenou policejní čepici. Na ni někdo postavil prázdnou plechovku od piva.

Olivia otevřela kompendium. Vlastně předtím ani neuvažovala o tom, že by se o prázdninách věnovala práci do školy, i kdyby byla dobrovolná. Byl to hlavně způsob, jak odejít z učebny a vyhnout se tomu, jak se Ulf babrá v nicotnostech.

Teď byla zvědavá.

Táta se zapojil do jednoho z těch vyšetřování.

Rychle listovala kompendiem. Šlo o velmi zkrácená resumé.

Pár fakt o tom, jak k činům došlo, o místech a datech, pár o vyšetřováních.

S takovou policejní terminologií byla celkem obeznámena.

Slýchala rodiče, jak se u kuchyňského stolu baví o soudních případech, celou dobu, co vyrůstala. Její máma Maria byla kriminální soudkyně.

Případ našla až skoro úplně vzadu. Mezi lidmi, kteří měli vyšetřování na starost, figuroval Arne Rönning.

Komisař Švédské kriminální policie.

Táta.

Olivia vzhlédla a letmo přejela očima kolem sebe. Škola ležela v téměř nenarušeném přírodním prostředí s rozlehlými udržovanými travnatými plochami a krásným lesoparkem, který vedl až k zátoce Edsviken. Neobyčejně klidné místo.

Přemýšlela o Arnovi.

Tátu milovala, vroucně, a on je teď po smrti. Dožil se jen devětapadesáti.

Nespravedlnost, napadlo ji. A pak se vrátily ony myšlenky. Ty, které ji často mučily, které jí téměř působily fyzickou bolest. Ty, které se týkaly její zrady.

Vůči němu.

Měli spolu úzký a vřelý vztah až do konce její puberty a ona ho potom zradila, když najednou onemocněl. Vyrazila do Barcelony, aby se učila španělsky, pracovala, užívala si… měla se super!

Utekla jsem, pomyslela si. Ale tenkrát jsem to tak neviděla.

Zdrhla jsem proto, že jsem nedokázala připustit, že je nemocný, že se mu to může zhoršit, že klidně může umřít.

Jenže on umřel. Když byla Olivia ještě pryč. Když byla v Barceloně.

Pořád si pamatovala, jak jí zavolala matka.

„Táta v noci zemřel.“

Olivia si otřela oči a v myšlenkách přešla k mámě. K době po tátově smrti, když se vrátila z Barcelony. Bylo to strašné období.

Marii ničil a uzavíral její vlastní smutek. Smutek, ve kterém nebyl prostor pro Oliviiny pocity viny a úzkosti. Místo toho kolem sebe mlčky chodily po špičkách, jako by se bály, že by se celý svět zhroutil, kdyby daly najevo, co cítí.

Pak se to postupně ustálilo, samozřejmě, ale pořád to nebylo nic, čím by se zabývaly.

Ani zdaleka ne.

Táta jí opravdu chyběl.

„Našla jsi nějaký případ?“

Byl to Ulf, svým charakteristickým způsobem se zhmotnil před ní.

„Ano.“

„A který?“

Olivia se podívala do kompendia.

„Jeden případ na Nordkosteru.“

„Kdy se to stalo?“

„V sedmaosmdesátém.“

„Proč sis ho vybrala?“

„Ty sis taky něco našel? Nebo ses na to vykašlal? Přece to nebylo povinné.“

Ulf se trochu zasmál a praštil sebou na lavičku.

„Nevadilo by ti, kdybych si přisedl?“

„Vadilo.“

Olivia uměla celkem dobře klást důraz na věci. Navíc se chtěla soustředit na případ, který právě znovu otevřela.

Případ, na kterém pracoval její táta.

Dost dramatický případ, jak se později ukázalo. A ?ke ho shrnul tak zajímavě, že se o něm Olivia chtěla dozvědět víc.

Zajela autem do Královské knihovny a sestoupila do suterénu, kde se nacházela speciální čítárna pro noviny uložené na mikrofilmech.

Žena, která měla sál na starost, jí ukázala, jak se hledá v policích a které čtecí zařízení může použít. Všechno bylo pečlivě uloženo. Na mikrofilmech byly úplně všechny noviny, od padesátých let do současnosti. Šlo jen o to vybrat si titul a ročník, posadit se ke čtečce a dát se do toho.

Olivia začala s jedním místním listem, který pokrýval Nordkoster.

Se Strömstadskými novinami. Datum a místo vraždy znala z kompendia. Když začala vyhledávat, po chvíli se na obrazovce objevil velký titulek „DĚSIVÁ VRAŽDA NA OSTROVNÍ

PLÁŽI“. Článek napsal poměrně rozrušený novinář, který v něm podal několik faktických informací o místě a času.

Pokračovala.

Další hodinu procházela ve stále větších kruzích přes noviny Bohusläningen a Hallandsposten. K göteborským deníkům. Večerníkům ze Stockholmu. Větším celostátním periodikům.

A dělala si poznámky.

Horečně.

Nic nevynechávala.

Ten případ opravdu přitáhl pozornost celého Švédska. Z několika důvodů. Jednalo se o záměrně krutou vraždu, kterou na mladé těhotné ženě spáchali neznámí pachatelé. Nenašli se žádní podezřelí. Nebyl objasněn motiv. I jméno oběti bylo neznámé.

Případ zůstával po celá léta nevyřešenou záhadou.

Olivia si uvědomila, že ji to stále víc fascinuje. Nejen ten případ jako fenomén, ale především samotná vražda. To, co se odehrálo za měsíčné noci v jedné ze zátok Hasslevikarna na Nordkosteru.

Ďábelský způsob, jak zavraždit nahou těhotnou ženu.

Pomocí přílivu.

Přílivu?

Opravdová mučicí technika, napadlo Olivii. Extrémní forma utopení. Pomalá, nelidská.

Proč právě tenhle způsob?

Tak pompézní metoda?

Oliviina fantazie se rozběhla na plné obrátky. Mohla tam existovat spojitost s okultismem? S uctívači přílivu? Nebo úplňku?

Vražda se odehrála pozdě večer. Byla to nějaká forma obětování?

Nějaký rituál? Sekta? Měl se plod vyříznout a obětovat nějakému měsíčnímu božstvu?

Dej mi pokoj, pomyslela si.

Olivia vypnula čtecí zařízení, opřela se v židli a shlédla k poznámkovému bloku plnému nejrůznějších čmáranic: směsice fakt

a spekulací, pravdy a dohadů a více nebo méně pravděpodobných hypotéz nejrůznějších kriminálních reportérů a kriminologů.

Podle jednoho „spolehlivého zdroje“ se v těle zavražděné našly stopy drog. Rohypnolu. Rohypnol patří mezi klasické prášky podávané před znásilněním, pomyslela si Olivia. Ale nebyla ta žena ve vysokém stadiu těhotenství? Uspali ji? Proč?

Podle policie se kousek výš mezi písečnými dunami našla tmavá látková bunda. Na ní byl objeven pramínek ženiných vlasů. Kde byl zbytek oblečení, pokud bunda patřila oběti? Vzali ho vrazi s sebou a na bundu zapomněli?

Po ženině totožnosti bylo vyhlášeno mezinárodní pátrání, ale nepřineslo žádný výsledek. Je zvláštní, že nikomu nechybí těhotná žena, pomyslela si.

Podle policie bylo ženě mezi pětadvaceti a třiceti lety a možná byla latinskoamerického původu. Co chtěli říct tím „latinskoamerickým původem“? Jak velkou oblast to zahrnuje?

Svědkem celé události na pláži byl devítiletý chlapec, který se podle místního reportéra jmenoval Ove Gardman. Chlapec běžel domů a upozornil na to rodiče. Kde může být dneska? Podaří se jí s ním spojit?

Podle policie byla žena v okamžiku, kdy Gardmanovi rodiče přišli na pláž, v bezvědomí, ale naživu. Pokusili se o resuscitaci, jenže když přistála helikoptéra záchranky, byla už žena po smrti.

Jak daleko bydleli Gardmanovi? napadlo ji. Jak dlouho trvalo, než sem doletěla helikoptéra?

Olivia se zvedla. Ve spáncích jí bušil tep a myšlenky. V půlce cesty nahoru ztratila rovnováhu.

Krev jí dosahovala jen ke kotníkům.

V ulici Humleg?rdsgatan klesla do auta a ucítila, jak jí kručí v žaludku. Kručení utišila energetickou tyčinkou z palubní skříňky.

V čítárně seděla dlouho a maličko ji překvapilo, když si všimla, kolik je hodin. Čas tam dole jako by neexistoval. Nahlédla do poznámkového bloku. Cítila, že se do toho starého případu z pláže pohroužila opravdu celá. Nejen proto, že na něm pracoval Arne, to tomu jen soukromě dodávalo na zajímavosti, ale kvůli všem podivuhodným ingrediencím. Do paměti se jí vryl zejména jeden konkrétní detail: nikdy se nepodařilo zjistit totožnost zavražděné. Tehdy ani nikdy jindy ji nikdo neidentifikoval.

Po celé ty roky.

To v Olivii vzbudilo zvláštní zájem.

Chtěla se dozvědět víc.

Kdyby táta žil, co by jí tak o tom řekl?

Vytáhla mobil.

?ke Gustafsson stál na pečlivě zastřiženém trávníku u Policejní akademie s ženou ve středním věku. Pocházela z Rumunska a měla na starost školní kantýnu. Pozvala ?keho na cigaretu.

„Moc lidí dneska nekouří,“ prohodila.

„To ne.“

„Asi to má něco do činění s rakovinou.“

„Nejspíš.“

A přitom kouřili.

V půlce cigarety zazvonil ?kemu mobil.

„Tady je Olivia Rönningová, dobrý den. Ano, vybrala jsem si ten případ na Nordkosteru a chtěla bych…“

„Tomu rozumím,“ přerušil ji ?ke, „váš táta na něm pracoval a…“

„Ale to není ten důvod.“

Olivia si chtěla vytyčit jasné meze. Teď šlo o ni a o nynějšek.

S jejím tátou to nemělo co dělat. Přinejmenším ne ve vztahu k jejímu instruktorovi. Zvolila si pracovní úkol, který chtěla splnit podle sebe. Je už taková.

„Vybrala jsem si ho, protože je podle mě zajímavý,“ řekla.

„Ale dost obtížný.“

„Ano, proto volám. Ráda bych se podívala na skutečné záznamy z vyšetřování, kde jsou?“

„Pravděpodobně v ústředním archivu v Göteborgu.“

„Vážně? To je ale škoda.“

„Ale stejně byste se do nich nemohla podívat.“

„Proč ne?“

„Protože když jde o nevyřešenou vraždu, která ještě není promlčená, nemá nikdo povoleno zasahovat do vyšetřování, pokud nepatří do vyšetřovací skupiny.“

„Aha… tak co mám dělat? Jak získám víc informací?“

Ve sluchátku bylo ticho.

Olivia se posadila za volant s mobilem u ucha. O čem ?ke přemýšlí?

Viděla, jak se k ní rozhodnými kroky blíží policistka v uniformě. Auto stálo na místě pro hendikepované. To není moc dobré. Nastartovala v okamžiku, kdy znovu uslyšela ?keho hlas.

„Můžete se pokusit promluvit s člověkem, který vedl vyšetřování,“

řekl.

„Jmenoval se Tom Stilton.“

„Já vím.“

„Kde se zdržuje teď?“

„To netuším.“

„Nepracuje na policii?“

29

„Nemyslím. Ale zkuste Olsäterovou, Mette Olsäterovou, je to kriminální komisařka, trochu spolu pracovali, možná bude něco vědět.“

„A ta je kde?“

„Na státní policii, budova C.“

„Díky!“

Olivia vyjela z místa na plný plyn, strážnici přímo před nosem.

*

„Situation Stockholm! Zbrusu nové číslo! Čtěte o princezně Victorii a podpořte bezdomovce!“

Hlas Zaslepené Very se bez problémů nesl přes zástupy dobře situovaných obyvatel södermalmské Sofo, kteří byli na cestě do obchodního domu Söderhallarna s úmyslem nacpat nákupní tašky až po okraj směsicí potravin a luxusního zboží. Ona sama jako by se celým svým vzezřením připravovala na velkou scénu v Královském divadle. Trochu sešlejší varianta herečky Margarethy Krookové v časech její největší slávy. Stejně ostrý pohled, přirozená autorita a charisma, kterému člověk neunikne.

Obchody jí šly dobře.

Půlka jejího balíčku už byla pryč.

Arvo Pärt tak dobře neprodával. Neprodal nic. Stál opřený o zeď o kousek dál. Neměl svůj den a nechtěl být sám. Po očku se díval po Veře. Obdivoval její sílu. Věděl něco o jejích temných nocích, věděla to většina z jejího okolí. Přesto teď působila dojmem, jako by jí patřil svět. Bezdomovkyni. Pokud se ovšem jako domov nepočítal opotřebovaný, špinavý karavan z šedesátých let.

Vera ho tak brala.

„Nejsem bezďačka.“

Jak jednou řekla zákazníkovi, který si koupil časopis a chtěl se trochu pošťourat v jejím soukromí.

„Pohybuju se mezi dvěma přechodnejma bydlištěma.“

Což byla částečně pravda. Figurovala na obecním seznamu První bydlení, politického projektu, který měl nalakovat na růžovo situaci stockholmských lidí bez domova. Když bude mít štěstí, dostane bydlení na podzim, řekli jí. Byt na zkoušku. Když se bude dobře chovat, možná bude její natrvalo.

Vera to měla v plánu.

Chovala se dobře pořád. Skoro. Měla svůj karavan a předčasný důchod, úžasných pět tisíc měsíčně. Ty si ukládala jako plátky sobího masa, aby pokryla to nejnutnější. Zbytek vyhrabala z kontejnerů.

To jí nedělalo starosti.

„Situation Stockholm!“

Právě prodala další tři čísla.

„Ty budeš jako stát tady?“

To se zeptal Jelle. Zčistajasna se objevil se svými třemi výtisky v ruce a postavil se kousek od Very.

„Jo, proč by ne?“

„To je Bensemanův plac.“

Každý prodejce měl ve městě vlastní místo. To bylo napsané na plastové kartičce, kterou měli zavěšenou kolem krku, společně se jménem prodejce. Na Bensemanově kartičce stálo „Benseman/

Söderhallarna“.

„Benseman tu nejspíš nějakou dobu prodávat nebude,“ řekla Vera.

„Je to jeho plac. Zastupuješ ho?“

„Ne. Ty jo?“

„Ne.“

„Tak co tu děláš?“

Jelle neodpověděl. Vera udělala krok k němu.

„Máš něco proti tomu, že tu stojím?“

„Je to dobrej plac.“

„Jo.“

„Můžem se o něj šábnout?“ zeptal se Jelle.

Vera se maličko zasmála a zadívala se na Jelleho. Tím pohledem, před kterým uhýbal co možná nejrychleji. Jako i v tomhle případě. Podíval se do země. Vera se postavila těsně k němu, trochu se předklonila a pokusila se jeho pohled vylovit odspodu.

Jako se zasekává pstruh. Bez šance. Jelle se vykroutil. Vera se chraplavě zasmála, což okamžitě přimělo několik rodin s malými dětmi, aby se se svými vydesignovanými kočárky vydaly jinam.

„Jelle!“ zachechtala se.

Pärt se odlepil ode zdi. Děje se něco? Znal Veřin temperament.

O Jellem toho tolik nevěděl. Říkalo se, že pochází z nějakého vzdálenějšího ostrova při pobřeží. Z Rödlögy, tvrdil někdo. Jelle je syn lovce tuleňů! Ale říkalo se toho tolik a jen málo z toho byla pravda. Teď stál údajný tuleňář před obchodním domem a měl s Verou nějakou rozepři.

Nebo co to bylo.

„O čem se hádáte?“

„Nehádáme se,“ odpověděla Vera. „S Jellem se nikdy nehádám.

Já říkám, jak se věci mají, a on civí do země. Nemám pravdu?“

Vera se otočila k Jellemu, ale on už tam nebyl. Stačil popojít patnáct metrů. Nechtěl se s Verou hádat o Bensemanovo místo.

Kašlal vlastně úplně na to, kde Vera časopisy prodávala. To je čistě její věc.

Bylo mu šestapadesát a kašlal v podstatě na všechno.

*

Olivia ujížděla autem letním podvečerem, byla na cestě na Södermalm. Za sebou měla náročný den. Ráno začalo mizerně, jako obyčejně tlachala s Ulfem Molinem a pak našla tu nevyřešenou vraždu. Která ji začala zajímat. Z několika důvodů. Jak osobních, tak jiných.

Hodiny strávené v Královské knihovně tomu ničeho neubraly.

Jak se to najednou všechno semlelo, pomyslela si. Nic takového neplánovala. Brzy mělo přijít letní volno, po drsném, intenzivním období, kdy přes týden chodila do školy a o víkendech pracovala ve vazební věznici Kronobergshäktet. Pak si chtěla dát oddech. Podařilo se jí ušetřit trochu peněz, se kterými se nějakou dobu mohla držet nad vodou. Jedním z plánů byl zájezd na poslední chvíli. Navíc skoro rok neměla sex. I s tím chtěla něco udělat.

A teď přijde tohle?

Neměla by teda tu školní práci vynechat? Byla přece dobrovolná.

Vtom zavolala Lenni.

„Ano?“

Lenni byla její nejlepší kamarádka už od gymnázia. Holka, která proplouvala životem a zoufale hledala něco, čeho by se chytla, aby se nepotopila. Která vždycky chtěla do města, aby viděla, jak se věci mají, protože se bála, že by jí něco uniklo. Teď dala dohromady čtyři další kámošky, aby nepropásla Jakoba, který ji právě zajímal. Na Facebooku se dočetla, že se večer chystá do Strandu v Hornstullu.

„Musíš vyrazit s náma! Bude to výborný! Sejdeme se u Lollo v osm a…“

„Lenni.“

„Ano?“

„To nepůjde, musím… mám práci do školy, musím na ní večer dělat.“

„Ale jde i Jakobův kámoš Erik, několikrát se po tobě ptal! A ten je tak pěknej! Pro tebe úplně ideální!“

„Jenže já fakt nemůžu.“

„Ty jsi vážně děsná, Oli! Měla by sis fakt zašukat, abys přišla zase do formy!“

„Někdy jindy.“

„To teď říkáš pořád! Ale nesváděj to pak na mě, až ti něco uteče!“

„Slibuju. Doufám, že ti to s Jakobem klapne!“

„Jo, drž mi palce! Ahoj!“

Olivia už jí nestihla odpovědět, Lenni zavěsila. Byla na cestě někam jinam, někam, kde se něco děje.

Proč vlastně odmítla? Vždyť se přece sama v myšlenkách zabývala kluky, zrovna když Lenni zavolala. Je už prostě vážně tak děsná, jak tvrdila Lenni? Práce do školy?

Proč se s ní vytasila?

Olivia naplnila misku kočičím žrádlem a vyčistila kočičí záchod.

Pak se ponořila do práce s laptopem. Vlastně měla spíš chuť se vykoupat, ale odtok byl něčím ucpaný, takže kdyby ho chtěla vyčistit, zatopila by podlahu a do toho se nemohla pustit teď hned. Vrhne se na to druhý den. Má to na „seznamu úkolů na zítra“.

Na seznamu, který před sebou šikovně tlačila skoro celé jaro.

Teď si otevřela Google Earth.

Nordkoster.

Stále ji fascinovala možnost sedět doma před obrazovkou a přitom se moct snést skoro na úroveň oken budov a domovů po celém světě. Vždycky když si otevřela tuhle stránku, měla pocit, že někoho špehuje. Málem jako nějaký šmírák.

Ale tentokrát si povšimla, že se v ní rozechvělo několik dalších pocitů. Čím víc si přibližovala ostrov, krajinu, cesty, domy, čím blíž se dostávala k cíli, tím víc pocity zesilovaly. A pak byla tam.

Nad zátokami Hasslevikarna.

Na severní části ostrova.

Je to skoro jako nějaký malý záliv, pomyslela si. Zkusila se dostat co možná nejblíž. Bylo to dost blízko. Viděla písečné duny nahoře, viděla pláž. Pláž, kde zakopali tu těhotnou ženu. Ležela před ní, na obrazovce.

Šedá, zrnitá.

Okamžitě si začala představovat, kde se to asi tak mohlo stát.

Kde ji zakopali?

Bylo to tady?

Nebo tamhle?

Kde se našel ten kabát?

A kde seděl ten malý kluk, který všechno viděl? Bylo to na útesech na západní straně od pláže? Nebo na východní? Na okraji lesa, dál od moře?

Najednou si uvědomila, že ji začíná štvát, že se nemůže přiblížit ještě víc. Až dolů. Skoro se postavit nohama na pláž.

Být tam.

Jenže to nemohla a nedostala se tam blíž než takhle. Povolila.

Teď by si mohla dopřát pivo. Se kterým ji Ulf už otravoval několikrát. Ale ona si ho dá sama doma, aniž by se musela družit se spolužáky v hospodském prostředí.

O samotě.

Olivia si to jako single užívala. Byla to její vědomá volba. S kluky nikdy problémy neměla, naopak. Po celou dobu, kdy vyrůstala, jí něco dávalo najevo, že je atraktivní. Nejdřív všechny ty roztomilé fotky maličké holčičky a Arnova záplava prázdninových filmů s Olinkou jako ústředním námětem. Potom všechny ty pohledy, když vykročila do velkého světa. Jednu dobu si hrála tak, že si nasadila sluneční brýle a sledovala všechny kluky, které potkala. Jak ji jejich pohledy pronásledovaly, kamkoli šla, a nepouštěly ji, dokud je neminula. Rychle ji to unavilo.

Uvědomovala si, kdo je a co má. V téhle oblasti. Dodávalo jí to jistotu.

Nemusela se vydávat na lov.

Jako Lenni.

Olivia měla mámu a svůj byteček. Dva bíle vymalované pokoje s prkennou podlahou. Vlastně ne svůj, pronajímala si ho z druhé ruky od bratrance, který pracoval pro Švédskou obchodní radu v Jižní Africe. Měl by tam zůstat dva roky. Do té doby tu bude bydlet ona. Obklopená jeho nábytkem. Každá sranda něco stojí.

A pak měla Elvise. Kocoura, který jí zůstal po intenzivním vztahu s jedním sexy Jamajčanem. S klukem, na kterého narazila v Nova Baru ve Sk?negatan. Zpočátku ji překvapivě rajcoval a pak se do něj zamilovala.

Pro něj měla obrácenou verzi.

Skoro rok spolu cestovali, smáli se a souložili a on se pak potkal s kamarádkou z místa, odkud pocházel. Přesně tak to řekl. Která byla alergická na kočky. A tak kocour zůstal ve Sk?negatan.

Když se Jamajčan odstěhoval, překřtila ho na Elvise. On mu říkal Ras Tafari, podle jména Haile Selassieho ze třicátých let.

Elvis jí byl po chuti víc.

Teď kocoura milovala skoro stejně jako mustanga.

Obrátila do sebe pivo.

Bylo dobré.

Když se chystala otevřít druhé, všimla si, že má vysoký obsah alkoholu, a uvědomila si, že neobědvala. A ani nevečeřela. Když se do něčeho pustila, mělo jídlo nízkou prioritu. Teď cítila, že by potřebovala něco málo do žaludku, aby přebila nepatrné vzpouzení uvnitř v mozku. Neměla by seběhnout pro pizzu?

Ne.

Trocha vzpouzení může být jen příjemná.

Vzala si s sebou pivo do malé ložnice a svalila se na postel. Na stěně visela uprostřed podlouhlá šedobílá dřevěná maska. Jeden z předmětů, které si bratranec přivezl z Afriky. Ještě pořád se nerozhodla, jestli se jí má líbit nebo ne. Občas přicházely noci, kdy se probudila z nějakého děsivého snu a viděla, jak se na ni z bílých úst masky odráží měsíční světlo. To nebylo vůbec příjemné.

Olivia se zadívala ke stropu a najednou si uvědomila, že několik hodin už neměla v ruce mobil. Nebylo to u ní obvyklé. Přístroj byl součástí Oliviiny výbavy. Když ho neměla někde v kapse, cítila se jako bez oblečení. Teď ho vyndala a zapnula. Zkontrolovala mail, esemesky a diář a pustila si webovou verzi Švédské televize, SVT Play. Trocha zpráv, než odpadne, bude perfektní!

„Ale jak tedy chcete zareagovat?“

„O tom tady a teď mluvit nemůžu.“

Člověk, který o něčem nemohl mluvit tady a teď, ve zpravodajské relaci, se jmenoval Rune Forss, byl to komisař stockholmské policie, bylo mu něco přes padesát let. Dostal na starost ty děsné případy napadení lidí bez domova. Úkol, kvůli kterému Forss zřejmě nebude skákat radostí do stropu, pomyslela si.

Vypadal, že patří do staré školy. Té staré školy, kde se hlásalo, že lidé si za to, do jaké situace se dostanou, můžou sami. Jak v dobrém, tak ve zlém. Zvlášť když se jednalo o švindl a ještě spíš když se jednalo o osoby, které se nedokázaly vzchopit, sehnat si práci a chovat se jako všichni ostatní.

Mohly to klást z velké části za vinu samy sobě.

To byl postoj, který se určitě nevyučoval na Policejní akademii, ale o kterém všichni věděli, že ho někteří zastávají. Několik Oliviiných spolužáků už se nakazilo stejným žargonem.

„Nemá policie v plánu lidi bez domova infiltrovat?“

„Infiltrovat?“

„Ano. Vydávat se za bezdomovce. Aby pochytala pachatele.“

Když Rune Forss otázku pochopil, vypadalo to, že jen těžko skrývá úsměv.

„Ne.“

Olivia zaklapla mobil.

*

V laskavém líčení by u lůžka těžce zraněného muže seděla na prosté židli jedna z bezdomovkyň. Rukama by přejížděla po jeho pokrývce a pokoušela se mu dodat trochu křehké útěchy.

Ale v pravdivém líčení, v tom, které zachycuje, co se opravdu stalo, personál nemocnice zavolal ostrahu už v okamžiku, kdy si to Zaslepená Vera hasila halou k výtahům. Ochranka ji dostihla v chodbě kousek před Bensemanovým pokojem.

„Sem nesmíte!“

„Proč jako? Chci jenom pozdravit kámoše, kterej…“

„Půjdete s náma!“

A tak Veru vykázali.

Což je přikrášlený popis toho, jak příslušníci ostrahy zbytečně brutálním a velmi nepříjemným způsobem odvedli kňourající Veru před zaraženými lidmi celou velkou nemocniční halou a víceméně ji vyhodili na ulici. Navzdory tomu, že se dovolávala všech svých lidských práv. V její vlastní verzi a ve vlastním podání.

Šup s ní ven.

Do letní noci.

A tam začala její dlouhá pouť ke karavanu v Bezejmenném lese v Solně.

O samotě.

Nocí, kterou se pohybovali násilničtí mladíci, a kdy Rune Forss usnul na břiše.

Žena, která si právě do úst vložila kousek princeznina dortu, měla ostré, rudě namalované rty, šedé vlasy upravené do vysokého, přepečlivého účesu a objem. Jak jednou poznamenal její muž: „Moje manželka má objem.“ Což znamenalo, že byla hodně korpulentní. Skutečnost, která ji trápila ve vlnách, jednou ano, jindy ne. V období útrap se ten objem pokoušela zmenšit, se sotva znatelnými výsledky. Ve druhých obdobích si užívala to, čím byla. Teď seděla ve své rozlehlé služební místnosti v budově C Švédské kriminální policie a potají jedla dort. Na půl ucha sledovala rozhlasové zprávy. Podnik jménem MWM, Magnuson World Mining, byl právě zvolen švédskou společností roku s působením v zahraničí.

„Tato zpráva se dnes setkala s mohutnými protesty z mnoha odlišných stran. Na podnik se snáší velká vlna kritiky za jeho metody ve spojitosti s těžbou coltanu v Kongu. Na kritiku odpověděl ředitel podniku Bertil Magnuson následovně.“

Žena s pusou plnou dortu rádio vypnula. Jméno Bertila Magnusona znala ve spojitosti s jedním zmizením v osmdesátých letech.

Očima zalétla k podobence, která stála na okraji psacího stolu.

Její nejmladší dcera Jolene. Dívka se na ni smála podivným úsměvem a nevyzpytatelnýma očima. Měla Downův syndrom a bylo jí devatenáct. Milovaná Jolene, pomyslela si, kam tě jen život zanese? Natahovala se po posledním kousku dortu, když někdo zaklepal na dveře. Rychle dort schovala za několik šanonů stojících na stole a otočila se.

„Dále!“

Dveře se otevřely a dovnitř nakoukla mladá žena. Pohled jejího levého oka nebyl tak docela rovnoběžný s pohledem pravého, trochu šilhala, vlasy měla svázané do umného černého uzlu.

„Mette Olsäterová?“ zeptal se uzel.

„O co jde?“

„Můžu dál?“

„O co jde?“

Uzel zřejmě nevěděl, jestli to znamená, že může vstoupit, nebo naopak. Zůstala stát v pootevřených dveřích.

„Jmenuju se Olivia Rönningová a chodím na Policejní akademii.

Hledám Toma Stiltona.“

„Z jakého důvodu?“

„Dělám na jedné školní práci o případu, který vedl, a potřebovala bych se ho zeptat na pár věcí.“

„Který případ to je?“

„Vražda na Nordkosteru, 1987.“

„Pojďte dál.“

Olivia vešla dovnitř a zavřela za sebou. Kousek od stolu Olsäterové stála židle, ale Olivia se neodvážila posadit. Bez vyzvání.

Žena za stolem nebyla jenom výrazně tlustá, ale taky měla očividnou autoritu.

Kriminální komisařka.

„Řekněte mi něco o té školní práci.“

„Máme za úkol se podívat na stará vyšetřování vražd a zjistit, co jiného by se dalo udělat dneska, s moderními metodami.“

„Trénink na odložených případech?“

„Něco takového.“

Rozhostilo se ticho. Mette zašilhala po kousku dortu. Věděla, že by ho nedokázala zakrýt, kdyby mladé dámě dovolila posadit se na židli, a tak ji nechala stát.

„Stilton od policie odešel,“ řekla jenom.

„Aha, dobrá. A kdy?“

„Je to relevantní?“

„Ne, já… možná by mi ale přesto mohl na něco odpovědět?

I když odešel. Proč vlastně?“

„Z osobních důvodů.“

„Co dělá teď?“

„To netuším.“

Jako ozvěna ?keho Gustafssona, pomyslela si Olivia.

„Nevíte, kde bych ho mohla zastihnout?“

„Ne.“

Mette Olsäterová se nehybným pohledem dívala na Olivii. Se zřejmým důrazem. Z její strany byl rozhovor u konce.

„Stejně děkuju,“ řekla Olivia.

Než se vydala ke dveřím, takřka neznatelně se uklonila. Když jimi procházela, otočila se k Mette.

„Máte na krku trošičku šlehačky nebo něčeho takového.“

A pak za sebou rychle zavřela.

Mette si stejně rychle přejela rukou po hrdle a maličkatý kousíček smetla.

Rozzlobeně.

Ale i trochu vesele: tomu se M?rten, její muž, večer zasměje.

Miloval trapné situace.

Už míň zábavné bylo pátrání téhleté Rönningové po Tomovi.

Sice ho nenajde, ale jen to, že zmínila jeho jméno, se dotklo určité části Mettina nitra.

Neměla ráda, když se jí tam něco dotýkalo.

Mette byla analyticky založena. Vynikající vyšetřovatelka s nadupaným intelektem a impozantní schopností dělat víc věcí najednou.

Nebylo to chvástání, jednalo se o fakta, která jí zaručila pozici, kterou dnes zastávala. Pozici jedné z nejzkušenějších vyšetřovatelek vražd. Byla to žena, která si zachovávala ledově chladnou hlavu, zatímco měkčí kolegové se topili v nerelevantních emocích.

To se Mette nestávalo nikdy.

Ale měla nitro, kterého bylo snadné se hluboce dotknout. Při zvláštních příležitostech. Ty příležitosti skoro vždycky zahrnovaly Toma Stiltona.

Olivia odešla z Mettiny kanceláře s pocitem… čeho vlastně? Nevěděla přesně. Jako by tu ženu dotaz na Toma Stiltona vyvedl z rovnováhy. Proč ale? Vedl vyšetřování vraždy na Nordkosteru před řádkou let a od té doby byl případ odložen. A teď už není ve službě. Super. Taky může po tomhle Stiltonovi pátrat na vlastní pěst. Nebo se na případ vykašlat, kdyžto teď má být tak komplikované. Jenže to neudělá. Ještě ne. To by bylo moc lehké.

Pořád existují další způsoby, jak získat informace, zvlášť když je ještě na policii.

Jedním z nich byl Verner Brost.

A teď se napůl rozběhla bezpohlavní chodbou policejní budovy, sedm metrů za ním.

„Promiňte!“

Muž Trochu zpomalil. Bylo mu těsně pod šedesát a mířil na lehký pozdní oběd. Nezdál se být v nejlepší náladě.

„Ano?“

„Olivia Rönningová.“

Olivia ho dohnala a natáhla ruku. Vždycky měla pevný stisk.

A nesnášela, když do ruky dostane vlažnou rybu. Verner Brost takovou měl. Navíc to byl čerstvě jmenovaný šéf stockholmské skupiny pro odložené případy. Zkušený vyšetřovatel, obrněný dostatečně silnou vrstvou cynismu a nefalšovanou loajalitou, kolem a kolem vzato dobrý policista.

„Jen bych se ráda dozvěděla, jestli nějak děláte na tom případu z pláže.“

„Na jakém případu z pláže?“

„Vražda na Nordkosteru, 1987.“

„Ne.“

„Znáte ten případ?“

Brost se zadíval na mladou, prudkou ženu.

„Ano, znám ho.“

Olivia jeho zřetelně úsečný tón schválně nevzala na vědomí.

„Proč ho nemáte na agendě?“

„Není realizovatelný.“

„…realizovatelný? Jak to myslíte?“

„Už jste obědvala, slečno?“

„Co když ne?“

„Ani já ne.“

Verner Brost se obrátil na podpatku a namířil si to ke kantýně Švestka v policejní budově.

Nevytahuj se se svou hodností, pomyslela si slečna Olivia a cítila stejnou povýšeneckou shovívavost, jako by k tomu měla nějaké oprávnění.

Není realizovatelný?

„Co jste myslel tím ‚není realizovatelný‘?“

Olivia zatím Brosta následovala ve vzdálenosti několika kroků.

Došel do kantýny a na tác si dal jídlo a lehké pivo, aniž by zpomalil. Teď seděl za menším stolkem a jedl s nejvyšším možným soustředěním. Olivia se posadila naproti.

Vzápětí pochopila, že tenhle člověk se přišel jen rychle nasytit.

Bílkoviny, kalorie, cukr v krvi. Šlo mu jen o nutný přísun živin.

Chvilku se svou replikou čekala.

Nemusela čekat moc dlouho. Brost dokončil příjem potravy pozoruhodně brzy a opřel se v židli s rychlým, nenápadným odříhnutím mezi rty.

„Co jste myslel tím ‚není realizovatelný‘?“ zeptala se znovu.

„Myslel jsem tím, že nemáme předpoklady k tomu, abychom případ otevřeli znovu,“ odpověděl Brost.

„Proč?“

„Jaké máte zkušenosti?“

„Chodím do posledního ročníku na Policejní akademii.“

„Takže bez zkušeností.“

Ale kdyžto říkal, usmál se. Žaludek dostal svoje. Teď se mohl soustředit na kratší rozhovor. Možná by ji mohl pozvat na mátový koláč ke kávě.

„K tomu, abychom otevřeli případ, musíme předpokládat, že lze aplikovat něco z toho, co se nedalo udělat dříve.“

„DNA? Geografickou analýzu? Nová svědectví?“

Úplně bez zkušeností není, pomyslel si Brost.

„Něco takového, nebo nějaké nové technické důkazy, nebo to, že narazíme na něco, co nám při starém vyšetřování uniklo.“

„Ale to se ještě v případě té vraždy na pláži nestalo?“

„Ne.“

Brost se shovívavě usmál. Olivia úsměv opětovala.

„Nedáte si kávu?“ zeptala se.

„S radostí.“

„Něco k ní?“

„Skvělý by byl mátový koláč.“

Olivia byla rychle zpátky. S další otázkou se vytasila ještě předtím, než káva přistála na stole.

„Ten případ vedl Tom Stilton, že?“

„Ano.“

„Nevíte, kde bych ho mohla zastihnout?“

„U policie skončil, je to už hodně let.“

„To vím, ale není ve Stockholmu?“

„Nevím, jednu dobu se říkalo, že se chystá do zahraničí.“

„Aha… škoda… tak to bude asi dost těžké ho kontaktovat.“

„To určitě.“

„Proč skončil? Přece nebyl tak starý, nebo ano?“

„Ne.“

Olivia viděla, že Brost si míchá kávu se zřejmým úmyslem vyhnout se jejímu pohledu.

„Tak proč skončil?“

„Z osobních důvodů.“

Tady bych měla přestat, pomyslela si Olivia. Do soukromí by se opravdu nikomu plést neměla. Její školní práce se to netýká, ani co by se za nehet vešlo.

Jenže Olivia byla Olivia.

„Jaký byl koláč?“ zeptala se.

„Výborný.“

„Jaké osobní důvody měl?“

„Nevíte, co znamená slovo osobní?“

Tak výborný zas ten mátový koláč zřejmě nebyl, napadlo ji.

Olivia odešla z policejní budovy v Polhemsgatan dost podrážděná.

Nelíbilo se jí, jak to skončilo. Posadila se do auta, vytáhla laptop, zapnula vyhledávání a napsala tam: „Tom Stilton.“

Vynořilo se několik článků. Všechny souvisely s policií, až na jeden. Na reportáž požáru na ropné plošině v norských vodách, rok 1975. Jeden mladý Švéd vykonal odvážný čin a zachránil životy tří norských ropných těžařů. Ten Švéd se jmenoval Tom Stilton a bylo mu jednadvacet. Olivia si článek uložila. Pak začala hledat osobní informace.

O dvacet minut později už to chtěla vzdát.

Propátrala telefonní seznam. Žádný Tom Stilton. Další hledání měla stejný výsledek: nic nenalezeno. Ani na narozeninové stránce birthday.se. Z rozmaru ještě prošla i registr vozidel.

Totéž.

Ten člověk neexistoval.

Možná se odstěhoval do zahraničí? Jak se zmínil Brost? Je usazený v Thajsku s koktejlem a chlubí se dávným vyšetřováním vražd před několika podroušenými barbínami? Nebo má možná jiné sklony?

Homosexuál?

To ne.

Přinejmenším ne v minulosti. Deset let byl ženatý s jednou a tou samou ženou. S Marianne Boglundovou, všeobecnou forenzní specialistkou, což je zvláštní druh kriminálního technika.

To mohla Olivia konstatovat, když nakonec Stiltona našla v manželském registru daňového úřadu.

Tam figuroval.

Na adrese bez telefonního čísla.

Adresu si zapsala.

*

Skoro na druhé straně zeměkoule, ve vesničce na pobřeží Kostariky, seděl starší muž a lakoval si nehty. Byl usazený na verandě u velmi pozoruhodného domu a jmenoval se Bosques Rodriguez.

Z toho místa bylo jedním směrem vidět moře a z druhé strany šplhal do horského úbočí tropický deštný prales. Bosques tu prožil celý život, na stejném místě, ve stejném pozoruhodném domě. V minulosti mu lidé říkali „Starý majitel baru z Cabuyi“. Nevěděl, jak mu říkají teď. Do Santa Teresy, kde svůj starý bar měl, se vypravil zřídka. Byl toho názoru, že to místo ztratilo duši. Mělo to co do činění se surfaři a všemi turisty, kteří se sem cpou a nafukujou ceny všeho, co bylo možné nafouknout.

Včetně vody.

Bosques se pousmál.

Cizinci pili jen vodu z pet lahví, které si kupovali za nestoudné peníze a potom vyhazovali. Pak vylepovali plakáty, na kterých všechny vyzývali k tomu, aby chránili životní prostředí.

Ten mohutný Švéd z Mal Pais ale takový není, pomyslel si Bosques.

Vůbec ne.

Dva malí kluci seděli mlčky v písku pod větrem poničenou palmou, zády k Tichému oceánu. Kousek od nich se uvelebil muž se zavřeným laptopem na klíně. Byl opřený v jednoduchém bambusovém křesle před nízkým domem s odlupující se modrozelenou omítkou, svého druhu restaurací, kde se v nepravidelnou otevírací dobu prodávaly čerstvě ulovené ryby a alkohol.

Právě teď bylo zavřeno.

Kluci toho muže znali. Byl to jeden z jejich sousedů. Vždycky na ně byl hodný, hrál si a potápěl se s nimi, když hledali mušle.

Muž byl do pasu nahý a měl na sobě tenké světlé šortky. Byl naboso.

Měl lesklé světlé vlasy a po dohněda opálených tvářích se mu kutálely slzy.

„Ten velkej Švéd brečí,“ zašeptal jeden chlapec.

Hlasem, který se ztratil ve vlažném větru. Druhý kluk přikývl.

Muž s laptopem plakal. A plakal už několik hodin. Nejdřív nahoře ve svém domě ve vesnici, nad ránem, pak potřeboval na vzduch a sešel k pláži. Teď seděl s obličejem obráceným k Tichému oceánu.

A dál plakal.

Už před řádkou let zakotvil tady, v Mal Pais, na kostarickém poloostrově Nicoya. Několik domů podél prašné pobřežní cesty.

Na jedné straně moře, na druhé deštný prales. Jižně odsud nic, na sever Playa Carmen, Santa Teresa a několik dalších vesniček.

Všechny vyhledávané batůžkáři. Fantastické dlouhé surfovací pláže, levné ubytování a ještě levnější jídlo.

A nikdo se po vás neptá.

Ideální, myslel si tehdy. Když se člověk chce ztratit. Nebo začít znovu.

Neznámý.

Pod jménem Dan Nilsson.

S rezervním kapitálem, který ho sotva udržel nad vodou, než mu nabídli, že se může stát průvodcem v nedaleké přírodní rezervaci. Cabo Blanco. Přišlo mu to velmi vhod. Svou čtyřkolkou tam byl za půl hodiny a díky slušným jazykovým znalostem se mohl postarat o většinu turistů, kteří sem dorazili. Zpočátku jich nebylo moc, poslední roky jich přibylo a dneska už jich je tolik, že má plno práce čtyři dny v týdnu. Zbývající tři dny trávil s místními. Nikdy s turisty nebo surfaři. Nebyl žádný milovník vody, ani ho nezajímala tráva. Byl velmi skromný, v mnoha ohledech téměř nicotný člověk s minulostí, která měla zůstat minulostí.

Mohl by se propašovat do jakékoli knihy Grahama Greena.

Teď seděl na bambusové židli s laptopem na klíně a plakal.

Dva znepokojení kluci o kousek dál neměli tušení, proč je mohutný Švéd tak smutný.

„Zeptáme se, co se děje?“

„Ne.“

„Třeba ztratil něco, co mu můžeme pomoct najít.“

Neztratil.

Naopak, došel k jistému závěru. Konečně. V slzách došel k závěru, o kterém si nikdy nemyslel, že by k němu potřeboval dojít.

Vůbec někdy. Teď se mu to podařilo.

Zvedl se.

Nejdřív vyndal pistoli, Sig Sauer. Potěžkal si ji v ruce a zašilhal k oknu. Nechtěl, aby ji kluci viděli. Věděl, že šli za ním, drželi se zpátky. To dělali vždycky. Teď seděli v křoví venku a čekali.

Nechal ruku s pistolí klesnout a přešel do ložnice, kde zavřel okenice. S jistou námahou kousek odstrčil dřevěnou postel a odkryl tak kamennou dlažbu. Jedna dlaždice byla volná, tu zvedl.

Pod ní ležela kožená kabela. Vzal ji do ruky, do prázdné přihrádky vložil pistoli a pak vrátil dlaždici na místo. Všiml si, že jedná přesně, efektivně. Věděl, že si nemůže dovolit vyjít ze cviku, dlouze se rozmýšlet a riskovat, že bude litovat. Kabelu vzal s sebou do obýváku, přešel k tiskárně a zvedl papír formátu A4.

Hustě popsaný. Uložil ho do tašky.

Už tam několik věcí měl.

Když vycházel z domu, slunce už přešlo nad stromy a ozařovalo jeho jednoduchou verandu. Houpací síť se zachvívala v suché bríze a on si uvědomil, že cestou se bude prášit. Pořádně.

Nenápadně se rozhlédl po chlapcích. Byli pryč. Nebo schovaní.

Jednou na ně narazil pod dekou na druhé straně domu. Myslel si tehdy, že se tam pod deku s určitou obezřetností vkradl velký leguán.

„Co to tu provádíte?“

„Hrajeme si na leguány!“

Posadil se na svoji čtyřkolku, s kabelou v jedné ruce, a sjel na cestu. Měl namířeno do Cabuyi, nedaleké vesnice.

Navštíví přítele.

Existovaly domy jistého charakteru a existovaly i jiné domy, jako ten Bosquesův. Ten jeho byl jediný exemplář svého druhu. Původně se jednalo o dřevěnou rybářskou chatrč, kterou sroubil dohromady Bosquesův otec už před celými věky. Měla dva malé pokoje. Pak se rodina Rodriguezova rozpínala, přímo doslova, a pro každé další dítě tatínek Rodriguez trval na přístavbě. A tak se postupně zásoby pořádného stavebního materiálu ztenčovaly a tatínek improvizoval, jak tomu říkal. Stavěl pomocí všeho, co mu přišlo pod ruku. Byly to plechy, laminátové desky a pletiva z různých materiálů. Často náplavové dřevo a části ztroskotané rybářské lodi. Příď si tatínek Rodriguez vyhradil pro sebe. Takové vybočení na jižní straně, kam se mohl s určitou námahou vtěsnat a ztratit se v tom či onom špatném likéru a číst Castanedu.

Ale to byl tatínek.

Rodriguez junior, Bosques, postupně v domě osaměl. Jeho sexuální sklony mu neumožnily přivést na svět děti a jeho poslední milenec zemřel před několika lety.

Bosquesovi už bylo dvaasedmdesát a po mnoho let neslyšel cikády.

Ale měl dobrého přítele.

„Co chceš, abych s tou kabelou udělal?“ zeptal se.

„Předáš ji Gilbertovi Lluvisiovi.“

„I když je to policajt?“

„Právě proto,“ řekl Dan Nilsson. „Spoléhám se na něj. On se spoléhá na mě. Často. Pokud se nevrátím do prvního července, předáš ji Lluvisiovi.“

„Co s ní bude dělat?“

„Dohlédne na to, aby ji dostala švédská policie.“

„To udělá jak?“

„Je to napsáno na papíru uvnitř.“

„Dobře.“

Bosques nalil trochu rumu do Nilssonovy sklenky. Seděli na něčem, co by se při nedostatku relevantních stavebních termínů muselo označit jako veranda, na přední straně onoho pozoruhodného domu.

Nilsson už ze sebe spláchl nejhorší prach z cesty vlažnou vodou. Teď se oháněl po obtížném hmyzu a převaloval v ústech rum. Byl to, jak bylo řečeno, velmi skromný muž a Bosques se trochu zarazil, když se ho předtím Nilsson zeptal, jestli nemá doma nějaký rum. Díval se teď na velkého Švéda s jistou zvědavostí. Jednalo se o nezvyklou situaci. Nejen kvůli rumu, mělo to co do činění s celým Švédovým rozpoložením. Znal ho od prvního dne, kdy do těchhle končin přišel. Nilsson si pronajal dům jeho sestry v Mal Pais a postupně ho od ní odkoupil. To byl začátek dlouhého a těsného vztahu. Bosquesovy sexuální sklony se nikdy na Nilssona nepřenesly, v tom to nespočívalo. Ve Švédově přístupu se naopak nacházelo něco, co Bosquese těšilo.

Hodně.

Nilsson nebral nic jako samozřejmost.

Ani Bosques ne. Různé okolnosti ho naučily být opatrný ve vztahu k tomu, co se právě nabízelo. Najednou to bylo vždycky pryč. Kdyžto člověk má, je dobře, pak to zmizí.

Jako Nilsson.

Byl tady. To bylo dobře. Co když tu najednou nebude? pomyslel si Bosques náhle.

„Stalo se něco?“

„Ano.“

„Chceš mi o tom říct?“

„Ne.“

Dan Nilsson se zvedl a podíval se na Bosquese.

„Díky za rum.“

„De nada.“

Nilsson zůstal stát před Bosquesem. Tak dlouho, že měl pocit, že se taky musí zvednout, a když to udělal, Nilsson ho objal.

Objetí to bylo krátké, takové, které si mnozí muži rychle odbudou, když se mají rozejít, a na tomhle bylo zvláštní hlavně to, že se předtím nikdy neobjali.

A už se nikdy neobejmou.

Rádio měla Zaslepená Vera. Malý tranzistor, který našla mezi odpadky v Döbelnsgatan, s anténou a vším ostatním. Mělo rozbitý kryt, ale bylo funkční. Teď jejich tlupa seděla v parku Glasbl?sar a poslouchali Radioskuggu, vlastní rozhlasový pořad bezdomovců, který se vysílal hodinu v týdnu. Příspěvek se týkal posledních násilných činů. V přijímači trochu praskalo, ale všichni věděli, o co se jedná. Benseman. Trashkick. A že se kolem potlouká několik sadistů a hledá novou oběť.

Mezi nimi.

Chtěli je zmlátit a výsledek vyvěsit na net.

Nic příjemného.

„Musíme držet pospolu!“

To zvolala Muriel. Píchla si něco na uvolnění a myslela si, že by mohla zaujmout stanovisko. Pärt a ti čtyři ostatní, kteří seděli na lavičkách, se na ni podívali. Držet pospolu? Jak to myslí?

„Jak jako držet pospolu?“

„Bejt dohromady! Aby nemohli… aby nikdo nezůstal sám a oni se na něj nevrhli… osamělýho…“

Když se na ni všichni zadívali, Muriel rychle ztišila hlas. Sklopila oči k štěrku na zemi. Vera přešla k ní a pohladila ji po rozcuchaných vlasech.

„Správná úvaha, Muriel, nesmíme zůstat o samotě. Když zůstaneme sami, dostaneme strach a oni to hned vycítěj. Jsou jako psi. Vyčenichají ty, co se bojej, a sejmou je.“

„Přesně.“

Muriel trochu zvedla hlavu. V nějaké jiné době by ráda měla Veru za mámu. Mámu, která ji hladí po vlasech a staví se za ni, když se ostatní dívají. Kterou nikdy neměla.

Teď už bylo příliš pozdě.

Teď už je moc pozdě skoro na všechno, pomyslela si Muriel.

„Slyšeli jste, že ten polda dal dohromady nějakou skupinu, která si má ty svině podat?“

Vera se rozhlédla kolem a viděla, že několik lidí přikývlo. Bez většího nadšení. Všichni na lavičkách měli s tím poldou své osobní zkušenosti, z minula i ze současnosti, a žádná z nich nadšení nevzbuzovala. Tomu, že se zapojí víc, než jak bylo pro ochranu bezdomovců masmediálně nezbytné, nevěřil nikdo ani nanosekundu.

Věděli, kde stojí na žebříčku priorit, a nebylo to nijak vysoko.

Nebylo to ani dole.

Nacházeli se na zadní straně ubrousku od kebabu, kterým si Rune Forss utíral pusu.

To jim bylo jasné.

*

Sál v Policejní akademii byl skoro plný. Přišel poslední den jarního semestru a spolu s ním návštěva z SKL. Státní kriminální laboratoře v Linköpingu. Přijela na přednášku o forenzní technice a metodice.

Na dlouhou přednášku. S prostorem na dotazy.

„Mluví se o potřebě toho, že bychom měli začít odebírat víc vzorků DNA, jak se na to díváte?“

„Myslíme, že určitě. V Anglii se odebírají vzorky už pachatelům vloupání, kvůli čemuž mají k dispozici obrovský registr DNA.“

„A proč to tak neděláme u nás?“

Zeptal se Ulf, jako obyčejně.

„Problém, pokud se k tomu budeme teď stavět jako k problému, je náš zákon na ochranu osobních údajů. Takový registr nesmíme otevírat.“

„Z jakého důvodu?“

„Z morálních důvodů.“

A tak to šlo dál několik hodin. Když došlo na poslední vývoj v analýze DNA, Olivia ožila. Dokonce položila i jeden dotaz, což Ulf kvitoval letmým úsměvem.

„Je možné potvrdit otcovství tak, že se odebere DNA nenarozenému plodu?“

„Ano.“

Odpověď byla krátká a přišla od jedné přednášející, zrzavé ženy v jednoduše střiženém šedomodrém oblečení. Ženy, která upoutala Oliviinu pozornost už v okamžiku, kdy se představovala.

Jmenovala se Marianne Boglundová a byla to všeobecná forenzní technička v SKL.

Trvalo předtím několik vteřin, než jí to došlo, ale pak se budík dal do zuřivého vyzvánění. To ona byla provdaná za Toma Stiltona.

Teď stála vepředu u pódia.

Olivia přemýšlela o tom, jestli by se neměla pokusit to risknout.

Včera zašla na adresu, která údajně patřila Stiltonovi. Žádný Stilton tam nebydlel.

Rozhodla se to risknout.

Ve čtvrt na tři přednáška skončila. Olivia viděla, jak potom Marianne Boglundová odchází s jejich hlavním instruktorem ?kem Gustafssonem do jeho kanceláře. Sama zůstala na chodbě přede dveřmi a čekala.

A čekala.

Neměla by zaklepat? Nebylo to trochu moc vlezlé? Co kdyby tam souložili?

Zaklepala.

„Ano?“

Olivia otevřela, pozdravila a zeptala se, jestli by nemohla pár minut mluvit s Marianne Boglundovou.

„Vydržte chviličku,“ řekl ?ke.

Olivia přikývla a dveře za sebou zase zavřela. Nesouložili. Jak ji to jen mohlo napadnout? Ze sledování přemíry filmů? Nebo proto, že Boglundová byla na první pohled atraktivní žena a ?ke Gustafsson měl ta svá obočí?

Marianne Boglundová vyšla z místnosti a podala Olivii ruku.

„S čím vám můžu pomoct?“

Měla pevný a suchý stisk, v očích měla velmi strohý výraz.

Sotva se jednalo o ženu, která měla blízko k řešení soukromých záležitostí. Olivia už předem svého rozhodnutí litovala.

„Pokouším se spojit s Tomem Stiltonem,“ řekla.

Ticho. Určitě není nijak přístupná.

„Nemůžu na něj najít adresu, nikdo neví, kde je, tak bych se chtěla zeptat vás, jestli náhodou nevíte, kde bych ho mohla zastihnout.“

„Nevím.“

„Nemohl se odstěhovat do ciziny?“

„To netuším.“

Olivia zlehka přikývla, krátce poděkovala, otočila se a vydala se chodbou pryč. Marianne zůstala stát. Očima sledovala mladou ženu. Najednou udělala pár kroků směrem k ní, ale zarazila se.

Odpověď Marianne Boglundové se Olivii převalovala v hlavě.

Od různých lidí už stejnou odpověď slyšela několikrát. Zřejmě byla adekvátní. Přinejmenším co se týkalo Stiltona. Cítila se trochu zoufalá.

A maličko špinavá.

Vtrhla do cizího soukromí, toho si byla vědoma. Když zmínila Stiltonovo jméno, Boglundové se do očí dostal nějaký střípek.

Střípek, se kterým neměla vůbec nic do činění.

Čeho se vlastně snaží dosáhnout?

„Co máš za lubem?“

Nešlo o vnitřní hlas. Byl to samozřejmě Ulf. Dostihl ji na cestě k autu a trochu se usmál.

„Cože?“

„DNA nenarozeného dítěte? K čemu to potřebuješ vědět?“

„Zvědavče.“

„Je to ten případ na Nordkosteru?“

„Ano.“

„Co se tam stalo?“

„Vražda.“

„To mi je přece jasný.“

A teď už toho víc neřekne, pomyslel si Ulf, jako vždycky.

„Proč jseš vždycky tak strašně tajemná?“ zeptal se.

„Já a tajemná?“

„Jo.“

Olivii to překvapilo. Jak to, nakolik byla otázka osobní, i to, co z ní vyplývalo. Jak jako tajemná?

„Jak to myslíš?“

„Vždycky nějak vyklouzneš, nějak se ti to podaří, máš výmluvu nebo něco…“

„Myslíš to s tím pivem?“

„To taky, ale ty nikdy nejdeš. Ptáš se, odpovídáš a pak odejdeš.“

„No a?“

O co mu jde? Ptám se, odpovídám a odejdu?

„Taková už jsem,“ odpověděla.

„To vidím.“

Teď se mohla zachovat podle svého starého zvyku a vydat se na cestu, ale najednou si vzpomněla na Molina seniora. Ulfův otec Oskar Molin patřil mezi nejvyšší šéfy švédské kriminální policie. Což byla sotva Ulfova chyba. Ze začátku to ale Olivii trochu vadilo. Nechápala přesně proč. Možná proto, že Ulf na tom byl trochu líp než zbytek třídy. Což byla hloupost. Musel dělat stejné věci a dosahovat stejných výsledků jako všichni ostatní. Navíc na něj pravděpodobně vyvíjeli větší tlak doma.

Ale stejně asi bude mít větší šance dostat se nahoru. S tátou, který mohl odvalit z cesty největší balvany.

Vždyť je to fuk.

„Jsi v kontaktu s tátou?“ zeptala se.

„Jo, samozřejmě. Proč tě to zajímá?“

„Hledám jednoho starého kriminalistu, který od policie odešel a o kterém zřejmě nikdo nemá tušení, kde je. Jmenuje se Tom Stilton, nevěděl by o něm táta?“

„Stilton?“

„Ano. Tom.“

„Můžu to zkusit.“

„Díky.“

Olivia nastoupila do auta a vydala se na cestu.

Ulf zůstal stát a lehounce vrtěl hlavou. Je tvrdohlavá. Ne povýšená, ale tvrdohlavá. Drží se zpátky, neustále. Zkoušel už ji vzít na pivo s několika spolužáky, ale ne, vždycky měla výmluvu.

Musí se učit, musí trénovat, musí dělat to, co všichni ostatní musí dělat taky, ale přesto neměla čas na jedno pivo. Trochu tajemná, pomyslel si Ulf. Ale vypadala dobře, maličko šilhala, pěkné plné rty, vždycky rovná záda, nenamalovaná.

Nemínil se vzdát.

*

Neměla to v plánu ani Olivia. AY už se to týkalo případu z pláže nebo zmizelého kriminalisty. Není v tom třeba nějaká souvislost?

Mezi jeho zmizením a případem z pláže? Možná na něco přišel, někdo ho donutil přestat v práci, a tak se stáhl do zahraničí? A proč by to dělal? Přece skončil z osobních důvodů. Měla Boglundová v očích opravdu nějaký střípek?

Olivia si uvědomila, že se nechala unést. To byla nevýhoda toho, že se narodila obdařená fantazií, a toho, že vyrůstala s rodiči, kteří řešili intriky u kuchyňského stolu. Vždycky se pokoušela přijít na nějaké spiknutí. Souvislost.

Záhada, na kterou se může vyspat.

Její bílé auto projelo na Klarastrandsleden. Hudba ve sluchátkách byla tlumená a sugestivní, tentokrát Deportees. Olivia měla moc ráda texty, které něco znamenaly.

Když míjela svah, na kterém žili zdivočelí králíci, maličko se pro sebe usmála. Táta míval ve zvyku tu zpomalit a podívat se na dcerku ve zpětném zrcátku.

„Kolik je jich tu dneska?“

A Olinka počítala jako o život.

„Sedmnáct! Viděla jsem jich sedmnáct!“

Olivia vzpomínku zaplašila a šlápla na plyn. Provoz byl nezvykle slabý. Začaly prázdniny, pomyslela si. Lidi už odjíždějí na venkov. Myšlenkami se zatoulala k letnímu bytu na ostrově Tynningö. Bylo to místo její rodiny, vždycky tam trávila léto, když byla mladší, s Marií a Arnem, ve velice chráněné idyle.

Malé jezero, raci, plavecká škola a vosy.

Teď byl Arne pryč a raci taky. Zbyla jen ona s mámou. A letní byt. Který byl tak silně spojený s Arnovými opravami a rybařením a neustálým vymýšlením všeho možného po večerech. Tam se stával jiným tátou. Tátou své dcery, který měl čas a prostor na všechno, co se nikdy nestihlo v pracovním domě, jak říkala domu v Rotebro, kde vyrůstala. Tam to bylo vždycky rozškatulkované a zarezervované, samé rozhovory a „zrovna teď to nejde, Olivie, uděláme to později“. V letním bytě tomu bylo vždycky naopak.

Jenže Arne teď už nebyl na světě. Jen máma Maria, a to nebylo přesně totéž. Pro ni bylo to místo spíš jen přítěží. Něco, o co se musely celou dobu starat, aby se Arne nestyděl, kdyby to viděl.

Jak by mohl? Vždyť je mrtvý. Nezajímá se o to, že barva na fasádě se odlupuje. Maria zase ano. Olivia se občas domnívala, že to má co do činění s nějakou neurózou. To, že se Maria musela zdržovat na venkově, aby udržela něco jiného v šachu. Možná by to mohla vzít na sebe? Neměla by…

„Ano?“

Zazvonil mobil.

„Ahoj, tady Ulf.“

„Ahoj.“

„Mluvil jsem s taťkou. O tom tvým Stiltonovi.“

„Už?! Fajn. Díky! Co říkal?“

„To netuším… říkal.“

„Aha. Netuší, kde Stilton je?“

„Ne. Ale ten případ na Nordkosteru zná.“

„Hm.“

Rozhostilo se ticho. Olivia vyjížděla na most Centralbron. Co by ještě měla říct? Díky? Za co jako? Za další „To netuším“?

„Stejně děkuju.“

„Není zač. Kdybys ještě s něčím takovým potřebovala pomoct, stačí zavolat.“

Olivia zavěsila.

*

Bosquesova sestra zavezla Dana Nilssona do Paquery, na druhou stranu poloostrova. Pak jel trajektem do Puntaneras, kde si vzal taxi do San José. Drahé, ale chtěl stihnout let.

Z taxíku vystoupil u mezinárodního letiště Juana Santamaríi.

Zavazadla neměl. Bylo horko a vlhko. Na tenké košili se mu dělaly kruhy od potu skoro až k pasu. O kousek dál proudili ven turisti, kteří právě přistáli, a tetelili se nadšením. Kostarika! Konečně jsou tady!

Nilsson vešel do haly.

„Která je to odletová brána?“

„Šest.“

„Kde je tu bezpečnostní kontrola?“

„Tamhle.“

„Díky.“

Vydal se směrem ke kontrole. Touhle cestou nikdy nešel, jen opačným směrem. A už dávno. Teď byl na cestě pryč ze země.

Pokoušel se vydržet v bzučícím úle. Musel. Nesměl přemýšlet.

Najednou nepřemýšlet víc než o jedné fázi. Teď to byla bezpečnostní fáze, pak přišla fáze odletové brány, pak by měl být na palubě. Až se tam dostane, tak se tam dostane. Nehrálo zas až tak velkou roli, kdyby se trochu pomačkal, to on zvládne. Na konci přišla další fáze.

Fáze Švédska.

Zavrtěl se v sedadle na palubě.

Jak se obával, v letadle to na něj dolehlo. Zábrany povolily a minulost se drala ven.

Kousek po kousku.

Když profesionálně milý personál udělal, co měl, a v letadle se konečně zhaslo, Dan Nilsson usnul.

Jak si myslel.

Ale to, co se odehrávalo ve snovém bdění s jeho myslí, se sotva dalo přirovnávat ke spánku. Spíš k mučení. S přísadami, které byly bolestivě konkrétní.

Pláž, vražda, oběť.

Kolem toho se všechno točilo.

A ještě se to točit bude.

*

Olivia se pustila do odtoku v koupelně. S rostoucím znechucením vylovila pomocí kartáčku na zuby a vypůjčeného dlátka několika decimetrový tlustý šedočerný párek. Párek z vlasů, který efektivně ucpával sifon. Ještě víc ji znechutilo, když zjistil a, že část vlasů nejspíš není její. Musely se tam shromažďovat v průběhu mnoha let. Nesla vlasový párek do koše na délku paže a plastový sáček nahoře zatočila, jakmile do něj párek hodila.

Byla přesvědčená, že může ožít.

Teď může otevřít mail.

Spam. Spam. Spam. A pak zazvonil mobil.

Byla to máma Maria.

„Jsi vzhůru?“ zeptala se.

„Je osm třicet.“

„U tebe člověk nikdy neví.“

„Co jsi chtěla?“

„V kolik tě mám zítra vyzvednout?“

„Cože?“

„Koupila jsi krycí pásku?“

Tynningö? Přesně tak! Maria volala před několika dny a vysvětlovala, že je načase postarat se o sluneční stranu, o tu, která dostává nejvíc zabrat. O tu, kterou si Arne opravdu úzkostlivě střežil. Měly ji o víkendu natřít. Nikdy se neptala, jestli Olivia nemá jiné plány. Tak se to v Mariině světě nedělalo, pokud jste byli Mariinou dcerou a Maria měla plány.

O víkendu se bude malovat.

„To nepůjde.“

Olivia bleskurychle pátrala v hlavě po výmluvě, které by se chopila.

„Jak to myslíš? Co prosím tě nepůjde?“

Desetinu vteřiny před svým potenciálním odhalením zahlédla vedle laptopu kompendium. Případ z pláže.

„O víkendu musím jet na Nordkoster.“

„Nordkoster? Co tam budeš dělat?“

„Souvisí to s prací do školy, dělám na jednom úkolu.“

„A nemohla bys to udělat příští týden?“

„Ne, já… už jsem si zarezervovala jízdenku.“

„Možná bys ji mohla…“

„A víš, co je to za úkol?! Vyšetřování vraždy, na kterém pracoval táta! V osmdesátých letech! No není to sranda?!“

„Co je na tom sranda?“

„Že je to stejný případ.“

„Pracoval na spoustě případů.“

„Já vím, ale stejně.“

Zbytek rozhovoru se odehrál celkem rychle. Maria zřejmě pochopila, že Olivii nemůže k cestě na venkov nutit. Tak se zeptala, jak se daří Elvisovi, a zavěsila, jakmile dostala odpověď.

Olivia si rychle na netu otevřela stránky Švédských drah.

*

Jelle se celý den držel od ostatních dál. Prodal několik časopisů.

Zašel do charitativní organizace Ny Gemenskap v Kammakargatan.

Dostal do sebe trochu levné stravy. Vyhýbal se lidem.

Vyhýbal se jim co možná nejčastěji. Kromě Very a možná několika dalších bezdomovců, jinak se vyhýbal kontaktu s ostatními vůbec. Dělal to tak už několik let. Vytvořil si kousek osamění.

Špetku izolace, jak fyzické, tak duševní. Našel vnitřní prázdnotu, ve které se pokoušel zdržovat. Prázdnotu, ze které odčerpal všechno uplynulé. Všechno, co už se stalo a nikdy se nemělo opakovat. Měl psychické problémy a určitou diagnózu, bral léky, aby udržel své psychózy pod kontrolou. Aby mohl aspoň trochu fungovat. Nebo přežívat, myslel si, to spíš. Přenést se od probuzení k usnutí. A mít při tom co možná nejmíň kontaktů s okolním světem.

A co možná nejmíň přemýšlet.

Přemýšlet o tom, kým byl v minulosti. V jiném životě, v jiném vesmíru, než přišel první úder blesku. Který rozbil běžnou existenci a odstartoval řetězovou reakci zhroucení, chaosu a nakonec první psychózy. A pekla, které přišlo po ní. Jak se stal úplně jiným člověkem. Člověkem, který úspěšně a vědomě zpřetrhal všechny sociální sítě, ve kterých byl. Aby mohl klesnout. Povolit.

Všeho se zbavit.

To bylo před šesti lety, objektivně vzato. Pro Jelleho to znamenalo mnohem delší dobu. Každý rok, který uběhl, vymazal veškeré běžné pojetí času. Jelle se nacházel v bezčasém vakuu. Vyzvedával si časopisy, prodával časopisy, někdy jedl, hledal aspoň trochu chráněné místo na spaní. Místo, kde by mohl mít pokoj.

Kde se nikdo nerve, nezpívá, ani nemá velmi obscénní noční můry. Před nějakou dobou narazil na starou kůlnu, částečně zborcenou, v ústraní, kousek za městem.

Tady může umřít, až nadejde čas.

Teď byl na cestě tam.

*

Televizní obrazovka byla umístěná na zdi ve studeně zařízené místnosti. Poměrně velká obrazovka. Dneska se dalo narazit na dvaačtyřicetipalcovou televizi skoro za babku. Zvlášť když si člověk příliš nevybíral místo, kde ji kupuje. Tahle tak koupená byla a dívali se na ni dva mladíci s kapucemi na mikinách. Jeden z nich trochu horečně přepínal mezi různými kanály. Najednou zareagoval ten druhý.

„Sleduj!!“

Díky ovladači se dostali na kanál, kde někdo jakéhosi muže zasypával kopanci.

„To je přece ten zasranej chlap z parku! Kurva, náš film!“

O několik vteřin později se na obrazovce objevila moderátorka pořadu a začala uvádět právě zahájený debatní program.

„Toto byl krátký úryvek z jednoho diskutovaného násilnického filmu na webové stránce Trashkick. Za okamžik o něm budeme mluvit.“

Paží pokynula ke kulisám.

„Přichází známá novinářka, která už mnoho let píše o závažných společenských problémech, o drogách, eskortních službách, nelegálním obchodě… dnes pracuje na sérii článků o násilí páchaném mládeží – Eva Carlsénová!“

Žena, která vstoupila do studia, na sobě měla černé džíny a přes bílé tričko černé sako. Světlé vlasy měla vyčesané nahoru a její vytrénovanou postavu nesly dost vysoké podpatky. Blížila se padesátce a vypadala, že ví, co dělá. Zaujala místo, aniž by se o cokoli snažila.

Carlsénová se opřela ve studiovém křesle.

„Vítejte. Před několika lety jste napsala kritikou velmi dobře přijatou reportážní knihu o takzvaných eskortních službách ve Švédsku, což je krycí jméno pro luxusní prostituci, ale dnes se soustředíte na násilí mezi mládeží. Těmito slovy uvádíte svou sérii článků…“

Moderátorka zvedla nějaké noviny.

„Úzkost je matkou veškerého zla a násilí je volání ztracených dětí o pomoc. Právě úzkost je živnou půdou nesmyslného násilí mladistvých, jehož jsme nyní svědky. Úzkost z vyrůstání ve společnosti, která vás nepotřebuje.“

Moderátorka odložila noviny a zadívala se na Carlsénovou.

„Silná slova. Je to opravdu tak špatné?“

„Jak se to vezme. Když píšu ‚nesmyslné násilí mladistvých‘, narážím samozřejmě na specifické násilí, které páchají specifičtí jedinci v omezeném rozsahu. Není to tak, že by se násilí účastnili všichni mladí lidé obecně, naopak se jedná o poměrně malou skupinu.“

„Ale přesto nás přece všechny šokují filmy, které někdo vyvěsil na internet a na kterých jsou brutálně napadáni lidé bez domova. Kdo za tím stojí?“

„Jsou to v zásadě zraněné děti, ukřivděné děti, děti, které nikdy nedostaly šanci získat empatii kvůli zradě světa dospělých. Te% si ukřivděnost vybíjejí na lidech, které považují za ještě bezcennější než sebe sama, v tomto případě bezdomovce.“

„To jsou ale sračky, co jí lezou z huby!!“

Tak zareagoval mladík ve tmavě zelené mikině. Jeho kamarád se natáhl po dálkovém ovládání.

„Počkej! Chci si to poslechnout.“

Moderátorka na obrazovce mírně zavrtěla hlavou.

„Tak čí je to chyba?“ zeptala se.

„Můžeme za to my všichni,“ odpověděla Carlsénová. „Všichni, kteří jsme byli u toho a vytvořili společnost, v níž můžou mladí lidé skončit mimo všechny záchranné sítě do takové míry, že začnou být nelidští.“

„A jak se to dá napravit, co myslíte? Půjde to vůbec?“

„To je politická otázka, jde o to, jak společnost naloží se svými zdroji.

Já můžu pouze popisovat to, co se děje, proč se to děje a jaké následky z toho plynou.“

„Odporné filmy na internetu?“

„Mimo jiné.“

V tu chvíli mladík stiskl dálkové ovládání. Když ho pokládal na stůl, ukázalo se malé tetování na jeho předloktí.

Dvě písmena v kroužku: KF.

„Jak se ta kráva jmenovala?“ zeptal se jeho kamarád.

„Carlsénová. Teď musíme padat do ?rsty!“

*

To měl namalovat Edward Hopper, kdyby žil a byl Švéd a kdyby se nacházel západně od Stockholmu v lesnaté oblasti u jezera Järlasjön, té noci.

Namalovat tu scénu.

Měl zachytit světlo z jediné malé lampy, vysoko na kovovém sloupu, jak – měkké a žluté – dopadá na dlouhou opuštěnou cestu, asfalt, prázdnotu, hluboké zelené stíny z lesa, a právě na okraji osvětlené oblasti osamělou postavu, nějakého muže, otrhaného, vysokého, trochu sehnutého, který možná mířil ke světlu, možná naopak… byl by s obrazem spokojený.

Nebo taky ne.

Vadilo by mu, že jeho model najednou odbočil a zmizel v lese?

A k malířovu zklamání sešel z opuštěné cesty.

Na to model, který se ztratil, zvysoka kašlal.

Byl na cestě ke svému nočnímu přístřešku. Oné částečně zřícené dřevěné kůlně za opuštěným parkovištěm stavební techniky.

Měl tam střechu proti dešti, stěny proti větru, podlahu proti nejhorší zimě. Žádné světlo, ale k čemu by mu bylo? Věděl, jak to tam vypadá. Jak vypadá on, to zapomněl už před několika lety.

Tady spal.

V nejlepším případě.

V nejhorším případě, jako dnes v noci, ho začala obcházet hrůza. Z toho, co právě nechtěl mít nablízku. Nešlo o potkany, šváby či pavouky, zvířata se mohla procházet kolem, jak chtěla.

Šlo o to, co přicházelo zevnitř.

Z dávno uplynulé minulosti.

A s tím si nedokázal poradit.

To neuměl zabít kamenem nebo zahnat rozmáchlými pohyby.

Ani to nedokázal zaplašit křikem. I když se o to pokoušel, i dnes v noci, pokoušel se tak odehnat to, co si pro něj chtělo přijít, ale věděl, že to nemá smysl.

Minulost se křikem zabít nedá.

Dokonce ani nepřerušovaným hodinovým křikem. Tak si člověk leda poškodí hlasivky. Potom sáhne po tom, po čem sáhnout nechce, protože ví, že to pomáhá a škodí zároveň.

Člověk si vezme léky.

Haloperidol a diazepam.

Které zabijou to, co si chce člověka podat, a utiší křik. A ještě víc sníží lidskou důstojnost.

Člověk pak vyhoří.

Zátoka měla stejný tvar jako tehdy. Útesy se nacházely na stejném místě jako vždycky. Pláž se táhla v širokém oblouku podél okraje stejného hustého lesa. Při odlivu stále vysychala velmi dlouhá část mořského dna, až ke vzdálené vodě. Z tohoto pohledu se v zátokách Hasslevikarna o třiadvacet let později nic nezměnilo. Pořád to bylo pěkné a poklidné místo. Lidé, kteří si sem přicházeli užívat dnes, si sotva dokázali představit, co se tu stalo tehdy.

Právě tady, právě té noci, když nastal skočný příliv.

*

Z příletové haly na göteborském letišti Landvetter vyšel v krátké kožené bundě a černých džínách. Převlékl se na záchodě. V rukou nic neměl a zamířil si to přímo k řádce taxíků. Z prvního auta vystoupil ještě po ránu unavený přistěhovalec a otevřel mu zadní dveře.

Dan Nilsson nastoupil.

„Ústřední nádraží.“

Pojede vlakem do Strömstadu.

*

Bylo to znát, už když „Kosterv?g“ vyplula z přístavu. Na velké červené lodi bylo cítit vzdouvání. S každou další námořní mílí sílilo. Celé Baltské moře bylo v jednom kole. Když se rychlost blížila k 9-10 metrům za vteřinu, začalo Olivii šimrat v břiše.

Mořskou nemocí normálně nikdy netrpěla. S lodí svých rodičů pobývala na moři často, hlavně mezi šérami, ale i tam může pořádně foukat vítr. Reagovala tak, pouze kdyžto dlouho a pořádně houpalo.

Jako teď.

Poohlédla se po toaletách. Nalevo, naproti občerstvení. Cesta by neměla trvat tak dlouho, takže by to měla zvládnout. Už si koupila kávu a skořicového šneka, což se dělá na lodích tohoto typu, a posadila se u jednoho velkého okna. Byla zvědavá na zdejší souostroví, které je tak odlišné od těch jejích ostrůvků na východě. Útesy tu jsou nízké, písčité, tmavé.

Nebezpečné, pomyslela si, když zahlédla, jak těsně minuli jednu sotva viditelnou mělčinu.

Ale pro lodníky tohle musí být každodenní rutina, napadlo ji.

Tři cesty tam a zpátky v zimní polovině roku a přinejmenším dvacet teď. V červnu. Olivia obrátila pohled dovnitř. Hala byla celkem plná, i když šlo o časný spoj. Ostrované, kteří byli na cestě domů z noční směny ve Strömstadu. Letní hosté na cestě za prvním týdnem dovolené. A pak několik pasažérů, kteří tam stráví jen jeden den.

Jako ona.

Skoro.

Zůstane na ostrově jednu noc. Ne víc. Zarezervovala si chatku v malé chatové osadě uprostřed ostrova. Za docela dost peněz, ale je přece sezona. Znovu vyhlédla ven. V dálce viděla tmavé pobřeží a došlo jí, že to musí být Norsko. Tak blízko? napadlo ji ve stejném okamžiku, kdy jí zazvonil mobil. Byla to Lenni.

„Člověk by si už myslel, že je po tobě! Na fejsu od tebe není děsně dlouho nic novýho! Kde jsi?“

„Jsem na cestě na Nordkoster.“

„A to je jako kde?“

Lenniny znalosti zeměpisu nepatřily k nejlepším, na slepé mapě by sotva dokázala najít Göteborg. Ale měla talent na jiné věci. A o ně se teď mimo jiné s Olivií podělila. S Jakobem to vyšlo super, je z nich už skoro pár a plánují společně vyrazit na festival Peace & Love.

„Erik si padl do oka s Lollo, tam ve Strandu, ale předtím se ptal po tobě!“

Skvělý, pomyslela si Olivia, když jsem v každém případě byla volbou číslo jedna.

„A co tam budeš dělat? Na tom ostrově. S někým ses seznámila?“

Olivia něco málo vysvětlila, ne všechno, protože věděla, že Lenni nezajímají detaily její školní práce, ani co by se za nehet vešlo.

„Počkej, někdo zvoní u dveří!“ přerušila ji Lenni. „To bude asi Jakob! Zavoláme si, Oli! Ozvi se, až se vrátíš!“

Lenni zavěsila přesně ve chvíli, kdy se loď přiblížila k průliv mezi ostrovy Kosteröarna.

Zakotvila u Západního mola na jihovýchodní části Nordkosteru.

Tam stálo zaparkováno několik obligátních dopravních tříkolek s obligátními ostrovany. První dodávky dne právě přistály.

Olivia byla jednou z nich.

Vystoupila na molo a ucítila, jak se kymácí. Málem ztratila rovnováhu a trvalo jí několik vteřin, než pochopila, že molo je pevné. Kymácí se ona.

„Moře bylo neklidné?“

Otázku položila žena, která se přiblížila k Olivii. Starší šedovlasá dáma oblečená do černého dlouhého pláště do deště, s obličejem, který větší část života obracela k moři.

„Trošičku.“

„Betty Nordemanová.“

„Olivia Rönningová.“

„Zavazadla nemáte?“

Olivia držela v ruce sportovní tašku a byla toho názoru, že ta by se mezi zavazadla počítat mohla. Přece se zdrží jen jednu noc.

„Jenom tohle.“

„Máte tam něco na převlečení?“

„Ne. Proč bych měla?“

„Poznáte to sama, fouká vítr z pevniny a ještě zesílí, a pokud se k tomu přidá déšť, rozpoutá se tu peklo. Přece nechcete celou dobu sedět v chatce.“

„Ne, ale mám náhradní svetr.“

Betty Nordemanová trochu zavrtěla hlavou. Lidi z pevniny jsou nepoučitelní. Jen proto, že ve Strömstadu svítí sluníčko, si vyjedou v plavkách a se šnorchlem a o hodinu později musí zaběhnout k Leffemu a koupit si oblečení do deště a holínky a bůhvíco ještě.

„Půjdeme?“

Betty vykročila a Olivia ji následovala. Nebylo by vhodné se ztratit z dohledu. Prošly kolem několika klecových sítí vyložených na nábřeží. Olivia na ně ukázala.

„To jsou klece na humry?“

„Ano.“

„Loví se jich tady hodně?“

„Ne jako v minulosti, je nařízeno, abychom teď měli maximálně čtrnáct klecí na rybáře, dřív jsme měli, kolik jsme chtěli. Ale ono to zas tak nevadí, humři tady odsud skoro vymizeli.“

„Škoda, mám je moc ráda.“

„Já ne. Humra jsem jedla jen jednou a taky naposledy a od té doby jím kraby. Tamhle ti mají taky rádi humry!“

Betty ukázala na několik obrovských jachet u mola o kousek dál.

„Norové. Připlujou sem a skoupí každičkého humra, kterého chytíme. Brzy bude celý Nordkoster jejich.“

Olivia se zasmála. Dokázala si představit, že mezi zbohatlickými Nory a starými ostrovany narůstá napětí. Když žijí tak blízko sebe.

„Ale rybolov začíná až v září, takže do té doby můžou zůstat v klidu… nebo si je nechat poslat z Ameriky, jak to jednou udělal Magnuson.“

„To je kdo?“

„Ukážu vám to, až půjdeme kolem.“

Procházely vzhůru mezi několika dřevěnými domy seskupenými dole u vody. Pak se objevily červenočerné rybářské stánky.

Restaurace Strandkanten. Pár stánků se suvenýry, směsicí ostrovního kýče a starého loveckého zařízení. A pak Leffeho prádelna.

A Leffeho ryby.

Leffeho kajaky.

A Leffeho veranda.

„Tenhle Leffe jako by měl od všeho trochu.“

„Ano, tady na ostrově mu říkáme SS, ‚supersize‘, je z východní části ostrova. Jednu dobu byl ve Strömstadu a dostal migrénu, od té doby ho máme tady. Tamhle to je!“

Mezitím vystoupaly kousek nad přístav. Úzkou silnici lemovaly malé i větší domy. Skoro všechny byly dobře udržované, zmodernizované, natřené. Tady by se mámě líbilo, pomyslela si Olivia a podívala se směrem, kam ukazovala Betty. Na jeden velký, architektonicky okázalý dům, krásně umístěný na svahu k moři.

„To je dům Bertila Magnusona, víte, toho, co má tu důlní společnost, postavil ho v osmdesátých letech načerno, neměl na něj povolení, a pak si ho koupil.“

„Jak to?“

„Vzal si k sobě lidi z obce a přivezl letadlem stovku humrů z Ameriky, a tak bylo po problému. Pro lidi z pevniny platí trochu jiná pravidla než pro nás.“

Procházka pokračovala směrem k nejméně zastavěné části ostrova.

Betty dělala průvodkyni a Olivia poslouchala. Betty hovořila s chutí. Olivia měla co dělat, aby si zapamatovala, kdo pytlačil humry, kdo koho podváděl s jeho ženou nebo kdo prováděl nepovolené úpravy zahrady.

Velká i malá porušení zákona.

„A tamhle mimochodem bydlel jeho společník, ten, který zmizel.“

„Čí společník?“

Betty se po Olivii nedůvěřivě podívala.

„Toho Magnusona, o kterém jsem vykládala předtím.“

„Aha. A kdo zmizel? Magnusonův společník?“

„Ano, vždyť to přece říkám. Nevzpomínám si, jak se jmenoval.

V každém případě zmizel, myslelo se, že ho unesli nebo zavraždili, řekla bych.“

Olivia se zastavila.

„Je to pravda?! Stalo se to tady?!“

Betty se usmála tomu, jak Olivia hoří vzrušením.

„Ne, bylo to někde v Africe, a navíc před spoustou let.“

Ale Oliviina představivost už se nedala zastavit.

„Kdy zmizel?“

„Bylo to asi někdy v osmdesátých letech.“

Olivia zavětřila. Mohlo by to souviset?

„Bylo to ve stejný rok, kdy zavraždili tu ženu? V zátokách Hasslevikarna?“

Betty se náhle zastavila a otočila se k Olivii.

„Proto jste přijela? Objíždíte dějiště zločinů?“

Olivia se pokusila Betty odhadnout. Vyvedla ji z míry ta otázka, nebo to bylo něčím jiným? Olivia rychle vysvětlila, proč je na ostrově. Že chodí na Policejní akademii a právě dělá na školní práci o onom případu z pláže.

„Aha. Takže z vás bude policistka.“

Betty přejela Olivii nedůvěřivým pohledem.

„Ano, to mám v úmyslu, ale ještě nemám dostudováno…“

„Ano, lidi jsou různí.“

Betty příliš neměla zájem ani vyslechnout si něco víc o Oliviinu studiu.

„Ale ne, nezmizel ve stejném roce, kdy se ta vražda odehrála.“

„Kdy zmizel?“

„Mnohem dřív.“

Olivií projel osten zklamání. Ale co si myslela? Že objeví souvislost mezi zmizením a tou vraždou, jakmile vstoupí na Nordkoster?

Která navíc po všechny ty roky unikala policii?

Potkaly několik rodin s malými dětmi na kolech a Betty je všechny pozdravila. A dál hovořila.

„Ale na tu vraždu na pláži, na tu tady na ostrově nikdo nezapomene.

Bylo to strašlivé. Visela nad námi celá léta.“

„Byla jste tu vy sama, když se to stalo?“

„Ano, samozřejmě. Kde jinde bych měla být?“

Betty se na Olivii podívala, jako by to byla ta nejhloupější otázka, kterou kdy dostala. A tak se Olivia nezmínila o tom, že mimo Nordkoster je celý svět, kde by Betty mohla trávit svůj čas.

Pak přišlo dlouhé vyprávění o tom, co Betty dělala, když přiletěl vrtulník záchranky a na ostrově zažili invazi policistů a dalších osob.

„A pak vyslýchali všechny na ostrově a já jim popravdě řekla o tom, co se podle mě stalo.“

„A co jste si myslela?“

„Satanisti. Rasisti. Sadisti. Určitě to byli nějací ‚isti‘, to jsem jim říkala.“

„Cyklisti?“

Olivia to myslela jako vtip, ale Betty trvalo několik vteřin, než na něj přistoupila. Střílí si tu ze staré ostrovanky? Ale pak se zasmála.

Humor velkoměsta. Člověk by se s ním měl smířit.

„Tamhle jsou chatky!“

Betty ukázala na řadu malých dřevěných domků kousek před nimi. I ony byly dobře udržované. Nově natřené před sezonou, umístěné do podkovy na okraji pěkné louky.

Hned za nimi začínal temný les.

„Dneska to tu má na starost můj syn. Rezervovala jste si místo u něj, u Axela.“

Přiblížily se k chatkám a Betty se znovu rozpovídala. Rukou ukazovala z jednoho domku na druhý.

„Ano, tady bydleli nejrůznější lidi, jestli to chcete vědět…“

Olivia se zadívala na chatky. Na všech bylo mosazné číslo, které se blýskalo, jako by ho právě vyleštili. Nordemanovi se řídili heslem čistota a pořádek.

„Pamatujete si, kdo tu bydlel v době, kdy došlo k vraždě?“

Betty Nordemanová trochu sevřela rty.

„Vy když se zakousnete, tak nepustíte. Ale ano, vlastně si je pamatuju. Několik z nich určitě.“

Betty ukázala na první stavení z řady chatek.

„Například tady bydlel páreček homofilů, tehdy se kolem toho ještě chodilo po špičkách, ne jako dneska, když se k tomu přiznává kdekdo. Tvrdili, že jsou amatérští ornitologové, ale neviděla jsem, že by pozorovali něco jiného než sami sebe.“

Homofilové, pomyslela si Olivia. To slovo ještě nikdy neslyšela.

Dokázali by dva homofilové zabít na pláži tu ženu? Pokud to samozřejmě byli homofilové, přece to nemusela být pravda?

„Co si pamatuju, ve dvojce bydlela rodina s dětmi. Ano, je to tak. Rodiče s dvěma dětmi, které běhaly kolem a plašily ovce v ohradách. Jedno z nich se poranilo o plot a rodiče to strašně naštvalo, měli dojem, že za to může nezodpovědný sedlák. Takové ihned ztrestá Bůh, myslela jsem si. Vím, že čtyřka zůstala prázdná, ale v pětce bydlel jeden Turek. Byl tu delší dobu, několik týdnů, pořád nosil červený fez, měl zaječí pysk a děsně šišlal. Ale byl milý a zdvořilý. Dokonce mi jednou políbil ruku.“

Betty se při té vzpomínce zasmála. Olivia si v hlavě tvořila obrázek zdvořilého Turka. Ta žena měla tmavé vlasy, nemohla to být Turkyně? Kurdka? Nešlo o vraždu ze cti? V novinách se psalo, že byla možná Latinoameričanka, ale to odhadovali podle čeho? Betty ukázala k chatce číslo šest.

„A tam bydlel páreček feťáků, bohužel. Ale takové tu nechci, a tak jsem je vykopla. Musela jsem po nich drhnout celý dům.

Panečku! V koši jsem našla staré injekční stříkačky a zakrvácené ubrousky.“

Drogy!? Někde četla, že ta žena měla v těle Rohypnol. Mohlo to s vraždou nějak souviset? Víc toho nestihla promyslet, protože Betty pokračovala.

„Ale co si vzpomínám, vyhodila jsem je nejspíš ještě před vraždou… ano, bylo to tak, protože později ukradli člun a odjeli na pevninu. Aby si opatřili další drogy, kdybyste chtěla znát můj názor.“

Tak Olivia přišla o další stopu.

„Vy máte ale neuvěřitelně dobrou paměť!“ řekla.

Betty popadla dech a kompliment přijala.

„No, to asi mám, ale taky si vedeme záznamy.“

„Ale stejně!“

„Ano, ostatní lidi mě vždycky zajímali. Taková zkrátka a dobře jsem.“

Betty se domýšlivě podívala na Olivii a ukázala na nejvzdálenější chatku, s číslem deset.

„A tamhle bydlela ta rajda ze Stockholmu. Nejdřív bydlela tady a pak na nějaké norské jachtě v přístavu. Byla to opravdová coura, ukazovala se chudákům klukům od humrů dole u mola, takže se na ni dívali jak úkosem, tak pokradmu. Ale pak policie vyslýchala i ji!“

„Kvůli vyšetřování?“

„No, to já nevím, mluvili s ní nejdřív tady a pak jsem slyšela, že s ní odjeli do Strömstadu a pokračovali tam. To vyprávěl Gunnar.“

„To je kdo?“

„Gunnar Wernemyr, policista, ale už odešel do důchodu.“

„A jak se jmenovala ona, ta rajda?“

„Ta se jmenovala… jak se jmenovala, to si teď nevybavuju, ale křestní jméno měla stejné jako Kennedyho manželka.“

„Ta se jmenovala jak?“

„Vy nevíte, jak se jmenovala Kennedyho manželka? Ta, jak se pak dala dohromady s tím Řekem, Onassisem.“

„Nevím.“

„Jackie… Jackie Kennedyová. Tak se taky jmenovala ta rajda, Jackie, víc už si toho nepamatuju. Tamhleto je vaše chatka!“

Betty ukázala na jeden žlutý domek a vydala se s Olivií ke dveřím.

„Klíč visí uvnitř. Kdybyste něco potřebovala, Axel bydlí tamhle.“

Betty ukázala na eternitový dům na vršku o kousek dál. Olivia otevřela dveře a sportovní tašku postavila na podlahu. Betty ještě stála venku.

„Doufám, že vám bude stačit.“

„Bude to vynikající!“

„Dobře. Možná se večer uvidíme v přístavu, SS bude v restauraci Strandkanten hrát na trombon, pokud to stihnete. Zatím na shledanou!“

Betty se vydala pryč. Olivia si najednou vzpomněla, na co se chtěla celou dobu zeptat, ale nedostala se ke slovu.

„Paní Nordemanová!“

„Betty.“

„Betty… jen by mě zajímala jedna věc. To, co se stalo na pláži, přece viděl nějaký malý kluk, že?“

„To byl Ove, Gardmanovic chlapec, bydleli tam v tom lese.“

Betty ukázala směrem k temným stromům.

„Jeho máma už umřela a táta je v domově ve Strömstadu, ale ten dům pořád patří Ovemu.“

„Je teď doma?“

„Ne, je na cestách. Pracuje jako… jak se to jmenuje? Oceánolog, ale tu a tam sem přijede, aby se postaral o dům, když je ve Švédsku.“

„Aha, díky!“

„A Olivie, nezapomeňte, co jsem říkala o počasí, může se zhoršit z hodiny na hodinu, tak se nevydávejte na cestu na útesy na severní straně nebo tak něco, ne sama. Kdybyste chtěla jít, možná by s vámi mohl Axel. Tam nahoře to může být nebezpečné, kdyby člověk sešel z cesty.“

Betty odešla. Olivia chvilku zůstala stát a dívala se za ní. Pak se podívala nahoru k eternitovému domku, kde se měl právě zdržovat syn Axel. Myšlenka na to, že nějaký cizí kluk půjde s ní jako bodyguard, protože trochu fouká, se jí zdála maličko komická.

*

Ve Strömstadu si koupil cestovní tašku. Tašku na kolečkách s dlouhým držadlem. Když vstupoval na palubu lodi, která plula k ostrovům Kosteröarna, vypadal jako jakýkoli jiný turista.

To on ale nebyl.

Turista možná, ale ne jakýkoli.

Byl to člověk, který celou cestu z Göteborgu bojoval s rostoucím zmatkem v srdci a kterému se dosud nepodařilo vyrovnat se sebou samým.

Když nasedal na loď.

Teď si uvědomoval, že už tomu tak není. Nyní musí mít vše pod kontrolou. To, co musí udělat, neponechávalo prostor neschopnosti nebo slabosti. Musí se obrnit.

Když loď vyplouvala, bylo jeho nitro prázdné, chladné a holé.

Jako útesy, které míjeli. Najednou si vzpomněl na Bosquese.

Na jejich objetí.

*

Olivia se položila na jednoduchou postel v chatce. Ve vlaku se jí spalo špatně. Teď si lehla a vdechla plesnivý zápach chatky.

Možná že ne plesnivý, pomyslela si, spíš zatuchlý. Pohledem přejela po chladných stěnách. Ani jeden obrázek, ani plakát, a dokonce ani žádná stará zelená skleněná bójka na ozdobu.

Betty nikdy nevezmou na rozhovor do Krásného domova. Ani Axela, pokud se o výzdobu teď stará on. Znovu si vzala mapu.

Koupila si ji předtím, než se ve Strömstadu nalodila. Poměrně podrobnou mapu ostrova. Hustě popsanou jmény. Zvláštními jmény. Dech beroucími jmény. Skumbuktarna, podél severozápadní strany ostrova, už jen to. Skumbuktarna! Pěnivé zálivy!

A ne moc daleko odtud, na mapě, Hasslevikarna.

Její skutečný cíl.

Místo činu.

Tahle cesta se totiž točí jen kolem toho, to si uvědomovala.

Chce vidět, kde se odehrála vražda a jak to místo vypadá.

Turistka, která objíždí dějiště zločinů.

Fajn, klidně jí tak můžou říkat. Ale na pláž se vydá. Na místo, kde zakopali a utopili osamělou mladou ženu.

S dítětem v břiše.

Mapu si nechala spadnout na prsa a v představách se přenesla pryč k Hasslevikarna a dál na pláž, k vodě, odlivu, temnotě a nahé mladé ženě v písku a malému klukovi někde ve tmě, taky k pachatelům, ke třem, stálo ve vyšetřovacím spisu založeném na chlapcově svědectví, ale jak si tím mohli být jistí? Tma, zlo, velká vzdálenost, jak mohli vědět, že chlapec viděl správně?

Vyděšený devítiletý kluk uprostřed noci? Nebo to policie nevěděla?

Vycházeli prostě z toho, že viděl správně? Nebo to prostě přijali, protože neměli, po čem jiném by šli? Co když jich bylo pět? Co kdyžto byla malá sekta?

A zase na tom byla stejně.

Nebylo to nijak zvlášť konstruktivní.

Vstala a viděla, že je načase.

Jít jako nějaká úchylná turistka na místo činu.

To, co Betty říkala o počasí, bylo celkem přesné, odhlédneme-li od faktu, že se déšť spustil už během odpoledne. Vítr z pevniny zesílil o dalších několik metrů za vteřinu a teplota vzduchu nebezpečně klesla.

Venku bylo dost hnusně.

Olivii se sotva podařilo otevřít dveře od chatky, když vycházela ven. Zase se zabouchly, aniž by jimi pohnula. Její náhradní svetr trochu pomohl, ale vítr jí rozcuchal vlasy, takže skoro neviděla, a jen se lilo. Proč jsem si proboha nevzala plášť do deště?!

Copak jsem takový amatér? Nebo ženská z pevniny, jak by řekla Betty. Olivia se zadívala k Axelovu domu.

Ne, existujou jisté hranice.

Zvolila si stezku, která vedla do tmavého lesa.

Do lesa, který byl velmi divoký. Nebyl udržovaný od osmdesátých let. Suché těžké větve propletené do sebe, skoro černé, mezi nimi tu a tam zrezivělé ploty ovčích pastvin.

Ale pokračovala po stezce dál. Docela to šlo. Výhoda byla, že v lese nefoukalo tak silně. Jen pršelo. Nejdřív si nad hlavou dělala stříšku z mapy, ale pak jí došlo, jak pitomý nápad to je. Jen s její pomocí dokáže najít místo, kam měla namířeno.

Nejdřív chtěla vidět dům toho malého kluka. Oveho Gardmana.

Podle Betty měl stát někde tady v lese, o čemž Olivia začínala pochybovat. Nebylo tu nic jiného než zakrslé křoví, tmavé popadané stromy a ploty.

Najednou se ale před ní vynořila budova.

Jednoduchý černý dřevěný dům. Patrový, uprostřed lesa, na zvláštní malé pasece. Se strmým svahem na zadní straně, bez zahrady. Zadívala se na něj. Vypadal opuštěně a trochu strašidelně.

Přinejmenším za stávajících okolností. Blíží se bouřka a přichází soumrak. Trochu se otřásla. Proč ten dům vlastně chtěla vidět? Přece věděla, že tu ten kluk, nebo dneska už spíš určitě muž, kterému musí být docela určitě dvaatřicet, se vší pravděpodobností nebude. Říkala to Betty. Trochu zavrtěla hlavou, ale vytáhla mobil a několikrát dům vyfotografovala. Možná fotky bude moct přiložit ke studentské práci, napadlo ji.

Dům Oveho Gardmana.

Připomněla si, že mu musí zavolat, až se vrátí do chatky.

Přiblížit se k místu zvanému Skumbuktarna trvalo Olivii skoro půl hodiny. Musela si to tam prohlédnout. Už proto, aby se sem jindy nemusela vracet. Ve správné souvislosti: „Je někdo, kdo tehdy byl v zálivech Skumbuktarna?“

Teď tam byla, skoro před nimi, a pochopila, před čím ji varovala Betty. Od moře ji naprosto nic nedělilo. Z černých mraků ji bičoval déšť. Kolem útesů svištěl vichr. Do útesů bušily obrovské vlny Baltského moře a převalovaly se přes pobřeží. Kolik metrů, to nedokázala odhadnout.

Přidřepla si za jedním útesem a zadívala se k moři. Měla za to, že je na chráněném místě. Zčistajasna přišla super vlna, která se se hřměním dostala až k útesu a rozlila se jí kolem nohou. Když ucítila, jak jí studený spodní proud trhl tělem, zpanikařila a vykřikla.

Kdyby se nezapřela v jedné štěrbině, skončila by v moři.

Ale to pochopila až mnohem později.

Teď se rozběhla.

Co možná nejrychleji.

Pryč od moře, směrem k pevné zemi.

Běžela a běžela, dokud nezakopla o kámen a nespadla, o plochý kámen nebo o celou oázu plochých kamenů. Přímo na břicho.

Přitiskla se k zemi, k matičce Zemi, zadýchaná, s krvácejícím škrábancem na čele po pádu u té štěrbiny.

Trvalo jí dost dlouho, než se obrátila, podívala se zpátky k rozbouřenému moři u zálivů Skumbuktarna a pochopila, že se chová jako pitomec.

Pak se začala třást po celém těle.

Promočená skrz naskrz.

*

Na to, že dnes večer hrál na trombon Supersize, bylo v jinak renomované restauraci Strandkanten celkem prázdno. Nebo možná právě proto. Za stoly sedělo několik ostrovanů s pivem ve sklenicích, v jednom rohu Supersize s trombonem a pak Dan Nilsson.

Seděl u stolu s výhledem na vodu. Okno bičoval déšť. Přišel sem rovnou z lodi. Ne proto, že by měl hlad nebo žízeň, ani proto, aby se vyhnul psímu počasí.

Chtěl shromáždit síly.

Všechny síly, co měl.

Věděl, že existuje nepatrné riziko, že ho někdo pozná, před mnoha, mnoha lety sem jezdíval na léto. Ale to riziko musí podstoupit.

Teď tu seděl s pivem před sebou. Jedna ze servírek pošeptala Supersize v trombonové pauze: Ten u okna vypadá jako policajt, a Supersize odpověděl, že se mu podle obličeje zdá nějaký povědomý. Ale to Nilsson neslyšel. Byl myšlenkami někde úplně jinde. V severnější části ostrova.

Na místě, které už v minulosti navštívil.

Tam, kam se večer znovu vydá.

A pak ještě na jedno místo.

A až to bude mít za sebou, bude hotový.

Nebo možná naopak nebude.

To nevěděl.

Právě na to se musel připravit.

*

Kromě toho, že byla promočená na kost, krvácelo jí čelo a téměř utrpěla šok, postihla ji ještě jedna menší katastrofa. Ztratila mapu. Nebo ji odnesla ta super vlna. Prostě ji už neměla. Nevěděla, kam jít. Nordkoster není za slunečního světla a v červnovém teple nijak velký ostrov, ale v ostrých poryvech větru a lijáku a snášející se tmě je dost velký na to, aby se na něm dalo zabloudit.

Pro člověka z pevniny.

S lesíky a vřesovištěmi a náhle se vynořujícími útesy.

Obzvlášť když tam nikdy předtím nebyl.

Jako Olivia.

Byla doslova ztracená. Naprosto. Před sebou měla tmavý les a za zády kluzké útesy. A protože její jinak skvělý mobil dostal opravdovou studenou sprchu a přestal fungovat, neměla moc na vybranou.

Nezbývalo než jít.

Jedním nebo druhým směrem.

Atak se vydala, celá roztřesená, jedním nebo druhým směrem.

Několikrát.

*

Dan Nilsson věděl přesně, kam se vydat, i když se už kvůli nepřízni počasí pořádně setmělo. Mapu nepotřeboval. Tašku na kolečkách táhl po travnaté cestě, zamířil ke středu ostrova a odbočil na stezku, o které věděl.

Která vedla na místo, kam měl namířeno.

Na ono první místo.

*

Normálně se tmy nebála. V domě v Rotebro spávala sama od doby, kdy byla ještě dost malá. Stejně na venkově. Naopak si myslela, že když nastane tma a všechno pohasne, nastane klid a mír. A ona je sama.

Samotinká.

To teď byla taky. Ale za poněkud jiných okolností. Teď byla sama v prostředí, ve kterém se nevyznala. Hřmělo a z mraků se lil déšť. Sotva viděla dál než pár metrů před sebe. Jen stromy a útesy, jeden vedle druhého. Klouzala na mechu, zakopávala o kameny, obličejem bez varování narážela do větví a prodírala se hlubokými průrvami. A pak zaslechla nějaké zvuky. Vytí větru ji neděsilo, ani burácení moře kolem dokola, tomu ještě rozuměla.

Ale ty ostatní zvuky? Tmu prořízlo náhlé tlumené hučení.

Nebyly to ovce? Takhle bečí ovce? A pak ostrý křik, který uslyšela mezi stromy právě teď, odkud přichází ten? Snad teď nejsou venku žádné děti?! Najednou ten křik uslyšela znovu, blíž, a k tomu se přidal ještě jeden. Přitiskla se ke kmenu stromu a zahleděla se do tmy. Nebyly to oči, to v dálce? Pár očí? Žlutých?

Nebyl to puštík? Žijou na Nordkosteru puštíci?

Vtom uviděla ten stín.

Vzdálený blesk osvětlil les a odhalil siluetu, která se rýsovala mezi několika stromy, pár metrů od ní.

Aspoň to si myslela.

A zděsila se.

Světlo zmizelo tak rychle, jako se objevilo, a znovu se rozhostila tma. Nevěděla, co vlastně viděla.

Mezi stromy.

Nějakého člověka?

*

Muž, který vezl kolečkovou tašku hustým lesem, byl člověk.

Soustředěný člověk. Déšť mu slepil světlé vlasy, takže mu visely v mokrých pramíncích přes obličej. Jemu to nevadilo. Byl už venku v horším počasí. Na jiných místech světa. S docela jiným posláním. Se stále odpornějšími úkoly, pokud šlo o něj. Byl na to v jistém ohledu empiricky připravený. Jestli mu to pomůže tentokrát, to nevěděl.

S tímhle úkolem žádné zkušenosti neměl.

*

Pořádně ji viděla jen na mapě, a ostatně i na Google Earth, ale protože se dešťová mračna náhle rozhodla, že budou pokračovat dál do vnitrozemí, a odkryla v mezeře mezi sebou chladný měsíc, tak ji poznala.

Zátoku Hassleviken.

Nebo zátoky Hasslevikarna, jak bylo uvedeno na ztracené mapě.

Nějakou dobu bloudila naprosto zmatená kolem. Oblečení měla promočené. Šrám na čele přestal krvácet, ale celá se třásla, a teď se dostala až sem. Sem, kam původně měla namířeno. Před strašně dlouhou dobou.

Nyní se třásla i z jiných důvodů.

Strašidelné modré světlo z mrtvého nebeského tělesa nad hlavou vyvolalo nad zátokou zvláštní atmosféru. Navíc byl na první pohled odliv. Pláž jako by nikde nekončila. Začínala nahoře u písečných dun a pokračovala daleko do moře.

Olivia se přiblížila ke břehu, klesla na balvan a roztřásla se.

Nálada místa na ni dolehla plnou silou.

Takže tady se to stalo?

Ta hrozná vražda?

Tohle je ta pláž. Tady je místo, kde zakopali tu nahou ženu.

Přejela rukou útes před sebou.

To tady seděl ten chlapec, kdyžto viděl? Na místě, kde sedí právě teď i ona. Nebo to bylo na druhé straně do dálky se táhnoucí pláže? Tam byly vidět další útesy. Postavila se a zadívala se na druhou stranu, a v tu chvíli ho spatřila.

Nějakého muže.

Vyšel ze vzdáleného okraje lesa, s jakousi… co to má? Tašku na kolečkách? Olivia si dřepla a ukryla se za balvanem. Viděla, že upustil tašku a vydal se přes suchou pláž k moři. Pomalu, dál a dál. Najednou se zastavil, daleko od břehu. Stál naprosto bez hnutí a díval se na měsíc… a pak dolů na písek, pak zase nahoru.

Vlasy a bundu mu rval vítr. Náhle si dřepl na bobek a sklonil hlavu, jako by se modlil, potom se znovu postavil. Olivia si přitiskla ruce na rty. Co to tam ten člověk dělá? Právě tam? Na poloviční cestě k moři? Zrovna když je odliv a úplněk?

Kdo to je?

Zbláznil se?

Těžko se jí odhadovalo, jak dlouho tam ten muž stojí. Mohlo to být tři minuty nebo čtvrt hodiny. Nevěděla to. Pak se najednou otočil a vydal se zase zpátky. Stejně pomalu, ke své tašce na kolečkách, pak se obrátil ještě jednou a podíval se směrem k moři.

Potom zmizel na okraji lesa.

Olivia tam stále ještě seděla. Dost dlouho na to, aby si byla jistá, že už ušel kus cesty.

Pokud nezůstal v lese.

*

V lese nezůstal. Vydal se směrem k druhému místu. Nebo spíš dalšímu místu, tomu, které bylo vlastně důležitější. To první byl spíš smuteční akt. To druhé bylo konkrétní.

Na druhém místě bude jednat.

Samozřejmě věděl, kde ten zelený dům stojí, ale nepamatoval si, že měl kolem pozemku tak mohutný plot. Ale to jeho záměru jen prospělo. Mohl tak proklouznout blíž a zůstat stát schovaný za plotem. Nikdo ho neuvidí.

Viděl, že v domě se svítí, a to mu přidělalo starosti. Jsou tam lidé. Bude se muset krást podél plotu, aby se dostal až dozadu.

Musí se dostat až tam.

Začal se opatrně pohybovat. Tašku držel v ruce. Našlapoval tak tiše, jak jen dokázal. Kvůli tmě těžko viděl, na co si stoupá.

Když byl skoro na úrovni domu, uslyšel, jak se na druhé straně rozlétly dveře. Přitiskl tělo k plotu a dostal silnou větví ránu do obličeje. Stál bez pohnutí. Najednou uviděl, jak zpoza rohu domu přibíhá malý kluk, deset metrů od něj. Chlapec se zasmál a přimáčkl se ke zdi. Hraje si na schovávanou? Nilsson dýchal co možná nejtišeji. Kdyby se ten kluk otočil a podíval se přímo na něj, objevil by ho. Nedělila by je už žádná vzdálenost.

„Johane!“

Volala ho nějaká žena. Chlapec se přikrčil a maličko pootočil hlavu směrem k plotu. Na okamžik si Nilssonmyslel, že se jejich pohledy setkaly. Chlapec se ani nehnul.

„Johane!“

Žena zavolala hlasitěji. Kluk se najednou odlepil ode zdi, znovu se rozeběhl a zmizel za druhým rohem. Nilsson stál dál namáčknutý na plotě, dokud nezaslechl, jak se na druhé straně zabouchly dveře. Rozhostilo se ticho. Čekal, několik minut, než se znovu dal do pohybu.

*

Pravděpodobně měla v lese umřít. Prochladnout k smrti nebo se někde rozsekat, pomyslela si. Ale neumřela, a nebylo to její zásluhou.

Zasloužil se o to Axel.

Když se nakonec zhroutila u mokrého kamenného bloku, naprosto v koncích, uslyšela hlas.

„Zabloudila jste?“

Vysoký mladík se širokými rameny, nakrátko ostříhanými vlasy a pronikavým pohledem stál asi metr od ní a sledoval její zmáčenou image. Na otázku vlastně žádnou odpověď nepotřeboval.

A ona ani neodpověděla.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Axel. Máma říkala, ať se po vás poohlédnu. Byla u chaty a vy jste se ještě nevrátila. Zabloudila jste?“

To je slabý výraz, pomyslela si, zabloudila jsem tak strašně, jak to je jenom na tomhle posraným ostrůvku možné.

„Ano,“ řekla.

„To se vám povedlo.“

„Cože?“

„Zabloudit na tomhle ostrůvku, není přece tak velký.“

„Díky.“

Pomohl Olivii na nohy a podíval se na ni.

„Vy jste úplně promočená. Kecla jste si?“

Jestli jsem si kecla? Nahoře v zálivech Skumbuktarna? Takhle tomu ostrovani říkají? Že si člověk kecne do vody? Když se přes vás přeleje půlka zpropadenýho Baltu?

Pozoruhodní lidé.

„Pomůžete mi zpátky?“

„Jasně. Vezměte si mou bundu.“

Axel přehodil svoji velkou teplou bundu přes zmrzlou Olivii a provedl ji rozsáhlým neudržovaným lesem až k žluté chatce, kde se nabídl, že přijde s trochou jídla.

Hrdina, pomyslela si Olivia, když seděla zachumlaná v pokrývce na posteli s trochou vlažného hašé v ruce. Takový, který zachraňuje život.

Který tolik netlachá, který jen jedná.

Axel Nordemanovi.

„Patříte k chlapům, co loví humry? „Zeptala se, trochu z legrace.

„Ano.“

Odpověděl. Víc toho nebylo.

Něco úplně jiného než Ulf Molin.

S jídlem, teplem a tím, že přežila, se Olivii vrátila většina toho, co potřebovala. Dokonce i mobil. I ten vyschl, s laskavou pomocí půjčeného fénu na vlasy.

Když prošla esemesky a maily, najednou si vzpomněla, na co neměla zapomenout. Zavolat Ovemu Gardmanovi. Už mu volala včera, v nočním vlaku na jih, a dovolala se na záznamník. Teď to chtěla zkusit znovu. Podívala se na hodiny, ještě nebylo ani deset. Vytočila číslo, ale zase se ozval záznamník. Namluvila na něj nový vzkaz, ve kterém ho poprosila, aby jí zavolal, jakmile to bude možné. Pak zavěsila a pustila se do ní zimnice.

Zápal plic, prolétlo jí hlavou.

*

Nilssonovi prolétávalo hlavou něco úplně jiného. Seděl na bobku.

Vedle něj stála taška na kolečkách. Daleko za ním se dal tušit zelený dům. Už v něm bylo zhasnuto.

Velký kámen odvalil stranou s vypětím všech sil. Ten menší už dal pryč. Podíval se dolů do odkryté jámy. Hluboké díry, přesně jak si pamatoval. Vykopal ji sám. Už dávno. Pro všechny příležitosti.

Očima zalétl ke kolečkové tašce.

*

Najednou se dostavila únava. Najednou měla celé tělo jako bezvládnou masu. Všechno to zmatené bloudění si vybralo svou daň. Sotva ze sebe dokázala stáhnout pokrývku a vlézt do postele.

Z lampičky na nočním stolku se po místnosti rozlévalo teplé světlo a ona cítila, jak odplouvá. Pomaličku… a táta Arne se blíží k ní. Když se na ni podíval, trochu zavrtěl hlavou.

„To tvoje dobrodružství se mohlo pěkně zvrtnout.“

„Já vím. Byla to ode mě hloupost.“

„Nemíváš to ve zvyku. Spíš máš věci pod kontrolou.“

„To mám po tobě.“

Teď se Arne usmál a Olivia cítila, jak se jí po tvářích kutálejí slzy. Vypadal vyzáble, jak musel vypadat ke konci, když ho neviděla, když byla v Barceloně, na útěku.

„Dobrou noc.“

Olivia otevřela oči. Řekl to snad Arne? Zavrtěla maličko hlavou a ucítila, že má rozpálený obličej, horké čelo. Horečka? Jasně, dostanu horečku. Tady. V nějaké chatě na západním pobřeží, kterou jsem si pronajala jen na jednu noc. Může se to zkazit ještě víc? Co budu dělat?

Nemám se obrátit na Axela?

Možná ještě nešel spát, bydlí tam přece sám, jak říkal. Možná teď hraje televizní hry. Kluk od humrů? Sotva. Ale co kdyby najednou zaklepal a zeptal se, jaké bylo jídlo?

„Bylo vynikající.“

„Fajn. Potřebujete ještě něco jiného?“

„Ne, jste hodný, díky. Nebo možná teploměr?“

„Teploměr?“

Pak by se jedno spojilo s druhým, lampička by zhasla a oni by byli oba nazí a strašně vzrušení.

Pomyslela si Olivia horečnatě.

*

Zaslepená Vera byla na fotbale. SK Situation hrál proti jedné léčebně z R?gsvedu. Zápas skončil 2:0 pro Situation. Obě dvě branky dal Pärt.

Z toho bude žít dlouho.

Teď šel s Verou a Jellem a užíval si teplé noci. Zápas se hrál na hřišti v södermalmském Tantolunden. Částečně kvůli tomu, že se pohádali s rozhodčím, a částečně z jiných důvodů se po zápase nevydali na cestu před jedenáctou. Teď bylo skoro půl dvanácté.

Pärt měl radost, přece jen dal dva góly. Vera měla radost, našla totiž v kontejneru u zimního stadionu na Zinkensdammu černý lak na nehty. Jelle se necítil nic moc. Ale tak se to s ním mělo skoro pořád, takže si toho nikdo nevšímal. Dva šťastní a jeden truchlivý na cestě nocí.

Vera měla hlad a navrhla, že se půjdou podívat do Dragon Housu. Čínského podniku u Hornstullu. Právě dostala svou měsíční dávku a měla za to, že by mohla pozvat své kamarády, kteří nemají tolik prostředků. Ale nevyšlo to. Pärt se neodvážil jít dovnitř a Jelle tvrdil, že nemá rád čínské žrádlo. A tak to oslavili různými uzeninami s přílohou až u Abrahamova grilu v Hornsgatan. Když Pärt dostal svou obrovskou porci, trochu se usmál.

„Teď se pomějem.“

Pak se plácali dál po Hornsgatan.

„Nevíte někdo, jak je Bensemanovi?“

„Furt stejně.“

Najednou je předešel nějaký nijak příliš vzrostlý muž bez ramen, který měl neupravený malý culík a špičatý nos. Při rychlé chůzi se zadíval na Jelleho.

„Čau! Jak to jde?“ pozdravil nevysoký muž výrazně pisklavým hlasem.

„Trochu mě bolej zuby.“

„No jo. Měj se!“

A cupital dál.

„Kdo to krucinál byl?“

Vera se dívala za culíkem.

„Norek,“ odpověděl Jelle.

„Norek? Kdo to je?“

„Kluk z dřívějc.“

„Bezďák?“

„Co já vím, tak ne. Má bejvák v Kärrtorpu.“

„Nemůžeš tam ale chrápat?“

„Ne.“

Jelle neměl zájem chrápat u Norka. Rozhovor, který právě proběhl, přibližně odrážel jejich vzájemný vztah.

Který měli dneska.

A Jelle věděl, co přijde teď.

„Mohl bys klidně přespat u mě v karavanu,“ řekla Vera.

„Já vím. Díky.“

„Takže ty nechceš?“

„Ne.“

„A kde teda budeš?“

„To se nějak vyřeší.“

V poslední době vedli takovou rozmluvu několikrát, Vera a on.

Nešlo o přespání v jejím karavanu. Věděli to oba. Jednalo se o něco, na co Jelle neměl moc chuť, a nejjednodušší způsob, jak Veru příliš nezranit, bylo s díky odmítnout.

Pozvání na místo, kde stál karavan.

A tím odmítnout i to druhé.

Prozatím.

*

Olivia se zavrtěla v posteli v osamělé chatce. Její horečnaté sny odplouvaly a připlouvaly. Jednou byla na pláži zátoky Hasslevik, jednou v Barceloně. Náhle ucítila, jak jí po nahém chodidle u rámu postele přejíždí ledově studená ruka.

Okamžitě se vymrštila!

Loktem převrátila malý noční stolek a lampička spadla na podlahu.

Vrhla se ke zdi a očima pátravě projížděla po chatce – byla prázdná. Částečně ze sebe stáhla deku. Srdce se jí divoce rozbušilo a ona se kvůli tomu zadýchala. Zdálo se jí to? Samozřejmě že ano, co jiného? Je tu sama. Nikdo jiný tu není.

Sedla si na rám postele, zvedla lampičku a pokusila se uklidnit.

Pomalu se nadechovat, to ji naučila Maria, když byla malá a někdy ji trápily noční můry. Otřela si čelo a v té chvíli to uslyšela.

Nějaký zvuk. Podobný lidskému hlasu, zvenku. Z vnější strany dveří.

Axel?

Olivia si obtočila pokrývku kolem těla, přešla ke dveřím a otevřela – dva metry před ní stál muž s taškou na kolečkách v ruce.

Muž ze zátok Hasslevikarna. Olivia dveře přibouchla, zamkla je a vrhla se k jedinému oknu. Zatáhla roletu a současně se dívala po nějakém předmětu. Nějaké zbrani, jakékoli!

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře.

Olivia naprosto ztichla. Celé tělo se jí třáslo. Slyšel by ji Axel, kdyby začala křičet? Pravděpodobně ne, přehlušil by ji vítr.

Klepání se ozvalo znovu.

Olivia zrychleně dýchala a opatrně se blížila ke dveřím.

Ticho.

„Jmenuju se Dan Nilsson, promiňte, že vás obtěžuju.“

Hlas vycházel zpoza dveří. Dan Nilsson?

„Co se děje?! Co chcete?“ ptala se Olivia.

„Můj mobil tu nemá signál a já si musím zavolat člun, co mě odveze, viděl jsem, že svítíte, a… nemáte prosím vás mobil, který bych si mohl půjčit?“

Mobil měla. Ale to ten muž venku nevěděl.

„Jde jen o krátký hovor,“ řekl přes dveře. „Můžu vám ho zaplatit.“

Zaplatit za krátký telefonát? Kvůli odvozu? Olivii to znejistilo.

Mohla zalhat a říct, že mobil nemá, a poslat ho pryč. Nebo ho poslat za Axelem. Současně se jí ale zmocnila zvědavost. Co dělal nahoře v zátokách? Proč stál uprostřed pláže, kterou odhalil odliv, ve svitu měsíce? Kdo to je? Co by udělal Arne?

Ten by ty dveře otevřel.

Olivia to udělala taky. Opatrně. Jen pootevřela. Mobil mu podala škvírou mezi dveřmi, napřaženou rukou.

„Díky,“ řekl Nilsson.

Mobil si od ní vzal, vyťukal číslo a objednal si člun k Západnímu molu. Má tam dojít za čtvrt hodiny.

„Děkuju, že jste mi ho půjčila,“ dodal.

Olivia převzala mobil škvírou mezi dveřmi. Nilsson se otočil a vydal se na cestu.

V tu chvíli Olivia otevřela úplně.

„Večer jsem vás viděla v Hasslevikarna.“

Když se Nilsson otočil, stála Olivia v protisvětle z lampičky.

Podíval se na ni a zamrkal, jako by zareagoval, ale na co, to jí unikalo. Za desetinu vteřiny to zmizelo, nebo za dvě.

„Co jste tam dělala?“ zeptal se.

„Zabloudila jsem a náhodou se dostala tam.“

„Krásné místo.“

„Ano.“

Ticho… a co jste tam dělal vy? On nepochopil, že to je ta otázka, která se skrývá mezi řádky?

Možná to pochopil, ale určitě neměl v úmyslu na ni odpovídat.

„Dobrou noc.“

Nilsson odešel, s pohledem na Olivii vypáleným do sítnice.

*

Trombon ležel ve svém černém pouzdře a Supersize seděl vedle něj na nábřeží pod restaurací Strandkanten. Večer se protáhl a spousta se toho vypila. Teď chtěl trochu vystřízlivět. Zítra chce otevřít udírnu. Leffehoudírnu. Čerstvě uzené ryby pro lidi z pevniny, na těch by mohl snad vydělat. Tělnatý ostrovan vedle něj byl střízlivý. Měl noční službu u taxikářského člunu a před nějakou dobou dostal objednávku.

„Od koho?“

„Někoho ze země.“

Ze země mohlo znamenat cokoli, od Strömstadu po Stockholm.

„Co z toho budeš mít?“

„Dva tácy.“

Supersize provedl kalkulaci a porovnal to s udírnou. Hodinová mzda se neřadila k jejím výhodám.

„Je to on?“

Supersize kývl hlavou vzhůru. Přicházel muž v kožené bundě a černých džínách.

Muž, který skončil.

S Nordkosterem.

Teď musel udělat ještě jeden krok.

Ve Stockholmu.

*

Nakonec usnula. S rozsvícenou lampičkou, zamknutými dveřmi a jménem Dan Nilsson na rtech.

Se jménem muže ze zátok Hasslevikarna.

Zbytek noci cloumaly Oliviiným tělem horečnaté noční můry.

Celé hodiny. Najednou se jí z hrdla vydral neartikulovaný křik a dokořán otevřenou pusou vyhřezl ven. Odporný křik. Z každičkého póru jí vyrážel studený pot a rukama hrabala ve vzduchu.

Na okenním rámu za ní seděl pavouk a pozoroval drama v posteli. To, jak se mladá žena zoufale pokouší vyškrábat se z jámy děsu.

Nakonec vstala.

Na noční můry si vzpomínala do nejmenších podrobností.

Byla zakopaná do písku na pláži. Nahá. Byl odliv, chladno a svítil měsíc. Začínala se k ní valit mořská voda. Blíž a blíž. Hrnula se jí k hlavě, ale nebyla to voda, byl to lávový proud tisícovek malých černých krabů, kteří připlouvali k jejímu obnaženému obličeji a lezli jí do otevřené pusy.

V té chvíli přišel křik.

Olivia se celá zadýchaná vymrštila z postele. Jednou rukou si k sobě přitáhla přikrývku, z obličeje si otřela pot a rozhlédla se po chatce. Byla celá noc jen sen? Byl tu ten muž doopravdy?

Přešla ke dveřím a otevřela je. Potřebovala vzduch, kyslík, a vyšla do tmy. Vítr znatelně zeslábl. Ucítila, že se jí chce na záchod.

Sešla ze schodů a posadila se na bobek za jedním velkým keřem.

V té chvíli ji uviděla, kousek nalevo od sebe.

Tašku na kolečkách.

Na zemi ležela taška toho muže.

Přešla k ní a podívala se do tmy. Nic neviděla. Nikoho. Přinejmenším ne Dana Nilssona. Sehnula se k tašce. Měla by ji otevírat?

Rozepnula zip a opatrně zvedla horní díl tašky.

Byla úplně prázdná.

*

Z větší vzdálenosti mohl zanedbaný karavan vypadat idylicky.

Obklopený noční zelení Bezejmenného lesa, kousek od přístaviště Pampas v Solně, se slabým žlutým světlem v oválném okně.

Ale uvnitř bylo po idyle.

Karavan byl opravdu starý. Plynový vařič u stěny kdysi fungoval, dnes už byl prorezlý k nepoužití. Bublina z plexiskla ve střeše dříve propouštěla světlo, dnes už byla zarostlá. Dveře kdysi byly zakryté závěsem z dlouhých barevných pásků z umělé hmoty, dnes už z nich zbývaly jen tři, přepůlené. Karavan kdysi sloužil jako prázdninový sen jedné čtyřčlenné rodiny z Tumby, dnes patřil Zaslepené Veře.

Ze začátku v něm uklízela, často, pokoušela se udržovat slušnou hygienickou úroveň. Ale spolu se všemi nálezy z kontejneru, které sem chtěla stůj co stůj dotáhnout, úroveň znatelně klesala. Teď vedly harampádím sem a tam mravenčí cestičky a ve všemožných koutech se tísnili škvoři.

Ale radši to než přespávat v podchodech nebo kolárnách.

Na stěny přišpendlila novinové články o bezdomovcích a plakátky, které tu a tam nacházela, nad jedním lehátkem viselo něco, co vypadalo jako dětská malůvka harpuny, nad druhým ležel výstřižek: „Sociálně nezabezpečení lidé by se neměli stát součástí společnosti, její součástí by měli přestat být ti zabezpečení!“

To Vera zbožňovala.

Teď seděla u rozbitého skládacího stolu a lakovala si nehty načerno.

Moc jí to nešlo.

Jednalo se o tu noční dobu, kdy nic nejde dobře. Dobu nočního bdění. Vera byla na stráži často, čekala, prokousávala se hodinami noci a křečí. Zřídka se odvažovala usnout. Když to na ni nakonec přišlo, podobalo se to spíš jakémusi kolapsu. Prostě se zhroutila nebo upadla do stavu podobného kómatu.

Už to tak měla docela dlouho.

Týkalo se to její psychiky, jako u tolika lidí kolem ní. Psychiky, které něco ublížilo a kterou něco zmrzačilo už velmi dávno.

V jejím případě, který byl sotva výjimečný, ale obsahoval některé osobní detaily, ji drásaly zejména dvě věci. Nebo zmrzačily.

Svazek klíčů ji drásal. Jak tělesně, tak duševně. Rány od tátových klíčů byly vidět jako bílá jizva na jejím obličeji a skrývaly se jako neviditelná jizva vevnitř.

Dostávala výprask klíči.

Častěji, než si zasloužila, myslela si. Neuvědomovala si, že dítě si nezaslouží rány svazkem klíčů do obličeje nikdy: část bití brala na sebe. Věděla, že je problémové dítě.

Ale tehdy nevěděla, že je problémové dítě v dysfunkční rodině s rodiči, kteří si vybíjeli to, co nedokázali zvládnout, na tom jediném, co měli po ruce.

Dceři Veře.

Svazek klíčů zraňoval.

Ale zmrzačilo ji to, co se stalo babičce.

Vera babičku milovala a babička milovala Veru a za každou ránu, která přistála ve Veřině obličeji, se babička stahovala víc do sebe.

Bezmocně.

A bála se svého vlastního syna.

Dokud to nevzdala.

Když se to stalo, bylo Veře třináct. Přijela babičku navštívit na statek v Upplandu i s rodiči. Dovezený alkohol se držel zaběhnutého vzorce a o několik hodin později vyšla babička ven.

Nedokázala se na tu hrůzu dívat, ani ji poslouchat. Věděla, co přijde: svazek klíčů. Když nastal jeho čas, Vera stačila utéct, tentokrát, a běžela pro babičku.

Našla ji ve stodole. Visela na silném provaze z vnitřního stropního trámu.

Mrtvá.

Samo o sobě to byl šok, ale u toho nezůstalo. Když se pokoušela dovolat pomoci u svých velmi opilých rodičů, byli naprosto mimo. Takže to musela udělat sama. Sundat babičku z trámu a položit ji na zem. A plakat. Celé hodiny seděla u babiččina těla, dokud jí nevyschly slzné kanálky.

To ji zmrzačilo.

A kvůli tomu se jí těžko nanášel čerstvě nalezený černý lak na nehty tak rovnoměrně, jak si přála. Zamazala se. Částečně proto, že měla oči zastřené ze vzpomínky na babičku, ale taky proto, že se třásla.

Tehdy si vzpomněla na Jelleho.

Vzpomínala na něj skoro pokaždé, když bdění bolelo příliš.

Myslela na něj, na jeho oči, na kterých ji přitahovalo něco už od první chvíle, kdy na sebe narazili v časopise. Nedíval se, on viděl.

Myslela si Vera, jako by ji viděl, jako by viděl za to, co bylo jejím sešlým zevnějškem, a ještě dál, viděl to, kým byla v nějakém jiném světě.

Nebo kým mohla být. Kdyby jí nechyběly prostředky a neskončila ve špatné společnosti a nezačala její křížová cesta mezi léčebnami a úřady.

Bylo to, jako by viděl tu druhou Veru. Tu silnou, tu původní.

Tu, která by dokázala zaplnit místo občana v jakémkoli sociálním státě.

Kdyby ještě existoval.

Už je po něm, pomyslela si Vera, srovnali ho se zemí. Ale přece máme Loterii poštovních směrovacích čísel!

Nad tím se pousmála a viděla, že nehet na malíčku se jí podařil skvěle.

Muž, který teď ležel v posteli, se několikrát diskrétně říznul do obličeje, aby odčaroval pár váčků pod očima. Jinak byl bez poskvrnky. Šedivějící vlasy měl krátké a husté, každých pět dní si je dal sestřihnout, zbytek těla dostával svoje v jeho soukromé tělocvičně o patro níž.

Držel se od svého věku dál.

Z postele pro dva v ložnici měl výhled na Cedergrenovu věž, jen o pár parcel dál. Na známou pamětihodnost Stocksundu.

Koncem devatenáctého století ji dal postavit lesní inženýr Albert Gotthard Nestor Cedergren, aby vystavil na odiv své bohatství.

Sám bydlel na Granhällsvägen, blíž u vody, v podstatně menší budově. O něco málo víc než čtyři sta dvacet čtverečních metrů, s výhledem na moře. Ale to muselo stačit. Přece měl i svou malou perlu na Nordkosteru.

Teď ležel na zádech a nechával se masírovat, od postele, dostával měkkou exkluzivní masáž celého těla. Na svoje si přišly dokonce i vnitřní strany stehen. Službička s hodnotou onoho dvacetitisícového příplatku, který to stálo.

Užíval si toho.

Dnes se měl setkat s králem.

„Setkat se“ byl možná příliš přikrášlený výraz. Měl se zúčastnit ceremoniálu obchodní komory, na kterém byl švédský panovník hlavní osobností. On sám byl osobností číslo dvě. Hlavně na jeho počest měl celý ceremoniál proběhnout. Měl převzít ocenění za nejúspěšnější švédský podnik s působností v zahraničí za uplynulý rok, nebo jak zněla přesná formulace.

Jako zakladatel a generální ředitel akciové společnosti Magnuson World Mining.

MWM.

To on je Bertil Magnuson.

„Bertile! Tak tyhle?!“

Linn Magnusonová vplula do ložnice v jedné ze svých kreací.

Byla to znovu ta třešňově rudá, kterou měla na sobě onehdy večer.

Ta byla moc krásná.

„Jsou pěkné.“

„Myslíš? Nebudou trochu moc… víš…“

„Vyzývavé?“

„Ne, ale jednoduché? Přece víš, kdo přijde.“

To Bertil věděl. Aspoň přibližně. Smetánka stockholmského obchodního světa, několik šlechtických potentátů, pár dobře vybraných politiků, ne na vládní úrovni, ale skoro. Nebo dokonce na vládní? Možná by se na pár minut mohl ukázat Borg, kdyby měl štěstí. Vždycky to události dodalo jiskru. Erik se naproti tomu neobjeví. Naposled psal na Twitteru: „Brusel. Schůzka s vladaři v komisi. Snad stihnu holiče.“

Erik si dává vždycky záležet na vzhledu.

„Co tenhle?“ zeptala se Linn.

Bertil se posadil na posteli. Ne proto, že by tak reagoval na další manželčinu ukázku, červenobílý klenot, na který narazila v Udda & Rätt v ulici Sibyllegatan, ale proto, že ho začínal tlačit.

Měchýř.

V poslední době ho trápil. Návštěvy toalety byly častější, než na kolik měl člověk v jeho postavení čas. Před týdnem se setkal s profesorem geologie, který ho málem vyděsil k smrti. Řečený muž vyprávěl, že trpí inkontinencí už od svých čtyřiašedesáti.

Bertilovi bylo šedesát šest.

„Tyhle by sis měla vzít,“ řekl.

„Myslíš? Ano, snad. Jsou k sežrání.“

„Ty taky.“

Bertil zlehka políbil Linn na tvář. Rád by jí toho dal víc. Na svých padesát byla výjimečně krásná a on ji strašně miloval, ale měchýř ho vyhnal od jejího těla a ven z místnosti.

Cítil svou nervozitu.

Byl to pro něho velký den, z mnoha důvodů, a ještě větší pro MWM. Jeho podnik. V posledních dnech sílila kritika jejich prospektorů v Kongu, po zprávách o vyznamenání. Dopadala ze všech stran, psalo se a demonstrovalo. Proti pochybným metodám, ožebračování, porušování lidských práv a proti všemu, na co narazili.

Na druhou stranu už podnik kritizovali dlouho, co si Bertil pamatoval. Kritika se snášela vždycky, když se Švédům dařilo v zahraničí. A MWM se dařilo. Malý podnik, který kdysi založil s kolegou, vyrostl v multinacionální konglomerát větších i menších společností rozšířených po celém světě.

Dneska je z MWM velký hráč.

On sám je velký hráč.

Ale nestačí na malý měchýř.

*

Nakonec se probudila v chatce až dlouho po době, kdy se měla odhlásit. Axelovi to bylo jedno. Olivia se vymlouvala na horečku, promočené oblečení, „kecnutí“, jak to nazval. Axelovi to stále bylo jedno. Když se mu pokoušela vysvětlit, že normálně se budí dost brzy, zeptal se jí, jestli nechce zůstat ještě jednu noc. To chtěla, podle jednoho plánu, jeho plánu, ale podle jiného plánu věděla, že se musí vrátit.

Podle kocouřího plánu.

Co si vyžádalo přemlouvání, aby mohla nechat Elvise u souseda. Podivína, který pracoval dole v Pet Sounds, ale nakonec se to podařilo.

Dvě noci.

Tři by nešly.

„Bohužel, zůstala bych ráda,“ odpověděla.

„Líbí se vám na ostrově?“

„Líbí se mi tu moc. Trochu škaredé počasí, ale ráda se sem vrátím.“

„To by bylo prima.“

Tak se vyjadřují jen správní chlapci od humrů, pomyslela si, když šla vzhůru ulicí Badhusgatan ve Strömstadu a cítila, jak jí začíná otékat krk. Byla na cestě k jednomu penzionovanému policistovi. Gunnaru Wernemyrovi. Muži, který podle Betty Nordemanové vyslýchal onu rajdu Jackii ze Stockholmu. Olivia našla Wernemyra v telefonním seznamu a zavolala mu ještě předtím, než nastoupila na loď z Nordkosteru. Byl velmi přátelský.

Neměl nic proti tomu setkat se s mladou studentkou policejní školy, zvlášť když byl teď v penzi. Navíc za méně než tři vteřiny pochopil, na kterou Jackii se Olivia ptá. V souvislosti s vraždou v Hasslevikarna.

„Jmenovala se Jackie Berglundová. Tu si pamatuju moc dobře.“

Právě předtím, než zabočila doprava na Západní Klevgatan, jí zazvonil mobil. Byl to ?ke Gustafsson, její instruktor. Byl zvědavý.

„Jak vám to jde?“

„S tou vraždou na pláži?“

„Ano. Už se vám podařilo kontaktovat Stiltona?“

Stiltona? V posledních čtyřiadvaceti hodinách ho úplně pustila z hlavy.

„Ne. Ale mluvila jsem s Vernerem Brostem, z odložených případů, a říkal, že Stilton odešel z osobních důvodů. Nevíte o tom něco?“

„Ne. Nebo ano.“

„Ne, nebo ano?“

„Skončil z osobních důvodů.“

„Hm. Ne, jinak jsem se moc nedozvěděla.“

Byla toho názoru, že by si mohla nechat své zážitky z Nordkosteru k promyšlenějšímu shrnutí, až přijde čas.

Pokud se z toho něco vyklube.

Wernemyrovi bydleli v krásném starším domě, v prvním patře, s výhledem na přístav. Gunnarova žena Märit uvařila kávu a dala Olivii lžíci hnědé tekutiny proti bolesti v krku.

Teď seděli v jejich zeleně vymalované kuchyni, kterou zřejmě nikdo neopravoval od začátku šedesátých let. Na okenních parapetech byli umístění malí porcelánoví psi, fotky vnoučat a růžové muškáty. Olivia byla vždycky zvědavá na fotografie. Na jednu z nich ukázala.

„To jsou vaše vnoučata?“

„Ano. Ida a Emil. Naše zlatíčka,“ řekla Märit. „Přijedou příští týden a zůstanou tu přes slunovrat. Těším se, že se o ně zase budu moct starat.“

„No no, nepřeháněj,“ usmál se Gunnar. „Vždycky si myslíš, že je celkem hezké, že zase jedou domů.“

„To ano, je to přece jen někdy trochu moc. Už je to v krku lepší?“

Märit se podívala soucitně na Olivii.

„Trochu ano, díky.“

Olivia si z pěkného porcelánového šálku s červenými růžemi usrkla kávy. Její babička měla podobné. A pak chvilku mluvili o dnešním policejním vzdělávání, všichni tři. Märit dřív pracovala v policejním archivu ve Strömstadu.

„Teď to všechno centralizujou,“ řekla. „Všechno to vzali a udělali centrální archiv dole v Göteborgu.“

„Tam teď mají uložené vyšetřovací spisy,“ dodal Gunnar.

„Ano,“ přitakala Olivia.

Doufala, že nebude dělat příliš velké okolky, až dojde na to, aby o vyšetřování dali něco k dobrému. Přece jen od té doby uplynula řada let.

„Co jste teda chtěla vědět o Jackii Berglundové?“

Moc okolků dělat nebude, pomyslela si Olivia a zeptala se: „Kolikrát jste ji vyslýchali?“

„Já párkrát, tady na stanici. Něco už se odbylo na Nordkosteru, orientačně. To byl první výslech,“ řekl Gunnar.

„Proč jste ji brali na výslech sem?“

„To kvůli té jachtě. Víte o tom?“

„Ne tak docela…“

„No, támhleta Jackie dělala podle všeho do eskortních služeb.“

Luxusní kurva, pomyslela si Olivia po svém, jazykem z Rotebro.

„Víte, něco jako luxusní kurva,“ řekla Märit po svém, jazykem ze Strömstadu.

Olivia se pousmála. Gunnar pokračoval: „Byla na palubě jedné norské jachty se dvěma Nory, kteří odpluli z ostrova hned po vraždě. Nebo se o to pokusili, jeden náš policejní člun je zastavil kousek od břehu, zkontroloval, odkud připluli, a vrátil je na ostrov. A protože Norové byli pořádně opilí a Jackie Berglundová byla zjevně pod vlivem něčeho jiného než alkoholu, převezli je všechny tři sem, abychom je mohli vyslechnout, až vystřízliví.“

„A výslech jste vedl vy?“

„Ano.“

„Gunnar vedl výslechy nejlíp na celém západním pobřeží.“

Märit to spíš konstatovala, než že by se vychloubala.

„Co jste se dozvěděl?“ zeptala se Olivia.

„Jeden Nor vypověděl, že v rádiu slyšeli, že nazítří má přijít bouře, a právě proto odpluli z ostrova, chtěli se dostat do domovského přístavu. Ten druhý tvrdil, že jim došel alkohol a že chtěli doplout do vlasti, aby ho dokoupili.“

Dost různé verze, pomyslela si Olivia.

„A co vypověděla Jackie Berglundová?“

„Že neměla nejmenší tušení, proč vypluli, prostě jela s nimi.“

„‚Jachtink není moje parketa,‘“ řekla Märit se zřetelným stockholmským přízvukem.

Olivia se na ni podívala.

„Takhle to Berglundová řekla, smáli jsme se tomu, když jsi přišel domů a vyprávěl o tom, vzpomínáš si?!“

Märit se usmála na Gunnara, který vypadal trochu zaskočeně.

Vynášet informace z výslechu manželce nebylo úplně podle pravidel.

Olivii to nevadilo.

„Ale co říkali o samotné vraždě?“ zeptala se.

„V tom byli jednotní, nikdo z nich nahoře v Hasslevikarna nebyl, ani večer v době zločinu, ani předtím.“

„Byla to pravda?“

„Tím si stoprocentně jistí být nemůžeme, případ přece nikdy nebyl vyřešen. Ale neměli jsme nic, čím bychom je mohli spojit s místem činu. Nejste náhodou příbuzná s Arnem Rönningem?“

„To je můj táta. Nebo byl.“

„Slyšeli jsme, že odešel,“ řekl Gunnar. „Je nám to líto.“

Olivia přikývla a Märit vyndala fotoalbum se snímky z Gunnarovy policejní kariéry. Na několika fotografiích byl s Arnem a ještě jedním policistou.

„To je Tom Stilton?“ zajímala se Olivia.

„Ano.“

„Aha… nevíte náhodou, kde je v současnosti? Stilton?“

„Ne.“

*

Přece jen si nakonec vybrala ty třešňové. Měla pro ně velkou slabost. Trochu jednodušší, ale pěkné. Teď stála po boku svého muže v Obchodní komoře a usmívala se. Nebyl to hraný úsměv.

Usmívala se, protože byla na svého muže pyšná. Zároveň si uvědomovala, že on je pyšný na ni. S profesní rovnováhou problémy nikdy neměli. On si hleděl svého a ona si hleděla svého a oba měli úspěch. Ona v menším měřítku, z globálního hlediska, ale stejně to byl úspěch. Živila se jako kariérový kouč a za poslední roky měla pořádnou kliku. Všichni chtěli dělat kariéru a ona ovládala triky. Částečně se je naučila od Bertila, který měl zkušeností jako málokdo, ale větší díl byla její vlastní zásluha.

Byla kompetentní.

Takže když se švédský monarcha naklonil k nim a drobným komplimentem ocenil její třešňové sako, nebylo to nepřímé zdvořilé lichocení Bertilovi. Pochvala byla namířená přímo k ní.

„Děkuji.“

Nebylo to jejich první setkání. Krále i Bertila zajímal lov, obzvlášť lov tetřevů. Několikrát se účastnili loveckých akcí ve stejné skupině a hovořili spolu. Hovořili asi tolik, jak může člověk hovořit s králem, pomyslela si. Ale dost na to, aby Bertil s manželkou dostali pozvání na několik méně důležitých večeří s lidmi z nejbližšího okruhu královského dvora. Na Linnin vkus poněkud formální večírky, královna přece jen není žádný klaun, ale pro Bertila důležité. Kontakty svazují a nikdy nemůže uškodit, když se lidé doslechnou, že tu a tam obědváte s králem.

Linn se pro sebe pousmála, tamto bylo důležité v Bertilově světě, míň důležité v jejím. Ale důležité bylo pokusit se učinit přítrž všemu hnoji, který právě teď kydali na MWM. Ten hnůj byl pak cítit i z ní. Cestou na ceremoniál stál v Západní Trädg?rdsgatan hlouček lidí s transparenty, kteří obviňovali MWM z opravdu nemilých věcí. Viděla, jak se to Bertila dotýká.

On věděl, že média pokryjí i tohle, a určitě to postaví proti jeho vyznamenání.

A dost ho pošpiní.

Škoda.

Rozhlédla se kolem sebe. Většinu lidí poznávala. Snůšku lidí, jako byli Pirre a Tusse a Latte a Pygge a Mygge a jak se ještě jmenovali. Nikdy se pořádně nenaučila, kdo je kdo. V jejím světě měli lidé trochu jasnější jména. Ale věděla, že pro Bertila to jsou důležité osoby. Lidé, se kterými jezdí na lov, na jachtu, obchoduje a je s nimi příbuzný.

I když ne pokrevně.

Tak dobře znala svého muže.

Stále do sebe byli zamilovaní a vedli dobrý sexuální život. Ne tak častý, ale plně uspokojivý, když na něj došlo.

„Uspokojivý“, pomyslela si. To je ale výraz pro sex. A usmála se, zrovna ve chvíli, kdy se na ni podíval Bertil. Dnes mu to slušelo. Temně purpurová kravata, jednoduchý černý oblek, elegantní, její doma ušitý Ital. Jediné, co se jí nelíbilo, byla jeho košile.

Nebesky modrá s bílým límečkem. Bylo to skoro to nejošklivější, co znala. Už několik let vedla důraznou kampaň proti podobnému typu košil.

Marně.

Určité věci sahají hlouběji než jizvy. Pro Bertila to byla modrá košile s bílým límcem. Znamenala pro něj svého druhu archetypální symbol. Signalizovala příslušnost, která jí byla cizí.

Příslušnost k bezčasé třídě.

Myslel si on.

Naprosto směšnou, domnívala se ona. A ošklivou.

Bertil dostal své vyznamenání přímo z králových rukou. Trochu se ukláněl, sem a tam, po očku se podíval na Linn a mrkl na ni. Snad ho měchýř nezradí, myslela si. Právě teď by nebylo vhodné běžet na záchod.

„Šampaňské!“

Několik najatých číšníků proplouvalo kolem s malými tácy s dobře vychlazeným Grande Cuvée. Linn a Bertil si každý vzali sklenku a zvedli ji.

V tom okamžiku zazvonil.

Nebo zavibroval. Mobil v Bertilově kapse.

Odešel se svou sklenkou šampaňského kousek stranou, vylovil přístroj a přijal hovor.

„Magnuson.“

V telefonu se rozběhl dialog. Docela krátký, ale pro Magnusona šokující. Část nahraného rozhovoru.

„Vím, že jsi ochotný zajít daleko, Bertile, ale vražda?“

„Nikdo ji nemůže spojovat s námi.“

„Ale my to víme.“

„Nevíme nic… pokud nebudeme chtít.“

Dialog se přerušil.

Bertil po pár vteřinách nechal ruku s mobilem klesnout, nápadně ztuhlou ruku. Věděl přesně, co to bylo za rozhovor. Věděl přesně, kdy se odehrál, a věděl přesně, které hlasy v něm mluvily.

Nils Wendt a Bertil Magnuson.

Závěrečnou repliku pronesl on sám.

„Nevíme nic… pokud nebudeme chtít.“

Nevěděl ale, že se rozhovor nahrává.

„Připijme Bertilovi!“

Král k němu zvedal sklenku. Bertil s nezměrným úsilím zdvihl svou vlastní a přinutil se k jakémusi úsměvu.

Křečovitému úsměvu.

Linn zareagovala ihned. Měchýř? pomyslela si. Rychle se přiblížila o několik kroků a usmála se.

„Pokud dovolíte, Výsosti, musím teď na okamžik svého manžela odlákat.“

„Ale samozřejmě, samozřejmě.“

Král nemohl vládnout všemu. Obzvlášť ne třešňově zbarveným šatům, ztělesněným Linn Magnusonovou.

A tak ty třešňově zbarvené šaty odtáhly svého viditelně duchem nepřítomného muže stranou.

„Měchýř?“ zašeptala.

„Co? Ano.“

„Pojď.“

Jako energická manželka, když její muž zkolabuje, převzala vládu nad Bertilem a odvedla ho na ne úplně vzdálené toalety, kam vpadl jako stín beze světla.

Linn čekala venku.

Což bylo asi štěstí, z jednoho prostého důvodu.

Bertil si nevyprazdňoval měchýř.

Přepadl přes toaletní stolek a zvracel. Jak chlebíčky a šampaňské, tak ranní lehce opečené topinky s marmeládou.

Velký hráč se scvrknul.

*

Cestující na vedlejším sedadle vysvětloval, jak nešťastná jsou tahle úzká sedadla, tedy co se týče toho, jak bacily létají velkou rychlostí vzduchem. Olivia souhlasila. Nato si zakryla nos a pusu, nanovo mohutně zakašlala a pokusila se odvrátit stranou co možná nejdál. Dál už to nešlo. Na úrovni Linköpingu si spolucestující přesedl.

Olivia seděla dál na svém místě v kymácejícím se rychlovlaku X2000. Bolelo ji na prsou a cítila varovné horko na čele. Hodinu věnovala mobilu a asi půlhodinu poznámkám. Pak se její myšlenky stočily k rozhovoru ve Strömstadu a k Jackii Berglundové…

„Jachtink není moje parketa.“ A co byla tedy tvoje parketa, Jackie? pomyslela si. Nechat se najmout na jachtu a píchat Nory?

Ve stejnou dobu, kdy jednu mladou ženu zakopali a utopili asi čtvrt hodiny cesty od vašich orgií? Nebo to bylo jinak?

Jinak? Najednou se v Oliviině rozpálené hlavě vynořila úplně jiná myšlenka.

Co ví o té utopené ženě?

Zčistajasna pochopila, nakolik až dosud podléhala faktu, že se nic neví. O té „ubohé“ oběti. A jak to vytvořilo obrázek nějaké bezbranné mladé těhotné ženy vystavené odporným krutostem.

Co kdyžto tak vůbec není?

Nikdo přece o oběti nic nevěděl.

Ani to, jak se jmenovala.

Co když si ji taky najali? Na eskortní služby.

Vždyť ale byla těhotná!

Uklidni se, Olivie, existujou jisté hranice.

Opravdu? Ve škole se věnovali i pornostránkám na internetu.

Jak se vyvěšují, jak těžké je vystopovat je, jak těžké je… těhotné ženy! Tu a tam, ne tak zřídka, mezi těmi miliardami pornofilmů, které to vyhazovalo, byly specializované stránky „pro vás, kteří máte rádi trochu ujeté věcičky“, „co takhle ošukat těhulku?“.

Vzpomněla si na to, protože si myslela, že je to mimořádně hnusné.

Sex s osly nebo siamskými dvojčaty, fajn, to je prostě absurdní.

Ale placený sex se ženami ve vysokém stupni těhotenství?

Jenže bohužel i pro to existoval trh.

Je to realita.

Tak co kdyby byla oběť na pláži Jackiina kamarádka? Najatá jen proto, že byla těhotná. Pak se ale na té jachtě něco pokazilo a skončilo to vraždou.

Anebo ještě jinak…! Teď se fantazie poháněná horečkou rozjela na plné obrátky… možná že jeden z Norů byl otcem toho dítěte a ona se neodvažovala jít na potrat? Možná ona a Jackie měly sex s těmi Nory při jiné příležitosti, oběť otěhotněla a pokusila se z Norů dostat peníze a pak se to podělalo a oni ji zavraždili?

Vtom jí zazvonil mobil.

Byla to máma Maria. Chtěla ji pozvat na večeři.

„Dneska večer?“

„Ano. Máš něco jiného?“

„Zrovna sedím ve vlaku z Nordkosteru a…“

„V kolik přijedeš?“

„Někdy kolem páté, pak musím…“

„Co to máš s hlasem?! Ty jsi nemocná?“

„Jsem jen trochu…“

„Máš horečku?“

„Možná, nemám…“

„Máš nateklý krk?“

„Trošíčku.“

Během pěti vteřin Mariiny účastné otázky Olivii vrátily do věku pěti let. Byla nemocná a máma si dělala starosti.

„V kolik?“

„V sedm,“ řekla Maria.

*

Nábřežní promenáda na Strandvägen je moc krásná. Z pohledu od moře lemuje ulici se stromořadím impozantní směs starší architektury. Obzvlášť když se člověk podívá vzhůru a zahledí se na úroveň střech. Všechny ty zvláštní formace věžiček a různých úhlů a cihlového zdiva. Světu tak ukazuje majestátní tvář.

To, co se za tou tváří skrývá, je něco docela jiného.

Krása ulice sotva upoutávala myšlenky Bertila Magnusona, když šel podél nábřeží. Chtěl si udržet náležitou vzdálenost od případných Pyggů a Myggů a Tussů. Jeho lehce znepokojená žena ho propustila u náměstí Nybroplan s vehementním ujištěním z jeho strany, že už je všechno v pořádku. Jen toho bylo na něj trochu moc kvůli ceremoniálu a králi a tomu skandování venku.

„Nic se neděje,“ řekl jí.

„Určitě?“

„Určitě. Musím si promyslet jednu smlouvu, o které budeme jednat ve středu, chci se trochu projít.“

Dělal to často, když si chtěl o něčem zapřemýšlet, a tak ho Linn propustila a vydala se pryč.

Bertil byl znatelně vyděšený, když odcházel. Okamžitě pochopil, kdo stojí za tím nahraným rozhovorem v telefonu.

Nils Wendt.

Kdysi velmi blízký přítel. Jeden mušketýr. Jeden ze tří, kteří v šedesátých letech na obchodní akademii drželi pospolu v dobrém i ve zlém. Třetím z nich byl Erik Grandén, dnes náměstek na ministerstvu zahraničí. Trojice na sebe pohlížela jako na moderní odnože Dumasových hrdinů. Měli dokonce i motto: Jeden za všechny.

Jejich sen netrval dlouho.

Ale byli přesvědčeni o tom, že by měli ohromit svět. Přinejmenším jeho části.

A to se jim podařilo.

Z Grandéna se stal úspěšný mladý politik a jako šestadvacetiletého ho zvolili předsedou Svazu mladých konzervativců. On sám a Wendt založili MWM – Magnuson Wendt Mining. Ze společnosti se rychle stal nebojácný a úspěšný prospektorský podnik ve Švédsku i v zahraničí.

Dokud se to trochu nepokazilo.

Ne kvůli podniku. Ten rostl, jak globálně, tak finančně, a na burze vydrželi po několik let. Ale kvůli Wendtovi. Nebo kvůli vztahu mezi Bertilem a Wendtem. Ten se pokazil. A skončilo to tak, že vypadl ze hry. A jméno Wendt se nahradilo slovem World – Magnuson World Mining.

A teď se Wendt vrátil.

S velmi nepříjemným rozhovorem mezi sebou samým a Bertilem.

Rozhovorem, o kterém Bertil vůbec netušil, že by se nahrával, ale jehož dosah okamžitě rozpoznal. Kdyby se dostal do povědomí veřejnosti, byly by dny Bertila Magnusona jako velkého hráče sečteny.

Na všech úrovních.

Zadíval se k ulici Grevgatan. Kousek odsud se narodil, na jedné výborné adrese. Ze svého dětského pokoje slýchával odbíjení hodin z kostela Hedviky Eleonory. Narodil se do rodiny průmyslníka. Podnik založil jeho otec se svým bratrem. Adolf 112

a Viktor. Bratři Magnusonové. Vystavěli menší, ale silnou těžební společnost, měli výjimečný cit pro nerosty a od dolů přešli k mezinárodní těžbě. Rodinný podnik si časem vydobyl světové jméno a Bertilovi dodal dostatek akcií, které mu posloužily jako odrazový můstek v podnikání.

On sám byl umíněný. Přemýšlel v odvážnějších měřítkách.

Pomáhal vést rodinný podnik, ale současně viděl, že se dají využít i úplně jiné trhy než ty tradiční. Ty, před kterými ho bratři varovali.

Exotické trhy.

Černé trhy.

Obnášely chytrácké obchody se všemožnými autoritářskými potentáty. Osobami, se kterými se bratři nikdy nechtěli stýkat.

Ale časy se mění a otcové a strýcové umírají. Jakmile Adolfa a Viktora zakopali, založil si Bertil dceřinou společnost.

S pomocí Nilse Wendta.

Onoho nebývale talentovaného Wendta. Jednoho z mušketýrů.

Génius v prospektorství a analýze minerálů a obchodních strukturách. V tom všem, co Bertilovi tolik nešlo. Společně se z nich stali industriální průkopníci víc než v jednom světadíle.

V Asii. Austrálii. A především v Africe. Dokud se to nezadřelo, a pak Wendt najednou zmizel, kvůli něčemu velmi ošklivému, co Bertil zatajoval. Vysublimoval. Projevil se jako slaboch.

To Nils Wendt neudělal.

Podle všeho.

Protože to určitě Nils zavolal a pustil ten rozhovor. Neexistovala jiná možnost.

O tom byl Bertil přesvědčený.

Když se přiblížil k mostu Djurg?rdsbron, měl už v hlavě zformulovanou první otázku: O co mu do prdele jde? A druhou: Víc peněz? A skoro ve stejném okamžiku, kdy mu v hlavě vytanula ta třetí: Kde je?, zazvonil telefon.

Bertil ho podržel před sebou, nebo spíš dole u stehna, míjeli ho lidé, mnozí se psy, taková to byla procházková oblast. Přijal hovor a mobil si přiložil k uchu.

Aniž by něco říkal.

Ticho.

„Haló?“

Byl to Erik Grandén. Ten aktivní uživatel Twitteru, který doufal, že v Bruselu sežene kadeřníka. Jeho hlas Bertil poznal ihned.

„Ahoj, Eriku.“

„Gratuluju k vyznamenání!“

„Díky.“

„Co král?! Je ve formě?“

„Ano.“

„Fajn, fajn. Je teď oslava?“

„Ne, já… Oslava bude večer. Našel jsi nějakého holiče?“

„Ještě ne, ten, kterého jsem chtěl, měl plno. Zvláštní. Ale dostal jsem tip na jeden salon, který snad stihnu před ranním letadlem, zavolám ti o víkendu! Pozdravuj Linn!“

„Díky. Měj se.“

Bertil zavěsil a zamyslel se nad Erikem. Grandén. Třetí mušketýr.

I on byl silný hráč, ve svém prostředí. S obrovskou sítí kontaktů ve Švédsku i v zahraničí.

„Vezmi ho do vedení.“

To vlastně navrhla Bertilova matka po otcově smrti, když Berti l popisoval nepřehledná chapadla svého přítele Erika.

„On ale neví nic o těžbě,“ odpověděl Bertil.

„To ani ty ne. Víš, jak je důležité obklopit se lidmi, kteří něco vědí. Správnými lidmi. To je tvoje nadání. Vezmi ho do vedení.“

Kdyžto řekla podruhé, Bertil pochopil, že je to naprosto geniální myšlenka. Proč nenapadla jeho samotného? Pod svícnem bývá tma. Erik se tam ukrýval, jako přítel i jako mušketýr. Musí přece sedět ve vedení MWM.

A to se taky stalo.

Erik zasedl do vedení. Šlo tak trochu o přátelskou službu z jeho strany, zpočátku. Ale protože časem si pro sebe koupil pořádný balík akcií, mohl za svůj podnik být i trochu zodpovědný. Taky dokázal přitáhnout ještě několik kontaktů, což Bertil neuměl. Ne nadarmo to byl Erik Grandén.

Takhle to šlo několik let, dokud Erik nevystoupal na politickém žebříčku tak vysoko, že to s místem ve vedení podniku začalo být trochu citlivé. Ve vedení soukromého podniku. Který navíc média nevybíravě kritizovala.

Tehdy odstoupil.

Teď místo toho rozhodovali o tom, co bylo třeba rozhodnout, u sklenky dobrého vína. Tak to bylo míň citlivé.

Navenek byli jen dobrými přáteli.

Zatím.

Erik o nahraném rozhovoru a jeho původu neměl tušení. Pokud by se o něm doslechl, prošla by mušketýrská vazba velkou zkouškou.

Dokonce i na politické úrovni.

*

Bylo skoro sedm večer. Jelle zatím střelil tři časopisy. Za čtyři hodiny.

Nebylo to moc. Sto dvacet korun, šedesát pro něj samotného.

Patnáct korun na hodinu. Ale dá si hrnec rybích kuliček. Vlastně, nemá je rád, dá si humrovou omáčku. Jídlo ho celkem vzato nijak zvlášť nezajímalo, tak to měl vždycky, dokonce i v dobách, kdysi mohl to či ono dovolit. Jídlo pro něj znamenalo životní nutnost.

Když žádné neměl, musel si životní sílu najít v něčem jiném.

I to šlo. Jídlo nebylo jeho hlavní problém, tím bylo místo k bydlení.

U jezera Jarlasjön měl svoji kůlnu, ale ta mu začínala jít na nervy. Šlo o něco, co se usadilo v těch stěnách. Něco, co se mu připomínalo, jakmile vešel dovnitř. Kvůli čemu bylo stále těžší tam usnout. Ty stěny už slyšely příliš křiku po moc dlouhou dobu, myslel si, je načase se přestěhovat.

Nebo „přestěhovat“. Člověk se stěhuje z domu nebo bytu, člověk se nestěhuje z holé kůlny bez vybavení. Odsud člověk táhne.

To měl v úmyslu.

Kam, o tom právě přemýšlel. Už přespával na různých místech po městě, několikrát v azylových domech, ale tomu nebylo moc po chuti. Potyčky, opilci, feťáci a personál, který vás vyhodí nejpozději v osm ráno. S tím skončil. Musí si najít něco jiného.

„Čau, Jelle! Ty ses musel česat granátem!“

Zaslepená Vera se k němu blížila se širokým úsměvem a ukazovala na Jelleho rozcuchané vlasy. U obchodního centra Ringen prodala všech třicet časopisů a teď přišla sem. K centru Söderhallarna na náměstí Medborgarplatsen. Na místo, které si Jelle onehdy zabral. Benseman tu přece ještě není. Dobrý plac, myslel si. Tři časopisy za dnešek tomu trochu odporovaly.

„Čau,“ řekl.

„Jak se vede?“

„Ujde to… tři časáky.“

„Já prodala třicet.“

„Pěkný.“

„Jak dlouho jsi tu chtěl bejt?“

„Nevím, ještě jich pár mám.“

„Můžu je odkoupit.“

Stávalo se, že si prodejci kupovali časopisy jeden od druhého, aby si vypomohli. Tedy kupovali za pořizovací cenu a doufali, že sami budou mít větší štěstí. Veřina nabídka proto byla plně legitimní.

„Díky, ale na to…“

„Na to jsem trochu moc pyšnej, nebo co?“

„Možná.“

Vera se zasmála a vzala Jelleho za podpaží.

„Pýchy se člověk nenají.“

„Nemám hlad.“

„Jsi studenej.“

Vera se dotýkala Jelleho ruky. Opravdu byla dost studená, což bylo trochu zvláštní, venku bylo určitě přes dvacet stupňů. Neměla by být studená.

„V noci jsi zase spal v tý boudě?“

„Jo.“

„Jak dlouho to budeš zvládat?“

„Nevím…“

Rozhostilo se ticho. Vera se dívala Jellemu do obličeje a Jelle se díval na Söderhallarna, až se z vteřin stalo několik minut. Pak se Jelle podíval na Veru.

„Šlo by, kdybych…“

„Jo.“

Víc toho neřekli. Nebylo třeba. Jelle zvedl svůj starý batůžek, uložil do něj paklíček časopisů a pak se vydali na cestu. Bok po boku, zaklesnutí jeden do druhého, v myšlenkách napřed. Směrem ke karavanu a tomu, jaké to tam bude.

Když tak člověk jde ponořený sám do sebe, sotva zaregistruje, že kus dál, u parku Björnova zahrada, stojí mladíci ve tmavých mikinách s kapucemi a sledují ho pohledem. Člověk si ani nevšimne, že se vydávají stejným směrem jako on sám.

*

Červený řadový domek v Rotebro postavili v půlce šedesátých let. Rönningovi byli majitelé číslo dvě, prozatím. Byl to pěkný dům, dobře udržovaný, situovaný v chráněné části ulice ve čtvrti se stejným typem domů. Olivia tu vyrůstala jako jedináček, ale v okolí bylo plno kamarádů, se kterými si mohla hrát. Teď se většina z nich vydala do dospělého života a do jiného bydliště.

Na jiná místa. A tady teď bydleli hlavně osamělí rodiče.

Jako Maria.

Olivia ji zahlédla kuchyňským oknem, když přicházela po příjezdové cestě ke garáži. Máma, kriminální soudkyně španělského původu, mnohomluvná a vždycky upravená žena, kterou táta miloval víc než cokoli na světě.

A ona jeho, jak tomu rozuměla Olivia. Doma vždycky vládla klidná a pokojná atmosféra, hádky přicházely velmi zřídka. Argumenty, námitky, nekonečné diskuze, ale nikdy zlé. Nikdy nic, co by se dítěti mohlo nepříjemně vrýt do paměti.

Doma vždycky měla pocit bezpečí.

A toho, že si jí někdo všímá. Přinejmenším Arne, nebo spíš nejvíc on. Marii jste museli znát. Možná to nebyla soucitná maminka, ale vždycky byla k dispozici, když bylo třeba. Například když Olivia onemocněla. Jako teď. V tom okamžiku byla máma po ruce i se svou pozorností a recepty a přátelskými výstrahami.

V dobrém i ve zlém.

„Co bude k večeři?“

„Speciální kuře na česneku.“

„A co je na tom speciálního?“

„To, co se nepíše v receptu. Vypij tohle,“ vyzvala ji Maria.

„Co to je?“

„Teplá voda, zázvor, troška medu a pár kapek tajemství.“

Olivia se usmála a napila se. Co to je za tajemství? Nadýchala se ucpaným nosem trochu máty? Možná. Cítila, jak mdlý vlažný nápoj příjemně působí na její rozbolavělý krk, a pomyslela si: máma Maria.

Seděly u bílého jídelního stolu v dokonale vycíděné kuchyni.

Olivii stále překvapovalo to, jak máma přijala severský styl. Vybavení neodpovídalo typickým jižním barvám. Všechno bylo bílé a střízlivé. Jako náctiletá procházela obdobím revolty a vynutila si na stěny svého pokoje křiklavě červenou. V současnosti už se vrátila ke svému podstatněji hlubšímu béžovému tónu.

„Tak jaké to bylo na Nordkosteru?“ zeptala se Maria.

Olivia se svěřila s vybranými částmi svých ostrovních zážitků, velmi pečlivě vybranými částmi. Těmi, které vlastně vynechávaly všechno podstatné. A tak jedla a upíjela dobré červené víno.

Horečka a červené víno? napadlo Olivii, když Maria dolévala.

Ale tak Maria neuvažovala. Trocha červeného vína nikdy nemůže být na škodu.

„Mluvili jste někdy s tátou o tom případu na Nordkosteru?“

zeptala se Olivia.

„Co si pamatuju, tak ne, ale tehdy ses přece narodila, takže jsme na podobné diskuze neměli moc času.“

Nezní to trochu otráveně? Ne, styď se, Olivie, nech toho!

„Budeš na tom pracovat celé léto?“ zeptala se Maria.

Je teď naštvaná kvůli letnímu bytu? Krycí pásce a škrabce na barvu?

„Asi ne, jen se na něco ještě podívám a pak něco sepíšu.“

„Na co se chceš dívat?“

Od Arnovy smrti měla Maria teď jen zřídkakdy možnost za kuchyňským stolem a u sklenky dobrého vína diskutovat o soudním případu. V principu nikdy. Tak se té možnosti chopila.

„Na ostrově byla v době spáchání vraždy jedna holka, Jackie Berglundová, která mě začala trochu zajímat.“

„Z jakého důvodu?“

„Protože s několika Nory zmizela z ostrova skoro hned po vraždě, odpluli, a já měla dojem, že jejich výslech měl opravdu mezery.“

„Myslíš, že třeba oběť znali?“

„Možná.“

„Možná byla na jejich lodi od začátku?“

„Ano, možná byla. Tahle Jackie dělala eskort.“

„Aha…“

Proč aha? pomyslela si Olivia. Co tím chce říct?

„I oběť možná dělala eskort,“ pokračovala Maria.

„K tomu jsem se chtěla dostat.“

„Tak to by sis měla promluvit s Evou Carlsénovou.“

„To je kdo?“

„Včera jsem ji viděla v jednom diskuzním pořadu, napsala knihu reportáží o minulosti a současnosti eskortních služeb. Vypadalo to, že je opravdu kompetentní.“

Jako ty, pomyslela si Olivia a uložila si jméno Eva Carlsénová do paměti.

Když si s nacpaným žaludkem a s pod nohama mírně se pohupující podlahou musela zavolat taxíka, kterého jí zaplatila Maria, cítila se podstatně líp. Tak dobře, že se skoro zapomněla zeptat na to, na co myslela úplně od začátku.

„To vyšetřování na Nordkoster uvedl policajt Tom Stilton, vzpomínáš si na něj?“

„Tom, ano!“

Maria se v brance pousmála.

„Hrál výborně squash. Několikrát jsme spolu hráli. Docela fešák, trochu jako George Clooney. Proč tě to zajímá?“

„Snažila jsem se ho kontaktovat, u policie podle všeho skončil.“

„Ano, na to si vzpomínám, bylo to několik let před tátovou smrtí.“

„Víš proč?“ zeptala se Olivia.

„Proč skončil?“

„Ano.“

„Ne. Ale vzpomínám si, že se tehdy rozvedl, Arne to říkal.“

„S Marianne Boglundovou.“

„Ano. Jak ses to dozvěděla?“

„Setkala jsem se s ní.“

Taxikář najednou vystoupil z auta, pravděpodobně jakoby na znamení. Olivia rychle přistoupila k Marii.

„Měj se, mami, a moc díky za večeři, medicínu, víno a všechno!“

Matka a dcera se objaly.

*

Byl to obyčejný stockholmský hotel. Oden, v Karlbergsvägen.

Střední třídy, s obyčejnými pokoji. Zrovna tenhle byl vybavený dvoulůžkem, trochou levné grafiky a televizí na světle šedé stěně.

Ve zprávách STV se právě vysílal zvláštní příspěvek o ocenění těžebního závodu MWM jako podnik roku. Nad reportéra ve studiu umístili podobiznu jeho generálního ředitele Bertila Magnusona.

Muž, který seděl na kraji dvojité postele, se právě osprchoval.

Byl polonahý, kolem boků měl obtočený ručník a vlasy měl ještě vlhké. Zesílil zvuk.

„Jmenování těžební společnosti MWM švédským podnikem roku s působností v zahraničí vzbudilo mezi organizacemi, které se zasazují o lidská práva a životní prostředí, velký rozruch, a to jak ve Švédsku, tak v zahraničí. Podnik se zabývá těžbou nerostných surovin a v průběhu let si vysloužil kritiku za své vazby na země se zkorumpovanými režimy a diktátory. Už v osmdesátých letech, když se podnik etabloval v tehdejším Zairu, byla kritika velice ostrá. Společnost byla odsuzována za to, že si zaplatila dobré vztahy s prezidentem Mobutuem, což mezi jinými právě zkoumal oceňovaný novinář Jan Nyström, když tragicky zahynul v Kinshase v roce 1984. Ale i dnes jsou metody MWM v mnohém zpochybňovány.

Naše reportérka Karin Lindellová je v terénu ve východním Kongu.“

Muž na posteli se trochu předklonil. Ručník se mu z boků svezl na podlahu. Byl maximálně soustředěný na vysílání. V okénku za reportérem ve studiu se objevila světlovlasá reportérka. Stála před nějakým oploceným prostorem.

„Tady v provincii Severní Kivu ve východním Kongu se nachází jeden z pracovních pozemků MWM pro těžbu coltanu, kterému se také říká šedé zlato. Na samotné místo těžby nesmíme, přístup střeží vojsko, ale lidé ve Walikale uvádějí, že tu panují otřesné pracovní podmínky.“

„Povídá se, že při těžbě se využívá dětské práce, je to pravda?“

„Ano. A také přímého fyzického násilí na místních. Nikdo bohužel nechce poskytnout rozhovor před kamerou, bojí se represálií. Jedna žena přede mnou vypověděla: ‚Pokud vyhrožují člověku jednou, tak už se neodváží protestovat znova.‘“

Nahý muž na posteli zareagoval. Jednou rukou pevně sevřel cíp povlečení.

„O coltanu jste říkala, že je to šedé zlato. Co jste tím myslela?“

Karin Lindellová zvedla před kameru kus šedého kamene.

„Vypadá to jako bezcenný kámen, ale je to coltanová ruda. Z ní se získává hlavně prvek tantal, jedna z nejdůležitějších komponent moderní elektroniky. Tantal je kromě jiného v tištěných spojích do počítačů a mobilních telefonů na celém světě. Je to tedy nebývale žádaná ruda, která se ilegálně těží a pašuje ve velkém po mnoho, mnoho let.“

„Ale těžba coltanu, kterou v Kongu provádí MWM, snad není ilegální?“

„Ne. MWM je jeden z mála podniků, které stále mají původní povolení k těžbě. Dostaly je od dřívější diktatury.“

„Tak proti čemu se zaměřuje kritika?“

„Jak jsem řekla, proti dětské práci a násilí, nadto proti skutečnosti, že nic z toho, co získají, se nevrací do Konga. Všechno se vyváží do zahraničí.“

Reportér ve studiu se natočil k vystavenému snímku Bertila Magnusona v pozadí.

„Máme na telefonu výkonného ředitele MWM Bertila Magnusona.

Jak byste komentoval tyto informace?“

„Zaprvé se domnívám, že v reportáži zaznívá zbytečně ostrý tón a že je mimořádně podjatá. Samotné informace teď% komentovat nemůžu.

Chci jen zdůraznit, že náš podnik je dlouhodobý a zodpovědný aktér v primárním sektoru, a jsem přesvědčený o tom, že ekonomický přínos ze zodpovědně zpracovávaných přírodních zdrojů má velký význam pro snížení chudoby v regionu.“

Muž na posteli vypnul přijímač a sebral ručník ze země. Jmenoval se Nils Wendt. Nic z toho, co se říkalo v televizi, pro něj nebylo novinkou. Jen to posílilo jeho přesvědčení. Ještě jednou se bude věnovat Bertilu Magnusonovi.

Jeden za všechny.

*

Jelle už v karavanu byl několikrát, na krátkých návštěvách z nejrůznějších důvodů. Hlavně proto, aby někdo dělal Veře společnost, když se cítila špatně. Ale nikdy tam nepřespal. Tentokrát tam přespí. Přinejmenším si to myslel, když tam přišel. V karavanu byla tři místa na spaní. Jedno po každé straně, mezi nimi stůl a jedno napříč po straně stolu. To bylo na Jelleho moc krátké, druhá dvě příliš úzká na to, aby tam spali vedle sebe dva.

Ale ne na sobě.

Jelle věděl, co přijde. Myslel na to celou cestu sem. Bude se se Zaslepenou Verou milovat. Myšlenka, která se mu v hlavě objevila už u Medborgarplatsen. Pak si povšiml, že postupně vyrostla v něco jiného. V touhu.

Nebo nadrženost.

Vera už předtím kráčela po jeho boku. Seděla po jeho boku v metru. Stála tiše vedle něj těch šestašedesát metrů dlouhých eskalátorů ze stanice Västra skogen. Vzala ho pod paží cestou Bezejmenným lesem a celou dobu neřekla ani slovo. Vycházel z toho, že myslí na totéž.

Což byla pravda.

A mělo to jakýsi vliv na její tělo. Stoupla jí tělesná teplota a něco ji hřálo, zevnitř. Věděla, že tělo má ucházející, pořád ještě silné, mohutné, s prsy, kterými nikdy nekojila a které vyplňovaly opravdu velké košíčky, když se někdy rozhodla, že použije podprsenku. Nebylo to tak často. Ze svého těla nervózní nebyla.

To se podřídí. Vždycky to dělalo, když bylo potřeba, což bylo už opravdu dávno. A tak byla roztoužená a nervózní.

Chtěla, aby se to vydařilo.

„V šuplíku je něco na povzbuzení.“

Vera ukázala na dýhovou skříňku za Jellem. Otočil se a otevřel zásuvku. Lahvička vodky Explorer, poloplná nebo poloprázdná, podle toho, jak se to vezme.

„Dáš si?“

Jelle se zadíval na Veru. Už rozsvítila malou měděnou lampičku u stěny. Poskytovala právě tolik světla, kolik bylo třeba.

„Ne,“ odmítla.

Jelle znovu zásuvku zavřel a podíval se na Veru.

„Začnem?“

„Jo.“

Vera se nejdřív svlékla do pasu a Jelle seděl beze slova naproti.

Díval se na její odhalená prsa. Bylo to poprvé, co je viděl nahá, a cítil, jak se mu pod stolem ztopořil penis. Nedotýkal se ženských ňader přes šest let. Ani v myšlenkách. Nikdy neměl sexuální fantazie. Teď seděl naproti párku velkých hezkých prsou, na která vrhalo stíny tlumené světlo ze zdi. Začal si stahovat košili.

„Je tu fakt těsno.“

„Jo.“

Vera si sundala zbytek oblečení, stáhla si kalhotky přes lýtka a trošku se zaklonila. Byla teď úplně nahá. Jelle vstal a svléknul si, co bylo potřeba. Viděl, že mu penis stojí v úhlu, na který už skoro zapomněl. Vera to uviděla taky a trochu roztáhla nohy.

Jelle se o kousek předklonil, natáhl ruku a přejel Veře po stehně.

Dívali se jeden na druhého.

„Nechtěl bys zhasnout?“ zeptala se.

„Ne.“

Neměl co skrývat. Věděl, že Vera ví, o co jde, kdo jsou, nic nepříjemného v tom nebylo. Když chtěl a mít rozsvíceno, tak ať.

Osvětlená žena před ním je taková, jaká je, a on se teď s ní bude milovat. Natáhl se k její vulvě a ucítil, jak je vlhká. Několika prsty přejel přes měkké stydké pysky a Vera sevřela pravou rukou Jelleho penis. Pak zavřela oči.

Neměla kam spěchat.

Mladíci se krčili ve tmě kousek odtud. Věděli, že jsou dobře ukrytí. Slabé světlo z oválného okna karavanu sotva dosahovalo ven, ale stačilo na to, aby dobře viděli.

Dovnitř.

Zaslepená Vera si lehla na úzké lehátko. Pod hlavou měla polštář.

Jednu nohu si postavila na podlahu a Jellemu dala prostor, aby se k ní sklonil. Vniknout do ní nebyl problém, ale udělal to opatrně, pomalu, a slyšel přitom Veřino krátké, hluboké zalapání po dechu.

Teď se k tomu dostali.

Milovali se.

Jejich těla se pohupovala nahoru a dolů krátkými rytmickými záchvěvy. Lehátko vzrušujícím způsobem ohraničovalo jejich pohyby. Jellemu neubývaly síly, ani Vera nepolevovala.

Ve tmě venku svítilo diskrétní žluté světýlko z kamery mobilního telefonu.

Vera ucítila, že je Jelle hotový, a ucítila i to, že je na tom podobně, skoro na vteřinu stejně. Když ještě ležel v ní, jejím tělem proběhl poslední záchvěv. Pak znehybněla.

Jelle penis pořád ještě nevyndával, dokud nevyklouzl sám.

Cítil, jak ho bolí loket. Pořádně se bouchl o postranní stěnu.

Opatrně se teď zvedl a posadil se na kraj lehátka. Všiml si, že Vera usnula i jak klidně dýchá, pravidelně, způsobem, který nepoznával. Už viděl Veru usínat, nebo lépe pohasínat, proseděl u ní spoustu nocí.

Tady.

V karavanu.

Ale nepřespal.

Za nocí, kdy bojovala proti tomu, aby se nesesypala. Aby se nepoddala příšerným červům, kteří jí hlodají v hlavě a chtějí ven. On se u ní zdržoval někdy celé hodiny, tiše mluvil o světle a tmě, o sobě, o čemkoli, co ji mohlo ochránit. Často to pomáhalo.

Většinou mu nakonec usnula s hlavou na prsou a přitom dýchala s nepříjemnou nepravidelností.

Teď oddechovala velmi pravidelně.

Jelle se sklonil k jejímu obličeji a opatrně ji pohladil po bílých jizvičkách. Svazek klíčů znal. Tu historku už slyšel několikrát.

Pokaždé v sobě cítil bezmocný hněv.

Proti dítěti?!

Přetáhl přes nahou Veru přikrývku, zvedl se a posadil se na druhé lehátko. Trochu nepřítomně se oblékl a taky se položil.

Delší dobu jen ležel.

Potom vstal.

Vyhnul se pohledu na Veru.

Opatrně zavřel dveře od karavanu. Nechtěl ji budit, nechtěl vysvětlovat, co nemohl vysvětlit. Proč odešel. Prostě šel. Zády ke karavanu, přímo do lesa.

Bezejmenného.

*

Bertil Magnuson se nakonec u mostu Djurg?rdsbron dal dohromady a došlo mu, že musí jednat. Jak, na to zatím nepřišel.

Vůbec. Nejdřív vypnul mobil. Přemýšlel, jestli okamžitě nezměnit číslo, ale uvědomoval si riziko. Wendt by se pak mohl rozhodnout, že mu zavolá domů, do vily, kde by to mohla vzít Linn.

To by nebylo vhodné.

To by byla katastrofa.

Tak se spokojil s tím, že mobil vypne, strčí hlavu do písku a bude doufat, že u toho zůstane.

U jediného hovoru.

Než se vydal domů, zašel ještě na ředitelství na Sveavägen.

Zaměstnanci koupili květiny a šampaňské. Na jeho vyznamenání se přece podílel celý podnik. O demonstracích při udílení se nezmínil nikdo. Říkaly se jiné věci. Loajalitu měl stoprocentní.

Pokud by ji neměl, rychle by ho někdo nahradil.

U sebe v pokoji telefonicky komentoval jednu televizní reportáž MWM. Opravdu podělanou. Po komentáři poprosil sekretářku, aby sepsala tiskovou zprávu, která by podtrhla respekt MWM k dnešnímu vyznamenání a to, jak podpořilo podnik v tom, aby pokračoval v rozšiřování švédského těžebního průmyslu v zahraničí. Nemluvě o Africe.

Rohatém býku.

Teď se blížil ke své stocksundské vile. Bylo pozdě a on doufal, že se Linn nerozhodla pozvat sem kdekoho na oslavu. To by nezvládl.

Ale ona to neudělala.

Na verandě připravila jednoduchou, nevelkou večeři pro dva.

Svého muže znala. Jídlo snědli v relativní tichosti, ale pak Linn odložila příbor.

„Jak to vypadá?“

Při otázce se dívala přímo přes vodu.

„Dobře. Myslíš, jak to vypadá s…“

„Ne, myslím tak obecně.“

„Proč se ptáš?“

„Protože jsi duchem nepřítomný.“

Svého muže znala moc dobře. Bertil odplul do neznámých vod, jakmile dostal do ruky sklenici vína. To nebyl jeho styl. Byl schopný zachovat všechny záležitosti, které se přihodily, v tajnosti, a doma je řešili spolu. Tam měli soukromí, intimitu. Kontakt jeden s druhým.

To teď pominulo.

„Jde o ty demonstrace?“

„Ano.“

Bertil zalhal, s pravdou vyrukovat nemohl.

„Není to poprvé, tak proč ti to vadí teď?“

„Podle mě se to zhoršuje.“

Toho si už všimla i Linn. Taky vpodvečer viděla v televizi jednu reportáž MWM a ta byla výjimečně zlá, mimořádně tendenční.

Jak si myslela.

„Nemáš něco, o čem by sis chtěl promluvit? Něco, co bychom mohli…“

„Ne. Teď ne, už nemám sílu. Králi se líbilo, co sis vzala na sebe?“

A tím to skončilo.

Pak se ovšem opět věci stočily k soukromí a intimitě. Tak velké intimitě, že – jak si myslívala Linn – to dalo dvojité posteli zabrat.

Krátké, ale „uspokojivé“. A na Bertila s nezvykle intenzivním nasazením. Jako by si v posteli něco vybíjel, pomyslela si Linn.

Jí to absolutně nevadilo, pokud se jedná o obchodní problémy a nic jiného.

Když Linn usnula, Bertil se vykradl pryč.

Zahalený ve svém elegantním šedém županu potmě vyklouzl na verandu, vylovil mobil a zapálil si doutníček. Kouřit přestal před několika lety. Dneska si cestou domů najednou koupil celý balíček. Vlastně o tom ani nepřemýšlel. Lehce se třesoucíma rukama zapnul telefon, počkal a zjistil, že má čtyři vzkazy.

V prvních dvou mu gratulovali lidé, kteří považovali za důležité udržovat dobré vztahy s Bertilem Magnusonem. Ve třetím bylo ticho. Někdo toho možná zalitoval, nemyslel si, že udržovat dobré vztahy je zas tak důležité, a pak přišel čtvrtý. Kousek nahraného rozhovoru.

„Vím, že jsi ochotný zajít daleko, Bertile, ale vražda?“

„Nikdo ji nemůže spojovat s námi.“

„Ale my to víme.“

„Nevíme nic… pokud nebudeme chtít. Proč jsi tak vykolejený?“

„Protože zavraždili nevinného člověka!“

„To je tvůj výklad.“

„A jaký je ten tvůj?!“

„Vyřešil jsem problém.“

Dalších několik replik. Ze stejného rozhovoru. Mezi týmiž osobami. Které mluvily o problému, který se vyřešil. Před mnoha, mnoha lety.

A z něhož teď najednou vznikl nový problém.

Problém, jehož řešení Bertil neznal. Když vyvstal nějaký problém, většinou někam zavolal a problém tím odstranil. Volal už mnohým potentátům po celém světě a odstranil nejeden problém.

Tentokrát neměl, komu by zavolal. Příjemcem telefonátu se stal právě on.

Ta situace ho štvala.

A štval ho Nils Wendt.

Když se otočil, uviděl, že v okně do ložnice stojí Linn a pozoruje ho.

Bleskurychle schoval doutníček za zády.

*

Veru vzbudil nějaký zvuk. Zvuk, který nepoznávala. Který se prodral jejím spánkem a kvůli kterému se opřela o loket. Vedlejší lehátko bylo prázdné. Udělal ten zvuk Jelle? Je venku na záchodě nebo tak něco? Vera vstala a pokrývku si obtočila kolem nahého, rozehřátého těla. Musel mě přikrýt Jelle, pomyslela si, když se pomilovali. Protože právě to dělali. Milovali se. Tak to chápala Vera a hřálo ji to na zraněné duši. Měla z toho moc dobrý pocit, z toho, co se mohlo tak pokazit. Pousmála se, dnes v noci se jí o svazku klíčů zdát nebude, to věděla, a otevřela dveře.

Úder přišel přímo do obličeje.

Veru to odhodilo dozadu a přepadla přes lehátko. Z pusy a nosu jí prýštila krev. Jeden z mladíků se dostal do karavanu předtím, než stačila vstát, a praštil ji ještě jednou. Ale Vera měla tuhý kořínek. Smýkla sebou stranou, postavila se na nohy, divoce se rozmáchla oběma rukama a začala rozdávat rány. Místnost byla těsná, a tak byla rvačka velmi chaotická. Jeden úder zasadil kluk, jeden Vera, a když vešel druhý mladík s mobilem a zapnutou kamerou, viděl, že musí zasáhnout.

Sejmout tu krávu.

Takže teď byli na Veru dva a to znamenalo příliš velkou přesilu.

A protože kladla nebývalý odpor, pořádně jí to vrátili. Trvalo skoro deset minut, než dostala mohutný úder plynovou bombou přímo přes nosní kost a svezla se na podlahu. Po dalších několika minutách ji zkopali do bezvědomí. Když nakonec na zemi znehybněla, nahá a krvácející, začal jeden z chlapců znovu filmovat.

Několik kilometrů odtamtud seděl na podlaze ve škaredé kůlně osamělý muž a bojoval s vlastní ubohostí. Utekl jako krysa. Docházelo mu, jak se Vera bude cítit, až se probudí, a jak se na něj bude dívat, až se setkají a on nebude mít žádné přijatelné vysvětlení.

Vysvětlení nebude mít vůbec žádné.

Nejlepší by snad bylo, kdyby se už nesetkali.

Myslel si Jelle.

Po zemi se ve vánku prohánělo několik osamělých loňských listů, mezi stromy prosvítala třpytící se zátoka, druhým směrem byly kopce a les a někde uvnitř se otevírala mýtina, odpočívadlo, kudy úřady chtěly vést běžeckou trať.

Jen se musel odstranit onen polorozpadlý karavan.

Arvo Pärt pomalu přicházel lesem nad zátokou, šlo se mu obtížně. Opožděná bolest svalů. Ten fotbalový zápas večer před pár dny na něm zanechal stopy. Ale dva góly jasně převážily trochu fyzického nepohodlí, a proto nebyl na cestě za Verou.

Mířil tam kvůli jinému neduhu. Zčistajasna u jezera Trekanten potkal jednoho kluka, někdy v noci, vyžahli pár flašek a ten kluk najednou začal vyšilovat.

„Ty do prdele nejseš žádnej Arvo Pärt!“

„Co kurva myslíš?“

„Arvo Pärt píše muziku a je známej a proč kurva říkáš, že se menuješ Arvo Pärt?! Posral ses?!“

Arvo Pärt, který už se docela dlouho a docela silně vzpouzel tomu, že se jmenuje Silon Karp, byl nejdřív opravdu naštvaný, pak dostal ránu do brady a nakonec začal plakat. Proč by neměl být Arvem Pärtem? Kdyžto přece on je?!

Teď se belhal ke karavanu Zaslepené Very. Věděl, že tam najde útěchu. Vera věděla, jak dát dohromady lidi, kteří se poněkud rozpadali.

Především věděla, že on je Arvo Pärt.

„Vero!“

Pärt už dvakrát klepal. Teď zavolal. Veřiny dveře se jen tak neotvírají, mohla by se naštvat.

Tohohle rána se sotva mohla rozčílit. Nemohla nic. To Pärt pochopil okamžitě, když se odvážil dveře otevřít a uviděl v zaschlé kaluži krve na podlaze nahé tělo s proudem mravenců kolem.

Její obličej nepoznal.

Její zubní protéza ležela na prahu.

*

Olivia se s trhnutím probudila, čilá, a zaregistrovala, že v krku má mnohem lepší pocit. Mámina medicína, pomyslela si. Možná to bylo něco, čemu by se Maria mohla věnovat? Alternativní medicína. Med a nějaké čáry máry. Místo aby se nervovala kvůli chalupě. A pak si vzpomněla na Evu Carlsénovou, ženu, kterou Maria viděla v televizi a která napsala knížku o eskortních službách.

Carlsénová byla v telefonním seznamu.

Olivia jí navrhla, že by se mohly vidět, než to řešit po telefonu.

Telefonáty nemá ráda, po drátě toho moc nenamluví. Navíc si chce dělat poznámky. A tak se sešly na Skeppsholmenu. Carlsénová tam měla jinou schůzku, se kterou měla být hotová kolem jedenácté, a v půl dvanácté už seděly na lavičce na Skeppsholmenu a dívaly se přes vodu, kde ztroskotala Vasa.

„A tam jste narazila na Jackii Berglundovou?“

„Ano.“

Carlsénová jí předtím řekla něco málo o své práci, ve které se zabývala eskortními službami. Jak to začalo, když se jí jedna její vlastní přítelkyně najednou zmínila, že tak v mládí pracovala několik let, a v Carlsénové to vzbudilo zvědavost. Rychle konstatovala, že podobné podniky kvetou i dnes. Hlavně během noci. Ale existujou i skrytá zařízení, exkluzivnější, a právě tady byla ve hře Jackie Berglundová. Řídila jednu z těch utajených eskortních firem, které nikdy nejsou vidět v inzerátech ani na internetu.

„Jak se ta firma jmenovala?“ zeptala se Olivia.

„Red Velvet.“

„Vedla ji sama?“

„Ano, a stále ji vede, pokud vím. Je to docela čilá obchodnice.“

„Jak to myslíte?“

„Ušla dlouhou cestu. Sama začínala jako eskortní dívka, vypracovala se, jednu dobu se pohybovala ve společnosti toho nechvalně proslulého Miltona, připoutala k sobě spoustu holek a založila vlastní podnik.“

„Nezákonný?“

„Je to na hranici, eskortní služby samy o sobě nezákonné nejsou, ale pokud obsahují organizované sexuální služby, klasifikují se jako nevěstince.“

„A tam patřila její firma?“

„Pravděpodobně, ale nikdy se mi pro to nepodařilo sehnat důkazy.“

„Pokoušela jste se o to?“

„Ano, ale začala jsem mít pocit, že ji ochraňují hodně vysoce postavení lidé.“

„Jakého typu?“

„To nevím. Vzala jsem s sebou trochu svých materiálů, nevím, jestli byste něco z toho chtěla…“

„S radostí!“

Carlsénová jí podala složku a zadívala se na ni.

„Proč vás Jackie Berglundová zajímá?“

„Figuruje v jednom starém případu vraždy, na kterém dělám jako na studentské práci, jde o ženu, kterou zavraždili na Nordkosteru.“

„Kdy to bylo?“

„V roce 1987.“

Carlsénová sebou nápadně trhla.

„Vy o tom víte?“ zeptala se Olivia.

„Ano, ten případ znám, bylo to odporné, jezdila jsem tam tehdy na léto.“

„Na Nordkoster?!“

„Ano.“

„Byla jste tam, když se to stalo?!“

„Ano.“

„Je to pravda?! To je zajímavé. Vyprávějte! Zajela jsem tam a setkala jsem se s Betty Nordemanovou, která…“

„Tou ženou od chatek.“

Carlsénová se pousmála.

„Ano! A ona tam přece byla tehdy taky a mně vyprávěla spoustu věcí o podivínech, kteří v chatkách bydleli, mluvila snad o všem. Ale vyprávějte!“

Carlsénová se podívala přes vodu.

„Vlastně jsem tam byla proto, abych svůj letní byt uklidila, chtěla jsem ho prodat, byla jsem tam jen přes víkend, a pak jsem večer slyšela helikoptéru a viděla, že to jsou záchranáři. Myslela jsem si, že někdo spadl z člunu nebo něco takového, ale pak se ráno objevila policie a mluvili se všemi na ostrově a… ano, bylo to docela ošklivé… ale vy že jste dostali tenhle starý případ ve škole za úkol? Policie ho znovu otevře?“

„Vůbec ne, z její strany je to podle všeho naprosto odložené.

Ještě jsem ani nesehnala člověka, který tehdy vedl vyšetřování.

Ale Jackie Berglundová mě začala trochu zajímat.“

„Ona tam byla? Když se to stalo?“

„Ano.“

„Co tam dělala?“

Olivia vyprávěla, že se v době vraždy Jackie zdržovala na ostrově a že ji policie vyslýchala, ale že to nikam nevedlo. Carlsénová pokývala hlavou.

„Ta dáma mohla klidně být zapletená do všeho možného. Před několika lety jsem dělala rozhovor i s ní, můžu vám ten soubor poslat, jestli chcete.“

„To by bylo super.“

Olivia vytrhla z bloku kousek papíru, napsala na něj svou e-mailovou adresu a podala jí ho.

„Díky. Buďte ale opatrná,“ varovala ji Carlsénová.

„Jak to myslíte?“

„Pokud budete čmuchat kolem Jackie Berglundové, obklopuje se opravdu tvrdými lidmi.“

„Dobře.“

Carslénová se chtěla zvednout.

„Na čem teď pracujete vy?“ zeptala se Olivia.

„Píšu sérii článků o násilí mladistvých, nebo o tom, co je vidět v těch filmech na internetu, o mladících, kteří napadají bezdomovce a vyvěšujou to na webu.“

„Ty filmy jsem viděla… děsné.“

„Ano. Ráno vyvěsili nový.“

„Stejně nechutný?“

„Ne, tenhle byl ještě horší.“

*

Jelle zvažoval návštěvu karavanu celou noc, na chvíli usnul nejdřív někdy kolem úsvitu. V kůlně. Teď seděl v Ny Gemenskap a pokoušel se v těle za pomoci mdle chutnající černočerné kávy vykřesat život. Rozhodl se, že se skrývat nebude. Nebyl by to dobrý nápad. Vyhledá Veru u nákupního centra Ringen, nebo kde teď bude stát, a pokusí se jí omluvit.

O moc víc udělat nemohl.

Právě když se zvedal, zapípal mu mobil. SMS. Otevřel ji a četl.

Napsaná byla strašně, ale obsah byl Křišťálově jasný a podpis krátký.

Pärt.

Než Jelle došel na okraj Bezejmenného lesa, stačilo mu toho proběhnout hlavou docela dost. Jeho fantazie se rozlétla do nejchladnějších koutů. Chvílemi běžel, teď se zastavil mezi stromy a útesy, lapal po dechu, a v tu chvíli ho uviděl. Daleko u karavanu: Runeho Forsse.

Toho policajta.

S Forssem měl už co do činění v minulosti a přesně věděl, co je zač. Teď stál Forss u zataraseného karavanu a kouřil cigaretu.

Jelle se vplížil za strom a pokusil se uklidnit. Srdce se mu poslední půlhodinu třepotalo v prsou ve všech možných i nemožných rytmech, pod bundou mu stékal pot. Pak zahlédl ruku, která na něj mávala kousek dál mezi několika keři.

Pärt.

Jelle přešel k Pärtovi. Ten seděl, naprosto zničený pláčem, na balvanu. Po bradě mu tekly sliny a hleny z nosu. Měl sundanou košili. Nahou horní polovinu těla měl celou potetovanou porcelánovými talířky, zepředu i zezadu, s modrým a červeným dekorem.

Košilí si utíral svůj zoufalý obličej. To Pärt Veru našel a přivolal pomoc a to on tu zůstal, když přijela policie a Zaslepenou Veru odnesli na nosítkách a odvezli v sanitce se spuštěnou sirénou.

„Byla naživu?“

„Myslím… jo…“

Jelle se díval do země a trochu se zhroutil. V každém případě je naživu. Pärt vyprávěl, že ho policie vyslechla. Konstatovali, že napadení se muselo odehrát před mnoha hodinami, někdy v noci. Jellemu došlo, kdy se to muselo stát. Když on sám z karavanu odešel a zmizel.

Bezdůvodně.

Zdrhnul jako krysa.

Najednou se pozvracel.

Muž, který vyšel z karavanu, se jmenoval Janne Klinga a patřil do skupiny Runeho Forsse pro vyšetřování zbitých bezdomovců.

ZB, jak jí říkali interně. Klinga se přiblížil ke kouřícímu Forssovi.

„Stejní pachatelé?“ nadhodil.

„Možná ano, možná ne.“

„Pokud ta žena zemře, bude z toho vyšetřování vraždy.“

„Ano… ale budeme to moct změnit v papírech, ZB může znamenat i zabití bezdomovci, to je taky dobré.“

Klinga se na něj nevěřícně zadíval. Forsse neměl v příliš velké oblibě.

*

Olivia cestou domů ze schůzky s Carlsénovou zavolala Lenni a navrhla, že by se mohly na chvilku setkat. Měla pocit, že svou kamarádku zanedbávala opravdu dlouho.

Teď seděla v Modrém lotosu, malé kavárně se zahrádkou kousek od svého domu. Pila červený čaj a přemýšlela o Carlsénové.

Vzájemně si padly do oka, říkala si. To se tak často nestává, s určitými ženami. Bylo to něco úplně jiného než setkání s tou chladnou Marianne Boglundovou. Carlsénová byla otevřená a plná zájmu.

Před ní na stolku ležel otevřený pořadač, který dostala. Jackie Berglundová byla označená vlastním štítkem. Olivia se při čekání na Lenni začetla.

Celkem objemný materiál.

Už jsi od Norů na Nordkosteru ušla docela dlouhou cestu, myslela si Olivia, když studovala Jackiin podnik. Nabídka eskortních dívek z Red Velvetu byla široká. A přesto to nebyla, na což Eva upozorňovala v poznámce pod čarou, pravděpodobně ta nejvýnosnější část, ta nebyla vidět. Ta probíhala přes úplně jiné kanály.

K úplně jiným zákazníkům.

Vysoce postaveným zákazníkům, pomyslela si Olivia. Dala by kdovíco za to, aby právě teď a tady mohla nahlédnout do Jackiina registru zákazníků. Jaká jména by tam našla? Kolik by jich znala?

Mohla by být postavou ze Správné pětky.

Až na to, že ona byla jediná. Byla sama, bylo jí třiadvacet, chodila na Policejní akademii a očekávalo se od ní, že bude připravená vstoupit do světa dospělých. Ale věděla, že na to vůbec nestačí. Měla konkrétní případ vraždy, nevyřešený, s konkrétním mrtvým tělem a konkrétní záhadou, kterou je třeba vyřešit.

Záhadou, se kterou jednou v minulosti zápasil její vlastní táta.

Právě si chtěla rozbalit energetickou tyčinku a nacpat ji do sebe, když se objevila Lenni.

„Ahoj, krásko, promiň, že jdu pozdě.“

Lenni se sklonila a Olivii objala. Na sobě měla světle žluté letní šaty s opravdu hlubokým výstřihem a silně voněla Madame.

Svým oblíbeným parfémem. Dlouhé blonďaté vlasy měla nedávno umyté a rty jí zářily jasnou červení. Lenni vždycky ve všem trochu přeháněla, ale byla to nejlepší a nejvěrnější přítelkyně, jakou Olivia měla.

„A co děláš? Píšeš diplomku?“

„Ne… dělám na té školní práci, víš.“

Lenni si hlasitě povzdychla.

„Jestli s tím nebudeš brzy hotová, budu mít pocit, že s tím chceš trávit věčnost.“

„To ne, ale je to celkem složité, takže si to vybírá svou…“

„Co sis dala k pití?“

Jak měla Lenni ve zvyku, skákala jí do řeči, když si myslela, že téma rozhovoru přechází do nudné polohy. Jako teď. Olivia ji informovala o tom, co má v šálku. Lenni zmizela v kavárně, aby si objednala. Když znovu vyšla, Olivia měla materiál o Jackii Berglundové uklizený a byla připravená na všechny aktualizace z Lennina života.

Taky je dostala. Se všemi detaily. Dokonce i s těmi, které nechtěla slyšet. Lenni jí ukázala fotky oblečeného i nahého Jakoba a vykládala jí o cáklém šéfovi u sebe v práci. V současnosti ve videopůjčovně.

Olivia se smála Lenniným nemilosrdným, jako břitva ostrým komentářům o dobrodružstvích, která prožila ona sama, ale i ostatní. Lenni měla neocenitelnou schopnost přimět Olivii, aby se uvolnila a pomalu se vrátila k tomu, co se podobá běžnému životu třiadvacetiletých. Skoro zalitovala, že toho večera nešla s ostatními do Strandu. Asi jsem opravdu trochu nudná, pomyslela si. Nejdřív ji spolkne Policejní akademie a teď tohle s tím případem z pláže.

Tak se s Lenni rozhodly, že si udělají video večer. Jen ony dvě.

Zkouknou horor, budou pít pivo a jíst sýrové tyčinky. A všechno bude takové jako dřív.

Před Jackií Berglundovou.

*

Kulička rulety se točila pomaleji a pomaleji. Nakonec přistála na číslici nula. Kulička, která dokázala zlikvidovat jakýkoli neprůstřelný systém. Kdyby nějaký existoval.

Někteří to tvrdili, dokonce na to věřili.

Ne tak Abbas, ten ani na vteřinu. Abbas el Fassi dělal u stolu krupiéra a viděl už, jak se většina systémů zhroutila. Tady ve stockholmském kasinu Cosmopol i v dalších kasinech po celém světě.

Věděl, že neexistuje žádný systém, který by vám u stolu s ruletou mohl vynést bohatství. Buď máte štěstí, nebo musíte podvádět.

Žádný systém v tom není.

Ale štěstí, jak už bylo řečeno, dokáže přitáhnout peníze k jakémukoli ruletovému stolku. Obzvlášť když jste umístili maximální vklad u stolu na nulu a kulička přistála na ní. Což se právě stalo. To už hráči vydělalo pěkné peníze. V tomhle případě řediteli podniku s odstraněnými váčky pod očima a nějakým velkým problémem, který ho trápil.

Bertil Magnuson si k sobě přitáhl nemalou výhru a oddělil Abbasův podíl, jak velel zvyk. Další podíl posunul k muži vedle sebe. K Larsovi Örnhielmovi, kterému nevybíravě říkali Latte.

Jednomu z přátel z Bertilovy svity. Opálenému ze solária a oblečenému u Armaniho. Latte s radostí žetony převzal a okamžitě je rozhodil nazdařbůh po stole. Jako slepice na dvoře, pomyslel si Abbas.

Vtom Bertilovi zavibroval v kapse mobil.

Zapomněl ho vypnout.

Bertil se zvedl, současně vytahoval telefon a protlačil se mezi supy za zády hráčů, aby našel nějaký prostor kousek stranou.

Ačkoli ne dost daleko na to, aby ho Abbas nemohl sledovat pohledem jako profesionální krupiér, kterým byl. Neviděl nic, ale vypozoroval všechno. Cele se soustředil na herní stůl, ale oči měl plné fazet, které umožnily vose, aby se stala dravcem.

Proto viděl, jak si Magnuson, jeden z jeho stálých zákazníků, podržel mobil u ucha, aniž by vyřkl jediné slovo. Ale s takovým výrazem, který prozrazoval část z toho, co si vyslechl.

Nebylo to nic, co by se mu líbilo.

Abbas o tom rozhovoru trochu uvažoval, později, když zaplul do restaurace Riche. Ne proto, že by byl nějak zvlášť dlouhý, ale protože Magnuson ihned po rozhovoru odešel z kasina. Celé jmění ještě pořád leželo na stole a očividně zmatený kamarádíček nechápal, proč Magnuson zmizel ještě předtím, než mu došly žetony. Pak Latte pochopil, že by měl jít za ním. Ale než se za ním vydal, pokusil se postarat o Magnusonův kapitál tím nejlepším způsobem, a všechno během čtvrthodiny prohrál.

Slepice na dvorku.

Pak odešel.

Abbas přemýšlel nad tím rozhovorem. Proč se Magnuson bezprostředně po něm vypařil? O co v něm šlo? O byznys? Možná, ale Magnuson byl jeho stálý zákazník už dost dlouho na to, aby Abbas věděl, že má pro peníze cit. Žádný lakomec to nebyl, ale ani člověk, který by peníze vyhazoval oknem. Teď si nechal proklouznout mezi prsty několik tisíc.

A prostě šel.

Abbas si na baru objednal skleničku neperlivé vody a posadil se stranou. Byl to pozorovatel, pětatřicetiletý, marockého původu, vyrůstal v Marseilli. Předtím se živil jako pouliční prodavač pirátských kopií značkových kabelek. Nejdřív v Marseilli, potom v Benátkách. Když u Ponte di Rialto došlo na nože, přesunul svůj podnik do Švédska. Od té doby se policejní vody valily taky pod docela jinými mosty, což skončilo tím, že Abbas změnil filozofii i zaměstnání, vyučil se na krupiéra a začal ho fascinovat súfismus.

Dneska byl stálým zaměstnancem kasina Cosmopol.

Snadno zapadne, řekli by někteří po letmém pohledu. Štíhlý, dobře oholený. Někdy si diskrétně podmaloval oči, aby si je zvýraznil. Vždycky nosil dobře střižené oblečení, vždycky v tlumených barvách, dokonale padnoucí. Z menšího odstupu to vypadalo, že ho má namalované přímo na těle.

„Ahoj.“

Dívka, která Abbase nějakou dobu pozorovala, byla blonďatá a naprosto střízlivá, nadto trochu osamělá. I on vypadal trochu osaměle, a tak si myslela, že by mohli být osamělí spolu.

„Jak to jde?“

Abbas se na tu holku podíval. Kolik jí může být? Devatenáct?

Dvacet?

„Nejsem tady,“ řekl.

„Promiň?“

„Nejsem tady.“

„Ty tady nejseš?“

„Ne.“

„Vypadá to, že tu jseš.“

Dívka se nejistě pousmála a Abbas úsměv opětoval. Zuby mu v hnědém obličeji výrazně zasvítily, hluboký hlas prořízl hlasitou hudbu z baru.

„To si jenom myslíš,“ odpověděl.

To už dívka došla k rychlému závěru. Drsní kluci nejsou její šálek čaje, a tenhle je určitě jeden z nich. O něco mu jde, pomyslela si, pokývla hlavou a vrátila se ke svému osamělému koutku.

Abbas se díval za ní a přemýšlel o Jolene Olsäterové. Bylo jí stejně a měla Downův syndrom.

Jolene by přesně pochopila, jak to myslí.

*

V úzké místnosti policejní budovy v Bergsgatan zhasla lampa projektoru. Rune Forss zapnul stropní osvětlení. On a jeho skupina ZB právě zhlédli převedený film z mobilu, který někdo vyvěsil na internetu. Na filmu bylo vidět napadení Very Larssonové v karavanu v Bezejmenném lese.

„Žádné přímé snímky s obličeji pachatelů.“

„Ne.“

„Ale začátek filmu byl zajímavý.“

„Když souložili?“

„Ano.“

V místnosti byli čtyři, včetně Janneho Klingy. Všichni viditelně zareagovali, když kamera mobilního telefonu natáčela vnitřek karavanu oválným oknem a ukazovala nahého muže nad ženou, která byla podle předpokladů Vera Larssonová. Mužův rozmazaný obličej se pohyboval v trhaném rytmu. Příliš rychlém na to, aby se daly vypozorovat nějaké konkrétní rysy.

„Toho člověka musíme zadržet.“

Ostatní s Runem Forssem souhlasili. I když nebylo pravděpodobné, že by Veru Larssonovou ten muž napadl sám, stál vysoko na žebříčku policejního zájmu. V době napadení se musel zdržovat nedaleko.

„Film pošlete do technického a poproste je, ať upraví jeho obličej, je možné, že z toho dostaneme ostřejší snímek.“

„Myslíš, že je to nějaký další bezdomovec?“ ptal se Klinga.

„Nemám ponětí.“

„Byla Vera Larssonová prostitutka?“

„Ne podle informací, které máme,“ odpověděl Forss. „Ale u těchhle člověk nikdy neví.“

*

Z perspektivy seriálů z lékařského prostředí mělo všechno správnou choreografii. Zelenožluté světlo, všechny aparatury, tým doktorů kolem těla, na kraji zdravotnické sestry, polohlasná výměna medicínských termínů, předávání malých a velkých nástrojů mezi rukama v gumových rukavicích.

Operace jako každá jiná.

Z pohledu zevnitř, z perspektivy pacientky, to vypadalo poněkud odlišně. Zaprvé se o žádný pohled ven nejednalo, protože pacientka měla zavřené oči. Zadruhé ani nic nevnímala, protože pacientku uspali.

Ale zatřetí, a o tom víme jen málo, se uvnitř nacházely dojmy hlasů a vnitřní kaleidoskop obrazů, malström vzpomínek, které se pohybovaly v pomalých překryvech, tam hluboko nebylo nic, o čem bychom věděli předtím, než bychom se tam sami dostali.

Uvnitř byla Vera.

Takže současně s tím, co vnější svět plně zaměstnávalo její tělo, její orgány a všechno, co bylo poničené, se Vera nacházela na úplně jiném místě.

Sama.

Se svazkem klíčů a oběšencem.

A jako stěna bledé dítě, které si vsedě psalo tužkou smutku do dlaně… „mělo se to stát“… „mělo se to stát“…

Zvenku, z velké dálky, vypadala velká Nemocnice Jih jako obrovský bunkr ze slonovinového kamene, s řadami rozsvícených oken. Kousek od parkoviště čekal osamělý muž, dlouhovlasý, ve tmě.

Očima hledal okno, ke kterému by připoutal pohled.

V tom, na kterém se pohledem zachytil, se najednou zhaslo.

Toho rána to nad parkem Glasbl?sar šumělo, jako kdyby vítr shromážděné lidi poprášil smutečním popraškem rosy. Zaslepená Vera je po smrti. Jejich milovaná Vera umřela. Její světlo vyhaslo těsně po půlnoci v důsledku roztrženého orgánu. Doktoři dělali, co doktoři dělají, klinicky a profesionálně, a když se z Veřina srdce stala tenká čárka, převzaly ji sestry.

Ad mortem.

V tichosti přicházeli do parku, jeden za druhým, kývli na sebe, otřásli se a klesli na lavičky. Přišel sem jeden redaktor z časopisu.

Vera byla prodejkyní mnoho let. Řekl několik dojemných slov o zranitelnosti a o Veře jako živoucím zdroji tepla. Všichni přikyvovali a souhlasili.

Pak se ponořili do svých vlastních vzpomínek.

Jejich milovaná Vera je po smrti. Ta, která nikdy neušla celou cestu do života. Ta, která bojovala se svými fantomy a pošpiněnými vzpomínkami na dětství a nikdy nepřekonala sebe sama.

Teď je mrtvá.

Teď už nikdy nebude stát v zapadajícím slunci a smát se svým náhlým chraplavým způsobem nebo se vrhat do štvavých hádek o zneužívání toho, čemu říkala „opravdivost narušených“.

Sněžný pluh odjel z tohoto světa.

Jelle se bez povšimnutí vkradl na okraj parku. Posadil se na jednu vzdálenou lavičku. Dával tak najevo svou dvojakost: jsem tady, kousek dál, držím si odstup. Nevěděl, proč se sem vydal.

Anebo to věděl. Tady byli ti jediní, kteří věděli, kdo byla Vera Larssonová. Ubitá žena ze severního Upplandu. Nikdo jiný to nevěděl. Anebo se o to nestaral, nebo netruchlil. Věděli to jen ti, kteří tu seděli, na lavičkách kolem dokola.

Několik otrhaných vyvrhelů.

A on.

Ten, který se s ní miloval, viděl ji usínat, pohladil ji po bílých jizvách a pak odešel.

Jako zbabělá krysa.

Jelle se zase zvedl.

Nakonec se rozhodl. Nejdřív nazdařbůh hledal nějaké chráněné schodiště nebo nějaký sklad, jakékoli místo, kde by mohl mít klid. Ale nakonec to přece jen byla jeho stará kůlna u jezera Järlasjön. Tam si byl jistý. Tam ho nikdo nebude rušit.

Tam se upije.

Jelle nikdy nepil. Tvrdý alkohol naposledy ochutnal před mnoha lety. Teď se v časopise nechal založit a koupil si sedmatřicetiprocentní vodku a čtyři vysoko stupňová piva.

To by mělo stačit.

Klesl na podlahu. Několik silných kořenů z ní vytlačilo prkno a on cítil zatuchlý zápach vlhké země. Rozložil si trochu hnědého kartonu a tu a tam ho pokryl časopisy, to v téhle roční době stačilo. V zimě promrzal hned po usnutí.

Podíval se na svoje ruce. Hubené, s tenkými dlouhými prsty.

Spíš jako pařáty, pomyslel si, když do sebe lil první pivo.

A pak druhé.

Potom do sebe vyklopil několik loků vodky. Když nastoupila první fáze opilosti, vyslovil už tu otázku pětkrát, potichu.

„Proč jsem kurva jenom odešel?“

Odpověď ještě nenašel. A tak otázku pozměnil a zeptal se hlasitěji.

„Proč jsem tam kurva nezůstal?“

Podobně zformulovaná otázka, pětkrát jedna a tatáž odpověď: Nemám tušení.

Když se třetí pivo a pátý hlt usadily v těle, přišel pláč.

Pomalé, těžké slzy, které se řinuly přes hrubou pleť.

Jelle plakal.

Člověk může plakat, protože něco ztratil, nebo protože něco nezískal. Člověk může plakat z mnoha důvodů, triviálních nebo hluboce tragických, nebo naprosto bezdůvodně. Člověk prostě pláče, protože zachytí nějaký vjem, který mu ukáže okno do minulosti.

Jelleho pláč měl bezprostřední příčinu. Tou byla Zaslepená Vera. Ale jeho slzy proudily z větší hloubky, to si uvědomoval.

Z pramene, který se týkal jeho rozvedené ženy, několika jeho ztracených přátel, ale především jedné staré ženy na smrtelné posteli. Mámy. Která umřela před šesti lety. Seděl u její smrtelné postele na onkologické klinice. Tělo plné morfinu tiše leželo pod tenkou pokrývkou, ruka, kterou držel, byla jako scvrklý ptačí pařátek. Ale ucítil, když se náhle maličko sevřela, a viděl, jak se mezi máminými očními víčky otevřela štěrbinka k panenkám, a slyšel, jak jí z úzkých vysušených rtů vyšlo několik slov. Naklonil se jí velmi blízko k obličeji, blíž, než kdy byl po mnoho, mnoho let, a uslyšel, co říká. Každičké slovo. Větu za větou.

Pak umřela.

A teď tu plakal.

Když v něm pak opilost vyvolala mlhu odporných vzpomínek, vydral se na povrch první výkřik, a když se znovu objevily obrázky kouře, ohně a zakrvácené harpuny, rozeřval se naplno.

*

Plynule přecházel z francouzštiny do portugalštiny. Francouzštiny v levém mobilu a portugalštiny v pravém. Seděl ve své exkluzivní ředitelské místnosti vysoko na Sveavägen a měl výhled na Palmeho hrob.

Starý objekt nenávisti v jeho kruzích.

Ne onen hrob, ale muž, který v něm skončil.

Olaf Palme.

Když přišla zpráva o vraždě, Bertil Magnuson seděl s Lattem a několika dalšími potěšenými pány ze stejného tmavěmodrého těsta v nočním klubu Alexandra.

„Šampaňské!“

Zavolal Latte, a nosilo se šampaňské.

Celou dlouhou noc.

Od té doby uplynulo dvacet pět let a vraždu stále ještě nevyřešili.

Což Bertilu Magnusonovi sotva dělalo starosti. Právě vyjednával s Kongem. Nějaký vlastník půdy za Walikale vyžadoval finanční kompenzaci na úrovni, která byla absurdní. Místní šéf podniku, Portugalec, měl problém. Francouzský agent podniku chtěl, aby mu vyšli vstříc, ale Bertil byl opačného názoru.

„Zavolám veliteli armády do Kinshasy.“

To udělal a zamluvil si telefonní schůzku s nadále pochybným potentátem. Vzpurný majitel půdy znamenal pro Bertila Magnusona jen menší problém. Takový se nakonec vždycky vyřešil.

Měkčím nebo tvrdším zásahem.

Bohužel žádný takový zásah nebyl dostatečný, pokud šlo o jeho skutečný problém. Ten nahraný rozhovor.

Konstatoval už, že se Wendtův rozhovor nedá vystopovat.

Tahle cesta byla uzavřená. Nevěděl tedy, jestli Wendt volal ze zahraničí, nebo jestli je ve Švédsku. Ale vycházel z toho, že Wendt se ho nějakým způsobem pokusí kontaktovat. Dřív nebo později.

Jaký by jinak měl ten rozhovor účel?

Domýšlel se Bertil.

Proto zavolal K. Sedovicovi. Člověku, na kterého byl spoleh.

Poprosil ho, aby zkontroloval všechny hotely, motely, turistické ubytovny a hostely v okolí Stockholmu kvůli Nilsi Wendtovi.

Kdyby se teď zdržoval ve Švédsku. Výstřel do prázdna, to Bertil věděl. I kdyby Wendt ve Švédsku byl, nemusel bydlet v hotelu nebo podobně. Především ne pod svým pravým jménem.

Ale co měl dělat?

*

Pěkná ženská, pomyslela si Olivia. Dbala na sebe a v mládí musela být jako společnice úspěšná. Živila se svým vzhledem a svým tělem. Olivia přetočila kousek dopředu. Seděla s laptopem u kuchyňského stolu a dívala se na interview, které jí poslala Eva Carlsénová. S Jackií Berglundovou. Odehrávalo se v jednom butiku na Östermalmu. Udda & Rätt v Sibyllegatan. V typickém butiku svého druhu v tomto okolí. Střídmé detaily vybavení promísené se svinsky drahým značkovým oblečením. Obchůdek jako fasáda, řekla jí předtím Eva, fasáda pro Jackiin druhý podnik.

Red Velvet.

Interview bylo natočené před několika lety. Otázky kladla Eva a bylo jasné, že Jackie vede obchod ve vlastní režii. Olivia šla na internet a butik si vyhledala. Obchod ještě existoval, jmenoval se stejně a sídlil na stejné adrese. Měl i stejného majitele: Jackii Berglundovou.

Stál by za návštěvu, pomyslela si Olivia.

Vrátila se k interview. Eva přiměla Jackii vyprávět o její praxi společnice. Nebylo to nic, za co by se styděla, naopak, pro ni to byl způsob, jak přežít. Rozhodně popřela, že by její praxe měla obsahovat sexuální služby.

„Byly jsme jako gejši, sofistikované společnice, zvané na různé události a večeře, abychom vylepšily atmosféru a kromě toho upevnily kontakty.“

K tomu, že upevňují kontakty, se několikrát vracela. Když se Eva pokusila dozvědět, o jaký druh kontaktů se jednalo, Jackie odpovídala vyhýbavě. Neřkuli chladně. Eva pochopila, že to je soukromé.

„Ale byly to obchodní kontakty?“ zeptala se Eva.

„Co by to mělo být jiného?“

„Přátelské kontakty.“

„Bylo to obojí.“

„Máte ty kontakty ještě dneska?“

„Některé.“

A tak to šlo dál. To, po čem šla Eva, bylo jasné, přinejmenším Olivii, chtěla se dozvědět, jestli kontakty jsou tytéž jako zákazníci.

Ne zákazníci butiku, ale zákazníci podniku, který měl butik jako fasádu. Red Velvet.

Jackiiny eskortní služby.

Jenže Jackie byla příliš vychytralá na to, aby udeřila. Skoro se usmála, když Eva počtvrté vyrukovala s otázkou ohledně jejích zákazníků. Úsměv jí okamžitě zmizel ze rtů, když Eva položila další otázku.

„Máte nějaký registr zákazníků?“

„Zákazníků butiku?“

„Ne.“

„Teď přesně nerozumím.“

„Nějaký registr zákazníků vašeho druhého podniku, který poskytuje společnice? Red Velvet?“

Olivii nešlo do hlavy, jak se Eva mohla odvážit položit takovou otázku. Její respekt k ní vzrostl o několik stupňů. Evidentně nešlo do hlavy ani Jackii, že se někdo tu otázku odvážil vyslovit.

Dívala se na Evu pohledem, který najednou přicházel z úplně jiného světa. Nějakého zakázaného světa. Pohledem, který Olivii okamžitě připomněl Evino varování. Kolem ženy s takovým pohledem se nečmuchá.

Zvlášť ne, když je vám dvacet tři a nemáte se o co opřít.

Doopravdy.

A myslíte si, že jste Ture Sventon z dětských detektivek.

Olivia si nemohla pomoct a pousmála se, sama na sebe, přímo do kamery laptopu. Najednou si vzpomněla na německého policajta, který naprogramoval trojského koně schopného natočit a nahrávat všechno, co se dělo před počítačem, pomocí jeho kamery.

Sklopila obrazovku.

*

Když se Jelle ve své zatuchlé kůlně probudil, byla skoro půlnoc.

Probouzel se pomalu, těžce, se slepenýma očima a odporným pocitem v puse. Pozvracený, s kocovinou, kterou už vůbec nepamatoval.

Opatrně se zvedl a opřel se zády o zeď. Viděl, jak sem mezi prkny proniká světlo. Hlavu měl jako střep. Seděl tam dlouho a cítil, jak se cosi vyplavuje. Zevnitř, nějaký vřelý hněv, proplouval mu hrudníkem a nahoru do hlavy. Téměř neviděl.

Najednou se vzepřel do stoje. S divokým rozmachem vykopl dveře. Prkna se rozlétla všemi směry. Veřina vražda a jeho vlastní slabost mu projížděly tělem jako dlouhé jehly. Rukou uhodil do dveřního rámu a vyšel ven.

Do prázdna.

Bylo už dlouho po půlnoci, když začal chodit po schodech. Po kamenných schodech nalevo od garáží na vrchu Katarinaberget.

Schodech Haralda Lindberga. Z ulice Katarinavägen nahoru ke Klevgrändu, čtyři ramena schodů, dohromady sto devatenáct kamenných stupňů a stejný počet dolů, s jednou lampou na každém odpočívadle.

Pršelo, padal prudký, vlažný letní déšť, ale to mu nevadilo.

Byl rozhodnutý, nadešel čas.

Kdysi dávno, někdy v době kamenné, byl atletické postavy.

192 centimetrů vysoký a svalnatý. Svalnatý už dneska nebyl.

Věděl, že kondici má ubohou, svalstvo skoro k ničemu, že tělo už řadu let nevyvíjelo žádnou fyzickou aktivitu. Že je skoro troska.

Skoro.

Teď to chtěl změnit.

Stoupal, schod za schodem, a dával si načas. Trvalo mu to šest minut nahoru na Klevgränd a čtyři minuty zase dolů. Když začal vystupovat podruhé, byl konec.

Naprostý.

Klesl na prvním odpočívadle a cítil, jak mu buší srdce. Hrudním košem to bylo skoro slyšet. Jak bije jako buchar a není s to pochopit, co si to tenhle člověk najednou usmyslel – a kdo si myslí, že je?

Nebo čeho je schopný?

Moc toho nebylo. Zatím. Právě teď nebyl schopný ničeho. Teď se celý zhroucený potil a ztěžka oddychoval a s velkým úsilím se pokoušel mačkat správná tlačítka na mobilu. Nakonec se mu to povedlo. Nakonec na internetu ten film našel.

Veřinu vraždu.

Film začínal záběrem se zády muže, který souložil se ženou pod sebou. On a Vera. Pustil si ho. Byl vidět jeho obličej? Těžko.

Ale stejně. Věděl, že Forss a jeho poskoci prošmejdí každičkou skulinku. Muž v karavanu pro ně musí mít velký význam. Co se stane, když ho dokážou identifikovat? A spojí si ho s místem činu? K tomu právě Forss?

Ta myšlenka se mu nelíbila. Forsse neměl rád. Je to kretén. Ale Forss může způsobit obrovskou řadu pitomých nesnází, pokud si vezme do hlavy, že Jelle je zapletený do Veřiny vraždy.

Časem.

Jelle nechal film chvilku běžet. Když začali s útokem na Veru, vypnul to a zadíval se přes Katarinavägen. Jsou to ale zbabělí čuráci, pomyslel si, počkali si, dokud neodejdu. Neodvažovali se přijít, když jsem tam ještě byl. Chtěli se vrhnout na Veru sami.

Chudák Vera.

Zavrtěl hlavou a přejel si rukou přes oči. Co vlastně k Veře cítil? Předtím, než se stalo to, co se stalo?

Smutek.

Od první chvíle, kdy ji potkal a viděl, jak se její oči upínají k jeho, jako by to byl provazový žebřík k životu. To ale on nebyl.

Naopak. V posledních letech o dost sestoupil. Ještě ne úplně dolů, tam, kde byla Vera, ale mohl být jen pár příček nad ní.

Teď je Vera po smrti a on sedí tady. Naprosto vyčerpaný. Na kamenném schodišti v centru města, myslí na ni a na to, jak ji nechal o samotě v karavanu a šel. Teď přišel čas chodit tady. Po schodech. Noc co noc, dokud nebude v tak dobré formě, že se bude moct postarat o to, o co se postarat musel.

O muže, kteří zavraždili Veru.

*

Bylo to tak, jak se Bertil Magnuson obával. K. Sedovic podal zprávu: v žádném stockholmském hotelu nebydlí žádný Nils Wendt. Čeho se pak může držet? Pokud je teď tady. Těžko má ještě nějaké kontakty z minulosti, na to se Bertil přeptal, diskrétně.

Jméno Wendt dneska neexistovalo.

Takže?

Bertil vstal a přešel k oknu. Po Sveavägen projížděla auta. Bezhlučně.

Před několika lety osadili celou stranu kanceláře natočenou směrem k ulici exkluzivním izolačním sklem. Chytrá investice, myslel si Bertil, a pak vymyslel něco úplně jiného.

Nebo ho spíš ta myšlenka napadla.

Nápad.

Pokud ovšem za tím úděsným rozhovorem přece jen stojí Nils Wendt.

Světlovlasý chlapec přibrzdil. Skateboard měl v půlce nalomený.

Včera ho našel v kontejneru a opravil ho, jak to jen šlo. Kolečka byla ojetá a kopec dolů prudký. Vyasfaltovaný. Potom cesta vedla dlouho po rovině k jasně natřeným věžákům ve Flemingsbergu, před kterými stála malá skupinka stromů.

Jakés takés místo na hraní. Skoro z každého balkonu vyčuhovala satelitní parabola. Spousta lidí se tu chtěla dívat na kanály z cizích zemí.

Chlapec se zadíval k jednomu z modrých domů, směrem k šestému patru.

Seděla u laminátového stolu v kuchyni a kouřila, otočená k pootevřenému oknu. Nechtěla, aby byl kouř cítit v bytě. Ani se jí ale nechtělo přestat kouřit. Před mnoha lety chtěla, ale byla to jediná nectnost, kterou měla, a věděla, že suma je konstantní.

Kdyby přestala kouřit, začala by s něčím jiným.

S něčím horším.

Jmenovala se Ovette Anderssonová a byla to máma Ackeho, světlovlasého chlapce, kterému nedávno bylo deset.

Ovette bylo dvaačtyřicet.

Vyfoukla pootevřeným oknem trochu kouře a podvědomě se obrátila k hodinám na stěně. Stály. A stály už nějakou dobu.

Nové baterie, nové punčochy, nová povlečení, nový život, myslela si. Seznam byl nadále dlouhý. Nejvýš figurovaly nové kopačky pro Ackeho. Měl by je dostat, jakmile bude možnost, to mu slíbila. Až se zaplatí nájem a všechno to ostatní. Všechno to ostatní byly mimo jiné pořádné dluhy u exekutorského úřadu a splacení zákroku na plastické chirurgii. Díky půjčce si před pár lety nechala zvětšit prsa.

Teď musela v ruce obracet každou minci.

„Ahoj!“

Acke odložil svůj prasklý skateboard a šel přímo k lednici, odkud si vzal trochu studené vody. Studenou vodu miloval.

Ovettemu tam vždycky připravila několik litrů, aby nějaká byla, když přijde domů.

Bydleli v jedna plus jedna ve věžáku. Acke chodil do školy Annerstaskolan dole v centru. Teď byly letní prázdniny. Ovette si Ackeho přitáhla k sobě.

„Musím asi večer do práce.“

„Já vím.“

„Možná že přijdu trochu pozdě.“

„Já vím.“

„Máš fotbal?“

„Ano.“

Acke zalhal, ale to Ovette nevěděla.

„Nezapomeň si klíč.“

„Nezapomenu.“

Acke měl svůj vlastní klíč, co si pamatoval. Staral se o sebe sám větší část dne. Tu část, kdy máma byla ve městě a pracovala. V tu dobu většinou hrál fotbal, dokud se příliš nesetmělo, a pak si šel domů ohřát to, co mu máma připravila. Vždycky to bylo dobré.

Pak hrál televizní hry.

Když nedělal něco jiného.

*

Olivia spěchala, supermarkety nesnášela. Zvlášť ty, ve kterých ještě nikdy nebyla. Nesnášela bloudění v úzkých uličkách s napěchovanými regály, jen aby našla malou plechovku konzervovaných vongolí a nakonec musela dohonit někoho z personálu v polouniformě.

„Jak že jste říkala, že se to jmenuje?“

„Vongole.“

„To je nějaká zelenina?“

Ale dneska na vybírání obchodu neměla čas. Přijela z technické prohlídky v Lännerstě a zabočila k samoobsluze ICA Maxi ve čtvrti Nacka. Teď pospíchala z parkoviště ke skleněnému vchodu a vzpomněla si, že nejspíš nemá žádnou pětikorunu ani desetikorunu, takže se bude muset spokojit s plastovým košíkem.

Padesátikorunu v kapse neměla čas si rozměnit. Několik metrů před vchodem stál vysoký hubený muž s časopisem v ruce.

Jeden z těch bezdomovců, kteří si vydělávali prodejem Situation Stockholm. Muž měl hrubou pleť, dlouhé vlasy rozcuchané a lesklé mastnotou, podle jeho oblečení se dalo usuzovat, že strávil poslední týdny velmi blízko země. Olivia na něj pohlédla.

Na identifikační kartičce kolem krku měl napsáno „JELLE“. Rychle kolem něj prošla. Občas se stalo, že si časopis koupila, ale ne dneska. Ne když spěchá. Pokračovala otáčivými skleněnými dveřmi a uvnitř ušla několik metrů – tam se zastavila. Pomalu se otočila a chvilku se dívala na muže venku. Aniž by vlastně věděla, proč znovu vyšla ven, postavila se pár metrů od něj a sledovala ho. Muž se obrátil a udělal k ní několik kroků.

„Situation Stockholm?“

Olivia zalovila v kapse, vyndala padesátikorunu a napřáhla s ní ruku. Při tom pátrala v mužově obličeji. Muž si bankovku vzal a podal Olivii drobné a výtisk časopisu.

„Díky.“

Olivia převzala časopis a v puse si dávala dohromady otázku.

„Nejmenujete se Tom Stilton?“

„Proč? Co když ano?“

„Nemáte tam napsáno ‚Jelle‘?“

„Tom Jesper Stilton.“

„Aha.“

„Proč?“

Olivia se rychle od muže vzdálila a znovu prošla otáčivými dveřmi. Zastavila se na stejném místě jako předtím, popadla vyražený dech a otočila se. Muž venku si právě sbalil svůj štůsek časopisů do starého batohu a vydal se pryč. Olivia zareagovala.

Pomalu. Nevěděla, co má udělat, ale udělat to musela. Zase vyšla ven a pustila se za ním. Kráčel docela rychle. Poslední úsek musela klusat, aby ho dohonila. Muž se nezastavil. Olivia zabrzdila před ním.

„O co jde? Chcete víc časopisů?“ zeptal se.

„Ne. Jsem Olivia Rönningová a chodím na Policejní akademii.

Chtěla bych s vámi mluvit. O tom případu z pláže. Na Nordkosteru.“

Na mužově drsné tváři se neobjevila vůbec žádná reakce.

Jenom se otočil a vešel přímo do ulice. Nějakému autu zaskřípěly brzdy a účes s kotletami za volantem muži rozzlobeně ukázal prostředník. Jelle pokračoval v chůzi. Olivia stála na místě.

Dlouho. Tak dlouho, že viděla, jak mizí za betonovým rohem o kus dál, a stála tak klidně a ztuhle, až jeden starší pán došel k závěru, že by bylo vhodné ji opatrně oslovit.

„Je vám dobře?“

Olivii bylo všelijak, jen ne dobře.

Klesla do auta a pokusila se dát se dohromady. Auto stálo na parkovišti u supermarketu, kde právě potkala člověka, který šestnáct let vedl vyšetřování vraždy na Nordkosteru.

Tehdejší kriminální komisař Tom Stilton.

„Jelle“?

Jak mohl z Jespera udělat Jelleho?

Podle jejího instruktora to byl jeden z nejlepších vyšetřovatelů vražd ve Švédsku, člověk s jedním z nejrychlejších kariérních postupů v policejní historii. Dneska prodává Situation Stockholm. Člověk bez přístřeší. Ve strašném fyzickém stavu.

Tak strašném, že se Olivia musela přinutit k tomu, aby se přesvědčila, že to je on.

Ale byl.

Viděla určitý počet Stiltonových fotografií, když v Královské knihovně procházela novinové články o případu z pláže, a jednu jeho starou fotku u Gunnara ve Strömstadu. Trochu ji fascinoval jeho tehdejší upřený pohled a povšimla si, že byl atraktivní i nápadný.

Což už dneska nebyla pravda.

Tělesný úpadek z jeho vzhledu vysál veškerou osobitost. Dokonce i oči mu pohasly. Hubené tělo neochotně neslo hlavu s dlouhými vlasy, která určitě nebyla ve hře.

Přesto to byl Stilton.

Nejdřív zareagovala instinktivně, když kolem něj procházela, měla podivný pocit, a když se zastavila za dveřmi do obchodu, z pocitu se utvořil obrázek: Tom Stilton? To není možné. To je…

a pak znovu vyšla ven a zkoumala jeho obličej.

Nos. Obočí. Viditelnou jizvu u jednoho koutku úst.

Byl to on.

A teď zase zmizel.

Olivia se pootočila. Na vedlejším sedadle ležel blok s velkým počtem vypsaných otázek a nejasností kolem případu z pláže.

Vypsané je měla proto, aby je zodpověděl zodpovědný vyšetřovatel.

Tom Stilton.

Špinavý člověk bez přístřeší.

Osamělý člověk bez přístřeší sešel k jezeru Järlasjön. Batoh mu pořád visel za zády. Příležitostně tu sedával, ne moc daleko od kůlny. Několik hustých keřů, pomalu tekoucí voda pod starým dřevěným mostem, relativní ticho.

Z jednoho keře vedle sebe utrhl větev, odstranil z ní listí a natáhl se s ní dolů. Hluboko, a vrtal s ní v hnědé vodě.

Byl rozrušený.

Ne kvůli tomu, že by ho někdo poznal, s tím dokázal žít.

Opravdu je Tom Jesper Stilton a nemá v plánu si měnit jméno.

Ale kvůli tomu, co řekla ta holka, co si stoupla před něj a vypadala zmateně.

Olivia Rönningová.

To jméno si vybavoval. Moc dobře.

„Chtěla bych s vámi mluvit. O tom případu z pláže. Na Nordkosteru.“

Existuje věčnost jednoho typu a pak existuje věčnost jiná. Potom existujou eóny. Věčnost věčnosti. Přibližně tohle byla vzdálenost, která Stiltona dělila od jeho minulosti. Přesto stačilo jen pár slov, aby se eóny scvrkly do velikosti brouka a zahájily lstivý útok.

Případ z pláže.

Zní to tak nicotně, pomyslel si. Jednoduché slovní spojení.

Pláž a případ. Sám to spojení nikdy nepoužil. Měl pocit, že to degraduje tu nejodpornější vraždu, kterou kdy vyšetřoval. Znělo to jako z titulní strany novin. On vždycky o případu mluvil jako o nordkosterské vraždě. Konkrétně. Policejně.

O vraždě, která zůstala nevyřešená.

Proč se Olivia Rönningová zajímá o nordkosterskou vraždu, není jeho problém. Pocházela z jiného světa. Ale nasadila mu brouka do hlavy. Udělala řez v tom, co existuje, vpustila dovnitř minulost a to ho rušilo. Aon nechtěl být rušen. Ne tím, co se stalo v minulosti, a určitě ne tím, co ho dost rozrušovalo už skoro osmnáct let.

Jelle vytáhl větev z vody.

*

Demonstranty shromážděné na chodníku naproti hlavní kanceláři MWM ve Sveavägen kropil letní déšť. Z jejich transparentů křičela nejrůznější hesla: „IHNED ODEJDĚTE Z KONGA!!“

„DRANCOVNÍCI!!“

„ZASTAVTE DĚTSKOU PRÁCI!!“ Kousek

od nich stála skupinka policistů.

Dál v ulici Olofa Palmeho se o domovní fasádu opíral postarší muž. Pozoroval demonstranty, očima přejel jejich transparenty a přečetl si jeden jejich leták.

Způsob, kterým MWM těží coltan, nezvratně devastuje životní prostředí! Kvůli chamtivosti podniku hrozí vyhubení gorilám, které přicházejí o zdroj potravy! Navíc jsou loveny pro maso a prodávají se jako bushmeat! Zastavte nevybíravé násilí, kterého se MWM dopouští na přírodě!

Leták ilustrovaly odporné fotografie mrtvých goril připevněných na kládách jako zakrvácení ukřižovaní.

Muž dočetl. Pohledem přejel po protější fasádě, vystoupal jím až nahoru k nejvyššímu podlaží, kde mělo sídlo vedení. Kancelář tam měl i majitel a výkonný ředitel Bertil Magnuson. Tam se jeho pohled zastavil. Věděl, že Bertil je právě v kanceláři. Viděl ho předtím, jak přijel v naleštěném šedém jaguárovi a proklouzl hlavním vchodem.

Zestárl jsi, Bertile, pomyslel si Nils Wendt. Rukou pohladil kapsu s kazetou.

A rychle zestárneš ještě víc.

*

Centrum města ještě překypovalo lidmi, i když i tam se už pracovní den chýlil ke konci. Pro Ovette Anderssonovou právě začínal. Na jejím pracovišti, v úseku mezi Švédskou státní bankou a Akademií výtvarných umění, aktivita prakticky neustávala po celých čtyřiadvacet hodin. Auta už začala šnečí rychlostí vyrážet na lov těch, co zákon o prostituci označoval jako prodejce sexuálních služeb. Na rozdíl od trestně postižitelných kupců.

Jako by se jednalo o formální obchodní transakci s pohlavními produkty.

Netrvalo dlouho, k Ovette přijelo první auto a řidič stáhl okýnko.

Potom, co se vyřešily formality a Ovette nastoupila, zaplašila poslední myšlenku na Ackeho. Je na fotbalovém tréninku. Má se dobře. Brzy dostane nové kopačky.

Zavřela za sebou dveře.

*

Když Olivia přišla k sobě domů, bylo skoro sedm večer. Elvis ležel natažený jako dvojstrana z Playboye na koberečku v předsíni, nohy měl vystrčené všemi směry: toužil po něžnostech.

Olivia milovaného kocoura zvedla a zabořila mu obličej do srsti.

Byl trochu cítit jídlem, které mu připravila ráno. Teď se uvelebil na jejím rameni ve své oblíbené pozici a začal ji tahat za vlasy.

S kocourem na rameni vyndala z ledničky studený džus a zhroutila se ke kuchyňskému stolu. Cestou domů z Nacka se snažila zorientovat v zážitku se Stiltonem. Našla ho, konečně, a on to je bezdomovec. Fajn. Vycházela z toho, že z důvodu, který se jí netýká. Jenže on byl stále důležitým zdrojem informací pro případ z pláže. Zdrojem, který se o to zřejmě vůbec nezajímá, ale to znamená co? Samozřejmě že může ten případ nechat plavat, byl přece dobrovolný, ale to v úmyslu neměla.

Naopak.

Setkání se Stiltonem vneslo do případu nový rozměr, pro ni i pro její snadno odbrzditelnou fantazii. Má Stiltonova cesta od oceňovaného kriminálního komisaře k fyzické trosce něco dočinění s případem z pláže? Přišel před šesti lety na něco, co vedlo k tomu, že jako policajt skončil? I kdyby odešel z osobních důvodů?

„Ne výlučně, „připustil ?ke Gustafsson, když mu znovu zavolala a trochu na něj zatlačila.

„Co jiného za tím tedy bylo?“

„Při jednom vyšetřování vznikl nějaký konflikt.“

„Šlo o případ z pláže?“

„To nevím, tehdy jsem začínal na škole, jen jsem to zaslechl z druhé ruky.“

„Takže i to byl důvod pro to, že odešel?“

„Je to možné.“

Víc Oliviina fantazie nepotřebovala. „Je to možné.“ To, že skončil proto, že se kolem něčeho, co se možná týkalo případu z pláže, vytvořil konflikt. Nebo nějakého jiného případu, který se ho dotýkal. Na čem Stilton dělal, když odešel? Mohla by to zjistit?

Rozhodla se. Nenechá si už Stilt ona uniknout. Bude ho hledat třeba s baterkou. Nebo konkrétněji, zajde do redakce Situation Stockholm a zjistí všechno, co je o Stiltonovi možné zjistit.

A pak ho znovu kontaktuje.

Trochu víc připravená.

*

Znovu na sebe narazili na schodišti Haralda Lindberga. Pozdě, po jedné v noci, náhodou. Stilton byl počtvrté na cestě dolů, když Norek stoupal nahoru.

Setkali se na odpočívadle číslo dvě.

„Čau.“

„Bolí tě zuby?“

„Sedni si.“

Stilton ukázal na schod. Norek zareagoval přímo. Jak na to, jakým drsným tónem Stilton hovoří, tak na skutečnost, že prostě nešel dál. Chce si pokecat? Norek se podíval na schod, na který ukázal, a zauvažoval nad tím, kdy na něm asi přistálo poslední psí hovno. Sedl si. Stilton si dřepl vedle. Tak blízko, že Norek ucítil ne právě příjemný zápach odpadků a čpavku.

A pořádné dávky potu.

„Jak se máš, Tome?“ zeptal se pisklavým hlasem.

„Ubili Veru.“

„To byla ta z karavanu?“

„Jo.“

„Znal jsi ji?“

„Jo.“

„Víš, kdo to udělal?“

„Ne. Ty jo?“

„Proč bych to měl vědět?“

„Dřív jsi věděl jako první, že se chystá nějakej průser. Vyměknuls?“

Komentář, za který si v principu všichni kromě Stiltona vysloužili hlavičku do kořene nosu. Stiltonovi člověk hlavičku nedává.

Proto Norek polkl a podíval se na vysokého zapáchajícího člověka bez přístřeší vedle sebe. Před několika lety byli očividně v opačných rolích. když byl Norek na sociálním žebříčku o několik příček níže Stilton určitě o několik výš.

Teď byla situace jiná. Norek si prohrábl culík.

„Chceš s tím píchnout?“

„Jo,“ odpověděl Stilton.

„Fajn. Co budeš dělat? Když je najdeš?“

„Budu je od Very pozdravovat.“

Stilton vstal. O dva schody níž se otočil.

„V noci bývám tady, touhle dobou. Dej o sobě vědět.“

Pokračoval dolů. Norek dál seděl. Lehce překvapený. Na Stiltonovi bylo něco nového, něco se změnilo ve způsobu, kterým se pohyboval, i něco v jeho pohledu.

Byl znovu pevný.

Na místě.

V posledních letech jako by klouzal pryč, jakmile se mu člověk pokoušel podívat do očí. Teď zakotvil pohledem přímo v Norkových očích a nepohnul se ani o milimetr.

Jelle měl znovu pohled Toma Stiltona.

Co se to stalo?

Sám Stilton byl po setkání na schodech spokojený. Norka znal a věděl, co dokáže. Jedním z Norkových nemnohých talentů bylo odposlouchávat. Jedna poznámka tady, jeden zaslechnutý rozhovor tamhle, byl stále v pohybu v naprosto různorodých kruzích a zachycoval střípky, které pak slepoval dohromady.

Jména. Nějaké události. Za jiných okolností by se stal vynikajícím analytikem okolního světa.

Za podstatně jiných okolností.

Ale Norek svého nadání využíval. Zvlášť od doby, kdy se dostal do kontaktu s bývalým kriminálním komisařem Tomem Stiltonem. Stilton rychle pochopil, jak může využít Norkovy zajímavé schopnosti a nevybíravé práskání.

„Já nikoho nepráskám!“

„Sorry.“

„Podle tebe jsem nějakej podělanej donašeč?“

Ten rozhovor si Stilton pořád ještě pamatoval. Norka to strašně naštvalo.

„Podle mě jsi můj informátor. Ty máš jinej názor?“ zeptal se Stilton.

„Informátor je dobrý. Dva profesionálové, co si vyměňujou zkušenosti, je lepší.“

„A co je tvoje profese?“

„Ekvilibrista.“

Tehdy si Stilton uvědomil, že Norek je o něco komplexnější práskač než ostatní, které využíval, a možná se vyplatí věnovat se mu trochu extra.

Ekvilibrista.

Asi o hodinu později nesl Stilton Bezejmenným lesem malou stěhovací krabici. Na schůzku s Norkem už zapomněl. Plně se soustředil na zašlý karavan. A aby zvládl setkání s ním. Rozhodl se, že se tam přestěhuje.

Prozatím.

Věděl, že policie už tam skončila a že ho úřady chtějí odstranit.

Jenže Veřina vražda vrhla mezi ozubená kola byrokracie trochu písku, a tak tam karavan ještě stál.

A dokud tam bude stát, chce v něm Stilton bydlet.

Pokud to dokáže.

Nebylo to vůbec snadné. Zpočátku. Už jenom pohled na lehátko, kde se milovali, ho vyvedl z rovnováhy. Ale položil krabici na podlahu a posadil se naproti. Bylo tu ovšem sucho. Lampička, místa na spaní, s novou bombou a trochou snahy určitě znovu rozchodí plynový vařič. Na cestičky mravenců kašlal.

Rozhlédl se kolem. Policie si odnesla většinu toho, co tu bylo z Veřina osobního majetku. Včetně jednoho obrázku harpuny, který kdysi nakreslil. Tady, u tohohle stolu, když Vera chtěla vědět, jak vypadalo jeho dětství a dospívání.

„Jako harpuna?“

„Přibližně.“

Vyprávěl jí o Rödlöze. O tom, jak vyrůstal u babičky, která si ještě pamatovala na dávné lovy tuleňů a vykrádání vraků. Vera se chytala každého slova.

„Zní to jako fajn dětství. Bylo to tak?“

„Bylo dobrý.“

Víc vědět nepotřebovala. Víc nevěděl nikdo, kromě Mette a M?rtena Olsäterových a jeho exmanželky. Ale ti to dál nešířili.

Nevěděl to ani Abbas el Fassi.

Teď podle všeho sedí Rune Forss v nějaké neonově žluté policejní kanceláři, dívá se na kresbu harpuny a přemýšlí, jestli má nějakou souvislost s vraždou Very Larssonové. Stilton se v duchu pousmál. Forss je kretén. Veřinu vraždu nikdy nevyřeší. Ani se o to nepokusí. Bude si odškrtávat odsloužené hodiny a sestavovat hlášení a pak rvát svoje tlusťoučké prsty do bowlingové koule.

V tom spočívá jeho životní úkol.

Stilton se natáhl na lehátku a pak se znovu posadil.

Převzít její karavan nebylo jen tak. Byla pořád tady, to cítil.

I viděl. Zaschlá krev na podlaze zanechala stopy. Vstal a praštil rukou do stěny.

A znovu se podíval na stopy od krve.

Slovo pomsta mu nikdy nebylo vlastní. Jako vyšetřovatel vražd si držel odstup od oběti i pachatelů. Ve svém postavení s rodinnými příslušníky jednal jen sporadicky. Osoby, které najednou jako by zasáhl do srdce blesk, nečekaly nic zlého. Stále si pamatoval, jak musel jednou brzy ráno vzbudit osamělou matku a oznámit jí, že se její jediný syn přiznal k vraždě tří lidí.

„Můj syn?“

„Máte syna jménem Lage Svensson.“

„Ano. Cože to udělal?“

Rozhovory tohoto typu. To mohlo na nějakou dobu Stiltona poznamenat.

Ale nikdy se nemstil.

Do nynějška. S Verou. To bylo něco jiného.

Znovu klesl na lehátko a podíval se nahoru na zaneřáděnou střechu. Na popraskané plexisklo bubnoval déšť. Pomalu si začínal připouštět, že nejčastěji zůstával venku.

Jak se jen dostal sem?

K cestičkám mravenců, vysušené kaluži krve a svému tělu, které to už mělo víc než z poloviny za sebou?

Do karavanu?

Věděl, co to rozpoutalo, před šesti lety, na to nikdy nezapomene.

Mámina poslední slova. Ale byl přesto zmatený tím, jak rychle to postupovalo. To, že se na všechno vykašlal. Jak snadno, když se už rozhodl. Jak rychle nechal vyschnout sebe sama.

Schválně. Opustil všechno, co mohl, a ještě něco navíc, a aktivně se snažil klesnout. A všiml si, jak snadno jedno vedlo k druhému.

Jak jednoduše bylo možné se vzdát. Uzavřít se. Vyšumět.

Jak snadno se dá sklouznout do vegetativního stavu, oproštěného od všech nároků.

Do prázdna.

Ve své prázdnotě mnohokrát uvažoval, odříznutý od života všech ostatních. Přemýšlel o nejpřednějších věcech, jako byly život a smrt, o existenci. Viděl věci v reliéfu, pokoušel se najít kotvu, význam, něco, o co by mohl zapřít život. Ale nic nenašel.

Ani ťuk. Pád z jednoho místa v tom, co se všeobecně uznává, do díry toho, na co se pohlíží skrz prsty, ho nechal s prázdnýma rukama.

Jak psychicky, tak fyzicky.

Jednu dobu se pokoušel na svůj život dívat jako na jistou formu svobody. Osvobozený od společenských povinností, od zodpovědnosti, ode všeho.

Svobodný člověk!

To byla životní lež, které se poddala část bezdomovců. On ji opustil dost rychle. Žádným svobodným člověkem není, to si uvědomoval.

Naproti tomu byl člověkem sám o sobě.

Lidská troska v karavanu, řekli by mnozí. Odůvodněně. Ale troska, která se naučila, že ten, kdo stojí na dně, má pevnou půdu pod nohama. To bylo víc, nežna co mohla být pyšná řada jiných lidí. Řada ambicióznějších lidí.

Stilton se posadil. Bude to tak i ve Veřině karavanu? Strašlivě deprimující? Právě tomu se chtěl vyhnout v kůlně. Hrábl do batohu, vyndal lahvičku s léky a postavil ji na stůl.

Úniková cesta.

Cestou dolů se docela rychle naučil, jak člověk řeší určité problémy.

Uteče jim. Člověk si napustí sklenici vody, vezme si pár diazepamů a kopne do sebe dávku úniku.

Není to těžší.

„Jseš jako Ljugarbenke.“

„Kdo?“

Stilton si vybavil jeden rozhovor. Seděl se známým, starým kriminálníkem, na Mosebackém náměstí, cítil se dost špatně a nakonec vylovil lékovku, načež se po něm ten kluk podíval a zavrtěl hlavou.

„Jseš jako Ljugarbenke.“

„Kdo?“

„Vždycky utíkal, hned co se dostal domů, spolknul něco bílýho, lehnul si na podlahu a viděl v sobě Toma Waitse z dob, kdy ještě nasával, ale k čemu to bylo dobrý? Na tý samý podlaze o třicet let pozdějc umřel, a než si toho někdo všimnul, uběhl tejden. ToTom Waits nedělal. Tak to vypadá. Člověk utíká, a když utíká dostatečně dlouho, nenajde ho nikdo předtím, než začne smrdět přes vchodový dveře. Jakej to má smysl?“

Stilton to přešel mlčením. Proč by měl na něco takového odpovídat?

Na něco, na co sám neznal odpověď? Když jste přišli o pevnou půdu pod nohama, tak jste o ni přišli, a tak utíkáte, abyste to mohli vydržet.

Stilton se natáhl po lahvičce s léky.

Na Ljugarbenkeho zvysoka kašlal.

*

Malý Acke nebyl na fotbalovém tréninku, jak se domnívala Ovette.

Byl daleko odtamtud.

A daleko od domova.

Vyzvedlo ho několik starších kluků a teď dřepěl u skalní stěny. To, co se dělo kousek od něj, ho fascinovalo. Byl tu už podruhé.

Tady, v obrovské skalní místnosti, původně zamýšlené jako čistička, někde v ?rstě.

Daleko, hluboko pod zemí.

Dopředu namontovali barevné reflektory. Zvuky toho, co se právě dělo, sem k Ackemu doléhaly zřetelně. Nešlo o žádnou veselici. Uvědomil si, že si zacpává uši, a rychle ruce spustil. To by asi neměl dělat.

Acke se bál.

Vyndal si zapalovač a trochu se načichal plynu.

Brzy asi bude na řadě.

Myslel na peníze. Pokud to půjde dobře, dostane trochu peněz, slibovali. Pokud to dobře nepůjde, nedostane nic. Peníze chtěl. Věděl, jaké to je doma. Peníze nikdy neměli, nikdy na víc, než co museli mít. Nikdy na nic jiného. Něco, co by s mámou mohli dělat dohromady. Tak jako někteří jeho kamarádi se svými rodiči. Na lunapark v Lundu nebo něco takového. Na to nikdy neměli.

Podle mámy.

Acke ty peníze chtěl pro ni. Už vymyslel, jak to vysvětlí. Našel stírací los, na který vyhrál stovku.

Tu by měl dostat, pokud se to dneska večer vydaří.

Dá ji mámě.

Ackemu do očí zasvítilo několik světel reflektorů.

Obě postavy si přidřeply za dodávku.

Bylo těsně po dvanácté, uprostřed dne, uprostřed vilové čtvrti v Brommě. Naproti po chodníku právě procházel tatínek s kočárkem před sebou. V uších měl nasazená sluchátka od mobilu a hovor se týkal práce. Být na rodičovské byla jedna věc, nechat plavat práci bylo něco docela jiného. Naštěstí se to v dnešní době dalo zkombinovat. Plně soustředěný na práci a o něco méně na dítě v kočárku proto projel kolem a zmizel v dálce.

Postavy se na sebe podívaly.

Ulice byla znovu prázdná.

Rychle se protáhly živým plotem na zadní straně domu. Zahrada byla plná jabloní a velkých šeříků, které jejich vpád celkem dobře stínily. Tiše a efektivně se vlámaly do kuchyňských dveří a zmizely uvnitř.

O půl hodiny později zastavilo před jednou menší žlutou vilou v Brommě taxi. Vystoupila Eva Carlsénová. Zadívala se ke svému domu a připomněla si, že musí zařídit nové tašky na střechu. A nové okapy. To teď měla za úkol ona. Dřív to měl na starost její muž Anders. Po rozvodu se musela starat o všechno sama.

Prakticky.

Udržovat dům a starat se o zahradu.

A všechno ostatní.

Prošla brankou. Najednou jí hlavou projel hněv ostrý jako žiletka. Rychle a efektivně znovu zjitřil staré zranění. Opuštěná!

Odmítnutá! Odkopnutá! Vyvalilo se to na povrch tak silně, že se musela zastavit. Téměř zakolísala. Krucinál! pomyslela si. Lezlo jí to na nervy. Nemít kontrolu sama nad sebou. Byla logicky uvažujícím člověkem a štvalo ji, když jí něco přerůstalo přes hlavu.

Několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. On si to nezaslouží, říkala si. On si to nezaslouží, on si to nezaslouží. Jako mantru.

Pokračovala k domu.

Od vrátek a ještě k venkovním dveřím ji sledovaly dva páry očí. Když zmizela za rohem, stáhly se od závěsu pryč.

Eva otevřela kabelku, aby si vyndala klíč. Najednou si všimla, že se v sousedním domě něco pohnulo. Monika, nejspíš tam špehuje. Monika měla Anderse vždycky ráda. Velmi ráda. Dřív se přes plot smála jeho vtipům a blýskala očima. Sotva dokázala skrýt škodolibou radost, když se doslechla o rozvodu.

Eva vyndala klíč, zasunula ho do zámku a otevřela dveře. Teď to ze sebe odplaví ve sprše. Smyje všechno destruktivní, aby se mohla soustředit na to, na co má. Svoje články. Udělala pár kroků v předsíni a otočila se k věšáku, aby si pověsila své tenké sako.

Najednou ji někdo srazil.

Zezadu.

*

Sraz právě končil a všichni už chtěli vyrazit do města prodávat.

Olivia ve dveřích musela ustoupit stranou a pustit ven široký zástup bezdomovců se svazky časopisů v rukou, ústa jim jela na plné obrátky. Poslední ze všech škobrtala Muriel. U snídaně se naládovala a cítila se fantasticky. Neměla žádné časopisy. Nepatřila mezi prodejce. Abyste mohli prodávat Situation Stockholm, museli jste splňovat určité předpoklady. Mimo jiné bylo třeba využívat sociální podporu, kterou nabízí společnost. Nebo mít vytvořené kontakty v sociálních službách, nápravném zařízení nebo na psychiatrii. Muriel nic z toho neměla. Byla jenom ráda, když nebyla úplně na mizině. Mezitím sháněla fet. Teď se vypotácela ven poslední a umožnila Olivii vejít. Ta šla přímo k recepci a zeptala se na Jelleho.

„Jelle? Ne, nevím, kde je, dneska na schůzce nebyl.“

Mladík v recepci se zadíval na Olivii.

„Bydlí někde?“ zeptala se.

„Ne, je to bezdomovec.“

„Ale občas se tu ukáže, ne?“

„Ano, chodí si vyzvedávat časopisy.“

„Nemá mobil?“

„Myslím, že má, pokud mu ho nečajzli.“

„Máte na něj číslo?“

„Nebudu vám ho dávat.“

„Proč ne?“

„Protože nevím, jestli by chtěl, abych vám ho dal.“

To Olivia respektovala. Na určitou integritu má člověk právo i jako bezdomovec. Nechala tam vlastní telefonní číslo a poprosila mladíka, aby ho dal Stiltonovi, kdyby se ukázal.

„Můžete se na něj přeptat v prodejně mobilů na Hornstullu.“

To se ozval Bo Fast. Seděl v rohu a rozhovor slyšel. Olivia se otočila k Fastovi.

„Trochu kámoší s těma, co tam pracujou,“ řekl.

„Vážně? Díky.“

„Setkala jste se s Jellem někdy?“

„Jednou.“

„Je trochu zvláštní…“

„Jakým způsobem?“

„Zvláštním.“

Fajn, pomyslela si Olivia, je zvláštní. V porovnání s čím? S ostatními bezdomovci? Svou minulostí? Jak to myslí? Chtěla se zeptat na celou řadu věcí, ale nepovažovala Bo Fasta za přínosný informační zdroj. Mohla počkat, než se jí takový zdroj ozve sám, pokud to tedy udělá.

O čemž pochyboval a.

*

Řidiči ze sanitky nasadili Evě Carlsénové na ústa kyslíkovou masku a naložili ji do vozu. S jistou svižností. Silně krvácela z týlu. Kdyby sousedka Monika neviděla uprostřed dne otevřené dveře a nezačala v ní hlodat zvědavost, asi by to skončilo opravdu špatně. Sanitka zmizela se spuštěnou sirénou a ve stejný okamžik si jeden policista připravil blok a propisku a otočil se k Monice.

Ne, žádné cizí osoby v okolí neviděla, žádná zvláštní auta, a ne, neslyšela ani nic nezvyklého.

Policisti uvnitř ve vile měli výživnější úlovek. Celý dům byl zřejmě prohledaný. Vysypané zásuvky a prohrabané šatníky, převrácené skříně a rozbitý porcelán.

Naprostý zmatek.

„Vloupání?“

Zeptal se jeden policajt druhého.

*

Stilton potřeboval víc časopisů. Už rozprodal ty, které koupil včera, včetně výtisku, který si koupila Olivia Rönningová. Teď si jich koupil ještě deset, na recepci.

„Jelle!“

„Jo?“

Volal ho kluk z recepce.

„Byla tu nějaká holka a ptala se po tobě.“

„Vážně?“

„Nechala tu číslo na mobil…“

Stilton si vzal lístek s číslem a všiml si, že pod ním je napsané „Olivia Rönningová“. Odešel ke kulatému stolku a posadil se.

Na stěně za ním visel velký počet černě zarámovaných fotografií bezdomovců, kteří zemřeli v posledním roce. Umíral přibližně jeden měsíčně, teď tam byli tři.

Právě tam přidali Veřinu fotku.

Stilton si s lístkem pohrával mezi prsty. Naštvaně. Neměl rád, když ho někdo sleduje. Když nemá klid. Když se lidé pokoušejí vniknout do jeho prázdnoty. Obzvlášť lidé mimo okruh bezdomovců.

Jako Olivia Rönningová.

Znovu se podíval na kousek papíru. Měl dvě možnosti. Zavolat jí a vyřídit to. Odpovědět na její podělané otázky a zmizet.

Nebo se na to úplně vykašlat. V tom případě by riskoval, že vypátrá Veřin karavan a radostně tam přiběhne. To rozhodně nechtěl.

Vytočil číslo.

„Olivia!“

„Tady Jelle. Tom Stilton. Zavolejte mi.“

Zavěsil. Neměl v úmyslu vyhazovat kredit za Rönningovou.

Telefon mu zazvonil o pět vteřin později.

„Dobrý den! Tady Olivia! Je vážně dobře, že jste se ozval!“

„Spěchám.“

„Dobře, ale víte, já… nemohli bychom se setkat?! Jen krátce?!

Můžu přijít…“

„Nechtěla jste se jen na něco zeptat, krucinál?“

„No ano… mám se ptát teď?“

Stilton neodpověděl, a tak to Olivia riskla. Naštěstí měla vedle sebe poznámkový blok a začala klást otázky. Rychle, aby jí neutekl, nevěděla, kdy se jí ho podaří kontaktovat znovu. Nebo jestli vůbec nějaké znovu bude.

„Byla ta žena na pláži uspaná, když ji topili? Kde byl zbytek jejího oblečení, našli jste ho? Odebrali jste plodu vzorky DNA?

Byli jste si jistí, že na pláži byly kromě oběti jen tři osoby? Z jakého důvodu jste tvrdili, že byla latinskoamerického původu?“

Olivia stačila položit ještě pár otázek, když Stilton najednou hovor ukončil.

Uprostřed věty.

Olivia seděla v autě se sklopenou střechou, s položeným mobilem v ruce a sžíravou nadávkou na rtech.

„Podělanej debil!!!“

„To myslíte mě?“

Před autem právě přecházel nějaký chodec a pochopil Oliviinu repliku jako namířenou proti vlastní osobě.

„To vy sakra stojíte na přechodu!“

Což byla pravda. Zastavila tam se skřípěním brzd, když jí zavolal Stilton, a stála tam dál a viděla, jak jí onen nakvašený chodec ukázal dobře známý prostředník a pak se plahočil dál.

„Dobrý den!“ zavolala za ním Olivia a vystřelila pryč.

Strašně rozčílená.

Co si to Stilton o sobě do prdele myslí?! Podělanej bezďák, kterej s ní jedná jako s onucí?! A myslí si, že mu to projde?!

Přes naprostý zákaz to otočila do protisměru a vydala se na cestu.

Obchod se jmenoval „MOBILNÍ TELEFONY“ a stál v L?ngholmsgatan naproti vstupu do metra na Hornstullu. Neudržovaná výkladní skříň s mnoha mobily uvnitř, několika budíky a trochou obyčejného haraburdí. Olivia vystoupala po několika kamenných schodech ke dveřím do obchodu a otevřela. Nad vstupem byl roztažený špinavě šedý závěs. Samotná prodejna sestávala z plochy čtyř čtverečních metrů obklopené skleněnými vitrínami s mobily. Stovkami mobilů. Všech značek, ve všech barvách a všemožného opotřebování. Na několika policích za pultem stály žluté a modré plastové bedýnky s hromadami dalších mobilů. Použitých. A v malé kabince kousek dál byl prostor, kde se člověk mohl vrtat v ještě použitějších mobilech.

Nebyla to žádná pobočka prodejen s luxusní elektronikou.

„Dobrý den, hledám Toma Stiltona, nevíte, kde bych ho zastihla?“

Olivia se otočila k muži před jednou vitrínou. Pokoušela se působit tak, jak se vůbec necítila.

Přátelsky, klidně, jako když pátrá po příteli.

„Stilton? Nevím, kdo to je…“

„Teda Jelle, říká si Jelle.“

„Tak Jelle? On se jmenuje Stilton?“

„Ano.“

„To je teda rána, není to nějakej smradlavej sejra?“

„Ano.“

„Jmenuje se jako smradlavej sejra?“

„Nejspíš ano. Nevíte, kde se zdržuje?“

„Teďka?“

„Ano.“

„Ne. Občas se tu ukáže, když otočí mobil, kradou jako vrány jeden od druhýho, ale je to už několik dní.“

„Aha…“

„Ale mohla byste se zeptat Wejleho, prodává časopisy tamhle kousek dál, u metra, možná o Jellem něco ví.“

„A jak Wejle vypadá?“

„Toho nepřehlídnete.“

Majitel obchodu měl naprostou pravdu. Wejleho nebylo možné přehlédnout. U metra. Kromě toho, že silným vlezlým hlasem prodával Situation Stockholm, ho od proudu lidí cestujících městskou hromadnou dopravou docela viditelně odděloval jeho zevnějšek.

Například klopák s péry opravdu ohrožených ptáků.

Knír, blízký příbuzný obočí ?keho Gustafssona. A taky jeho oči, tmavé, pronikavé a ryze přátelské.

„Jelle, moje milá, Jelle vám nezůstane sedět tam, kam ho posadíte.“

Olivia si to přeložila tak, že Jelle mění místa pobytu.

„Ale kde se zdržoval v poslední době?“

„To je tajné.“

„Co prosím?“

„Jelle se krade nocí, kam, to se neví určitě, člověk může sedět na lavičce venku v Jakobsbergu a s lahví v ruce uvažovat o bytí nebo nebytí norků a najednou je pryč. Jako tuleňář je zajedno s útesy.“

Olivia pochopila, že má Wejle pravděpodobně mnoho kvalit jako prodejce, ale asi ne jako informátor. Koupila si jeden výtisk časopisu, který už měla, a vydala se k autu.

V té chvíli zavolal.

Stilton se rozhodl pro jednu možnost. Došel k závěru, že při telefonátu s Olivií se zachoval drze, což ho trošičku trápilo. Společenské finesy v jeho kruzích mezi ctnosti nepatřily. Ale bál se, že ji to rozčílilo a že zareaguje přesně tak, jak zareagovala. Bude po něm pátrat ještě víc. A tak to chtěl mít z krku.

Tentokrát nadobro.

Ale ne v karavanu.

Na místě, na kterém jí dá na srozuměnou, že on má svůj svět, stejně tak jako ona svůj. A že ty světy se můžou setkat jen při jedné příležitosti.

Teď.

Olivii chvíli trvalo, než to našla. I když bydlela znepokojivě blízko, skoro za rohem, takže adresa jí nedělala starosti. Bondegatan 25A. Starosti jí dělalo, kde najde ten prostor pro popelnice. Za drátěným pletivem a dveřmi s kódovaným přístupem. Stilton jí samozřejmě dal potřebné číselné kombinace, ale stejně jí to nějakou dobu zabralo.

Zvlášť když uprostřed betonové chodby narazila na muže v kraťasech s širokými kšandami a ortopedickým límcem, který si nenechal vyprat od doby, kdy si ho nasadil poprvé. Muž měl navíc divné červené brýle a vypadal trochu líznutě.

„Kam si myslíš, že se tudy dostaneš? Do knihovny?!“ zeptal se.

„Do knihovny?“

„Dneska má prádlo, když nepřišla a nebudeš namáčet, když má ona, pak skončíš v sušárně!“

„Hledám místnost na popelnice.“

„Chceš tam přespat?“

„Ne.“

„Dobře. Položil jsem tam věnec s jedem na potkany.“

„U popelnic jsou potkani?!“

„Spíš bych řekl bobři, měřej až půl metru, není to místo pro tak mladou kost, jako jseš ty.“

„Kde je ten sklad?“

„Tamhle.“

Krční límec ukázal dál do chodby a Olivia se protáhla kolem něj. Směrem k potkanům.

„Tady jsou potkani?!“

Olivia položila tu otázku ve stejném okamžiku, kdy Stilton pootevřel mohutné ocelové dveře.

„Ne.“

Zmizel ve tmě. Olivia otevřela trochu víc a vstoupila dovnitř.

„Zavřete.“

Olivia si nebyla jistá, jestli má poslechnout. Ty dveře představovaly únikovou cestu. Ale zavřela. V tu chvíli si uvědomila, jak to tam páchne. Zápach, který jiné prostory na větší množství domovního odpadu postrádají, prostory, kde ventilace funguje tak, jak má. Tady ventilační systém nefungoval.

Ten smrad byl odporný.

Olivia si přidržela ruku před nosem a pusou a pokusila se očima přivyknout na tmu. Tma tu nebyla úplná, uprostřed podlahy hořela maličká čajová svíčka. Díky ní o kousek dál u stěny viděla obrys Stiltona. Seděl na betonové podlaze.

„Máte na sebe tu svíčku,“ řekl jí.

„Na sebe?“

„Dokud nevyhoří.“

Stilton hovořil stručně, klidným hlasem. Rozhodl se, že se bude chovat slušně. Olivia byla rozhodnutá, že na své otázky dostane odpovědi.

Potom půjde.

Potom už nikdy do blízkosti Toma Stiltona nevkročí.

Smradlavého sýra.

„Ano, chtěla jsem se zeptat na…“

„Žena na pláži nebyla uspaná. Množství rohypnolu v těle potlačovalo mozkovou činnost, ale k uspání nestačilo. Takže když ji zahrabali, byla při vědomí. Její kabát bylo jediný oblečení, který jsme našli. Vycházeli jsme z toho, že pachatelé s sebou vzali všechno, ale kabát ve tmě přehlídli. Jediný, co jsme našli v kabátu a co mělo nějakou hodnotu, byla malá náušnice.“

„O tom ve spise nic…“

„Plodu jsme vzali krev. Poslala se potom na analýzu DNA do Anglie, aby se dalo potvrdit případný otcovství, kdyby se někdo ukázal. Což se nestalo. Nebyli jsme si jistý, jestli kromě oběti byly na pláži jenom tři osoby. Svědkovi bylo devět a byl vyděšenej a tu událost viděl ze vzdálenosti asi sta metrů, ve tmě, ale neměli jsme, čeho jinýho se držet. Při vyšetřování jsme tu informaci vyvrátit nemohli. Žena byla zřejmě latinskoamerickýho původu, ale to jsme nemohli nikdy potvrdit. Ove Gardman bydlel v blízkosti pláže, upozornil na to rodiče a vrtulníku záchranářů trvalo asi pětačtyřicet minut, než dorazil. Ještě nějaký dotazy?“

Olivia hleděla tmou směrem ke Stiltonovi. Svíčička se trochu zamihotala. Odpověděl na každičkou otázku, které na něj vychrlila do mobilu, přesně v pořadí, ve kterém je předtím kladla.

Kdo to sakra je?

Ale pokusila se zůstat konkrétní.

„V čem spočívala hodnota té náušnice?“

„V tom, že oběť neměla propíchnutý uši.“

„A to byla závěsná náušnice?“

„Jo. Stačilo?“

„Ne, strašně ráda bych slyšela, jaké jste měli teorie.“

„Měli jsme jich spoustu.“

„Jako třeba?“

„Fet, že ta žena byla drogová kurýrka, pracovala pro jeden kartel, co v tý době působil na západním pobřeží, že se něco podělalo s dodávkou drog. Vyslýchali jsme jednoho narkomana, co byl před vraždou na ostrově, ale nikam to nevedlo. Ilegální přistěhovalectví, že žena nemohla zaplatit pašerákům.

Obchod s bílým masem, že byla prostitutka, pokusila se utéct od svých pasáků a byla zavražděna. Žádná z teorií neseděla. Největší problém byl, že jsme tu ženu nikdy nedokázali identifikovat.“

„A nikdo neohlásil, že se pohřešuje?“

„Ne.“

„Ale přece musí existovat táta toho dítěte…?“

„Ano, ale nemusel se k němu hlásit. K tomu dítěti. Anebo to taky byl jeden z pachatelů.“

Tahle myšlenka Olivii nenapadla.

„Měli jste i teorie o nějaké sektě?“ zeptala se.

„O sektě?“

„Ano, že do toho byla zapletená nějaká sekta, že to mělo co dělat s odlivem a přílivem a měsícem a…“

„O sektách jsme nikdy neuvažovali.“

„Dobře. A čistě o tom místě, o Nordkosteru? Je to přece opravdu nevhodné místo, musíte se plahočit tam a zpátky. Žádné ideální místo činu pro vraždu.“

„A jak vypadá takový ideální místo činu?“

„Odkud člověk může rychle zmizet, pokud plánoval tak důmyslnou vraždu.“

Stilton několik vteřin mlčel.

„To místo nás mátlo.“

Právě v té chvíli svíčka zhasla.

„Čas vypršel.“

„Jackie Berglundová,“ řekla Olivia.

Teď byla ve skladu odpadků naprostá tma. Ani jeden neviděl toho druhého. Slyšet byl jen jejich dech. Teď se sem nahrnou bobři? pomyslela si Olivia.

„Co máte s Jackií Berglundovou?“

Stilton jí ve tmě dal několik vteřin.

„Mám za to, že je do toho nějakým způsobem namočená, tehdy byla přece společnice, a moje teorie je, že oběť možná taky dělala v eskortních službách, nebo přinejmenším Jackii znala…

že mezi nimi existovala nějaká spojitost, po tom jste nešli?“

Stilton hned neodpověděl. Jeho myšlenky se ubíraly trochu jiným směrem. K Jackii Berglundové a k faktu, že ta holka tam ve tmě se dotkla jeho vlastních myšlenkových pochodů, kdysi dávno.

Ale odpověděl:

„Ne. Stačilo?“

Olivii to zdaleka nestačilo, ale pochopila, že Stiltonovi ano, a vstala.

Pravděpodobně to bylo tou tmou, onou relativní anonymitou, takže když tápala ke kovovým dveřím, položila ještě jednu otázku.

Dozadu, do tmy.

„Proč jste člověk bez přístřeší?“

„Jsem Bezďák.“

„A proč jste bezdomovec?“

„Protože nemám kde bydlet.“

Víc z něj nedostala. Olivia se přiblížila ke dveřím a stiskla kliku.

Užuž chtěla otevřít, když ho uslyšela, zezadu.

„Vy.“

„Ano?“

„Na tom vyšetřování dělal váš táta.“

„Já vím.“

„Proč se nezeptáte jeho?“

„Před čtyřmi lety umřel.“

Olivia zatlačila do dveří a vyšla ven.

Takže nevěděl, že táta je po smrti, pomyslela si cestou k autu. Jak dlouho je bez přístřeší? Už od doby, kdy odešel od policie? Šest let? Ale člověk asi neklesne tak hluboko za tak krátkou dobu?

Nemusí to chvíli trvat? Prostě přerušil všechny kontakty se všemi, s kým pracoval?

Zvláštní.

AY tak či onak, dostala odpověď na otázky a zřejmě teď už nikdy nebude muset mít se Stiltonem co do činění. Teď jen uspořádat to, co dala dohromady, a vyvodí z toho nějaký závěr.

Ten pak předá ?kemu Gustafssonovi.

Jenže co ta náušnice?

Žena z pláže měla v kapse kabátu náušnici.

Ale neměla propíchnuté uši.

Kde se tam ta náušnice vzala?

Olivia se rozhodla s odevzdáním závěrečného posudku ještě chvíli počkat.

Stilton ve skladu odpadků zapálil novou čajovou svíčku. Chtěl tu ještě sedět, dokud si nebude jistý, že zmizela. Potom ji snad bude mít z krku nadobro. Byl si plně vědom toho, že jí dal přespříliš informací. Vázaných úředním tajemstvím. Opravdu příliš mnoho detailů. Ale na to zvysoka kašlal. Jeho vztah k jeho policejní minulosti naprosto vychladl. Někdy možná bude někomu vysvětlovat proč.

Komu, o tom neměl ani tušení.

Ale velmi vědomě si jeden celkem důležitý detail nechal před Olivií pro sebe. Dítě z břicha zavražděné ženy přežilo, po akutním císařském řezu, který provedl lékař v helikoptéře. Byla to informace, která nikdy nebyla publikovaná, aby se dítěti zajistila ochrana.

A pak přemýšlel o Arnu Rönningovi. Je tedy po smrti. Smutné.

Arne byl dobrý policajt. A dobrý člověk. Několik let spolu udržovali celkem těsný osobní kontakt. Spoléhali jeden na druhého, měli se rádi, měli společná tajemství.

A teď je po smrti.

A najednou se objeví jeho dcera.

Stilton se zadíval na svoje hubené ruce. Trochu se třásly. Celý ten ponor do nordkosterské vraždy se odehrával na špatných místech. A ještě k tomu Arnova smrt. Vyhrabal svou lahvičku diazepamu, odšrouboval víčko a pocítil lítost.

Vydrží to.

Nebude jako Ljugarbenke.

Najde pár vrahounů.

Sfoukl svíčku a vstal. Měl namířeno ke schodišti.

*

Rána byla docela hluboká. Kdyby úder vedli trochu výš, mohl by prorazit spodinu lebeční.

Řekla Evě Carlsénové lékařka.

Takhle stačilo několik stehů, pořádný obvaz a trochu léků proti bolesti. Lékařka, původem z Tuniska, byla právě tak empatická, jak Carlsénová potřebovala. Ne kvůli zranění, to se zahojí, ale kvůli samotnému napadení. To zasahovalo hloub. Násilí. Cizí osoby v jejím vlastním domě, které se hrabaly v jejím soukromém majetku. Bylo to odporné.

Zloději?

Co cenného měla doma? Obrazy? Foťák? Počítač? Žádné kontakty, to věděla. Nebo to zloději nebyli? Šli ti lidé po ní, konkrétně?

Osoby, které na ni čekaly ve vile, až se ukáže? Aby ji srazily k zemi?

Násilí mladistvých?

Onen diskuzní pořad?

Nejdřív odjela domů, lehce zdrogovaná, prošla celý dům a zkonstatovala, že z něj nic neukradli. Jen ho zneuctili.

A to bylo znát.

Pak jela na västerortskou policejní stanici v Solně.

Cestou na stanici si nadávala za to, že je v telefonním seznamu.

Neměla by tam být, když vezme v úvahu, čím se zabývá.

Něco s tím musí udělat.

*

Na Stockholm se snesl soumrak, provoz v centru zvolnil. Velké kanceláře na Sveavägen se vyprázdnily už před několika hodinami.

Jediný, kdo neodešel, se zdržoval v kanceláři ředitele v nejvyšším patře. Bertil Magnuson. V klidu se pokoušel udržet pomocí tvrdého alkoholu. Whisky. Nebyl to dobrý způsob na dlouho, ale dočasně, na chvíli, a nebylo jí moc. Brzy pojede domů a věděl, že Linn bude mít zapnutý radar. A udeří i na tu nejmenší odchylku od normálu.

Udeří? Jak se to vezme, teď byl nespravedlivý. Taková není.

To se dělalo v jeho druhém světě. Napravo nalevo. Nebral zajatce a zabíjel, jakmile se to hodilo. To bylo součástí jeho obchodní kultury. A někdy člověk zabíjí, i když vlastně nechce, ale musí.

Což taky udělal, nepřímo. Ale ne úplně neprůstřelně. Existoval jeden člověk, který o tom věděl.

Nils Wendt.

Který nahrál rozhovor, což si Bertil neuvědomoval.

Rozhovor, o kterém ani nevěděl, že existuje.

Pořádně si lokl, zapálil si doutníček a zadíval se přes Sveavägen.

Na hřbitov Adolfa Frederika. Přemýšlel o vlastní smrti. V nějaké americké brožuře se dočetl, že v současnosti jsou k mání klimatizované rakve. Zajímavé. Myšlenka na klimatizovanou rakev ho oslovila, ještě třeba s vestavěným masážním přístrojem, který mrtvolu udržuje štíhlou? Pousmál se.

Ale co hrob?

Kde by měl být pohřbený? Měli rodinnou hrobku na Severním hřbitově, ale tam se mu nechtělo. Chtěl vlastní místo. Mauzoleum.

Čestné místo nad jedním z největších švédských průmyslníků.

Nebo jako Wallenbergové. Tajemné mohyly na pozemku rodu.

Jenže on žádný Wallenberg není. Žádný Mygge, Pygge ani nikdo takový. Na vlastní nohy se postavil sám, i když otec a strýc ho naočkovali. Jedním i druhým.

Je Bertil Magnuson.

Mezitím whisky udělala své.

Zdvihla ho na úroveň, které byl hoden.

Teď se postará o toho červa Nilse.

*

Olivia si s sebou koupila krabici indického jídla v restauraci Shanti. Chutného, rychlého a pořádně okořeněného. Po jídle si dopřála krátký polospánek na gauči. S Elvisem na břiše. Pak jí myšlenky znovu začaly vířit v hlavě. Začala si rekapitulovat setkání ve skladu domovního odpadu. Jednou o tom budu vyprávět mámě, pomyslela si. O schůzce se Stiltonem v jednom skladu, kde se podél stěn kradli potkani velcí jako bobři a smrad by se hodil do filmu o… nedokázala přijít na žádné dobré přirovnání, a tak začala nanovo, se skladem.

Když si v hlavě přehrála každičkou repliku, v jednom bodě se zarazila. Bylo to tehdy, když vyrukovala se svou hypotézou o Jackii Berglundové a zeptala se, jestli Stilton měl stejné myšlenkové pochody. V rozhovoru to zaskřípalo. Nastalo ticho, o několik vteřin delší než mezi předchozími otázkami a odpověďmi.

Stilton něco zamlčel. Něco neřekl přímo. Což dělal celou dobu předtím. Teď si to rozmyslel.

Představovala si Olivia.

Proč to jenom udělal?

Protože něco o Jackii věděl!

Shodila ublíženého Elvise na podlahu a popadla pořadač, který dostala od Evy Carlsénové. Muselo už být skoro devět, ale teď v létě se ještě ani nesetmělo a ona poprosí o prominutí.

„Promiňte, prosím, že jdu tak pozdě.“

„To je v pořádku, pojďte dál.“

„Díky.“

Eva posunkem pozvala Olivii do předsíně. Přesně v okamžiku, kdy se Olivia natáhla s pořadačem, si všimla, že Eva má zavázaný týl.

„Co se vám to stalo?!“

„Vloupali se ke mně a srazili mě na zem, já se zrovna vrátila z nemocnice a od policie a tak dále a tak podobně.“

„Ježíš! Promiňte! V tom případě nebudu…“

„To je úplně v pořádku, už je mi fajn.“

„Ale jak se to mohlo stát?! Vloupání?! Tady?!“

„Ano.“

Eva vešla před Olivií do obývacího pokoje. Pár nízkých lampiček měkce svítilo na sedací soupravu. Většina věcí byla po vloupání zase srovnaná. Eva pokynula ke křeslu a Olivia se do něj zabořila.

„Co vlastně ukradli?“

„Nic.“

„Ale jak to? Co…“

„Myslím, že to byli lidi, kteří mě chtěli vyděsit.“

„Protože… píšete to, co píšete?“

„Ano.“

„To je ale příšerné… ti, co napadají bezdomovce?“

„Vraždí. Ta žena z karavanu zemřela.“

„Viděla jsem to.“

„Uvidíme, jestli taky neskončím na stránkách Trashkick,“ usmála se Eva. „Nedala byste si něco? Zrovna jsem si dělala kávu.“

„Díky, ráda.“

Eva se vydala ke kuchyni.

„Nemám vám pomoct?“ zeptala se Olivia.

„Ne, v pohodě.“

Olivia se porozhlédla po útulně zařízeném pokoji. Výrazné barvy, pěkné koberce a podél všech stěn knihovny. Jestlipak je má všechny přečtené, napadlo Olivii. Očima se zastavila na poličce s fotografiemi. Jako vždycky začala být zvědavá. Vstala a přešla k poličce: jeden velmi starý svatební snímek, zřejmě Evina máma s tátou. Pak podstatně novější svatební fotka s Evou a nějakým dobře stavěným mužem a vedle ní snímek zjevně mladší Evy s pěkným chlapcem po jejím boku.

„Chcete mléko? Cukr?“

Evin hlas přicházel z kuchyně.

„Mléko, díky.“

Eva přišla se dvěma šálky v rukou. Olivia jí vyšla naproti a jeden si vzala. Eva ukázala na křeslo.

„Posaďte se.“

Olivia se zabořila do měkkého křesla, postavila šálek na stolek a kývla k Evině svatební fotografii.

„To je váš manžel?“

„Byl. Jsme rozvedení.“

Eva se posadila do křesla a krátce povyprávěla o exmanželovi.

Před mnoha lety to byl úspěšný sportovec. Seznámili se, když studovala žurnalistiku. Teď už byli rozvedení několik let. Poznal jinou ženu a byl z toho vysilující rozvod.

„Byla to od něj sviňárna, prostě řečeno,“ dodala.

„To je hrůza.“

„Ano. Nemůžu tvrdit, že bych měla s chlapy v životě štěstí, znamenalo to pro mě hlavně smutek a trápení.“

Eva se nad kávou pousmála. Olivii se zdálo zvláštní, že si nechává svatební fotografii v pokoji, kdyžto byl takový sviňák.

Sama by ji hned uklidila. Znovu kývla k fotkám.

„A ten hezký mladík, kterého objímáte, to bylo vaše první trápení?“

„Ne, to je můj bratr Sverker, předávkoval se. To by o mně stačilo.“

Eva najednou promluvila docela jiným tónem. Olivia sebou trhla a kousla se do jazyka. Očividně zase se svými osobními otázkami zašla příliš daleko. Že se nikdy nepoučí!

„Promiňte, nechtěla jsem se… Promiňte.“

Eva se podívala na Olivii. Obličej měla podivně napjatý, několik vteřin, pak se opřela v křesle a znovu se pousmála.

„To já bych se měla omlouvat, je to… hlavu mám v háji a dneska to bylo peklo, promiňte. Jak se daří vám? Byl vám ten materiál k něčemu?“

„Ano, ale chtěla jsem se vás ještě na něco zeptat, jestli nevíte, pro koho Jackie Berglundová pracovala v roce 1987, když dělala eskortní dívku?“

„Vím. Byl to docela známý člověk, Carl Videung, vedl Gold Card. Myslela jsem si, že to v té složce je.“

„Aha, tak to jsem musela přehlídnout. Co byla Gold Card?“

„Eskortní firma, kam mimo jiné patřila Jackie Berglundová.“

„Aha, díky. Carl Videung, jako ‚vrbové kočičky‘, je to srandovní jméno.“

„Zvlášť na porno krále.“

„To on byl?“

„Tehdy. Pátráte ještě v okolí Jackie?“

„Ano.“

„Víte, co jsem vám říkala.“

„O ní? Že bych si měla dávat pozor.“

„Ano.“

*

Jackie Berglundová stála u panoramatického okna v ulici Norr Mälarstrand a dívala se přes vodu. Ten byt milovala, šest pokojů v nejvyšším patře, s fantastickým výhledem až k Södermalmu.

Jediné, co jí vadilo, byly vrby na druhé straně ulice. Zacláněly v rozhledu, a dost znatelně. Měla dojem, že by se s tím mělo něco udělat.

Otočila se a přešla do velkého obývacího pokoje. Jeden do nebe vychvalovaný bytový architekt dostal před několika lety volné ruce a vykonal zázrak, směs chladného, teplého a vycpaných zvířat. Přesně podle Jackiina gusta. Nalila si sklenku suchého martini a pustila si cédéčko, tango, milovala tango. Čas od času si do bytu zvala muže, se kterými tancovala, zřídka někoho, kdo uměl tango. Jednou tanečníka tanga najdu, pomyslela si, tajemného muže se samočinným pohlavním orgánem a omezenou slovní zásobou.

Na to se těšila.

Chystala se právě na další martini, když zaslechla telefon. Ne ten, co měla nejblíž, ale ten v pracovně. Podívala se na hodiny, ukazovaly skoro půl jedné v noci. V tu dobu volají.

Často.

Zákazníci.

„Jackie Berglundová.“

„Ahoj, Jackie, tady Latte!“

„Ahoj!“

„Poslyš, máme tu takovou malou party a potřebovali bychom trochu asistence.“

Stálí zákazníci jako Lars Örnhielm věděli, jak se na Jackiině telefonní lince správně vyjadřovat. Ne příliš jasně. Volit správná slova.

„Kolik jich potřebujete?“

„Sedm osm. High class!“

„Dáváte něčemu přednost?“

„Nic zvláštního, ale víš, že máme rádi happy ending.“

„Dobře. Kde?“

„Pošlu zprávu.“

Jackie zavěsila a usmála se. Happy ending, obrat vypůjčený z menu asijských dívek, když chtěl y vědět, jestli budou končit exkluzivní masáží.

Latte potřeboval dívky, které mohly poskytnout happy ending.

Žádný problém.

*

Stejné noci se Acke vracel domů, celý pomlácený. Pořádně pomlácený.

Desetiletý chlapec procházel mezi flemingsberskými věžáky, zadem, mimo veřejné osvětlení, se skateboardem pod paží, kulhal. Bolely ho rány, které dostal. Opakované rány. Na místech, která nebyla pod oblečením vidět. Cítil se strašně sám, jak se tak belhal, a znovu se mu začaly honit hlavou ty myšlenky.

O tátovi. Kterého neměl. O kterém máma nikdy nemluvila. Ale přece musí nějakého mít. Někde. Vždyť všechny děti mají tátu.

Myšlenky zaplašil a rukou sevřel klíč na krku. Věděl, že máma je ve městě a pracuje, a věděl, s čím pracuje.

Nebo jako co.

Před časem mu to po fotbale prozradil jeden jeho starší kamarád.

„Prostitutka! Tvoje mamka je prostitutka!“

Acke nevěděl, co slovo prostitutka znamená. Jakmile se dostal domů, našel si to na netu.

Sám doma.

Pak si přinesl karafu se studenou vodou, kterou mu máma postavila do ledničky, než odjela do města, a skoro celou ji vypil.

Potom si šel lehnout.

A myslel na mámu.

Na to, že by jí možná mohl pomoct s penězi, aby nemusela být tím, co o ní říkají.

Mlhou projížděla auta, se širokými rozestupy, do Vaxholmu nebo zpátky. Bylo brzy ráno na poloostrově Bogesundslandet a šedého volva si nikdo nevšiml. Stálo zaparkované na nenápadném štěrkovém plácku kousek od krásného zámku uprostřed lesa. Mezi cáry mlhy ryla skupinka divokých prasat.

Namístě řidiče seděl Nils Wendt a ve zpětném zrcátku se díval na svůj obličej. Vzbudil se už v hodině mezi psem a vlkem a vyjel z města směrem na Vaxholm. Chtěl pryč od lidí. Sledoval obličej v zrcátku. Ztrhaný, pomyslel si, vypadáš ztrhaně, Nilsi.

Ale měl by to zvládnout.

Už toho moc nezbývalo. Ráno ho napadly poslední dílky skládačky.

To, že pronásleduje Bertila, souviselo s jistým plánem.

S plánem, který začal dostávat obrysy, když viděl tu velmi kritickou televizní reportáž o podnikání MWM v Kongu.

Stejně nevybíravém jako dřív.

Od té doby viděl demonstrace, četl letáky a proklikal se spoustou komentářů v různých facebookových skupinách, například „Rape-free cellphones!“, a pochopil, jaké vyostřené pocity tam kolují.

Tehdy se zrodil plán.

Udeří tam, kde to bude nejvíc znát.

Bertil Magnuson vyřešil problém s majitelem půdy z Walikale ve čtvrt na deset ráno. Samozřejmě ne sám, ale s pomocí svého dobrého přítele z armády. Poslal za majitelem skupinu příslušníků bezpečnostní policie a vysvětlil mu, že na základě nepokojů v okolí se může stát, že se bude muset vystěhovat. Čistě z bezpečnostních důvodů. Vlastník půdy nebyl žádný hlupák. Zeptal se, jestli se nucenému vystěhování lze nějak vyhnout. Policisté mu vysvětlili, že švédský podnik MWM se nabídl, že za jeho bezpečnost ponese zodpovědnost pod podmínkou, že bude moct využít část jeho půdy pro sondování nerostných ložisek. Tímhle způsobem se všechny nepříjemnosti vyřeší.

Střelhbitě.

Bertil připomněl sekretářce, ať zavolá představiteli podniku v Kinshase a zajistí, aby se armádnímu veliteli poslal adekvátní dárek.

„Je celý blázen do topasů.“

Takže když se Bertil postavil k oknu a nechal se zalít oslnivým ranním sluncem, měl poměrně dobrou náladu. Problém Walikale smetl ze stolu. Myšlenkami byl stále v Kongu, automaticky vytáhl vibrující mobil a přijal hovor.

„Tady Nils Wendt.“

Třebaže hlas, který Bertil slyšel natočený na kazetě, byl o mnoho let mladší, hlas ve sluchátku teď bezpochyby patřil stejnému muži. Jenže nebyl natočený.

Byl to Nils Wendt.

Bertil ucítil, jak mu ve spáncích buší krev. Toho muže nenáviděl.

Maličký červ, který může způsobit katastrofu. Ale pokusil se zachovat tvář.

„Ahoj, Nilsi, jsi ve městě?“

„Kde se můžeme sejít?“

„Proč bychom měli?“

„Mám zavěsit?“

„Ne! Počkej! Chceš se sejít?“

„Ty nechceš?“

„Ano.“

„Kde?“

Bertil horečně přemýšlel a přitom se díval z okna.

„Na hřbitově Adolfa Fredrika.“

„A tam kde?“

„U Palmeho hrobu.“

„Ve 23.00.“

Rozhovor se přerušil.

*

Ovette Anderssonová vyšla z hlavního vchodu, sama, krátce po desáté hodině. Doprovodila Ackeho do klubu mládeže, proti jeho vůli, jenže chtěla s někým mluvit o jeho modřinách. V poslední době několikrát přišel domů a měl modřiny po celém těle.

Velké žlutomodré skvrny. Nejdřív se je pokoušel skrývat, ráno se vlastně skoro nikdy neviděli, ale Ovette náhodou otevřela dveře, když se jednou večer svlékal, a tehdy je zahlédla.

„Co se ti to propána stalo?!“

„Co jako?“

„Máš přece na celým těle modřiny.“

„Jsou z fotbalu.“

„K takovým tam člověk přijde normálně?“

„Jo.“

A pak se Acke odploužil do postele. Ovette se posadila v kuchyni a při otevřeném okně si zapálila cigaretu. Z fotbalu?

Synovy modřiny jí nešly z hlavy. O několik nocí později, když se po noční vrátila domů, se vkradla k němu do pokoje a opatrně z něho stáhla přikrývku, aby si je znovu prohlédla.

Měl ty žlutomodré skvrny všude. A velké strupy.

Tehdy se rozhodla, že si promluví s někým z klubu.

„Ne, nikdo ho nešikanuje.“

Ackeho vedoucí vypadala poněkud překvapeně.

„Ale vždyť má modřiny po celém těle,“ oponovala Ovette.

„Co na to říká on sám?“

„Že jsou z fotbalu.“

„A to ony nejsou?“

„Takovéhle ne. Má je všude!“

„Ano, poslyšte, nevím, v našem případě šikanován není, ne tady. Máme zvláštní program proti šikaně a násilí a všimli bychom si, kdyby tomu tak bylo.“

S tím se Ovette musela spokojit.

S kýmsi tedy má promluvit? Neměla žádnou sociální síť. Nebavila se se sousedy. Lidé, se kterými se stýkala, chodili po ulici a nijak zvlášť se nezajímali o děti ostatních. Celkem v tom plavala.

Ovette odtamtud odešla a najednou se cítila nekonečně sama.

A zoufalá. Před očima jí proběhlo celé její beznadějné živobytí.

Její neschopnost skončit jako šlapka. Její ocejchované tělo. Všechno.

A teď viděla, jak to s jejím jediným dítětem jde z kopce, a neměla na koho se obrátit. Ani jediné telefonní číslo na někoho, kdo by ji vyslechl, poskytl útěchu nebo pomohl. Na celém pustém světě byla jen ona a Acke.

Zastavila se u sloupu pouličního osvětlení a zapálila si cigaretu.

Její popraskané ruce se třásly. Ne kvůli studenému větru, ale kvůli něčemu chladnějšímu, co pocházelo zevnitř. Pocházelo to z temné odpadní výpusti v hrudi, která se rozšiřovala s každým nádechem a jen čekala na to, až se poddá. Kdyby ze života vedly nějaké tajné dveře, vydala by se na cestu.

V té chvíli si na něj vzpomněla.

Na kluka, který by jí možná pomohl.

Vyrůstali spolu v Kärrtorpu. Bydleli ve stejném vchodu a během let se mockrát neviděli. Teď už to bylo opravdu dávno, ale stejně. Když se někdy viděli, bylo to vždycky jednoduché. Měli společnou minulost, stejný původ, znali slabiny jeden druhého, ale záleželo jim na sobě navzájem.

S ním by si promluvit mohla.

S Norkem.

*

Vystopovat ho Olivii trvalo nějakou dobu, ale když se jeho jméno vynořilo v domově důchodců v silverdalském R?danu, to úsilí se vyplatilo.

A trochu ji to překvapilo.

Domov důchodců stál dost blízko Policejní akademie.

Svět je malý, pomyslela si Olivia, když jela autem dobře známými cestami a zaparkovala před budovou. Škola se skoro dala zahlédnout mezi stromy. Celé školní prostředí se jí zdálo zvláštním způsobem velmi vzdálené. Vlastně to nebylo tak dlouho od doby, kdy sedlaná lavičce o kus dál a našla případ, o kterém tehdy vůbec netušila, kam až ji zavede.

Právě teď ji zavedl do druhého patra a na malou terasu, kde v kolečkovém křesle seděl schýlený muž.

Bývalý pornokrál Carl Videung.

Teď skoro devadesátiletý, jak se informovala. Bez příbuzných, a rád za to, že někdo přerušil jeho skomírání. Kdokoli.

Teď to byla Olivia Rönningová. Rychle pochopila, že Videung má extrémně špatný sluch a navíc určité problémy s řečí. Takže se musela vyjadřovat krátce, zřetelně a nahlas.

„Jackie Berglundová!“

Ano, po nějaké době, dvou šálcích kávy a několika perníčcích později se to jméno ve Videungově hlavě nakonec vynořilo.

„Byla to eskortní dívka.“

Vyložila si nakonec šťastně Olivia.

„Vzpomínáte si na víc eskortních dívek?“

Další káva, další perníčky a pak jedno pokývnutí Videungovy hlavy.

„A na jaké!?“

Teď káva nepomohla a perníčky došly. Muž v kolečkovém křesle se jenom díval na Olivii a usmíval se, dlouze. On si mě prostě posuzuje, napadlo Olivii. Jestli bych se hodila na společnici?

Ten starý prasák? V tu chvíli udělal gesto, kterým naznačil, že by chtěl něco napsat. Olivia rychle vyndala propisku a bloček a natáhla se s nimi k Videungovi. Sám blok nedokázal udržet.

Olivia ho musela opřít o jeho hubená kolena a držet mu ho tam.

Začal psát. Rukopisem, který se blížil devadesátce, ale přesto byl čitelný.

„Miriam Wixellová.“

„Jedna ze společnic se jmenovala Miriam Wixellová!?“

Videung přikývl a táhle si upšoukl. Olivia od smrdutého zápachu maličko odvrátila obličej a složila blok.

„Pamatujete si, jestli nějaká z dívek nepocházela z ciziny?“

Videung se pousmál, přikývl a zvedl ukazovák.

„Jedna z nich?“

Videung znovu přikývl.

„Pamatujete si, odkud byla?“

Videung zavrtěl hlavou.

„Měla černé vlasy?“

Videung se pootočil a ukázal na africkou fialku v květináči na okenním rámu. Olivia se na květinu zadívala.

Jasně modrá.

„Měla modré vlasy!?“

Videung přikývl a znovu se usmál. Modré vlasy, pomyslela si Olivia. To přece musely být nabarvené. Barví si člověk vlasy na modro, když je má černé? Možná. Co věděla o tom, jak si společnice v osmdesátých letech barvily vlasy?

Nic.

Zvedla se, poděkovala Videungovi a zmizela z verandy, aby se vyhnula dalšímu trombonu z řiti bývalého pornokrále.

V každém případě získala jedno jméno.

Miriam Wixellová.

*

Ovette si v kavárně vybrala místo docela vzadu. Nechtěla narazit na kamarádky od fochu. Seděla zády ke vchodu s šálkem kávy před sebou. Kouřit se tu nesmělo. Rukama nepokojně pohybovala po desce stolu. Posouvala krystalky cukru a příbor a přemýšlela, kdy se objeví.

„Čau, Ovetko!“

Objevil se.

Norek.

Připlul k jejímu stolu, pohodil svým chomáčkem na krku a posadil se. Měl výbornou náladu. Právě se zastavil v jedné herně a vsadil na správného koníčka. Čtyři stovky přímo na ruku. Už ho pálily v kapse.

„Kolik jsi vyhrál?“

„Čtyři litry!“

Norek si vždycky přidal přinejmenším nulu. Pokud se to ale netýkalo jeho věku. V tom případě si ubíral. Bylo mu jednačtyřicet, ovšem dokázal oscilovat mezi šestadvaceti a pětatřiceti, podle toho, s kým byl. Když před jednou holkou z Borlänge tvrdil „těsně přes dvacet“, zašel už skoro příliš daleko. Jenže byla ve městě nová a měla chuť si zašpásovat, takže mu to zbaštila, i když si myslela, že vypadá na svůj věk o něco starší.

„Tohle město má svou cenu.“

Řekl, jako by New York byl předměstí Stockholmu.

Jenže Ovette nepocházela z Borlänge a věděla, kolik je Norkovi let, takže před ní si na nic nehrál.

„Díky, žes přišel.“

„Norek přijde vždycky.“

Zalhal a myslel si, že je mistr doublespeaku. Moc dalších lidí, kteří by měli podobný dojem, nebylo. Většina si Norka držela kus od těla, po nějaké době, kdy prohlédla jeho opravdu nicotný vzhled a slyšela o jeho výjimečných eskapádách víc, než bylo zdrávo. Jako třeba že vyřešil Palmeho vraždu nebo objevil Roxette.

V tu chvíli většinou odcházeli. Co jim často unikalo, bylo, že Norek měl laskavé srdce, hluboko ukryté pod povrchem napůl zoufalého žargonu. Srdce, které jako právě teď silně bušilo, když viděl fotky, co mu Ovette ukazovala na mobilu. Fotky polonahého chlapce s neskutečně promodralým a strupovitým tělem.

„Vyfotila jsem to, když spal.“

„Co se stalo?“

„Nemám páru, v klubu mládeže tvrdí, že to odtamtud nemá, a sám říká, že to je z fotbalu.“

„Takhle se při fotbale nezraníš, já přece hrál hodně let v Bajenu, člověk samozřejmě dostane rány, když pomáhá v pokutovým území, byl jsem centr, ale nikdy jsem nevypadal takhle.“

„Asi ne.“

„Krucinál, vypadá, že ho někdo zmlátil.“

„Jo.“

Ovette si rychle otřela oči. Norek se na ni podíval a vzal ji za ruku.

„Chtěla bys, abych si s ním promluvil?“

Ovette přikývla.

Norek se rozhodl, že si s mladým Ackem popovídá.

Z fotbalu?

Nikdy.

*

Blížila se zavírací doba. Obchody v Sibyllegatan začaly zhasínat.

V butiku Udda& Rätt bylo ještě světlo. Jackie Berglundová měla vždycky otevřeno o hodinu déle. Okruh jejích zákazníků to věděl, takže sem kdykoli mohli vtrhnout v posledních minutách a popadnout něco na sebe nebo nějaký doplněk do domácnosti, kterým by mohli zkrášlit dnešní večírek. Právě teď to byl jeden starší pán z Östermalmu. Chtěl sehnat něco, čím by uchlácholil ženu. Včera prošvihl její svátek a doma se to nějak vyostřilo, jak tvrdil.

„Nějak se to vyostřilo.“

Teď si pohrával s jedněmi náušnicemi, které visely mezi dalšími značkovými šperky.

„Kolik chcete za tyhlety?“

„Že jste to vy, tak sedm set.“

„A kdybych to nebyl já?“

„Pět set.“

Takhle to chodilo mezi Jackií a okruhem jejích víc nebo míň zámožných zákazníků, přihlouple žertovali.

A to všechno kvůli obchodům.

„Myslíte, že se jí budou líbit?“ zeptal se pán.

„Ženy mají pro náušnice slabost.“

„Vážně?“

„Ano.“

A protože starší pán neměl ani ponětí, pro co mají ženy slabost, spolehl se na Jackii a odešel z obchodu s náušnicemi v krásném růžovém balíčku. Když se dveře butiku zavřely, zazvonil Jackiin mobil.

Byl to Carl Videung.

Podivuhodně zřetelným hlasem, a aniž by nedoslýchal, ji informoval o dnešní návštěvě. O mladé ženě z Policejní akademie, která se ptala na jeho bývalý eskortní podnik. Hrál na ni polomrtvého, aby se dozvěděl, po čem jde.

„Člověka trochu popadne zvědavost, když ucítí chlupatý,“

řekl.

„Co tedy chtěla?“

„Nevím, ale ptala se na tebe.“

„Na mě?“

„Jo. A kdo s tebou ještě pracoval, když jsi pracovala.“

„V Gold Card?“

„Jo.“

„A cos jí řekl?“

„Dal jsem jí jméno Miriam Wixellový.“

„Proč?“

„Kvůli tomu, jak se Miriam vypracovala, a to nebylo moc hezký, to si snad pamatuješ?“

„Ano. A?“

„A myslel jsem si, že by tu hezoučkou Miriam mohlo trochu namíchnout, pokud za ní přijde budoucí policajtka a začne se hrabat v její minulosti.“

„Jsi zlý.“

„To doufám.“

„A cos jí řekl o mně?“

„Nic. Tak zlej nejsem.“

Potom rozhovor skončil. Z Videungovy strany. Z Jackiiny strany ještě chvilku pokračoval, v jejích myšlenkách. Proč se nějaká holka vyptává po době, kdy Jackie působila jako společnice?

A co je zač?

„Jak se jmenovala?“

„Olivia Rönningová.“

Odpověděl Videung, když mu Jackie znovu zavolala.

Olivia Rönningová?

*

Olivia seděla doma a listovala ročenkou Skandinávská kriminální kronika 2006. Policejním podáním různých případů z minulého roku. Využila příležitosti a půjčila si ji ve školní knihovně cestou domů z R?danu. Z jednoho naprosto konkrétního důvodu.

Chtěla zjistit, jestli se v roce 2005 neřešil nějaký případ, ve kterém by nějak figurovalTom Stilton. A vedl ke konfliktu. Který se odehrál podle ?keho Gustafssona.

V kriminální aréně se toho v roce 2005 stalo hodně. Tu a tam se zastavila. Mimo jiné na článku o pozoruhodném útěku z věznice Hall, který se týkal i malexanderského vraha Tonyho Olssona.

A chvíli trvalo, než se dostala na stranu 71.

Tam to objevila.

Brutální vraždu mladé ženy ze Stockholmu. Jill Engbergové.

S detaily, ze kterých začala být Olivia jako na jehlách. Jill byla společnice, těhotná, a případ byl nevyřešený. Spáchaný v roce 2005. Ve stejném roce, kdy Stilton skončil u policie. Pracoval na tomhle vyšetřování? To z článku, který napsal Rune Forss, nevyplývalo.

Nebyl to náhodou on, kdo se v televizi zabýval těmi bezdomovci?

Napadlo Olivii, když vytáčela číslo ?keho Gustafssona.

Přidala plyn.

„Nepracoval Stilton na vraždě Jill Engbergové? V roce 2005?“

„To nevím,“ odpověděl Gustafsson.

Rychlost o něco polevila. Ne tak fantazie. Jill byla těhotná společnice.

Jackie pracovala jako společnice o šestnáct let dřív. Zavražděná na pláži byla těhotná. Jackie se vyskytovala na ostrově.

Existuje souvislost mezi Jill a Jackií? Pracovala Jill pro Jackii?

V Red Velvet? Přišel na takovou souvislost Stilton a zkoumal znovu případ z pláže? Právě proto se ve skladu na odpadky tak znatelně odmlčel?

Zhluboka se nadechla. Předtím se domnívala, že jejich setkání u odpadků bylo posledním kontaktem, který s Tomem Stiltonem proběhl. O jeden hluboký nádech později mu zavolala.

„Pracoval jste na vraždě Jill Engbergové v roce 2005?“

„Jo, jednu dobu.“

Odpověděl a zavěsil.

Bylo to chování, na které si Olivia začala zvykat. Zřejmě za deset minut zavolá a bude se chtít setkat na nějakém útulném místě, sedět ve tmě a smradu a hrát si Dvacet otázek.

Mezi bobry.

Ale nezavolal.

*

Stilton seděl skoro sám v redakci Situation Stockholm. Na recepci přišla dívka a dělala tam nějaké drobné práce. Půjčil si počítač, který patřil časopisu, připojil se k internetu a začal si přehrávat filmy ze stránky Trashkick. První dva už tam nebyly, ale zbytek tam ještě visel. Tři filmy. Napadení jednoho přistěhovalce bez domova, Julia Hernandeze, pod mostem Västerbron, předposlední s Bensemanem a pak Zaslepená Vera. Po jejím zabití už nic nevyvěsili.

Stilton procházel filmy a do jejich sledování se musel nutit.

Důkladně. Detailně. Prohledávat celou obrazovku kvůli něčemu jinému, nežna co bylo zaostřeno. Proto to zřejmě spatřil. Na filmu od Västerbronu. Zanadával, že si to nemůže zvětšit. Zastavit si jeden snímek a proklímat se k pohledu zblízka. Ale obraz se dal zastavit. A když se naklonil k obrazovce, viděl to docela zřetelně.

Na předloktí. Jednoho z útočníků. Tetování. Dvě písmena, KF, v kroužku.

Stilton se opřel v židli a zvedl oči. Zrak mu přistál na Veřině černě zarámovaném snímku na stěně. Úplně na konci řady ostatních mrtvých. Stilton se natáhl po poznámkovém bloku a napsal zakroužkované „KF“.

Pak se znovu podíval na Veřinu fotku.

*

Pozdní promítání Černé labuti právě skončilo a z kina Grand na Sveavägen proudili lidé. Mnoho z nich se vydalo směrem ke Kungsgatan. Byl hezký světlý večer a vál docela teplý vánek.

Vánek, který pohladil hřbitov Adolfa Fredrika a rozhoupal květiny smuteční výzdoby. Na hřbitově byla o trochu větší tma.

Přinejmenším na určitých místech. U Palmeho hrobu bylo pološero.

Z pohledu od Sveavägen se daly čtyři osoby, které se tam právě setkaly, sotva rozeznat.

Dvě z nich byli Bertil Magnuson a Nils Wendt.

Druhé dvě byly povolány opravdu na poslední chvíli, přes K.

Sedovice. Muže, kterého Bertil kontaktoval vždycky, když se potřeboval postarat o poněkud nepříjemné věci. Vycházel z toho, že tak tomu může být i dnes večer.

Vycházel z toho i Wendt.

Věděl, co je Bertil zač. Nepatřil k lidem, kteří by na takovou schůzku přišli nevybavení. Proto na dva muže navíc nereagoval.

Nereagoval ani na to, když Bertil přátelsky vysvětlil, že dva jeho „poradci“ zkontrolují, že u sebe Nils nemá žádné nahrávací zařízení.

„Možná chápeš proč.“

Wendt to chápal. Nechal poradce, ať dělají svou práci. Žádný kazeťák u sebe neměl. Tentokrát. Naproti tomu měl kazetu s natočeným rozhovorem, se kterou se jedna gorila natáhla k Bertilovi.

Ten ji podržel před Wendtem.

„To je ten rozhovor?“

„Ano. Nebo spíš jeho kopie. Poslechni si ho, prosím,“ řekl Wendt.

Bertil se zadíval na kazetu.

„Je tam i zbytek rozhovoru?“

„Ano, je celý.“

„A kde je originál?“

„Na místě, kam se chci vrátit nejpozději prvního července.

Pokud se tam nevrátím, rozhovor dostane policie.“

Bertil se pousmál.

„Životní pojistka?“

„Ano.“

Bertil se rozhlédl po hřbitově. Pokynul poradcům, že se můžou maličko stáhnout, což udělali. Wendt si Bertila změřil pohledem.

Věděl, že Bertil ví, že Wendt je člověk, který nikdy nic nenechává náhodě. Na tom bývala postavená celá jejich obchodní spolupráce. Bertil dokázal riskovat, ale Wendt nikdy. Měl opasek i šle a jeden bezpečnostní pás navíc v každé situaci. Pokud tvrdil, že si to zařídil tak, že se originál z neznámého místa pošle na policii, když se Wendt neobjeví před prvním červencem, pak to byla pravda. Věděl, že Bertil z toho vycházel.

Což byla pravda. Bertil se znovu otočil k Wendtovi.

„Zestárl jsi,“ řekl.

„Ty taky.“

„Jeden za všechny, pamatuješ si na to?“

„Ano.“

„Kam se to podělo?“

„Zmizelo to v Zairu,“ odpověděl Wendt.

„Nejen to. Ty jsi zmizel se skoro dvěma miliony.“

„Překvapilo tě to?“

„Naštvalo mě to.“

„To chápu. Jsi pořád s Linn?“

„Ano.“

„O tomhle ví?“

„Ne.“

Dívali se jeden na druhého. Bertil se otočil ke hřbitovu. Vlažný večerní vánek hladil náhrobní kameny. Wendt očima stále sledoval Bertilův obličej.

„Máš děti?“ zeptal se.

„Ne. Ty ano?“

Kdyby stáli na nějakém míň tmavém místě, možná by Bertil uviděl malá, vteřinová zaškubnutí ve Wendtově očním víčku, ale teď si jich nevšiml.

„Ne, nemám děti.“

Dialog se na několik vteřin přerušil. Bertil pohledem sklouzl k poradcům. Ještě pořád mu nebylo jasné, o co vlastně jde. Čeho se Wendt snaží dosáhnout?

„Co teda chceš?“ zeptal se a otočil se k Wendtovi.

„Do tří dnů vydáš komuniké, kde deklaruješ, že MWM okamžitě přestane s veškerou těžbou coltanu v Kongu. Navíc ekonomicky kompenzujete všechny obyvatele walikalské oblasti, kteří byli postiženi vaším drancováním.“

Bertil Wendta upřeně sledoval. Jeden okamžik mu proběhlo hlavou, že jedná s duševně nemocným člověkem. Ale to nebyla pravda. Nemocným, to určitě, ale ne duševně. Jen naprosto zmagořeným.

„Myslíš to vážně?“

„Copak si někdy dělám srandu?“

Ne, Nils Wendt si legraci nedělal nikdy. Byl to ten největší suchar, se kterým se Bertil kdy setkal, a třebaže od doby, kdy se seznámili, uplynula řada let, viděl na Wendtově obličeji a očích, že se z něj s postupujícími roky sotva stal větší vtipálek.

Myslel to smrtelně vážně.

„Takže chceš říct, že pokud se nezařídím podle tvých slov, dostane se ten rozhovor do rukou policie?“

Musel větu vyslovit nahlas, aby pochopil její obsah.

„Ano,“ odpověděl Wendt. „A ty si jsi asi dost dobře vědom, jaké by to mělo následky.“

Bertil si toho vědom byl. Nebyl hloupý. Následky zveřejnění natočeného rozhovoru si představoval, už když slyšel první krátký úsek v mobilu. Ty následky znamenaly katastrofu.

Na všech úrovních.

Čemuž Wendt samozřejmě rozuměl.

„Hodně štěstí.“

Wendt se vydal pryč.

„Nilsi!“

Wendt se částečně otočil.

„Poslyš, o co tu jde… ve skutečnosti?“

„O pomstu.“

„O pomstu? Za co?“

„Za Nordkoster.“

Wendt odcházel.

Poradci na svém stanovišti maličko zareagovali a pohlédli k Bertilovi. Ten se díval do země, ne moc daleko od Palmeho hrobu.

„Chcete pomoct ještě s něčím?“

Zeptal se jeden z nich.

Bertil zvedl hlavu a mezi náhrobky o kousek dál zahlédl Wendtova záda.

„Ano.“

*

Stilton seděl na třetím odpočívadle kamenného schodiště a telefonoval s Norkem.

„Dvě písmena. K a F. Zakroužkovaný.“

„Tetování?“ zeptal se Norek.

„Vypadalo to tak, mohlo to taky bejt propiskou, to nevím.“

„Která ruka?“

„Asi pravá, ale bylo to roztřesený, takže to nevím stopro.“

„Fajn.“

„Jinak jsi neslyšel nic?“

„Ještě ne.“

„Tak zejtra.“

Stilton zavěsil a znovu vykročil. Byl na cestě nahoru, ke Klevgrändu, dnes vnoci po páté. Dařilo se mu schodiště zdolat za kratší dobu a cítil, že plíce drží. Nesupěl tolik a potil se podstatně míň.

Je na cestě.

Linn Magnusonová byla ve stresu. Trčela v zácpě na cestě ze Stocksundu. Za necelou půlhodinu měla stát u řečnického pultu na Svazu obcí a před velkým počtem členů středního vedení hovořit o „Dobrém vůdcovství“. Naštěstí věděla přesně, co by měla vyzdvihnout. Zřetelnost, komunikaci, zvládání vztahů.

Tři body, které znala skrz naskrz.

Zvládání vztahů, pomyslela si, štěstí, že se jedná o pracovní život, a ne o ten soukromý. Právě teď neměla pocit, že by na něj byla nějaká zvláštní odbornice. Její a Bertilův vztah se otřásl.

Proč, tomu nerozuměla. Přišel domů uprostřed noci, měla dojem, že kolem tří, a šel přímo na verandu, kde si sedl do tmy. To samo o sobě nebylo tak neobvyklé. Často měl telefonní schůzky i v ty nejpodivnější hodiny a pak se vracel domů. Neobvyklé na tom bylo, že se posadil s lahvičkou minerální vody. To se nikdy nestalo, co se Linn pamatovala. Že si sedl na verandu uprostřed noci s minerálkou. Nikdy. Když měl něco s sebou, vždycky to byla sklenka něčeho zbarveného dohněda. Whisky, calvadosu, koňaku. Nikdy vody. A v blízkém vztahu, jako byl ten jejich, to byly právě tyhle na pohled nicotné odchylky od normálu, které znovu rozvířily její myšlenky.

Spekulace.

Podnik? Nějaká jiná žena? Měchýř? Zašel si tajně na vyšetření a dozvěděl se, že má rakovinu?

Něco tady nehrálo.

Něco nehrálo už docela dlouho.

Když se ho ráno chtěla zeptat, byl už pryč. Nejen pryč, vůbec si předtím nešel lehnout.

Zácpa se uvolnila a ona na plný plyn projela kolem univerzity.

*

„Kvůli studentské práci?“

„Ano.“

Olivia si domluvila schůzku s Miriam Wixellovou pod poněkud nepravdivou záminkou. Tvrdila, že chodí do třetího ročníku na Policejní akademii, což byla pravda, a dostala za úkol napsat o takzvaných eskortních službách. „Strašně důležitý úkol.“

Schválně se snížila na naivní úroveň. Hrála bezelstnou a skoro úplně neznalou. Jméno Wixellové získala, když jí jeden vyučující dal jedno staré policejní vyšetřování o Gold Card, a Wixellová byla jediná, koho zastihla.

„Co byste chtěla vědět?“

Zeptala se Wixellová v telefonu.

„No, nejspíš jak jste uvažovala. Mně samotné je třiadvacet a pokouším se vmyslet do toho, jak jste uvažovala tehdy. Proč se člověk stane společnicí. Co vás na tom přitahovalo?“

Stačilo ještě trochu prázdných řečí a měla Wixellovou na háčku.

Teď seděly na zahrádce restaurace v ulici Birgera Jarla. Ostré slunce sestoupilo mezi domovní bloky a Wixellová si kvůli němu musela nasadit tmavé brýle. Olivia si svědomitě vyndala menší poznámkový blok a podívala se na ni.

„Píšete o jídle?“

„Ano, jsem na volné noze, píšu hlavně pro cestovatelské časopisy.“

„To je úžasné. Neztloustnete ale?“

„Jak to myslíte?“

„No, musíte toho nejspíš strašně sníst, když o tom máte napsat, ne?“

„Není to tak nebezpečné.“

Wixellová se pousmála. Přistoupila na interview a pozvání na oběd. Rychle se vytasila s několika informacemi o době, kdy působila jako společnice. Byla krátká. Když po ní požadovali služby, na které nebyla ochotná přistoupit, tak vzala do zaječích.

„Nějaký typ sexu?“

Zeptala se Olivia s co nejvytřeštěnějšíma očima.

„Třeba.“

„Nepracovalo vás ale pro Gold Card hodně?“

„Ano.“

„Byly to jen Švédky, nebo ne?“

„To si nepamatuju.“

„Vzpomínáte si na některé z nich?“

„Proč se ptáte?“

„No, možná bych mohla kontaktovat ještě nějakou.“

„Na ty ostatní si nepamatuju.“

„Dobře…“

Olivia si povšimla, že Wixellová trochu zbystřila. Ale ještě se nedostala k jádru věci.

„Nepamatujete si, jestli některá neměla modré vlasy?“ zeptala se.

„Ano, pamatuju!“

Wixellová se zasmála. Vzpomínka na někoho s modrými vlasy ji zřejmě rozveselila.

„Byla to jedna blondýnka z Kärrtorpu, myslím, že se jmenovala Ovette, měla za to, že to bude sexy. Vlasy namodro!“

„A nebylo?“

„Bylo to prostě ošklivé.“

„To si dokážu představit. Nebyla tam nějaká, co vypadala trochu latinskoamericky? Kterou byste si pamatovala?“

„Ano… ona… nepamatuju si jméno, ale byla to docela milá holka, která tak vypadala.“

„Tmavá? S černými vlasy?“

„Ano… proč se ptáte? Vy ji znáte?“

„No, byla popisovaná v tom vyšetřování a já si myslela, že není Švédka a že to s přistěhovalci tehdy bylo asi dost neobvyklé…“

„Vážně? Ale to není pravda.“

Wixellová najednou měla pocit, že úplně nechápe, o co té mladé dívce vlastně jde. Poděkovala za oběd, zvedla se a odešla. Trochu náhle. Olivii zbývala ještě jedna otázka, ale nestačila ji položit: „Držela se ta černovláska Jackie Berglundové?“

I Olivia se zvedla a vydala se pryč. Směrem ke Stureplanu. Od zátoky Nybroviken zafoukal vlažný vítr. Nalehko oblečení chodci proudili všemi směry. Olivia se nechala unášet proudem. Ta myšlenka ji napadla někde kolem restaurace East.

Je přece jen několik bloků odtamtud.

Od toho obchůdku.

Udda & Rätt.

Byl tam.

Obchod Jackie Berglundové na Sibyllegatan. Olivia si butik chvilku prohlížela z protějšího chodníku. V uších jí zněla slova Evy Carlsénové: Nečmuchejte kolem Jackie Berglundové.

Nebudu čmuchat. Jen se podívám do jejího obchodu a prohlédnu si její věci. Jsem naprosto cizí člověk, který vejde jako zákazník. To přece není nic nebezpečného.

Myslela si Olivia.

Vešla do obchodu.

První, na co zareagovala, byla vůně. Nadechla se těžkého nasládlého parfému.

Jako druhé zareagovala na nabídku butiku. Nacházela se dost mimo její doménu. Zařízení, o kterém si v životě nepředstavovala, že by je měla doma, nebo oblečení, které by sotva nosila na sobě. S cenovkami, které byly naprosto absurdní, jak si myslela, a sklonila se k jednomu oděvu. Když pak vzhlédla, přímo před ní stála Jackie Berglundová. Dobře nalíčená, tmavovlasá, vyšší.

Pronikavým modrým pohledem sledovala mladou zákaznici.

Olivia si najednou vzpomněla, jak ty oči vypadaly, když se Eva Carlsénová zeptala na Red Velvet.

„Můžu vám s něčím pomoct?“

Olivia byla celá paf a najednou nevěděla, co má odpovědět.

„Ne, jen se porozhlížím.“

„Zajímá vás výbava domácnosti?“

„Ne.“

Neprozíravá odpověď. Olivia toho okamžitě zalitovala.

„Možná byste se chtěla podívat na tohle oblečení, mám tu nové i retro,“ řekla Jackie.

„Dobře… ano… ne, to asi přesně nebude můj styl.“

Ale to nejspíš pochopila už v okamžiku, kdy jsem vešla dovnitř, pomyslela si Olivia. Chvilku se procházela obchodem.

Povrtala se v několika náušnicích a prstem přejela po troubě gramofonu z třicátých let. Pak už cítila, že je čas zase zmizet.

„Stejně moc děkuju!“

Olivia odešla z obchodu.

V té chvíli si to Jackie dala dohromady. Nebo si to aspoň myslela.

Zavolala Carlu Videungovi.

„Ta Olivia Ronningová, co byla u tebe a ptala se na mě, jak vypadala?“

„Tmavovlasá.“

„Trochu šilhala?“

„Ano.“

Jackie zavěsila a vytočila jiné číslo.

*

Norek nebyl žádné ranní ptáče, spíš noční tvor. Noc byla ta část dne, kdy měl Norek navrch. V té době se pohyboval v kruzích, ve kterých se obvykle pohyboval, a snažil se získat kousek tady, který prodá tamhle. Mohl to být tip nebo bílý sáček, nebo dokonce jen pes: dnes v noci převážel starého vlčáka od jednoho předávkovaného z parku Kungsan nějaké zdravotní sestře z Bandhagenu, která zkolabovala. Věděla, co její kluk dělá, ale domnívala se, že to má pod kontrolou. Což neměl.

Vlčák se jmenoval Mona.

Prostě tak, pomyslel si Norek a uvažoval, jestli se nejedná o něco politického. Seděl v příměstském vlaku na cestě do Flemingsbergu, rozhodnutý, že si promluví s Ackem.

V klubu mládeže.

Norek nebyl žádný strategický génius.

Acke v klubu nebyl.

Norek si trochu promluvil s dětmi před domem a docela rychle konstatoval, že nikdo neví, kde Acke je.

„Jste Ackeho taťka?“

„Ne, jsem jeho mentor.“

Prohlásil Norek. Mentor? To ujde, myslel si. Sice si nebyl obsahem toho slova úplně jistý, ale mentor byl někdo, kdo věděl víc než někdo jiný, a Norek věděl nejvíc.

Takže mentor nebylo zas tak zlé.

Cestou zpátky na nádraží najednou Ackeho zahlédl. Nebo spíš uviděl nějakého osamělého kluka, který si kopal o plot o kousek dál, a podle fotek v Ovetčině mobilu došel k závěru, že by to mohl být Acke. Navíc Ackeho několikrát viděl s Ovetkou, když byl menší.

„Čau, Acke!“

Acke se otočil. Norek se s úsměvem blížil k němu.

„Mohl bych to taky zkusit!?“

Acke míč poslal k malému muži s culíkem. Rychle se přikrčil, když se Norek chystal k ráně, která letěla všemi směry, jež nepředvídal.

„Perfektní!“

Zalhal Norek. Acke se podíval za zmizelým míčem.

„Máš rád fotbal?“ zeptal se Norek.

„Jo.“

„Já taky. Víš, kdo je Zlatan?“

Acke si naprosto nevěřícně tu figurku změřil. Kdo je Zlatan?

Není pitomej?

„Jo, to je jasný. Hraje v Miláně.“

„A předtím hrál ve Španělsku a Holandsku, pracoval jsem se Zlatanem na začátku jeho kariéry, víš, jako mentor, když byl v Malmö FF, to já jsem ho dovedl do Evropy.“

„Aha…“

„Dalo by se dokonce říct, že jsem Zlatanovi otevřel cestu na jih.“

Ackemu bylo deset let a teď tu před ním stál dospělý chlap a mluvil o Zlatanovi a on úplně nechápal, o čem mluví.

„Znáte Zlatana?“

„Tykáme si, a když se na hřišti vyskytne nějakej problém, zavolá mně. Jsme sehraní!“

Norek Ackemu ukázal dva zkřížené prsty.

„Mimochodem, ahoj, já jsem Norek.“

„Ahoj.“

„Znám tvoji mámu, Ovette. Dáš si hambáče?“

Acke do sebe cpal dvojitý sýrový burger v restauraci Flempans Kebab & Grill v obchodním centru. Norek seděl naproti. Přemýšlel o tom, jak na to půjde. Desetiletí kluci nebyli jeho denní chleba, a tak na věc šel přímo.

„Tvoje máma říká, že máš spoustu modřin a svaluješ to na fotbal. Myslím, že lžeš.“

Ackeho napadlo, že by se měl zvednout a jít. Máma vyprávěla tomuhle chlapovi o jeho modřinách? Proč to udělala?

„Co je vám do toho?“

„Že lžeš?“

„Já nelžu!“

„Spoustu let jsem hrál vrcholově fotbal, proto jsem se dostal do kontaktu se Zlatanem, vím, jaký zranění si člověk způsobí na hřišti. Tvoje modřiny nejsou z fotbalu, musíš si vymyslet něco lepšího.“

„Máma mi věří.“

„Dělá ti dobře, když jí lžeš?“

„Ne.“

„Tak proč to děláš?“

Acke se odvrátil. Mámě lhal nerad, ale neodvažoval se říct pravdu.

„Fajn, Acke, řekněme, že můžeš dál Ovette lhát, mně to nevadí, já sám jsem svý mámě lhal, hodně krát, ale jenom mezi náma, jenom mezi čtyřma očima, nejsou to zranění z fotbalu, že ne?“

„Ne.“

„Je to z rvačky?“

„Něco takovýho.“

„Řekni mi o tom,“ vyzval ho Norek.

Acke několik vteřin váhal. Pak si o kousek povytáhl rukáv.

„Jsem jeden z nich.“

Norek se podíval na jeho odhalenou ruku. Na kůži měl zakroužkovaná písmena K a F. Namalovaná propiskou.

„Co to znamená?“

O deset minut později Norek vyšel z lokálu, aby si zavolal.

Acke čekal uvnitř.

Norek volal Stiltonovi.

„Kid Fighters?“

„Jo,“ řekl Norek. „Tak si říkají, ti trochu starší kluci si na ruce tetujou KF v kroužku.“

Stilton ve sluchátku ztěžka vydechl.

„Kde se scházejí?“

„To přesně nevěděl, někde v ?rstě, v podzemí.“

„Pokaždý na stejným místě?“

„Jo.“

„A scházejí se každej večer?“

„On si to myslí.“

„Máš ještě kontakt na UE?“

„Asi jo. Nějaký číslo…“

„Pošli mi ho.“

Stilton věděl, že Norek se nikdy žádných kontaktů nezbavuje.

Z velké části na tom záviselo jeho přežití.

Norek doprovodil Ackeho domů. Bylo to asi nejlepší. Když je Ovette pustila dovnitř, dostala velkou pusu. Od Ackeho, který okamžitě vběhl dovnitř, aby si vyzvedl oblečení na fotbal.

„Ty teď budeš hrát?“

„Ano!“

Ovette se podívala na Norka, ten se podíval na Ackeho a ten na něj mrknul zpátky. Pak zmizel venku.

„Jde na fotbal?“ zeptala se Ovette.

Vypadala trochu znepokojeně.

„Jo.“

Norek bez vyzvání vešel do kuchyně.

„Co vlastně říkal? Dostal jsi z něj něco?“ zajímalo Ovette.

„Nebylo to z fotbalu. Budeš v noci pracovat?“

„Ne.“

Ovette se posadila naproti Norkovi. Chladné světlo ze zářivky nad dřezem odhalilo její obličej v celé jeho nesentimentální ztrhanosti.

Norek poprvé uviděl, jak tvrdě Ovetka žije. Čistě fyzicky.

Vždycky ji potkával nalíčenou, dokonce i na kafi ve městě, a teď na jejím obličeji nebylo nic, co by skrývalo, co znamená žít jejím způsobem.

„Musíš pořád zůstávat v těch sračkách?“

„Šlapat?“

„Hm.“

Ovette otevřela větračku a zapálila si. Norek ji dobře znal, z dřívějška, věděl něco o jejím životě. Něco. Proč šlapala, to nevěděl, ale domníval se, že to je otázka peněz. Přežití a neutuchající iluze, že tahle noc bude poslední. Nebo předposlední. Nebo ještě jedna, po které toho člověk nechá.

Ale ta noc nikdy nepřišla.

„Co bych měla dělat jinýho?“

„Najít si práci? Jakoukoli?“

„Jako ty?“

Norek se pousmál a pokrčil rameny. Nebyl asi pravým zářným příkladem, co se týkalo téhle strany skutečnosti. Nějakou práci v tomhle smyslu neměl od doby, kdy v mládí jednu sezonu obsluhoval výtah Katarinahissen. Devět hodin nahoru a dolů a pak přímo do davu.

„Nemáš tu nějakou kávu?“

„Jo.“

Zatímco Ovette připravovala hrnky turka, Norek se pokoušel co nejvěcněji vyložit to, co zjistil o Ackeho modřinách. Aniž by to Ovette zasáhlo příliš tvrdě.

*

Norek pomohl Stiltonovi kontaktovat UE už před několika lety, kvůli jedné policejní záležitosti. Jednalo se o podezření na vstup do podzemního vojenského prostoru. Zkratka UE označovala Urban Exploration, spolek jednotlivců, kteří se zabývali tím, že mapovali místa v podzemí v městském prostředí. Tunelové systémy.

Zrušené továrny. Skalní místnosti, protiletecké kryty.

Opuštěná místa, kam byl často vstup zakázán.

Ne zcela legální podnik.

Norek mu poslal číslo svého kontaktu na UE, Stilton tam zavolal a poprosil o setkání. Tvrdil, že bude dělat reportáž pro Situation Stockholm o neobvyklých skrytých prostředích v okolí velkých měst. Ten mladík časopis znal a fandil mu.

Takže to prošlo.

Hnutí nepatřilo, jak bylo řečeno, mezi ta nejlegálnější, a tak Stiltona nepřekvapilo, že oba mladíci měli při setkání obličeje zakryté kuklami. Co se jeho týkalo, bylo to v pořádku. I místo vybrali v souladu se svou světloplachostí. Dodávku dole v hammarbyském přístavu. Jeden z mladíků seděl za volantem. Druhý vzadu. Stilton se posadil na místo spolujezdce. Jeho současný vzhled nebyl problém, jako přispěvatele právě do Situation Stockholm, ani jeden mladík na to nereagoval.

„Co chcete vědět?“

Stilton vysvětlil, co je cílem reportáže. Ukázat, že pod městem jako Stockholm je nekonečně mnoho skrytých prostor, a o tom ví pravděpodobně nejvíc právě UE a že je taky nejlíp zná. Lichotky a milosrdné lži. Jeden z mladíků se zasmál a zeptal se, jestli nemá v úmyslu ukázat ta místa bezdomovcům, aby tam mohli přežívat. Stilton se zasmál taky a odpověděl, že s tím rizikem se musí počítat. Pak se mladíci podívali jeden na druhého, stáhli si kukly a jeden z nich byla dívka.

Kam až nesahají předsudky, pomyslel si Stilton.

„Nemáte nějakou mapu?“ zeptala se ona.

Stilton nepřišel nevybavený. Vyndal ji a rozložil.

Mladý pár věnoval nejbližší půlhodinu tomu, že mu ukazoval všechny možné pozoruhodné prostory v podzemí. Stilton hrál střídavě fascinovaného a střídavě šokovaného. Nebo to vůbec nehrál. Vlastně ho vážně překvapilo nejedno místo. Jak už jen to, že ta místa existovala, dole v podzemí, tak to, že je tahle mladá dvojice zná. Skoro ho to okouzlilo.

„Neuvěřitelný,“ řekl dokonce několikrát.

Ale po půlhodině měl pocit, že nastal čas. Jeden z jeho kamarádů bez domova prý tvrdil, že by v ?rstě měl být nějaký fakt obrovský podzemní prostor, který skoro nikdo nezná.

„Vy ho znáte?“

Dívka a mladík se na sebe usmáli. Že by neznali něco o stockholmském podzemí, to snad ne…

„Takový místo tam je,“ řekl mladík. „Říká se mu Vin & Sprit.“

Dívka si k sobě přitáhla mapu a ukázala prstem.

„Tady.“

„Je velký?“ zeptal se Stilton.

„Jako prase. Měla tam bejt čistička, teď je ale úplně prázdná.

Několik pater v podzemí.“

„Byli jste tam?“

Dvojice se na sebe zase po očku podívala. Kolik toho můžou prozradit?

„Nebudu tam psát vaše jména, ani tam dávat fotky, nikdo neví, s kým jsem mluvil, nedělejte si starosti,“ řekl Stilton.

Na několik vteřin se rozhostilo rozvážné ticho.

„Byli jsme tam,“ potvrdila to dívka.

„Jak se tam člověk dostane? Je to těžký?“

„Jak se to vezme,“ řekl mladík.

„Jak to?“

„Buď můžete projít mřížemi zepředu a pak dolů fakt dlouhým skalním tunelem, je to opuštěný tunel pro kabely, pak jsou tam ocelový dveře do samotných místností ve skále, bývají zaplombovaný…

to je ta jednoduchá cesta,“ vykládal mladík.

„A ta těžká?“

Dívka se podívala na mladíka za volantem, který se podíval na Stiltona. Teď došlo na profesní tajemství.

„Je tam jedna úzká šachta, ke který se dostanete z víka od kanálu na ulici… tady…“

Mladík znovu ukazoval na mapě.

„Pod kanálem je malý kovový žebřík ve zdi, musíte po něm sešplhat asi patnáct metrů v šachtě, tam jsou ocelový dveře a za nimi průchod…“

„Co vede do skalních prostorů?“

„Jo. Ale je…“

Mladík se odmlčel.

„Je co?“

„Je to strašně úzký průchod.“

„A dlouhý,“ dodala dívka. „V naprostý tmě.“

„Dobře.“

Stilton přikývl. Dívka složila mapu. Mladík se zadíval na Stiltona.

„Doufám, že se tam tím průchodem nechcete dostat.“

„Vůbec ne.“

„Fajn, na druhou stranu byste se vy nikdy nedostal.“

když byl Stilton na cestě z přístavu, zavolal mu Norek.

„Spojil ses s nima?“

„Jo.“

„Věděli něco?“

„Jo.“

„V ?rstě je nějaká skalní místnost?“

„Jo.“

„Fajn, takže to víme.“

My, pomyslel si Stilton a měl dojem, že Norek mluví trochu jako v minulosti. Domnívá se, že snad tvoří nějaký tým?

„Tak co máš v plánu?“ zeptal se Norek.

„Omrknout to.“

Stilton zavěsil.

Chtěl sešplhat úzkou šachtou pod kanálem s pomocí kovových stupňů ve stěně. O patnáct metrů níž by měly ve skalní stěně být železné dveře. Když bude mít štěstí, budou otevřené. Kdyby měl ještě větší štěstí, možná se do nich bude moct vmáčknout a začít se plazit dovnitř. Po břiše. V černočerném průlezu. Kde nebude možné se obrátit. Kdyby už mu to nešlo dopředu, bude se muset pokusit plazit pozpátku.

Pokud se nezasekne.

Byla to jedna z jeho vracejících se nočních můr. Že se zasekl.

V každém snu na jiném místě, ale s pořád stejným scénářem: leží zaklíněný, vtěsnaný, strnulý a ví, že se už nikdy neuvolní.

Že zajde ve svěráku hrůzy.

Teď se své noční můře vystaví sám. Dobrovolně. Bude se plazit v nějakém neznámém skalním průlezu, který je sotva širší než lidské tělo.

Pokud se zasekne, zasekne se nadobro.

Velmi pomalu začal sestupovat po kovových stupních v úzké šachtě. Po stěnách lezli tlustí černí pavouci. V půlce cesty dolů ho napadlo, že možná dvířka nejsou otevřená. Jakási zakázaná naděje, kterou rychle potlačil.

Dvířka byla otevřená.

Nebo spíš pootevřená. Stilton je jednou nohou vykopl, co to šlo, a podařilo se mu prostrčit otvorem horní část těla. Podíval se dovnitř, což bylo poměrně zbytečné. Viděl několik metrů do černého otvoru a pak už jenom černo. Když rozsvítil malou baterku, zjistil, že průlez trochu zahýbá a pak mizí.

Zadýchaně protáhl otvorem celé tělo. Bylo tam mnohem větší těsno, než si myslel. Ležel na břiše v průlezu s rukama nataženýma před sebou a pochopil, jak pitomý nápad to je. Pak si vzpomněl na Veru. Vypnul baterku a začal.

Posouval se dopředu.

Pohyboval se pomocí prstů na nohou. Když pohnul hlavou nahoru, praštil se o skálu. Sklonil ji, a odřel si bradu. Šlo to velmi pomalu, ale šlo to. Decimetr za decimetrem posouvání v černém průlezu. Cítil, jak mu po krku stéká pot. Nějakou dobu trvalo, než se přiblížil k záhybu, který předtím viděl. Tam se bude muset rozhodnout. Když bude zatáčka příliš úzká, nikdy neprojde.

Riziko, že se zasekne, bylo moc vysoké.

Riziko, že se splní jeho noční můra, bylo maximální.

Dostal se k záhybu.

Znovu zapnul baterku a metr před sebou uviděl žluté potkaní oči. Nijak zvlášť se ho to nedotklo. Když člověk žije bez přístřeší několik let, je s potkanem obecným blízce obeznámen. Často jde o jedinou společnost, která se mu nabízí. Potkan teď pravděpodobně ucítil něco podobného, protože se po několika vteřinách otočil a zmizel za zatáčkou.

Stilton se plazil za ním. Do zatáčky. V půlce cesty ho to nepustilo dál. Úhel tam byl o několik decimetrů ostřejší, čehož si Stilton bohužel všiml moc pozdě, když už natlačil dovnitř větší část horní poloviny těla. Neprojde. Co bylo podstatně horší, z existenciálního hlediska, že se ani nemůže vrátit zpátky. Uvízl v zatáčce.

Vězel tam pevně.

Jako ve svěráku.

*

Šedého jaguára měl zaparkovaného kousek od Muzea námořních dějin. Čelem k průlivu Djurg?rdskanalen. Auto na tom místě stálo skoro jediné. Přesto se rozhlédl, než vyndal Wendtovu kazetu. Starou magnetofonovou pásku. Proč to nenakopíroval na CD, pomyslel si. Typický Nils. Tohle exkluzivní auto naštěstí mělo i přehrávač na kazety.

Teď z něho kazetu vyndal a vzal ji do ruky. Poslechl si už celý natočený rozhovor, i když si každou repliku dobře pamatoval.

Způsobil si to sám.

Velmi pomalu z kazety vytahoval tenký plastový pásek. Kousek po kousku, dokud v ruce neměl celé klubko. Ne že by mu to moc pomohlo nepříjemnosti zlikvidovat. Nils má přece ještě originál.

Na neznámém místě. S naprosto stejnou výměnou replik a stejně devastujícími informacemi. Originál, který musí jedním nebo druhým způsobem získat. Nejlíp do tří dnů. Myšlenkou, že by Wendtovi vyšel vstříc, že by přistoupil na jeho ultimátum, se vůbec nezabýval. Nepřicházela v úvahu.

Zatím.

Ale byl dost velký realista na to, aby pochopil, že existuje riziko, že bude muset přijít. V úvahu. Až ty tři dny vyprší.

Co udělá pak? S Wendtovým zveřejněným rozhovorem? Co budou moct udělat jeho advokáti? Tvrdit, že je podvržený? Jenže hlasová analýza by odhalila, že je to on. A co Linn? Ta by přece jeho hlas poznala okamžitě.

Bertil si zapálil doutníček. Dneska už vykouřil skoro celý balíček.

Podíval se na sebe ve zpětném zrcátku. Vypadal stejně ztrhaně jako Wendt. Neoholený, zanedbaný. V noci nespal, nesnídal, pak přišly zlomyslné komentáře ke zrušeným schůzkám a potom Linn. Věděl, že něco cítí a tuší a že mu bude pokládat řadu vážně dotěrných otázek, jakmile dostane příležitost. Otázek, na které nemůže odpovědět, aniž by zalhal. A lhát Linn nebylo nijak jednoduché.

Byl pod pořádným tlakem.

„Jako by tě něco tížilo.“

„Fakt? Ano, no, je teď toho opravdu hodně.“

Najednou zavolal Erik Grandén. Vrátil se z Bruselu domů a trval na lehčí večeři, a protože se Bertil chtěl vyhýbat užšímu kontaktu s Linn, jak dlouho to jen bude možné, svolil.

„U Divadla v půl osmé?“

„Dobře.“

„Bereš s sebou Linn?“

„Ne.“

Bertil přerušil spojení s Grandénem. Podíval se na smotek v ruce, pak přes průliv a ucítil, že se mu v krku udělal knedlík.

Teplý knedlík. Polkl, polkl znovu a pak to vzdal.

Prostředí v restauraci U Divadla by se dalo označit jako intimní.

Matné tmavě rudé tapety, malé obrazy ve zlatých rámech a tlumené osvětlení na stěnách. Tady si Erik Grandén liboval.

Uprostřed centra. Tady chtěl být. Právě se podíval do aukční síně Bukowskis v Arsenalsgatan. Vystavovali modernu a Grandén objevil jednoho raného B?rtlinga, který se mu zalíbil. Možná by mohl přihodit? B?rtling byl zase najednou komerčně zajímavý.

Namačkal své dlouhé, vyzáblé tělo do vypolstrovaného křesílka naproti svému starému kamarádovi Bertilu Magnusonovi.

Ne že by si spolu v dětství hráli na pískovišti, ale v jejich kruzích si lidé rádi říkali „kamarádi“. Teď seděli tady a hráli si nad mořským jazykem „? la meuni?re“ a sklenkami vychlazeného bílého nejlepší značky. Víno byla Grandénova parketa. Značně investoval do bezpočtu vzácných lahví, které skladoval ve speciální místnosti v restauraci Operakällaren.

„Na zdraví!“

„Na zdraví.“

Bertil byl skleslý. To se Grandénovi hodilo. Rád se poslouchal.

Měl dobře modulovaný hlas, slova vždycky volil pregnantně, ve světle publicity prošel dlouhým tréninkem.

I tam si liboval.

Když přišel s blížícím se „eventuálním“ úkolem na nejvyšší evropské úrovni, stal se z toho předvolební projev pro něj samotného.

„Říkám ‚eventuální‘, protože nic není jistého předtím, než to je jisté, na téhle úrovni, jak říkává Sarkozy. Mimochodem máme v Paříži stejného kadeřníka. Ale jinak by mě dost překvapilo, kdyby to nevyšlo. Koho jiného by si jinak měli vybrat?“

Bertil věděl, že to je řečnická otázka, a tak si vzal ještě jedno sousto jazyku.

„Ale to by o mně stačilo, jak to jde s MWM? Pochopil jsem, že se trochu rozvířila hladina, v souvislosti s vyznamenáním.“

„Ano.“

„Kongo?“

„Ano.“

„Četl jsem tamto o dětské práci, to není nic hezkého.“

„Ne.“

„Možná byste mohli přispět na charitu?“

„Komu?“

„Dětské nemocnici, ve Walikale, na stavbu a vybavení, utopit několik milionů v místním zdravotnictví, určitě by se to mělo trochu natřít narůžovo.“

Grandén měl výjimečnou schopnost uvažovat reálně politicky, takticky, v lakování věcí narůžovo byl mistr.

„Možná. Problém je sama těžba, nedostaneme se k půdě, kterou chceme.“

„Šli jste na to moc rychle?“

Bertil se pousmál. Erik hrál člověka, který stojí mimo, vskutku fenomenálně. Ve všech situacích, kdy to „nevycházelo“.

„Ty víš přesně, jak rychle jsme postupovali, Eriku, sám jsi přece celý návrh viděl, nebo ne?“

„To teď nemusíme rozebírat.“

Grandén neměl rád, když se mu připomínalo, že má pořád prsty ve sklenici s marmeládou. Oficiálně si je olízal dočista už dávno.

„Proto působíš, jako že nejsi ve své kůži?“ zeptal se.

„Ne.“

Najednou byl Bertil blízko, velmi blízko tomu, že řekne příliš mnoho. Možná za to mohlo to víno, nedostatek spánku, ustavičný tlak, nebo jen potřeba si vylít srdce. Trochu si ulevit před starým mušketýrem.

Ale zarazil se.

Nedostal by příležitost to vysvětlit. Ten natočený rozhovor.

A i kdyby ji dostal, i kdyby ve skutečnosti připustil před svým starým přítelem a kamarádem, jaký měl ten rozhovor důvod, nevěděl, jak by Erik zareagoval. Věděl jen to, že Erik je stejného zrna jako on sám. Má na sobě stejné egocentrické brnění. Kdyby se o rozhovoru doslechl, bylo dost pravděpodobné, že by si řekl o účet, poděkoval za dlouhé a výnosné přátelství a pak zmizel z Bertilova života.

Nadobro.

Takže místo toho stočil hovor k Erikovu oblíbenému tématu.

„Jaký to máš vlastně rozpracovaný úkol?“

„To je důvěrné. Ale když budeme vycházet z toho, že to vyjde, budeš si příště, když se tu sejdeme, připíjet s jedním z nejmocnějších mužů Evropy.“

Erik Grandén povystrčil spodní ret. Byl to organický pohyb, který pro něj samotného naznačoval maximální podtext.

V Bertilových očích vypadal Erik zkrátka afektovaně.

*

Předpokládal, že musel na nějakou dobu ztratit vědomí. Nevěděl, na jak dlouho. Když přišel k sobě, ucítil, že úzkým průlezem táhne. Na druhém konci se něco muselo otevřít, na tom konci, jehož směrem ležel, a způsobit studený průvan. Pravděpodobně právě chlad vedl k tomu, že se jeho tělo o několik milimetrů scvrklo a uvolnilo. Maličko. Dost na to, aby se s pomocí šíleného kopání nohama protáhl záhybem a znovu se dostal do rovného úseku.

Vydechoval, několik minut, a musel konstatovat, že plazit se zpátky by bylo nemožné. Jestli se odsud dostane, pak jen jedním způsobem. Jednou cestou, a ta vede dovnitř.

Znovu se začal plazit.

A plazit.

A protože jeho pojem o čase už dávno vzal za své, neměl tušení, kolik uplynulo hodin, ale najednou byl tam. Skoro na konci průlezu. U otvoru přibližně stejně velkého, jako byl ten, kterým se dostal sem. Proplazil se posledním úsekem a vyhlédl ven.

Do obrovského skalního sálu.

To, co uviděl, už nikdy nezapomene.

Nejdřív ho uhodilo do očí světlo. Nebo spíš světla. Několik stativů s upevněnými reflektory, které po celém sále šířily prudké, rotující červené a zelené záblesky. Silné světlo. Stiltonovi chvíli trvalo, než si na to jeho oči zvykly.

Pak uviděl klece.

Dvě. Čtyřúhelníkové. Tři metry na šířku a dva na výšku. Instalované uprostřed sálu. Postavené z ocelových rámů s šedou kovovou sítí mezi nimi.

A v klecích kluci.

V obou dva, mezi deseti a jedenácti lety. Nazí, až na kraťasy z černé kůže. A skoro nepříčetně se rvali. Bez rukavic. Tu a tam trochu krváceli.

A pak diváci.

Několik řad kolem klecí. Rozrušení. S křikem a pobídkami na rtech. S rukama plnýma bankovek, které v průběhu rvačky několikrát měnily majitele.

Cagefighting.

Se sázkami.

Kdyby předem neslyšel, co vyprávěl Acke, trvalo by mu dlouho, než by pochopil, co se před ním vlastně odehrává.

Přesto to bylo dost těžké.

I když před několika hodinami seděl u jednoho počítače v Situation Stockholm, vyhledal si „cagefighting“ a přečetl si opravdu děsivé informace. Že to začalo před několika lety v Anglii.

Rodiče nechali své děti bojovat v kovových klecích. Aby „trénovaly“, jak to vyjádřil jeden otec. Na Youtube viděl video, kde se dva osmiletí chlapci rvali v ocelové kleci v prestonském Greenlands Labour Clubu. Málem se mu udělalo špatně.

Ale klikal dál.

Metodicky vyhledával stále obskurnější informace. O tom, jak se cagefighting rozšířil do dalších zemí a každým rokem eskaluje.

S rostoucím vlivem peněz a sázek, a paralelně se svým šířením se dostává dál a dál z dohledu. Aby se postupně dostal úplně do podzemí.

Skrytý před okolím, ale dobře známý mezi těmi, kdo si užívají pohled na děti, které se navzájem tlučou v klecích. Jako nezletilí gladiátoři.

Jak to krucinál můžou zatajovat? pomyslel si Stilton.

A jak to ty děti dokážou snášet?

Pochopil to, když připadl na text, který vysvětloval, že vítěz rvačky vystoupí na zvláštním žebříčku. Ten, který po deseti zápasech bude na seznamu nejvýš, vyhraje velké peníze. Svět je plný chudých dětí. Dětí bez domova. Unesených dětí. Dětí bez někoho, kdo by se o ně staral. Dětí, které možná v tom, že se nechají mlátit v klecích, vidí příležitost někam se dostat.

Nebo dětí, které se prostě chtějí pokusit vyhrát trochu peněz, aby pomohly mámě.

Odporný, pomyslel si Stilton. Dočetl se, že souboje často organizuje mládež, která sama začínala v klecích. A že mají zvláštní tetování, které označuje jejich příslušnost.

Dvě písmena. KF. V kroužku.

Jako měl jeden z těch, co napadl toho člověka bez přístřeší u mostu Västerbron.

Kid Fighters, podle Ackeho.

Proto tady teď leží.

Udržet pohled na klecích nebylo nic jednoduchého. Jeden z chlapečků upadl po úderu na zem a ležel zakrvácený na podlaze klece. Povytáhla se kovová dvířka a tělo bylo vytaženo ven.

Jako mrtvola. Druhý chlapec tancoval v kleci a diváci pískali, křičeli hurá a pak zmlkli. Měl začít nový boj.

Tehdy kýchl.

Ne jednou, ale čtyřikrát. V kořeni nosu se mu usadil prach z průlezu. Při čtvrtém kýchnutí si ho všimli.

Čtyři ho vyrvali z otvoru a jeden ho srazil. Při pádu se praštil hlavou o skalní stěnu. Odtáhli ho do menší místnosti, z dohledu diváků. Tam z něho stáhli oblečení. Byli pořád čtyři. Dva trochu mladší, dva trochu starší. Zvedli ho a mrštili jím o chladnou žulu. Krev z rány na hlavě mu proudila po ramenou. Jeden z těch mladších vzal sprej a nastříkal po jeho nahých zádech nápis TRASHKICK.

Další z nich vyndal mobil.

Jedna z nevýhod mobilních telefonů je, že se z nezablokovaných kláves někdy náhodou vytočí nějaké číslo. Výhoda je, že snadno přijdete na to, z jakého čísla vám někdo volal naposled.

Právě to se stalo, když se ozval Norkův mobil. Další hovor od osoby, která byla při posledním rozhovoru soustředěná a pozorná, ale která teď byla v docela jiném stavu. Tak špatném stavu, že Norek slyšel jen trochu slabého chrčení. Ale číslo na displeji ukazovalo identitu volajícího: Stilton.

Norek si rychle spočítal, kde by tak mohl být.

Alespoň přibližně.

?rsta je velká, pokud člověk neví, kde má začít hledat, takže Norek dlouho nic nenacházel. Nakonec zavolal Ovetce, promluvil si s Ackem a přiměl ho, aby mu trochu blíž popsal, kde v ?rstě to je. Přibližně. Pomohlo to, trochu. Získal rozumný obrázek okolí. Natolik rozumný, že nakonec Stiltona našel. Zhrouceného u šedé kamenné stěny. Nahého a zakrváceného. Oblečení měl rozházené kolem sebe. V ruce držel mobil. Norek pochopil, že Stiltona pořádně zmlátili. Ale byl naživu. A dalo se s ním mluvit.

Dokázal mu navléknout kalhoty a košili.

„Musíš do nemocnice.“

„Ne!“

Stilton nemocnice nesnášel. Norek zvažoval, jestli ho nemá donutit. Pak to vzdal a zavolal taxi.

První otočilo, hned co je řidič uviděl. Druhé zastavilo a řidič navrhl, že by měli zavolat sanitku. Pak odjel. Třetí právě vysadilo zákazníka o kousek dál, když na něj Norek zamával. To už se Norek poučil a odsunul Stiltona kousek stranou. Za křoví. Rychle vysvětlil taxikáři, že jeho kámošovi nandali a potřebuje trochu zafačovat, a než stačil šofér cokoli říct, prostrčil mu Norek okýnkem pětistovku.

Dnešní výhru.

„Sám jsem spoustu let jezdíval s taxíkem, vím, jak to někdy bejvá, opilci a sračky, ale bude to v klidu, jedeme do Wibomovy ulice v Solně, tisícovka bez taxametru, to je celkem rozumná jízda, ne?“

Olivia seděla v kuchyni a jedla zmrzlinu. S otevřeným laptopem.

Najednou zmrzlinu upustila na podlahu a vytřeštila oči.

Z čisté zvědavosti si otevřela stránky Trashkick. Nejdřív uviděla nahého muže, kterého napadli, v nějaké skalní místnosti, obraz byl dost tmavý, a pak tělo někam odhodili a ono přistálo u kamenné stěny.

Stilton?!!

Nejdřív měla pocit jako ze zmrzliny. Zamrazilo ji, uvnitř. Pak vytočila Stiltonovo číslo.

A čekala.

Elvis rychle chlemtal na podlaze tající zmrzlinu.

Zvedne to? Nakonec to zvedl, až na to, že to nebyl on. Na jeho mobilu se ozval cizí hlas.

„Haló, tady Norek, mám Stiltonův mobil.“

Norek? Není to někdo, kdo ho zmlátil? Ukradl mu mobil? Proč by to pak zvedal?

„Zdravím, jmenuju se Olivia Rönningová a… Je tam Tom?

Stilton?“

„Jo.“

„Kde?“

„Ve Veřině karavanu. Co chcete?“

Ve Veřině karavanu? Myslí tamtu Veru? Co ji zavraždili?

„Jak to s ním vypadá? Viděla jsem na netu, jak ho zmlátili a…“

„Je v poho. Znáte ho?“

„Ano.“

Milosrdná lež, maličko, pomyslela si Olivia. Ale já jsem milosrdná.

„Pomáhá mi s jednou prací. Kde je Veřin karavan?“

Norek potřeboval pomoct se zraněným Stiltonem. Především potřeboval gázu a náplasti. To mohla Olivia zařídit. A tak jí řekl o Veřině karavanu a poprosil ji, ať si pospíší.

Olivia našla lékárničku a vrhla se k autu. Proč, to jí nebylo úplně jasné. Soucit se zbitým Stiltonem?

Pravděpodobně.

Ale hlavně z náhlého vnuknutí.

Stilton ukazoval, v jaké zásuvce je. Vera ji sama několikrát použila, když se nějak zranila. Norek vytáhl lahvičku se žlutohnědým voskovitým obsahem.

Na etiketu někdo rukou napsal „Pryskyřice

na rány“ a stručné složení.

„Pryskyřice, ovčí sádlo, včelí vosk, kamenec…“

Četl z etikety na lahvičce.

„Prostě mě tím namaž.“

Stilton seděl polonahý na lehátku, kolem temena hlavy měl omotaný zakrvácený ručník. Pádem na skalní stěnu si přivodil pořádnou ránu v týlu. Ukazoval na další zranění. Ta vnější, kde už se krvácení zastavilo. Norek se podíval na podivnou směs v lahvičce.

„Ty tomu humusu věříš?“

„Vera tomu věřila. Recept dostala od babičky, než se oběsila.“

„Krucifix, to je síla.“

Jaká síla? pomyslel si Stilton. Norek ho začal natírat.

Když se Olivia přiblížila ke karavanu a opatrně nahlédla oknem dovnitř, naskytl se jí ve slabém světle lampičky opravdu podivuhodný pohled. Hubená malá postava se špičatým nosem a culíkem seděla na bobku před svlečeným Stiltonem. Malý muž právě něčím žlutohnědým ze staré lahvičky natíral Stiltonův potlučený hrudník. Vteřinu uvažovala nad tím, že by vzala do zaječích, odjela a koupila si novou zmrzlinu.

Ťuk, ťuk!

Otevřel Norek.

„Vy jste Olivia?“

„Ano.“

Norek se s lahvičkou v ruce vrátil do karavanu a dál mazal Stiltonovi prsa. Olivia vyšla po schůdcích a vstoupila dovnitř.

Odložila lékárničku. Stilton se jí podíval do očí.

„Dobrý den, Tome.“

Stilton neodpověděl.

Cestou do Bezejmenného lesa Olivia dohnala své vnuknutí.

Proč se rozjela ke karavanu? A především, co si o tom bude myslet Stilton? Jestli věděl, že se zaním chystá. To nejspíš asi pochopil, když tenhleten Norek vysvětloval, kde stojí karavan. Nebo byl příliš zpitomělý, aby to pochopil? Nenarušovalo jeho integritu už jen to přijít sem? Vždyť se viděli jen v tom skladu odpadků.

Podívala se na Stiltona, který teď sklopil zrak k zemi. Je naštvaný?

„Co se to stalo?“ zeptala se. „Vy jste…“

„Přeskočte to.“

Stilton ji přerušil, aniž by vzhlédl. Olivia nevěděla, jestli by neměla zase odejít. Nebo se posadit. Sedla si. Stilton se na ni krátce podíval a klesl dozadu na lehátko. Bolelo ho to mnohem víc, než se zdálo. Potřeboval si lehnout. Norek přes něj přetáhl deku.

„Nemáš tu něco proti bolesti?“ zeptal se.

„Ne. Vlastně jo, tamhle.“

Stilton ukázal na batoh. Norek ho otevřel a vyndal další malou lékovku.

„Co to je?“

„Diazepam.“

„To není lék tišící bolest, to je…“

„Dvě tablety a vodu.“

„Fajn.“

Olivia se rychle porozhlédla kolem, uviděla pet lahev s vodou a nalila trochu do neumyté sklenice. Jiné tu nebyly. Norek si ji od ní vzal a pomohl Stiltonovi spolknout tablety. Přitom pošeptal Olivii: „Diazepam je na uklidnění, není proti bolesti.“

Olivia přikývla. Oba sledovali Stiltona. Ten zavřel oči. Olivia si poposedla dozadu na druhém lehátku. Norek si sedl na podlahu, zády opřený o dveře. Olivia se nenápadně rozhlédla kolem.

„Bydlí tady?“

„Zřejmě.“

„Vy to nevíte? Neznáte ho?“

„Znám ho, bydlí pokaždý jinde, právě teď bydlí tady.“

„To vy jste ho našel?“

„Jo.“

„Jste taky bezdomovec?“

„Ne, ve skutečnosti ne. Bydlím v Kärrtorpu, v garsonce, družstevním bytě, dneska má cenu svejch pěti mega.“

„Aha, a čím se živíte? Jste umělec?“

„Ekvilibrista.“

„Co to znamená?“

„Že se pohybuju ve spoustě různejch oblastí. Kapitál, deriváty, nabídka, poptávka, v mezičase se to hodně týká umění, Picasso, Chagall, Dickens.“

„Nebyl Dickens spisovatel?“

„To hlavně, samozřejmě, ale v mládí dělal taky lepty, těžký kusy, celkem neznámý, ale dobrý!“

V tu chvíli Stilton na Norka zamžoural.

„Teď si musím jít trochu zacvičit.“

Norek zmizel venku. Když za sebou zavřel dveře, otevřel Stilton doširoka oči. Olivia se na něj podívala.

„To je nějaký váš kámoš? Norek?“

„Je to jeden starej práskač. Brzy se od něj dozvíte, jak vyřešil Palmeho vraždu. Proč jste přišla?“

Olivia nevěděla, co přesně říct. Kvůli lékárničce? I kdyžto by byla jen výmluva.

„Nevím přesně. Chcete, abych odešla?“

Stilton neodpověděl.

„Chcete, abych šla?“

„Chci mít pokoj. Od případu z pláže. Zavolala jste mi a ptala se, jestli jsem pracoval na případu Jill. Pracoval, našel jsem i souvislost s Jackií Berglundovou. Jill pro ni pracovala, v Red Velvetu, a kvůli vraždě a Jillinu těhotenství jsem znova začal pracovat na případu z pláže. Nikam to nevedlo. Už jsme spolu skončili?“

Olivia se na něj podívala. Pochopila, že by měla jít. Ale chtěla mu něco vyprávět a tohle možná byla poslední příležitost.

„Asi před týdnem jsem byla na Nordkosteru, nahoře v Hasslevikarna, a potkala jsem tam fakt zvláštního člověka. Na pláži.

Můžu vám to říct?“

Stilton se beze slova díval na Olivii.

Ve tmě před karavanem stál Norek a nasával něco, co ho rozšiřovalo.

Nebyl tím, kým se zdál. Jednu dobu mu vedlo přímo do nosu soukromé potrubí z Kolumbie, ale když mu doktoři nahradili nosní chrupavku laminátovou destičkou, pochopil, že je načase ustoupit a přejít na jemnější prostředky.

Podíval se oválným oknem do karavanu a uviděl, že Olivia něco naplno vykládá.

Pěkná holka, pomyslel si. Jak se asi seznámili?

Ta pěkná holka nalila Stiltonovi novou sklenici vody. Dovyprávěla.

Stilton za celou dobu neřekl ani slovo. Podávala mu sklenici a přitom znovu přejela pohledem opotřebovaný karavan.

„Tak tady bydlela Vera Larssonová?“

„Jo.“

„Tady ji…“

„Přeskočte to.“

Znovu.

V tu chvíli přišel Norek, s naprosto nemotivovaným, ale velmi charakteristickým úsměvem, který věnoval Stiltonovi na lehátku.

„Cejtíš se líp?!“

„A ty?“

Norek se zasmál. Snadno se na to přijde, ale tak co? Copak nepomohl tomu bývalému poldovi v nanejvýš prekérní situaci?

„Je mi prima!“

„Fajn. Běžte prosím pryč,“ řekl Stilton.

Znovu zavřel oči.

Odcházeli od karavanu bok po boku. Zamyšlená Olivia vedle malého, sjetého donašeče, který měl ksicht jak trampolína.

„No, jak bylo řečeno, na citeře je spousta strun, jde o to šířit svoje…“

„Znáte Stiltona dlouho?“

„Celou věčnost. Byl přece předtím polda, a my spoustu let dělali spolu. Dokonce bych mohl říct, že beze mě by nejeden jeho skalp zůstal na lebce, jestli chápete, vždycky je potřeba někdo, kdo do hřebíku dá poslední ránu, a na to jsem tu já. Mimochodem jsem vyřešil Palmeho vraždu.“

„Vážně?“

Olivia zaskřípala zuby. Každý metr, který ji dělil od auta, jako by byl podmáčená bažina. Nakonec ji napadlo, že ji Norek samozřejmě poprosí o svezení. Jak se z toho jenom vyvlíkne? Uprostřed Bezejmenného lesa?

„Jasně, vyložil jsem to naprosto jasný jméno na stůl tohodle Hanse Holméra, ale myslíte, že po tom šel? Ne! Ale je přece nad slunce jasnější, říkám, že ho zastřelila Lisbeth! Zahejbal jí na každým kroku, už ji to unavovalo a pic! Vždyť to nikdo neviděl!

Nebo snad jo?“

A tak dorazili až k mustangovi.

Došlo na lámání chleba.

Norek jenom zíral.

„Ten je váš?“

„Ano.“

„To snad není možný! Co to… kruci, to je přece thunderbird!“

„Mustang.“

„Že jo?! Mohl bych se svézt? Víte, mohli bychom zajet do Kärrtorpu, abych si vyzvedl pár sladkostí, postel je volná a Norek má pořádnou výbavičku!“

V tu chvíli už to bylo na Olivii moc. Shlédla na o hlavu menšího a široce se usmívajícího muže bez ramenou a udělala krok k němu.

„Promiňte, ale vás bych se nedotkla ani třímetrovýma chirurgickýma kleštěmi, ani kdyby mi drželi u hlavy pistoli… Jste trapnej záprdek, chápete? Jeďte metrem.“

Posadila se do auta a sešlápla plyn až k podlaze.

*

V podzemní skalní místnosti v ?rstě panovala horečná aktivita.

To, že se objevil Stilton, organizátory vystrašilo. Ví o nich víc lidí?

Ze skalního prostoru brzy odešli poslední diváci. Teď se vypínalo všechno osvětlení a další elektronika. Rozmontovávaly se klece.

Vybavení naložili do aut.

„Kam to odvezem?“

Zeptal se kluk v černé mikině, který se jmenoval Liam. Jeho kámoš Isse ve tmavozelené mikině právě pronášel kolem velkou kovovou bednu. Na jednom podpaží se dalo zahlédnout vytetované KF.

„Nevím, zrovna o tom mluví.“

Isse kývl hlavou dozadu ke skalní stěně, kde se nad velkou mapou dohadovali čtyři starší kluci. Liam se zase otočil a vytáhl mobil. Chtěl zkontrolovat, kolik návštěv zatím na jejich stránce přilákal nový film.

Film s tím nahým bezdomovcem.

*

Když Olivia vešla do domovních dveří, byla pořád naštvaná.

„Norek má pořádnou výbavičku!“ Když se natahovala po vypínači světla na chodbě, myšlenkami byla stále daleko v lese, a vtom dostala přímo přes obličej ránu. Než stačil a vykřiknout, někdo jí dal ruku přes pusu, paží ji objal kolem pasu a dotáhl ji do výtahu.

Do velmi starého výtahu, pro dvě osoby, se železnými skládacími dveřmi. Na schodech byla naprostá tma. Neviděla nic. Ale cítila, že se do už teď přeplněného výtahu vmáčkl někdo další.

Ruku měla pořád na puse. Železné dveře se zavřely a výtah začal stoupat. Olivia byla vyděšená. Nic nechápala. Těla, která se k ní tiskla, byla tvrdá. Domýšlela si, že to jsou muži. Cítila, jak se jí do nosu dere jejich syrový pot a kyselý dech. Nikdo se nemohl pohnout. Stáli ve tmě jako kus zabaleného masa.

Najednou se výtah zastavil, mezi dvěma patry.

Ticho… Olivii se sevřel žaludek.

„Teď dám tu ruku pryč. Jestli začneš křičet, zakroutím ti krkem.“

Ten chraplavý hlas přicházel zezadu. Olivia cítila dech na chloupcích na krku. Ruka před ústy jí několikrát otočila hlavou tam a zpátky. Pak pusu uvolnila. Olivia se zhluboka nadechla.

„Proč tě zajímá Jackie Berglundová?“

Teď přicházel hlas šikmo ze strany. Jasnější hlas, mužský hlas, asi decimetr od její levé tváře.

Jackie Berglundová.

Takže o tu se jedná.

V tu chvíli se dostavila opravdová hrůza.

Samozřejmě měla morální odvahu, jenže není žádná Lisbeth Salanderová. Ani zdaleka ne. Co mají v plánu? Neměla by křičet?

A nechat si zakroutit krkem?

„Jackie nemá ráda, když kolem ní někdo čmuchá,“ řekl jasnější hlas.

„Dobře.“

„Ty kolem ní nečmucháš?“

„Ne.“

„Fajn.“

Vtom jí znovu jeden z nich přitiskl drsnou ruku na ústa. Tvrdě se k ní namáčkla mužská těla. Měla co dělat, aby se mohla nadechnout nosem. Po tvářích se jí valily slzy. Obličej jí zaléval dech obou mužů. Dlouho. Najednou se výtah rozjel zase dolů, do tmy, až do přízemí. Železné dveře se otevřely a muži se vyhrnuli ven. Olivia dopadla pozadu na vnitřní stranu výtahu.

Viděla, že dvě mohutné postavy mizí na ulici. Vchod se za nimi zavřel.

Pomalu se svezla na podlahu výtahu a přitom se jí obracel žaludek. Kolena se jí třásla tak, že narážela do sebe. Bylo to nad její síly. Najednou začala křičet. Ječela a ječela, dokud se na schodech nerozsvítilo a neseběhl k ní jeden soused z prvního patra.

Pomohl jí po schodech nahoru. Olivia mu řekla, že jí na chodbě vyhrožovali dva muži. Neřekla proč a mnohokrát mu poděkovala.

Soused odešel ve chvíli, kdy se Olivia otočila ke dveřím do bytu – byly pootevřené. Oni byli i uvnitř?! Hajzlové! Olivia otevřela úplně a vešla do bytu, rychle, zamkla a klesla v předsíni na podlahu. Stále se třesoucíma rukama vytáhla mobil. Nejdřív chtěla podvědomě zavolat na policii. Ale co by řekla? Nepřišla na nic rozumného, a místo toho tedy vytočila Lennino číslo.

Naskočila hlasová schránka a Olivia zavěsila. Neměla by zavolat mámě? Nechala ruku s mobilem klesnout a zadívala se vzhůru.

Třas začal polevovat. Znovu se jí obrátil žaludek. Z podlahy v předsíni viděla do obýváku a najednou si všimla, že jedno okno je napůl otevřené. Když odcházela z domova, určitě to tak nebylo. Nebo ano? Zvedla se a náhle si vzpomněla na Elvise.

„Elvisi!“

Rychle prohledala nevelký byt. Po kocourovi ani stopy. Že by vylezl oknem? Bydlela v druhém patře a občas se stávalo, že se dostal na parapet. Jednou na jaře se mu podařilo vyskočit na sousední okenní římsu a dál na dvorek. Zavřela okno a seběhla dolů na dvůr. S baterkou.

Byl to dvorek mezi domy, se stromy a lavičkami, kde se mrštné kočce naskýtala spousta možností, jak se dostat na další dvory v sousedství.

„Elvisi!“

Nebylo po něm ani památky.

*

Bertil Magnuson ležel na gauči v ředitelské kanceláři, byl vzhůru a v ruce měl zapálený doutníček. Přijel sem po schůzce v restauraci U Divadla, neklidný a nervózní, zavolal Linn a k jeho ulehčení se na druhém konci zapnul záznamník. Rychle vysvětlil, že kolem třetí má internetové jednání se Sydney a asi přespí v kanceláři.

To se tu a tam stávalo. Kousek dál v chodbě byla pohodlná k tomu určená místnost. Bertil ale neměl v úmyslu ji využít.

Neměl vůbec v plánu spát. Chtěl být prostě o samotě. Před několika hodinami dospěl k rozhodnutí. Dopomohly mu k němu čtyři repliky z rozhovoru na hřbitově z předešlého večera.

„Jsi pořád s Linn?“

„Ano.“

„O tomhle ví?“

„Ne.“

Nebyla to nepřímá hrozba? Měl Nils v plánu kontaktovat Linn a přehrát jí kazetu? Byl by až tak prohnaný? AY to bylo jakkoli, neměl Bertil v úmyslu na sebe to riziko brát. A tak místo toho učinil rozhodnutí.

A teď potřeboval být sám.

Vtom zavolal Latte.

Během večera už volal několikrát. Bertil neměl sílu odpovídat.

Teď telefon vzal, aby to definitivně vyřídil.

„Kde jseš? Máme tu světovou pařbu!“ křičel Latte do mobilu.

V Kubbové lize se slavilo. Spolek osmnácti dospělých mužů s vazbami jeden na druhého. Rodokmenem, podnikatelskými impérii nebo internátními školami. Všichni s neotřesitelnou důvěrou v diskrétnost ostatních.

„Pronajali jsme si celý klub!“

„Hele, já nejsem ve…“

„A Jackie dodala několik fakt těch nejlepších! Žádnou nad čtyřiadvacet! S happy ending ve smlouvě. Musíš dorazit, Bibbe!“

„Nejsem ve formě, Latte.“

„Dostaneš se do ní tady! Přece sakra musíme oslavit podnik roku! Narazil jsem na skupinu trpaslic, které obsluhujou v baletních šatech, a Nippe přivezl letadlem pět kilo íránskýho kaviáru!

Jasně že musíš přijít!“

„Ne!“

„Co se děje?“

„Nic, prostě nemám náladu. Pozdravuj!“

Bertil přerušil hovor a vypnul mobil. Věděl, že se mu Latte pokusí dovolat znovu a pak to zkusí i Nippe a zbytek kamarádů.

Když už se rozhodli slavit, budou slavit. Na světě nebylo moc věcí, co by se jim mohlo postavit do cesty. Peníze nikdy nechyběly.

Ani bizarní nápady. Bertil už byl na několika oslavách na řadě nesmyslných míst. Asi před rokem měli party v obrovské stodole v östgötlandské rovině. Stodole plné nepochopitelně drahých luxusních aut a umělých trávníků, s vodopádem a mobilním barem, který se tam pohyboval po ocelových kolejích.

V každém autě seděla na místě řidiče polonahá mladá dáma, najatá od Jackie Berglundové, aby posloužila kamarádům, až budou mít náladu.

Náladu, kterou teď Bertil vůbec neměl.

Neměl v úmyslu jít slavit.

Za žádných okolností.

Ne dneska v noci.

Toho jara a časného léta příroda přímo explodovala. Bylo neobvykle teplo a slunečno. Kdyby se odjíždělo na letní byt mezi střemchami a šeříky, jako dřív, byla by to v roce 2011 krátká dovolená.

Vykvetly současně i brzy.

Pozitivní na tom bylo, že jezero Mälaren se zahřálo celkem rychle. Na většině míst se v něm lidé mohli koupat. Každopádně alespoň někteří. Ne tak Lena Holmstadová. Pořád byla toho názoru, že je ještě drobítek studené. Seděla na sluncem prohřátém útesu s malými bílými sluchátky v uších a místo toho si užívala audioknihu. Vedle sebe měla šálek kávy. Napila se a cítila se spokojeně. Byla pečlivou maminkou. Připravila piknik a vyjela si na kole se svými dvěma syny na jejich zamilované místo na ostrov Kärsön.

Měli se letos poprvé vykoupat.

Šneky dokonce upekla sama doma.

Teď bych měla košík vyfotit a fotku vyvěsit na Facebook, pomyslela si. Aby všichni přátelé viděli, jaká jsem skvělá máma.

Lena začala hledat mobil. Najednou k ní přiběhl její starší syn Daniel. Měl promodralé rty a crčela z něj voda. Chtěl si vzít potápěčské brýle a šnorchl. Lena si vyndala sluchátka z uší, ukázala na tašku a pokusila se upozornit na to, že by se syn možná měl trochu rozehřát, než se znovu vrhne do vody.

„Ale mně je teplo!“

„Vždyť cvakáš zubama, chlape!“

„Ach jo!“

„Kde je Simon?“

Lena se zadívala přes vodu. Kde je její nejmladší? Přece ho před několika vteřinami ještě viděla. Cítila, jak se v ní zvedá vlna paniky. Rychle. Nevidí Simonka. Zbrkle se zvedla a přitom převrhla šálek, takže si polila mobil kávou.

„Co to děláš?“

Daniel vzal její promočený telefon.

„Simon je přece tamhle,“ řekl.

Vtom ho uviděla. S pohupující se hlavičkou, která plavala v záchranné vestě, kousek vlevo. Pod útesy. Trochu moc daleko, pomyslela si Lena.

„Simone! Poplav zpátky! Je tam na tebe moc hluboko.“

„Vůbec ne,“ zavolal pětiletý chlapeček. „Podívej! Můžu se tu postavit!“

Simonek vstával opatrně, aby neztratil rovnováhu. Voda mu dosahovala k pupíku. Daniel přistoupil k Leně.

„On tam stačí? To je fakt divný.“

Divné to bylo. Lena věděla, že tam je docela velká hloubka.

Z útesů nad hladinou se tam někdy skákalo. Daniel to věděl taky.

„Doplavu tam k němu! Zůstaň tam ještě, Simone! Už jdu!“

Daniel se vrhl do vody s potápěčskými brýlemi a šnorchlem a začal plavat k mladšímu bratříčkovi. Lena pozorovala syny a cítila, že se jí pulz pomalu vrací k normálu. Co si myslela? Přece má Simon plovací vestu. A to to trvalo jen několik vteřin. Co když člověk s lety začne hysterčit ještě víc? Jakmile přivede na svět své první dítě, jsou tady.

Katastrofické úvahy.

Daniel už se skoro dostal k mladšímu bratrovi. Simonkovi byla trochu zima a pokoušel se zahřát tím, že se bouchal rukama do prsou.

„Simone! Na čem to stojíš?“ zavolal Daniel.

„Asi na nějakým kameni. Trochu klouže, ale je velkej. Máma se zlobí?“

„Ne.“

Daniel se dostal až k bratrovi.

„Jenom dostala strach,“ řekl. „Jen se podívám, pak poplavem zpátky.“

Daniel se potopil s brýlemi na očích a začal dýchat šnorchlem.

Šnorchlování miloval. Dokonce i kdyžto tu nebylo tak boží jako v Thajsku. V téhle dost kalné vodě rozeznával bratříčkova chodidla, kterými stál na… co to jen je? Daniel připlaval blíž, aby viděl líp. Čím blíž se dostával, tím viděl jasněji. Když se přiblížil úplně, uviděl to.

Lena stála na pláži. Přemýšlela o tom, jestli se nevrátí k audioknize.

Najednou zahlédla, jak se z vody vynořila Danielova hlava a dala se do křiku.

„Mami! Je tu nějaký auto! Stojí na střeše auta! A v něm je nějakej chlap!“

*

Bylo skoro jedenáct. Spala jako zmlácená přes osm hodin. Natažená na posteli, oblečená. Nesnášela, když se budila oblečená.

Svlékla se a byla už na cestě do sprchy, když jí to došlo.

„Elvisi?!“

Elvis v bytě nebyl. Vyhlédla na dvorek.

Po kocourovi ani vidu ani slechu.

Sprchovala se a nechávala vlažnou vodu smývat část nočních zážitků. Část se smyla, část zůstala. Z karavanu i z výtahu. Měli ti hajzlové z výtahu něco do činění s Elvisem? Otevřeli okno jen proto, aby se kocour mohl vypařit? Co má teď dělat?

Zavolala na policii a ohlásila, že se jí ztratila kočka. Měla čip, ale byla bez obojku. Policista na druhé straně měl dostatečné pochopení a slíbil, že se hned ozvou, jakmile se něco dozvědí.

„Díky.“

O těch hajzlech z výtahu se nezmínila. Nevěděla přesně, jak by to vysvětlila, aniž by musela vysvětlovat, co právě dělá. Špehuje elegantní majitelku obchodu na Östermalmu. V souvislosti se studentskou prací o nevyřešené vraždě, která se odehrála na Nordkosteru v roce 1987.

Která nebyla úplně křišťálově jasná.

Naproti tomu měla v úmyslu zajet za Stiltonem, aby se podívala, jak mu je. Měla pocit, že to je mnohem horší, než dával předchozího večera najevo. Navíc by mu možná mohla vyprávět o výtahu. On alespoň věděl, co je zač Jackie Berglundová.

Olivia do sebe cestou k autu nacpala sendvič s kaviárem. Díky slunci měla trochu lepší náladu. Stáhla střechu, zapadla do sedadla, nasadila si sluchátka, nastartovala a vyjela na cestu.

K Bezejmennému lesu.

Ten výjimečný pocit, když jela v autě se staženou střechou na slunci a ve větru, jí dělal dobře. Jízda a vítr odfoukly pryč část jejích nočních nepříjemností. Pomalu se vracela do rovnováhy.

Neměla by s sebou něco koupit? Nezdálo se, že by to byl ten úplně nejvybavenější karavan. Zastavila u samoobsluhy Seven Eleven, aby přivezla trochu sendvičů a sladkého pečiva. Když vystoupila z auta a procházela kolem kapoty, ucítila podivný zápach.

Z motoru. Zápach, který nepoznávala. Snad se tam teď něco nespálilo, nějaký řemen, ne dneska, ne po takové noci, absolutně nepotřebuju žádnej průser, pomyslela si a otevřela kapotu.

O pět vteřin později se pozvracela. Přímo na ulici.

Zbytky jejího milovaného Elvise byly připečené ke straně motoru.

Teplo, které se vytvořilo během cesty ze Söderu do Solny, proměnilo kocoura v kus doutnajícího černého masa.

*

Jeřáb pracoval na plné obrátky, aby zpod útesů na Kärsönu vytáhl šedé auto. Otevřenými dveřmi na straně řidiče se valila ven voda. Mrtvolu už transportovali na břeh potápěči a vložili ji do modrého pytle na nosítkách. Celé okolí bylo uzavřeno. Technici právě zajišťovali stopy pneumatik na svahu nad útesy.

A řadu dalších věcí.

Ženu, která zvedla jednu z plastových pásek a přiblížila se k nosítkům, přivolali před hodinou. Zavolala jí sama krajská policejní ředitelka. Několik dalších vyšetřování vražd v kombinaci s dovolenými způsobilo, že se jim dnes nedostávalo vyšetřovatelů, takže požádali Mette Olsäterovou ze Švédské kriminální policie. Navíc ji Carin Götbladová už dávno uznávala.

Měla pocit, že se případ dostane do správných rukou. Seznam Mettiných zásluh byl dlouhý a bezchybný. Tohle bylo její asi padesáté vyšetřování vraždy.

Že to byla vražda nebo zabití, bylo jasné téměř okamžitě.

Existovala možnost, že muž v autě sám sjel ze svahu a přes útesy, aby se utopil. Dokud ho neumístili na nosítka a patolog nekonstatoval, že má v týle poměrně ošklivou ránu. Dost ošklivou na to, aby se u něj dalo vyloučit řízení. Taky se našly stopy krve na žulových útesech kousek od svahu.

Možná od muže z auta.

Mette konstatovala, že nějaký člověk nebo nějací lidé museli auto na místo přivézt. Možná byl muž mrtvý už tehdy, nebo zemřel tam. O tom rozhodne krev na útesu a soudní patolog.

Potom někdo umístil (nebo umístili) muže za volant a pak se nějaký člověk nebo nějací lidé postarali o to, aby auto sjelo ze svahu a přistálo tam, kde nakonec přistálo.

Zatím to bylo celkem jasné.

Hypoteticky.

Ale nejasná byla mužova totožnost. Neměl u sebe žádné osobní věci. Mette poprosila patologa, aby ještě stáhl zip a ukázal jí mužův obličej. Prostudovala si ho. Chvíli jí to trvalo, listovala při tom svou fotografickou pamětí. Ta tvář jí něco říkala. Nic konkrétního, žádné jméno, jen vágní pocit z minula.

*

„Myslíte si, že byl naživu, když jsem nastartovala?“

„To není možné říct…“

Policistka před Olivií se k ní natáhla s dalším kapesníčkem.

Olivia se z prvotního šoku vzpamatovávala jen velmi pomalu.

Teď plakala spíš proto, že nemohla zastavit. Policii zavolal majitel obchodu Seven Eleven, který viděl, co se stalo. S pomocí mladíka z obchodu vyndali zbytky Elvise a umístili je do plastového sáčku. Olivii posadili do policejního auta a odvezli na stanici.

Tam se jí postupně podařilo rozpovídat. O chlapech, kteří jí vyhrožovali ve výtahu. O otevřených dveřích do bytu, zmizelém kocourovi a o souvislostech. Pak měla podat popis mužů.

Ten nebyl nijak zvlášť detailní. Sotva je v té tmě viděla. O moc víc se teď z policejního hlediska dělat nedalo.

„Kde mám auto?“ zeptala se.

„Je tady, na dvoře, zavezli jsme ho sem. Ale nejlepší by asi bylo, kdybyste…“

„Mohli byste mi ho zavézt domů?“

Vyhověli jí. Možná u vědomí toho, že Olivia je budoucí kolegyně.

Sama domů jet nechtěla.

Nechtěla si sednout do svého auta.

*

Mette Olsäterová stála s prosektorem v Ústavu soudního lékařství.

Před nimi ležela nahá mrtvola. Asi před hodinou se Mettina paměť zorientovala v minulosti a vytiskla ten pravý obrázek.

Fotografii muže, který zmizel už opravdu dávno a kterého sama dostala za úkol vypátrat Nilse Wendta.

Musí to být on, pomyslela si. O řadu let starší, tady na nosítkách.

Utopený a s rozbitou týlní kostí. Ale jinak s fyziognomií, která u Mette vylučovala veškeré pochybnosti.

Tohle bude zajímavé, pomyslela si a dál si prohlížela nahou mrtvolu.

„Má docela dost vnějších poznávacích znamení, která vám můžou pomoct s identifikací.“

Prosektor se podíval na Mette.

„Starou zlatou plombu v horní čelisti, jizvu po slepém střevě, jizvu u obočí a pak tohle.“

Prosektor ukázal na velké hranaté mateřské znamínko na vnější straně jeho levého stehna. Mette se sklonila nad tělo, ke stehnu, znamínku. Měla pocit, že ho poznává. Odkud, to nedokázala ihned určit.

„Kdy zemřel?“

„Předběžně?“

„Ano.“

„V posledních čtyřiadvaceti hodinách.“

„A ta rána v týle, mohl si ji přivodit, když se udeřil o ten útes?“

„Je to možné. Vrátím se k tomu.“

Mette Olsäterová narychlo svolala menší skupinu. Dala dohromady pár zkušených policistů s několika mladšími talenty, kteří se nestihli vydat na dovolenou. Skupinka se sešla v jedné ústřední vyšetřovací místnosti v Polhemsgatan.

A dala se do práce.

Metodicky.

V terénu měli lidi, kteří v okolí Kärsönu pátrali po svědcích.

Další hledali příbuzné Nilse Wendta. Našli sestru, která žila v Ženevě.

O svém bratrovi neslyšela od doby, kdy v osmdesátých letech zmizel, ale potvrdila popis, který jí mohli dát. Jizva u obočí byla památka z dětství. Strčila bratra a on se poranil o knihovničku.

To bylo zatím všechno. Teď šlo o to, získat všechny informace co možná nejrychleji. Alespoň z technického oddělení.

Naplno pracovali na šedém autě.

Mette ty mladší ve vyšetřovací skupině, Lisu Hedqvistovou a Bosseho Thyréna, krátce seznámila s Wendtovým zmizením z roku 1984. Událo se hned po tom, co našli švédského novináře Jana Nyströma mrtvého v autě. Taky potopeném do jezera, nedaleko Kinshasy v tehdejším Zairu.

„Trochu zajímavé,“ řekla Mette.

„Že se ty procedury navzájem podobají?“ zeptala se Lisa.

„Ano. Přestože se událost v Zairu označovala v tamním tisku jako nehoda, měli jsme silné podezření, že se jednalo o vraždu.

Ve stejné době zmizel z Kinshasy Wendt a spekulovalo se, zda nebyl do událostí zapletený.“

„S tím novinářem?“

„Ano. Právě psal článek o Wendtově podniku MWM. Ale nikdy to nebylo vyjasněno.“

Lise Hedqvistové zazvonil mobil. Přijala hovor, něco si poznamenala a zavěsila.

„Potápěči našli ve vodě mobil, přibližně na místě, kde stálo auto,“ řekla. „Možná vypadl otevřenými dveřmi u řidiče.“

„Funguje?“ zeptala se Mette.

„Ještě ne, je na cestě do technického.“

„Dobře.“

Mette se otočila k Bossemu Thyrénovi.

„Možná by ses mohl pokusit kontaktovat ženu, se kterou dřív Wendt žil, bydleli spolu předtím, než zmizel.“

„V osmdesátých letech?“

„Ano. Myslím, že se jmenovala Hanssonová, podívám se na to.“

Bosse Thyrén přikývl a odešel z místnosti. Jeden ze starších kolegů se přiblížil k Mette.

„Bleskově jsme zkontrolovali stockholmské hotely, žádný Nils Wendt nikde zapsaný není.“

„Dobře. Zkontaktujte společnosti, které vydávají kreditní karty, jestli něco nemají. A aerolinky.“

Skupina se rozešla. Všichni měli své úkoly. Mette osaměla.

Začala uvažovat o motivu.

*

Olivia se snažila ze všech sil se nezhroutit.

Nejdřív umyla kočičí misky a uložila je do skříňky v kuchyni.

Pak vynesla kočičí písek. Potom posbírala všechny ústřižky a míčky, se kterými si Elvis hrával. V té chvíli téměř propukla v pláč.

Všechno dala do plastového pytlíku a nevěděla, jestli ho má vyhodit. Ještě ne, myslela si, ještě ne. Postavila sáček na parapet a dívala se ven. Dlouho, bez hnutí.

Cítila, jak jí v prsou roste úzkost, jak jí pálí v břiše, jak se jí těžko dýchá. Tlak s každou další otázkou narůstal. Byl naživu, když jsem otočila klíčkem zapalování? Rozdrtila jsem ho? Zabila jsem Elvise? Otázky, které ji budou mučit ještě dlouho.

To věděla jistě.

Hluboko uvnitř taky věděla, čí to celé byla chyba. Ona za to nemůže. Ona Elvise pod kapotu nedala. Byli to ti hajzlové, které poslala Jackie Berglundová.

Tu ženskou nenávidí!!

Trochu to pomohlo. Namířit svou nenávist a své zoufalství proti konkrétní osobě. Té staré našminkované děvce!

Odešla od okna, obtočila kolem sebe deku, do ruky si vzala hrnek teplého čaje, došla do ložnice a klesla na rám postele. Na přehozu měla rozložené všechny Elvisovy fotografie, které našla.

Nebylo jich málo. Posouvala je po posteli jednu za druhou a cítila, že šok začíná maličko polevovat. Vtom ji to napadlo.

Nevybíravě.

Koho zabijou příště?

Pokud v tom bude pokračovat.

Ji?

Bylo načase to pustit k vodě.

Teď toho je tak akorát. Teď se napřípad z pláže vykašle. Existují jisté hranice a ty hranice stojí a padají s Elvisem.

Olivia se na posteli napřímila a odložila hrnek. Bude dobře, kdyžto bude mít za sebou. Ten extrémně trapný rozhovor, který musí vyřídit. Nejlepší bude, když zavolám předtím, než se sesypu.

Telefonát s mámou.

„Cože?“

„Ano, já vím, je to strašně trapný,“ řekla Olivia.

„Ale jak můžeš nechávat otevřené okno, když jsi doma sama?“

„Nevím, prostě jsem ho tak zapomněla, Elvis se dostal ven už i předtím a…“

„Ale to byl dole na dvorku, ne?“

„Ano.“

„A tam ses dívala? Pořádně?“

„Jo.“

„Nahlásila jsi to na policii?“

„Ano.“

„Fajn. Je to vážně hrůza, drahoušku, ale on se určitě brzy vrátí!

Kočky můžou být pryč několik dní!“

Olivia se rozplakala vteřinu po tom, co ukončila hovor. Už to nedokázala zadržovat. Podařilo se jí mámu nakrmit jedinou inteligentní verzí, na kterou přišla. Že se Elvis ztratil. Vyprávět, co se stalo ve skutečnosti, jí připadalo nepřekonatelné a vedlo by to k tisícovce dodatečných otázek, soustředěných do jedné jediné.

„Rozdrtila jsi ho?“

Tu otázku nikdy nechtěla dostat. Ne od mámy. To by nikdy nezvládla.

Takže sáhla po pořádné milosrdné lži, se kterou budou obě muset žít. Elvis se ztratil a ona se bude rmoutit nad tím, že je pryč.

Byla to jistá forma rodinného tajemství.

Stočila se do klubíčka mezi všemi kočičími fotkami na posteli a slzy jí vyplavovaly z duše smutek.

„POHŘEŠOVANÝ PRŮMYSLNÍK ZAVRAŽDĚN.“

Zpráva o vraždě Nilse Wendta způsobila v médiích jistý rozruch. V době svého zmizení byl partnerem Bertila Magnusona v jejich společném podniku Magnuson Wendt Mining. Tehdy se spekulovalo, zda za zmizením nestojí nějaký konflikt mezi hlavními vlastníky. Dokonce i o tom, jestli se do Wendtova zmizení nenamočil sám Magnuson. Ale nic se nepotvrdilo.

Tehdy.

Možná k tomu dojde teď.

Dnes se samozřejmě vynořily nové spekulace. Zda nemůže být vražda spojená s dnešním MWM. A kde Nils Wendt strávil celá ta léta. Zmizel přece už v roce 1984.

A najednou ho našli zavražděného.

Ve Stockholmu.

*

Bertil Magnuson seděl zabořený v ratanovém křesle v jednom z relaxačních oddělení lázní Sturebadet. Právě strávil dvacet minut v parní sauně a cítil se vláčně a hezky. Na skleněném stolku vedle něj ležela hromádka novin. Všechny s větším nebo menším prostorem vyhrazeným pro vraždu Nilse Wendta. Bertil pozorně pročetl každičký článek, aby zjistil, jestli se v nějakých novinách nenachází byť nepatrná informace o tom, kde Wendt žil, dokud se nevynořil jako mrtvý ve Stockholmu. Ale nenašel nic. Ani spekulace. Wendtovy aktivity mezi rokem 1984 a současností byly nadále neznámé. Nikdo nevěděl, kde bydlel.

Bertil přejel rukama po froté županu. Vedle sebe měl ojíněnou sklenici studené minerálky a hloubal nad svou situací. Právě se zbavil akutního třídenního problému a místo toho se musel potýkat s problémem prvního července. O něco vzdálenějším. Ale přece. Čas letí, když je kohoutek natažený.

Najednou vešel Erik Grandén, i on oblečený v bílém županu.

„Ahoj, Bertile. Doslechl jsem se, že budeš tady.“

„Jdeš do sauny?“

Grandén se rozhlédl a konstatoval, že jsou sami. Přesto svůj dobře modulovaný hlas ztišil.

„Četl jsem o Nilsovi.“

„Ano.“

„Zavraždili ho?“

„Zřejmě.“

Grandén klesl do ratanového křesla vedle Bertila. I vsedě byl asi o hlavu vyšší. Shlédl k Bertilovi.

„Ale není to velmi, jak bych řekl, nepříjemné?“

„Pro koho?“

„Pro koho? Jak to myslíš?“

„Ty jsi ho asi sotva postrádal.“

„Ne. Ale přece jsme byli staří přátelé, jednu dobu, jeden za všechny.“

„To už je dávno, Eriku.“

„Určitě, ale stejně, tebe to neznepokojuje?“

„Znepokojuje.“

Ale ne tak, jak ty si myslíš, napadlo Bertila.

„A proč se najednou objevil tady? Ve Stockholmu?“ zeptal se Grandén.

„Nemám ponětí.“

„Nemohlo by to mít něco společného s námi? S podnikem?“

„Proč by mělo?“

„To nevím, ale v mojí současné situaci by bylo krajně nevhodné, kdyby se začalo hrabat v minulosti.“

„Kvůli tvojí účasti ve vedení?“

„Kvůli mojí vazbě na MWM. I když je naprosto bezúhonná, špína se velmi ráda šíří.“

„Nemyslím si, že by tě to mělo pošpinit, Eriku.“

„Dobře.“

Grandén vstal, sundal si župan a odhalil štíhlé tělo, které svou bělostí nezaostávalo daleko za županem. Na spodní části zad měl malinkaté modrožluté tetování.

„Co to je?“ zeptal se Bertil.

„Andulka. Jussi. Uletěla, když mi bylo sedm. Zajdu si teď do páry.“

„Jak je libo.“

Grandén se odebral směrem k sauně. Kdyže za ním zavřely dveře, zazvonil Bertilovi mobil.

Byla to Mette Olsäterová.

*

Stilton tomu vzdoroval. Docela dlouho. Ale po další noci pulzujících vnitřních bolestí to vzdal a sám se dopravil do Pelarbackenu, zdravotnického zařízení, které zřídila diakonie Ersta a které se zaměřovalo na bezdomovce.

Tam konstatovali to i ono. Nic z toho ovšem nebylo tak vážné povahy, že by byla třeba hospitalizace. Neměli tam příliš chuť zaplňovat lůžka, pokud to nebylo absolutně nezbytné. Vnitřní orgány to přežily. Vnější zranění ošetřili. Ne bez určitého překvapení pro mladého doktora, který dlouhým nástrojem dloubal v té zvláštní žlutohnědé břečce, kterou byla natřená většina ran.

„Co to je?“

„Pryskyřice na rány.“

„Pryskyřice?“

„Jo.“

„Vážně? Pozoruhodné.“

„Co jako?“

„Nic, jen že se s tím pozoruhodně rychle léčí okraje ran.“

„Jo?“

Co si myslel? Že léčiva mají v malíku jenom doktoři?

„Dá se to někde koupit?“

„Ne.“

Stilton dostal na hlavu nový, čistý obvaz. Z budovy odešel s receptem, který neměl v úmyslu si vyzvednout. Na ulici se mu vrátily před oči staré obrázky. Obrázky zakrvácených vybuzených malých kluků, co se perou v klecích. Otřesné obrázky. Zapudil je a vzpomněl si na Norka. Ten mrňavý všeuměl mu vlastně zachránil život. Víceméně. Kdyby zůstal ležet na zemi venku v ?rstě po zbytek noci, podělalo by se to pořádně. Norek ho dostal domů, namazal a přikryl dekou.

Snad ho odvezla domů, pomyslel si Stilton.

„Odvezla jste ho domů?“

„Koho?“

„Norka? Tuhle v noci?“

Olivia zavolala, když Stilton stál v centru městské misie v Fleminggatan.

Pokoušel se najít trochu nového oblečení. To staré bylo dost od krve.

„Ne,“ řekla.

„Proč ne?“

„Jak se vám vede?“

„Proč jste ho nesvezla?“

„Chtěl jít pěšky.“

Kecy, myslel si Stilton. Pravděpodobně si nesedli už půl metru přede dveřmi. Věděl, jaký Norek dokáže být, a to málo, co věděl o Rönningové, mu říkalo, že to není její šálek čaje.

„Co jste chtěla?“ zeptal se. „Myslel jsem, že jsme spolu skončili.“

„Pamatujete si, jak jsem vám v karavanu vyprávěla, že jsem byla na Nordkosteru, a o tom muži, co se tam ukázal, nejdřív nahoře na pláži a pak u mě v chatce?“

„Jo. A co?“

Olivia mu vyložila, co teprve před deseti minutami viděla na jednom zpravodajském webu. Co ji opravdu rozrušilo. Když domluvila, Stilton řekl: „To musíte říct tomu, kdo má na starost vyšetřování vraždy.“

*

Osoba, která měla na starost vyšetřování vraždy, seděla naproti dřívějšímu partnerovi zavražděného Nilse Wendta, Bertilu Magnusonovi, ve vestibulu v ulici Sveavägen, ve druhém patře.

Magnuson jí dal deset minut. Potom musí letět na jednání, tvrdil.

Mette Olsäterová šla rovnou k věci.

„Byl jste v poslední době s Wendtem v nějakém kontaktu?“

„Ne. Měl bych být?“

„On zjevně pobýval ve Stockholmu a máte společnou minulost.

Magnuson Wendt Mining.“

„Nebyli jsme v kontaktu. Mimořádně mě to šokovalo, jak asi chápete, všechny ty roky si člověk říkal, že se musel… ano…“

„Musel se co?“

„Kolovaly všemožné domněnky, že si vzal život nebo ho něco potkalo, že ho někdo přepadl a zabil, nebo prostě zmizel.“

„Ano.“

„Víte, proč se najednou objevil?“

„Ne. Vy ano?“

„Ne.“

Mette si muže před sebou měřila pohledem. Vykoukla sekretářka a nepatrně na Magnusona mávla. On se omluvil a vysvětlil, že když bude mít čas, pomůže, jak jen bude moct.

„Přece jen jsme měli, jak jste řekla, společnou minulost.“

*

Kdo vede vyšetřování vraždy Nilse Wendta, se Olivia dozvěděla přes informační službu policejní budovy. Když chtěla kontaktovat Mette Olsäterovou, narazila. Telefonní číslo na ni nebylo k dispozici. Naproti tomu mohla kontaktovat zavedenou ohlašovací službu.

Olivii nějaká ohlašovací služba nezajímala. Znovu zavolala Stiltonovi.

„Člověka, který vede vyšetřování, nejde zastihnout.“

„Kdo to je?“

„Mette Olsäterová.“

„Aha.“

„Co mám teda dělat?“

Stilton o tom několik vteřin přemýšlel. Věděl, že to, co Olivia má na srdci, se Mette Olsäterová musí dozvědět. Co možná nejrychleji.

„Kde jste teď?“ zeptal se.

„Doma.“

„Vyzvedněte mě u Kammakargatan číslo 46 za dvě hodiny.“

„Nemám auto.“

„Jak to?“

„Je… něco je s motorem.“

„Fajn, sejdeme se teda na autobusovým nádraží Slussen, směr Värmdö.“

Než vystoupili z autobusu číslo 448 a začali procházet čtvrtí s krásnými starými vilami, stačilo se zešeřit. Zastávka se jmenovala Fösabacken. Tahle část města byla Olivii naprosto cizí.

„Tudy.“

Stilton pokývnul svou zafačovanou hlavou. Vydali se zelenající se cestičkou, která vedla dolů k Stockholmskému zálivu. U jednoho živého plotu z ptačího zobu Stilton najednou zastavil.

„Tady je to.“

Ukázal přes ulici na staré, velké žlutozelené panské sídlo. Olivia se na dům nevěřícně podívala.

„Ona bydlí tady?!“

„Jo, pokud vím, tak jo.“

Olivii to lehce udivilo. Stala se obětí své stereotypní představy o tom, jak a kde by měly bydlet vysoce postavené kriminální komisařky. Kdekoli, kromě něčeho takového. Staré panské sídlo.

Stilton se na ni zadíval.

„Tak vy tam nejdete?“

„Vy nepůjdete se mnou?“

„Ne.“

Stilton nepůjde. Ne až tam. Olivia se o to musí postarat sama.

„Počkám tady.“

Neměl v úmyslu jí vysvětlovat proč.

Olivia udělala několik kroků k velké dřevěné brance a vešla dovnitř. Stále ještě lehce udivená minula všemožné zvláštní malé konstrukce na velkém pozemku. Jakési rozbujelé domky na hraní s visícími lany, hrubými sítěmi a dřevěnými můstky. A tu a tam všechny možné druhy barevných lamp. Nějaký zrušený cirkus?

napadlo ji. U jedné velké houpačky o kousek dál si hrálo pár polonahých dětí. Žádné z nich nijak na Oliviin příchod nereagovalo.

S určitými pochybnostmi vystoupala po starých vějířovitých dřevěných schodech a zazvonila.

Chvíli to trvalo. Byl to velký dům. Nakonec otevřela Mette Olsäterová. Už od časného rána byla na nohou, všechny síly vložila do vyšetřování Wendta a své lidi rozdělila na skupiny, aby mohli operovat čtyřiadvacet hodin denně. Zítra měla mít noční službu. Teď vykoukla dveřmi ven a tvářila se opravdu konsternovaně. Několik vteřin, než si to poskládala v hlavě. Ta mladá dívka, která se ptala po Tomovi. Olivia Rönningová? Ano, a co tu chce teď? Znovu se ptát po Tomovi?

„Dobrý večer?“ nadnesla.

„Dobrý večer, v policejní budově mi nechtěli dát vaše číslo, tak jsem se obrátila na Toma Stiltona a on mě vzal sem a…“

„Je Tom tady?“

„Ano, on…“

Kdyže Olivia mimoděk otočila k ulici, Mette sledovala její pohled. Viděla, jak se na ulici o kousek dál mihla nějaká postava.

Víc nebylo třeba.

„Pojďte dál!“

Několika rychlými kroky se dostala před Olivii. Na to, jak byla robustní, se pohybovala překvapivě rychle přes pozemek a ven brankou. Dohnala ho, ani se nestačil dostat o moc metrů dál.

Postavila se před něj. Beze slova. Stilton se podíval stranou. Měl už s tím jisté zkušenosti. Mette se nehýbala z místa, stejně jako to mívala ve zvyku Vera. Po další chvíli vzala Stiltona pod paží, otočila ho na druhou stranu a vydala se s ním zpátky k brance.

Šli jako starý pár. Vysoký obvázaný pán v příšerném stavu a mírně řečeno objemná žena s několika kapkami potu na horním rtu. Prošli brankou. Tam se Stilton zastavil.

„Kdo všechno tu je?“

„Jimi hraje s mladými na počítači, jsou v patře, Jolene spí.

M?rten je v kuchyni.“

Olivia poslechla Mettinu výzvu a vešla dovnitř. Do haly, nebo jak by se to dalo nazvat. Do víceméně přecpaného prostoru, kde musela překračovat to i ono, aby se dostala do místnosti, kde se svítilo. Co to bylo za pokoj, na to se Olivii těžko nacházela slova.

Byl velký. Přece jen navštívila panské sídlo. S krásným dřevěným obložením stěn, bílými štukaturami na stropě a tu a tam umístěnými pozoruhodnými předměty.

Pro ty, kteří je přivezli během nesčetných cest po světě, tak pozoruhodné nebyly. Filipínské svatební koruny s malými opeřenými opičími lebkami. Masajské hole. Křiklavě barevné tkaniny z ghetta v Kapském Městě. Velké trubky, které zněly jako hlasy duchů, když je člověk otočil. Předměty, které si někdo z nich oblíbil a byl toho názoru, že pro ně v tom velkém domě bude místo.

Kde, to nehrálo tak velkou roli. Tady, například, v téhle místnosti.

Olivia se nevěřícně rozhlížela kolem.

Takhle lidé bydlí? pomyslela si. Dá se takhle bydlet? Od upjatě střízlivého řadového domku rodičů v Rotebro byl tenhle dům vzdálený několik světelných let, přinejmenším.

Opatrně procházela pokojema zevnitř slyšela slabý hluk. Vydala se za ním, přes několik dalších exoticky vybavených místností, které jen zesilovaly Oliviin pocit toho, že… no, nevěděla přesně čeho. Ale v těch pokojích bylo něco, co ji pohlcovalo. Co spojovalo její fascinaci s něčím jiným, co nedokázala přesně popsat.

Vešla do kuchyně.

Obrovské kuchyně, podle jejích střídmých standardů. Plné intenzivních vůní, které se nesly vzduchem a vnikaly jí do nosních dírek. Před velkým moderním plynovým sporákem stál mohutný muž s rozcuchanými šedými vlasy a v kostkované zástěře.

Bylo mu sedmašedesát a právě se otočil.

„Zdravím. Kterápak vy jste?“

„Olivia Rönningová. Mette mě poslala dovnitř, teď je…“

„Vítám vás! Jmenuju se M?rten. Zrovna budeme jíst, nemáte hlad?“

Mette za Stiltonem zavřela vchodové dveře a šla před ním dovnitř.

Stilton se na vteřinu zastavil v hale. Na stěně viselo velké zrcadlo ve zlatém rámu. Náhodou se do něj podíval a škubl sebou. Svůj obličej neviděl přes čtyři roky. Nikdy se nedíval do výloh, na záchodech se zrcadlům tvrdohlavě vyhýbal. Nechtěl se vidět. Teď se tomu nevyhýbal. Sledoval obličej v zrcadle. Nebyl jeho.

„Tome.“

Mette stála o kousek dál a dívala se na něj.

„Nepůjdeme dál?“

*

„Nevoní to lahodně?“

M?rten ukázal naběračkou k velkému hrnci na sporáku. Olivia stála vedle něj.

„Ano. Co je to?“

„No, víte, měla to být polévka, ale nejsem si jistý, budeme to muset ochutnat.“

Vtom vešli Mette a Stilton. M?rtenovi to trvalo několik vteřin, jak si Stilton povšiml, ale pak se usmál. M?rten.

„Ahoj, Tome.“

Stilton kývl hlavou.

„Dáš si něco k jídlu?“

„Ne.“

Mette se snažila tuhle extrémně ožehavou situaci zvládnout, jak jen mohla. Věděla, že ve chvíli, kdy vznikne příliš velké napětí, může Tom odejít z domu, a tak se rychle otočila k Olivii.

„Nechtěla jste tu něco vyřídit?“

„Ano.“

„To je Olivia Rönningová,“ řekl M?rten.

„Já vím, už jsme se viděly.“

Mette se obrátila k Olivii.

„Arnova dcera, že?“

Olivia přikývla.

„Týká se to jeho?“

„Ne, týká se to toho Nilse Wendta, kterého včera našli zavražděného.

Setkala jsem se s ním.“

Mette sebou trhla.

„Kde to bylo? Kdy to bylo?“

„Na Nordkosteru, minulý týden.“

Olivia rychle popsala své nordkosterské setkání. Muže poznala na portrétu Nilse Wendta, který dnes otiskly jedny noviny.

Samozřejmě šlo o velmi starou fotografii, ale podoba stačila k tomu, aby si Olivia byla svou věcí zcela jistá.

„Musel to být on. Říkal, že se jmenuje Dan Nilsson,“ dodala.

„Byl to on.“

Mette si byla naprosto jistá, z jednoho velmi konkrétního důvodu.

„Použil stejné jméno, když si tady pronajímal auto.“

„Vážně? Ale co dělal tam? Na Nordkosteru? Nahoře v Hasslevikarna?“

„To nevím, ostrov znal, měl tam před spoustou let, než zmizel, letní byt.“

„A zmizel kdy?“

„V půlce osmdesátých let,“ odpověděla Mette.

„Tak to byl určitě on, o kom mluvila?“

„Kdo?“

„Jedna paní, od které jsem si pronajala chatku, Betty Nordemanová, mluvila o někom, kdo zmizel a možná ho zavraždili a znal toho, o kom se dneska psalo v novinách, Magnusona?“

„Bertila Magnusona. Byli to obchodní partneři a oba měli na ostrově letní sídlo.“

Z pohledu z vnějšku se Mette plně soustředila na Olivii Rönningovou a její informace, ale koutkem oka kontrolovala Toma. Jeho obličej, jeho oči, řeč jeho těla. Zatím stále seděl. Řekla Jimimu a vnoučatům, aby nechodili dolů, a doufala, že M?rten aktivuje svůj šestý smysl a neumane si, že zatáhne Toma do rozhovoru.

„Ale co ty, Tome, jak ses dal dohromady tady s Olivií?“

Řekl M?rten. Zčistajasna. Jeho instinkt jako by dočista zamrzl.

Kolem stolu se rozhostilo naprosté ticho. Mette se teď pohledem Tomovi vyhýbala, aby na něj ještě víc netlačila.

„Viděli jsme se u odpadků v jednom domě,“ řekla Olivia.

Hlas měla vyrovnaný a upřímný. Každý se musel rozhodnout, zda odpověď měla být vtipné oznámení nebo intuitivní způsob, jak zachránit Stiltona. Nebo prostě a jasně faktická informace.

Tak si to vykládal M?rten.

„U odpadků? Co jste tam dělali?“

„Poprosil jsem ji, aby tam zašla.“

Stilton se při tom, kdyžto říkal, díval M?rtenovi přímo do očí.

„Krucinál. Ty bydlíš u odpadků?“

„Ne, v karavanu. Jak se má Kerouac?“

Mette najednou spadl obrovský kámen ze srdce.

„Nic moc, myslím, že má artritidu.“

„Jak to?“

„Těžko se mu hýbá nohama.“

Olivia se dívala ze Stiltona na M?rtena.

„Kdo je Kerouac?“

„Je to můj kámoš,“ řekl M?rten.

„Je to pavouk.“

Stilton se při svých slovech pousmál a současně se pohledem setkal s Mette. To, co mezi nimi během těch několika nekonečných vteřin proběhlo, u Mette smetlo roky pochybností.

S Tomem se znovu dá mluvit.

„Ale chtěla jsem říct ještě něco.“

Olivia se otočila k Mette a M?rten se přitom zvedl a začal rozdávat legračně tvarované talíře.

„A co?“

„Měl s sebou na pláži cestovní tašku, takovou tu na kolečkách, kterou za sebou člověk táhne, a měl ji s sebou i u chatky. Pak, když jsem se probudila a vykoukla ven, ležela pořád tam, pod schody, a když jsem ji otevřela, byla úplně prázdná.“

Mette si vyndala poznámkový bloček a naškrábala do něj několik slov. Dvě z nich byla: „Tom taška?“

„Myslíte si, že tenhle Wendt mohl být zapletený do vraždy na pláži, do vraždy té ženy? V roce 1987?“ zeptala se Olivia.

„To sotva, zmizel tři roky předtím, než se vražda odehrála.“

Mette bloček odstrčila od sebe.

„Ale přece se mohl vrátit na ostrov, aniž by to někdo věděl, a pak znovu zmizet. Nebo ne?“

Mette i Stilton se pousmáli. Jeden v duchu a ten druhý trochu zřetelněji. To byla Mette.

„Jestli jste nepojedla přespříliš vtipné kaše.“

Teď se pousmála taky Olivia a podívala se do talíře na to, co M?rten odhadoval na polévku. Vypadalo to dobře. Všichni se do toho pustili, i když Stilt on si vzal jen jednu naběračku, zatímco ostatní si jich dali pět. Pořád ho po napadení bolelo břicho. Mette se ještě neodvážila zeptat na obvaz kolem hlavy.

Jedli.

V polévce bylo jak maso, tak zelenina a silné koření, a tak se napili trochu červeného vína, zatímco Mette vyprávěla o Wendtově předchozím životě. Jak s Bertilem Magnusonem založili tehdejší Magnuson Wendt Mining a brzy slavili mezinárodní úspěchy.

„A to tím, že se bratříčkovali s obrovskou spoustou afrických diktátorů, aby mohli vysát jejich přírodní zdroje! Apartheid i Mobutu jim byli naprosto u prdele!“

M?rten najednou vybuchl. Nenáviděl jak minulý, tak současný MWM.

Velkou část svých let, kdy se angažoval jako levicový radikál, věnoval demonstracím a tisku ostře formulovaných letáků o tom, jak podniky vysávají chudé země, a o poškozování životního prostředí, které s tím šlo ruku v ruce.

„Prasata!“

„M?rtene.“

Mette položila svému roztřesenému muži ruku na předloktí.

Byl navzdory všemu ve věku, kdy s příštím výbuchem mohla přijít mozková mrtvice. M?rten pokrčil rameny a podíval se na Olivii.

„Nechcete se mrknout na Kerouaka?“

Olivia pohlédla na Mette a Stiltona, ale nedostalo se jí nijak zvláštní podpory. M?rten byl už na cestě kuchyní. Zvedla se a šla za ním. Kdyže M?rten ve dveřích otočil, jestli Olivia jde, Mette se na něj výmluvně podívala.

Zmizel ze dveří.

Stilton věděl přesně, co to znamená. Ten pohled. Kývl dolů ke sklepu pod podlahou kuchyně.

„Hulí tam pořád?“

„Ne.“

Mette odpověděla tak rychle a tak úsečně, že Stilton pochopil.

Tečka. Sám na to kašlal. Dělal to tak vždycky. Věděl, že si M?rten o pauzách dává dole ve svém hudebním pokoji jointa. V noci.

A Mette věděla, že to ví a že jsou jediní na světě, kdo to vědí.

Kromě huliče samotného.

A tak to mělo zůstat.

Mette a Stilton se dívali jeden na druhého. Po několika vteřinách měl Stilton pocit, že se musí zeptat na to, na co se chtěl zeptat už od chvíle, kdy ho dohonila na ulici.

„Jak se má Abbas?“

„Dobře. Chybíš mu.“

Rozhostilo se ticho. Stilton přejížděl prstem po své sklenici s vodou. Víno s díky odmítl. Teď přemýšlel o Abbasovi a bylo to pro něj docela bolestné.

„Můžeš ho pozdravovat,“ řekl.

„Budu.“

A pak se Mette odvážila zeptat.

„Co se ti stalo s hlavou?“

Kývla ke Stiltonovu obvazu a on už nechtěl mlžit, a tak vyprávěl o napadení v ?rstě.

„Do bezvědomí?!“

A o cagefightingu.

„Děti, co zápasí v klecích!?!“

A o svém soukromém pátrání po těch, kdo zavraždili Veru Larssonovou, a jejich vazbě na cagefighting. Když skončil, Mette byla viditelně rozrušená.

„Ale to je přece odporné! Tomu musíme učinit přítrž! Mluvil jsi s lidmi, kteří to mají na starosti?“

„S Runem Forssem?“

„Ano.“

Několik vteřin se na sebe beze slova dívali.

„Ale panebože, Tome, už je to přece přes šest let.“

„Myslíš, že jsem na to zapomněl?“

„Ne, to si nemyslím, nebo nevím, ale pokud je pro tebe důležité se spojit, abychom našli ty, co ubili tu ženu z karavanu, myslím, že bys měl slevit a promluvit si s Forssem! Teď! Ubližuje se tady přece dětem! Jinak to udělám já!!“

Stilton neodpověděl. Místo toho zaslechl, jak se ze sklepa pod kuchyní začaly linout duté basové tóny.

*

Linn seděla o samotě na palubě rozkošné jachty. Byla to Bavaria 31 Cruiser. Měli ji ve svém soukromém kotvišti, v zátoce kousek od Stocksundského mostu. Ráda tady po večerech sedávala.

Pohupovala se na vlnách a dívala se přes vodu. Na druhé straně ležel Bockholmen a jeho krásné staré hotýlky. Napravo viděla auta, která přejížděla přes most. O kousek výš pak Cedergrenovu věž, která se zvedala nad stromy, a právě teď spatřila Bertila nahoře u vily, na cestě dolů ke kotvišti se sklenkou v ruce. S nějakým hnědavým obsahem.

Fajn.

„Jedl jsi?“ zeptala se.

„Ano.“

Bertil se usadil na dřevěný uvazovací sloupek jachty. Trochu si lízl obsahu sklenky a zadíval se na Linn.

„Prosím, promiň.“

„Co mám prominout?“

„Od každého trochu, nějakou dobu jsem byl opravdu mimo…“

„Ano. S měchýřem už je to lepší?“

S měchýřem? Ten docela dlouho nevnímal.

„Vypadá to, že se uklidnil,“ odpověděl.

„To je dobře. Slyšel jsi ještě něco jiného o Nilsově vraždě?“

„Ne. Nebo vlastně ano, dneska se u mě zastavila policie.“

„U tebe?“

„Ano.“

„Co chtěli?“

„Zjišťovali, jestli se mnou nebyl Nils v kontaktu.“

„Opravdu? Co… ale to on nebyl, ne?“

„Ne. Vůbec se mi už neozval… od doby, kdy odešel z kanceláře v Kinshase.“

„Před sedmadvaceti lety,“ doplnila Linn.

„Ano.“

„A teď ho zavraždili. Dvacet sedm let po něm nebylo ani stopy a najednou ho zabijou tady ve Stockholmu. Nepřijde ti to zvláštní?“

„Nepochopitelné.“

„A kde všechny ty roky bydlel?“

„To kdybych tak věděl.“

Za to, aby se to dozvěděl, by dal pravou ruku. Tahle otázka stála už dlouho vysoko na žebříčku jeho priorit. Kde ksakru Wendt bydlel? „Originál je na neznámém místě.“ Což může znamenat kdekoli po celém světě. Na hledání docela široký prostor.

Bertil se trochu zaklonil a vyprázdnil sklenku.

„Začal jsi znovu kouřit?“

Ta otázka přišla jakoby odnikud a Bertil se jí nestačil vyhnout.

„Ano.“

„Proč?“

„Proč ne?“

Linn si okamžitě všimla onoho pichlavého podtónu. Byl připravený zaútočit, kdyby zašla dál. Nechala toho.

Možná ho Nilsova vražda vzala víc, než chtěl dát najevo?

*

„Tamhle je!“

M?rten ve sklepě ukazoval na nabílenou kamennou stěnu.

Olivia sledovala směr naznačený prstem a spatřila, jak ze štěrbiny ve zdi vylézá velký černý křižák.

„To je Kerouac?“

„Ano. Skutečná meta temnostní, žádný pokoutník, je mu osm let.“

„Aha.“

Olivia se na Kerouaka dívala a přitom jí naskočila husí kůže.

Pavouk, který má možná artritidu. Všimla si, že se po stěně pohybuje docela opatrně, má dlouhé černé nohy a tělíčko něco přes centimetr v průměru.

„Miluje hudbu, ale je vybíravý, trvalo mi několik let, než jsem jeho vkus odhalil, uvidíte!“

M?rten přejel prstem po druhé stěně. Od podlahy ke stropu byla pokrytá vinylovými deskami, velkými i malými. Marten byl nadšenec. Milovník vinylů s jednou z nejoriginálnějších sbírek plastu ve Švédsku. Teď vytáhl desku na 45 otáček s Little Gerhardem, starým rockovým králem z roku raz dva, a položil na gramofon stranu B.

Na gramofon s ramenem a jehlou.

Zaznělo jen pár akordů, a Kerouac už přerušil svou pomalou cestu po zdi. Kdyže naplno rozezvučel hlas Little Gerharda, pavouk změnil směr a vydal se zpátky ke své štěrbině.

„Teď teprve uvidíte!“

M?rten byl jako nadšené děcko. Z protější zdi a očividně menší sbírky rychle vyndal cédéčko, současně strhl jehlu z vinylové desky a kompaktní disk vložil do moderního přehrávače.

„Teď sledujte! A poslouchejte!“

Byl to Gram Parsons. Zpěvák country, který za sebou zanechal nesmrtelnou stopu předtím, než zemřel na předávkování.

Z M?rtenovy dobře nastavené reprosoustavy se teď nesl track „Return of the Grievous Angel“. Olivia nespouštěla oči z Kerouaka. Pavouk se najednou zastavil, kousek od škvíry.

Otočil své tlusté černé tělíčko o skoro sto osmdesát stupňů a začal se znovu pohybovat po stěně.

„Je to opravdu vidět, že jo?“

M?rten se podíval na Olivii a usmál se. Nevěděla jistě, jestli je teď v uzavřeném oddělení psychiatrické léčebny, nebo v domě kriminální komisařky Mette Olsäterové. Přikývla a zeptala se, jestli je M?rten keramik.

„Ne, to je Mettino.“

Olivia předtím kývla hlavou ke dveřím, které právě minuli a které vedly do místnosti s velkou keramickou pecí. Otočila se k M?rtenovi.

„A co teda děláte? Jako co pracujete?“

„Jsem v důchodu.“

„Aha, a než jste odešel do důchodu?“

Když M?rten a Olivia vyšli ze sklepa, stál Stilton s Mette v hale.

Mette se nenápadně rozhlédla, trochu se naklonila ke Stiltonovi a ztlumila hlas.

„Víš, že se tu vždycky můžeš vyspat.“

„Díky.“

„A zamysli se nad tím, co jsem řekla.“

„O čem?“

„O Runem Forssovi. Ty, nebo já.“

Stilton neodpověděl. Přišli M?rten a Olivia. Stilton pokynul M?rtenovi na pozdrav a prošel vstupními dveřmi. Mette zlehka Olivii objala a zašeptala: „Díky, že jste s sebou vzala Toma.“

„To on mě vzal s sebou.“

„Bez vás by se sem nikdy nedostal.“

Olivia se pousmála. Mette jí dala svou vizitku, s telefonním číslem. Olivia poděkovala a vyšla za Stiltonem ven. Když Meťte zavřela dveře, otočila se a podívala se na M?rtena. Přitáhl ji k sobě. Přesně věděl, jak těžké to bylo. Pohladil ji po vlasech.

„S Tomem se dalo mluvit,“ řekl.

„Ano.“

V autobuse do města seděli oba mlčky. Zabraní do vlastních myšlenek. Stilton uvažoval hlavně o setkání s Olsäterovými. Bylo to poprvé, co se s nimi viděl, po skoro čtyřech letech. Překvapilo ho, jak snadno to proběhlo. Jak málo toho bylo třeba říct. Jak rychle to začalo být přirozené.

Dalším krokem je Abbas.

Potom přemýšlel o tom obličeji, který viděl v zrcadle v hale.

Který nepatřil jemu. Byl to pro něj šok.

Olivia přemýšlela o starém panském sídle.

O tamním sklepě. O Kerouakovi. Není člověk trochu zvláštní, když se přátelí s pavoukem? Ano, šlo jí hlavou, je. Určitě. Nebo spíš originální? M?rten je originální člověk, s fascinujícím zázemím, pomyslela si. Dole ve sklepě jí o tom trochu vyprávěl. Jak odešel do důchodu ze svého zaměstnání, býval dětský psycholog. Jak po mnoho let vedl tvrdý boj za novou dětskou pedagogiku ve Švédsku a částečně uspěl. Po dlouhou dobu pracoval i blízko dětského psychiatra Sk?-Gustava Jonssona a účastnil se řady projektů pro znevýhodněné děti. A byl politicky aktivním levičákem.

M?rten jí byl sympatický.

A Mette.

A celá jejich pozoruhodná, srdečná domácnost.

„Mezi váma a Norkem se to posralo,“ řekl Stilton náhle.

„Posralo…“

Olivia se dívala oknem autobusu ven.

„Chtěl si se mnou něco začít,“ vysvětlila.

Stilton pokývl hlavou.

„Trpí KMSV,“ řekl.

„Co to je?“

„Komplex méněcennosti spojenej s velikášstvím. Bůh na hliněných nohou.“

„Aha. Mně se z něho dělá husí kůže.“

Stilton se pousmál.

Rozešli se na zastávce Slussen. Olivia se chtěla cestou do Sk?negatan projít. Stilton měl namířeno ke Katarinagaraget.

„Nepůjdete do karavanu?“

„Ne.“

„Co tam budete dělat? U Katarinagaraget?“

Stilton neodpověděl.

„Můžu jít s vámi, přes Mosebacke.“

To musel Stilton přijmout. Během krátké procházky ke garážím mu Olivia vyprávěla o své návštěvě v obchodě Jackie Berglundové a hajzlech ve výtahu. Vědomě se nezmínila o kocourovi.

Když domluvila, Stilton se na ni výmluvně podíval.

„Teď toho teda necháte?“

„Ano.“

„Dobře.“

Deset vteřin. Potom se nemohla nezeptat.

„Kvůli čemu jste skončil u policie? Mělo to něco společného s vraždou Jill Engbergové?“

„Ne.“

Zastavili se u dřevěného schodiště nahoru na Mosebacke. Stilton najednou vyrazil na cestu. Směrem ke schodišti na druhé straně garáží. Ke kamenným schodům.

Olivia se dívala za ním.

*

V částečně potemnělé místnosti v Bergsgatan se sešla skupina ZB a sledovala film stažený ze stránky Trashkick. Film, na kterém Toma Stiltona svléknou donaha, posprejují mu záda, zmlátí ho a hodí ke kamenné stěně. Když film skončil, v místnosti se rozhostilo pozoruhodné ticho. Kdo je Stilton, věděli všichni.

Nebo kým byl. Teď viděli zmlácenou trosku. Forss rozsvítil lampu a ticho přerušil.

„To bylo něco, co se nejspíš dalo čekat,“ řekl.

„Jak to myslíš?“

Na Forsse se teď podíval Klinga.

„Stilton nad sebou ztratil kontrolu už v roce 2005, zhroutil se uprostřed vyšetřování, šlo o Jill Engbergovou, šlapku. Musel jsem to vyšetřování převzít. On prostě zmizel. Podal výpověď a zmizel.

A teď se objevil tady.“

Forss kývl k obrazovce, vstal a zvedl sako.

„Ale neměli bychom ho stejně vyslechnout?“ zeptal se Klinga.

„Přece jen ho taky podle všeho zmlátili.“

„Samozřejmě. Až ho najdeme. Nashle zítra.“

*

M?rten a Mette si šli lehnout. O nádobí se musel postarat syn Jimi. Oba byli opravdu vyčerpaní a zhasnuli noční lampičky skoro hned, ale neusnuli. M?rten se natočil k Mette.

„Myslela sis, že jsem měl být zticha, že jo?“

„Ano.“

„Naopak, celou dobu jsem Toma sledoval, když sis s Olivií povídala o Nordkosteru, byl duchem přítomný, poslouchal, účastnil se, ale viděl jsem, že se nikdy nezapojí do hovoru sám od sebe, tak jsem ho vyzval.“

„Riskoval jsi.“

„Ne.“

Mette se pousmála a políbila M?rtena na krk, měkce. M?rten litoval, že si před pár hodinami nezobnul Viagry. Otočili se každý svým směrem.

On myslel na sex.

Ona myslela na prázdnou cestovní tašku na Nordkosteru.

*

Olivia myslela na svého kocoura. Ležela v posteli a teplé zvíře u nohou jí chybělo. Jeho předení, to, jak se jí otíral o lýtka. Ze zdi se na ni dívala bílá maska. Na bílých zubech pableskovalo měsíční světlo. Teď už jsme tu jen ty a já, pomyslela si, a ty jsi podělaná dřevěná maska! Olivia vyskočila z postele, popadla masku, mrštila jí pod postel a zase si zalezla zpátky. Vúdú?

napadlo ji náhle. Teď leží pod postelí, zírá nahoru a spřádá nějakou podělanou nekalost. Jenže vúdú je z Haiti, maska z Afriky a Elvis je mrtvý.

A Kerouac je připitomělý pavouk!

Jsem šťastná! Jsem štěstím bez sebe!

Ani omylem.

Olivia stála nahá před zrcadlem v koupelně a sledovala svůj zestárlý mladý obličej. Dvacet tři let včera a přinejmenším padesát dneska, napadlo ji. Oteklý a flekatý, s očima protkanýma tenkými rudými žilkami. Navlékla si svůj bílý župan a ucítila, jak jí bolí na prsou a svírá se jí žaludek. To mi ještě chybělo, pomyslela si a znovu si vlezla do postele.

*

Na střeše jedné z policejních budov podél Bergsgatan je řada klecí ve tvaru nakrájeného dortu, zařízených pro odpočinek lidí ve vazbě. Tohohle rána byly všechny prázdné, až na jednu.

Na betonové podlaze tam seděl vrabčák a postrádal společnost.

O to větší aktivita panovala v jedné z vyšetřovacích místností v budově C.

„Ta taška byla prázdná?“

„Ano,“ řekla Mette.

„Kde je teď?“

„Nechala ji mládenci, který se stará o chatovou osadu, Axelu Nordemanovi.“

Mette seděla vzadu v místnosti. Na části její skupiny padl los.

Nálada v místnosti byla mírná, ale intenzivní. Informace o cestovní tašce byly zajímavé. Zajímavá byla i celá návštěva Nilse Wendta na Nordkosteru. Proč se tam vydal? S kým se tam setkal?

Proč tam po sobě nechal prázdnou cestovní tašku? Mette tam včera večer, než si šla lehnout, poslala pár policistů. Měli se postarat o tašku a trochu se poptat.

„Víme, kdy na Nordkoster přijel?“ zeptala se Lisa Hedqvistová.

„Ještě ne, zprávu od kolegů dostaneme během dne. Víme ovšem, kde ho Olivia Rönningová viděla poprvé, bylo to nahoře v Hasslevikarna na severní části ostrova, nevěděla přesně kdy, sama zabloudila, ale odhadovala to na někdy kolem deváté hodiny večerní.“

„Pak ji asi o hodinu později navštívil v její chatce, bylo to tak?“

„Spíš o několik hodin, někdy před dvanáctou,“ řekla Mette.

„S větší určitostí víme, že si objednal člun od Západního mola, který s ním skoro přesně ve dvanáct vyplul do Strömstadu. Tam všechny stopy končí.“

„Ne tak docela.“

Bosse Thyrén vstal. Od doby, kdy mu Mette předchozího večera zavolala, odvedl dobrou práci.

„Dan Nilsson si zarezervoval lístek na ranní vlak ze Strömstadu s odjezdem 4.35 v pondělí ráno, z Göteborgu pak jel rychlíkem v 7.45 a na stockholmské Hlavní nádraží dorazil v 10.50. To mám z rezervačního systému Švédských drah. Na nádraží si přibližně ve čtvrt na dvanáct pronajal u společnosti Avis auto a těsně před dvanáctou se zapsal do hotelu Oden v Karlbergsvägen.

Jako Dan Nilsson. Lidé z technického právě prohlížejí jeho tamní pokoj.“

„Výborně, Bosse.“

Mette se otočila.

„Máme něco víc o jeho mobilu?“

„Ne. Ale dostali jsme zprávu od soudního lékaře. Krev na žulovém útesu poblíž místa činu patřila Nilsi Wendtovi. Našly se tam i kousky pokožky. Krev na zemi u stop pneumatik byla taky jeho.“

„Ta rána na hlavě tedy mohla souviset s tím žulovým útesem?“

„Vypadá to tak.“

„Ale zemřel na ni? Nebo se utopil?“

Lisa se podívala do zprávy.

„Když sjel do vody, byl naživu. Pravděpodobně v bezvědomí.

Zemřel utopením.“

„Takže to víme.“

Mette vstala.

„Dobrá práce, od vás všech… a teď se soustředíme na to, abychom se pokusili získat vzorec jeho pohybu od doby, kdy se zapsal v hotelu, po okamžik, kdy objevili jeho mrtvolu. Museli ho vidět v hotelu i jindy, než se zapisoval, musel jíst v nějaké restauraci, možná použil stejnou kreditku, s jakou si půjčil auto, možná telefonoval z hotelového…“

„Z hotelu nevolal, to jsem zjišťovala,“ řekla Lisa.

„Dobře.“

Mette vyšla ke dveřím. Všichni v místnosti se dali do pohybu.

*

O několik budov dál ve stejném bloku seděl v podobné místnosti Rune Forss s Jannem Klingou. Skupina ZB teď kvůli Veře Larssonové vyšetřovala vraždu. Získala tak vyšší status, byla posílena o několik osob a Forss dostal k dispozici něco zvláštních zdrojů.

Vyslal do města agenty a mluvil s bezdomovci, kteří byli napadeni před vraždou Very Larssonové. Jeden z nich stále ležel v nemocnici, byl to velký Norrlan Nan, který si z události nepamatoval ani ň. O moc víc udělat nemohli, v současné situaci.

Domníval se Forss.

Teď listoval časopisem o bowlingu a Klinga procházel technickou zprávu z karavanu.

„Uvidíme, jestli z toho filmu něco dostaneme,“ řekl Klinga.

„Jak šukají v tom karavanu?“

„Ano.“

Muže, který vykonával soulož s Verou Larssonovou, se nadále nedařilo identifikovat. Najednou někdo zaklepal na dveře.

„Dále!“

Vešel Stilton s obvazem kolem hlavy. Forss odložil časopis a změřil si Stiltona pohledem. Ten se díval na Janneho Klingu.

„Zdravím, jmenuju se Tom Stilton.“

„Dobrý den.“

Janne Klinga mu vyšel vstříc s napřaženou rukou.

„Janne Klinga.“

„Takže ty jseš teď bezdomovec?“ zeptal se Forss.

Stilton nezareagoval. Připravil se na to, pořádně, duševně, věděl, že to bude vypadat takhle. Nedotklo se ho to. Díval se na Janneho Klingu.

„To vy vedete vyšetřování vraždy Very Larssonový?“

„Ne, vede ho…“

„Víš, kdo tě tak ztřískal?“ zeptal se Forss.

Sledoval Stiltona, který stále ještě neuhýbal očima z Janneho Klingy.

„Myslím, že Veru Larssonovou zavraždilo několik členů Kid Fighters,“ řekl Stilton.

V místnosti několik vteřin vládlo ticho.

„Kid Fighters?“ zopakoval Klinga.

Stilton vyložil, co věděl. Ocagefightingu, kde přesně se to odehrávalo, kdo se toho účastnil a o kom si myslel, že to organizují.

A jaké symboly si někteří z nich tetují na paže.

„Dvě písmena v kroužku, KF. Dají se zahlídnout na jednom filmu na stránce Trashkick. Viděli jste to taky?“ zeptal se.

„Ne.“

Klinga pohlédl na Forsse.

„KF znamená Kid Fighters,“ řekl Stilton.

Vydal se ke dveřím.

„Jak jste to všechno zjistil?“ zeptal se Klinga.

„Dostal jsem tip od jednoho malýho kluka z Flemingsbergu, Ackeho Anderssona.“

Odešel z místnosti, aniž by se jednou jedinkrát podíval na Runeho Forsse.

O chvíli později byli Forss a Klinga na cestě do kantýny. Forss choval ke Stiltonovým informacím silnou skepsi.

„Cagefighting? Děti, které se mlátí v klecích. Tady? Ve Švédsku?!

O tom by se krucinál asi už mluvilo. To je šílenství.“

Klinga neodpověděl. Forss naznačil, že Stilton možná znovu podlehl nějaké své psychóze a pod vlivem halucinací si vymyslel naprosto nesmyslnou historku.

„Nemyslíš? ‚Kid Fighters‘? Může za tím něco být?“

„Nevím,“ odpověděl Klinga.

Nebyl tolik přesvědčený o nesmyslnosti Stiltonova podání.

Rozhodl se, že si stažené filmy z Trashkicku projde, aby se přesvědčil, jestli to tetování nenajde.

Později, o samotě.

*

Ovette Anderssonová šla sama po Karlavägen. V černých botách na jehlových podpatcích, těsné černé sukni a krátké hnědé kožené bundě. Právě vyřídila zákazníka v soukromé garáži v ulici Banérgatan a ten ji vysadil tam, kde ji nabral. Tohle nebylo její obvyklé působiště. Ale proslýchalo se, že kolem ulice Mistra Samuela procházejí policejní agenti, a tak se přesunula sem.

Opravila si rtěnku a zabočila dolů po Sibyllegatan, cestou k metru.

Najednou v obchodě na druhé straně ulice spatřila známý obličej.

Uvnitř v Udda & Rätt.

Ovette se zastavila.

Takže takhle tedy vypadá ten její obchod. Její hogofogo fasáda.

Pořádný krok od kouření ptáků a koksu, co teče z nosu, pomyslela si. Bylo to poprvé, co kolem butiku Jackie Berglundové procházela.

Tady nebyla doma, v každém případě už ne teď. Jednu dobu se Ovette vlastně na Östermalmu docela zabydlela, i když tomu se teď dalo těžko věřit.

Byla to doba před Ackem.

Udda & Rätt, pomyslela si. Tak strašně elegantní. Ale ona byla vždycky chytrá, Jackie, chytrá a vypočítavá. Ovette přešla ulici a zastavila se před výlohou. Znovu pohledem přelétla šik ženu uvnitř. Ve stejném okamžiku se Jackie otočila a zadívala se Ovette přímo do očí. Ovette neuhnula. Kdysi bývaly kolegyně, kamarádky, společnice ve stejné stáji, Gold Card. Ona, Jackie a Miriam Wixellová, na konci osmdesátých let. Miriam skončila, když se začalo mluvit o sexuálních službách. Ovette a Jackie pokračovaly.

Příjmy byly ucházející.

Jackie z nich byla ta chytrá. Ta, která celou dobu využívala příležitosti poznávat klientelu, které sloužily. Ovette se jen vezla s sebou a tu a tam dala lajnu se svými zákazníky. Bez postranních úmyslů. Kdyže Gold Card položil, převzala Jackie podnik od Carla Videunga a přejmenovala ho na Red Velvet. Exkluzivní eskortní firmu pro malý uzavřený okruh zákazníků. Ovette přešla s Jackií do nové firmy, několik let pro ni pracovala a pak přišla do jiného stavu.

Se zákazníkem.

To nebylo dobré.

Jackie požadovala, aby šla na potrat. Ovette odmítla. Byla těhotná poprvé a možná taky naposled. To dítě chtěla. Skončilo to tím, že ji Jackie vyhodila na ulici, doslova. Tehdy se protloukala, jak jen mohla, s novorozeným dítětem.

Ackem.

Synem zákazníka, o jehož totožnosti věděly jen Ovette a Jackie.

Ani sám zákazník to nevěděl.

Teď se na sebe dívaly, i kdyžto bylo přes výlohu v ulici Sibyllegatan.

Pouliční šlapka a luxusní děvka. Nakonec se odvrátila Jackie.

Nevypadala trochu vyděšeně? pomyslela si Ovette. Ještě chvíli tam zůstala stát a viděla, jak Jackie začala poklízet v obchodě a velmi si při tom uvědomuje Ovettinu přítomnost venku.

Bojí se mě, pomyslela si Ovette. Toho, co vím a čeho bych mohla využít. Ale já to nikdy neudělám, protože nejsem jako ty, Jackie Berglundová. V tom je mezi námi rozdíl. Rozdíl, který určuje, že já šlapu chodník a ty stojíš uvnitř. Ale stojí to za to.

Když Ovette pokračovala dál k metru, držela hlavu celkem vysoko.

Jackie poklízela v obchodě, trochu horečně. Byla znepokojená.

Co tady dělala? Ovette Anderssonová! Jak se sakra opovažuje?

Nakonec se otočila. Ovette už odešla. Jackie o ní přemýšlela.

Ovette, ta živelná, ta s veselýma očima, v té době. Ta, která si umanula, že si nabarví vlasy namodro, a Carla tím rozzuřila.

Nebyla tak chytrá, Ovette, neměla smysl pro strategii. Což bylo asi jenom dobře, pomyslela si Jackie. Ovette toho věděla na určité zákazníky trochu moc. Ale mlčela.

Všechny ty roky.

Asi se mě bojí. Ví, kdo jsem a co by znamenalo, kdyby mi někdo vyhrožoval. Asi šla kolem jenom náhodou.

Jackie dál poklízela a nepříjemný pohled z výkladní skříně se jí podařilo vytěsnit. Po nějaké době naprosto obrátila. Kurvička z Kärrtorpu se synem na krku. To je ale výhra. Když mohla jít na potrat a vypracovat se na naprosto jinou úroveň. Někteří lidé v životě dělají hloupé volby, pomyslela si a přitom s úsměvem otevírala dveře jedné své stálé zákaznici.

Linn Magnusonové.

*

Rune Forss právě v kantýně dopil druhou kávu, když zahlédl Mette Olsäterovou. Blížila se k jeho stolu. Janne Klinga už odešel.

„Kontaktoval tě Tom Stilton?“ zeptala se Mette, jakmile dorazila k němu.

„Co myslíš tím kontaktoval?“

„Mluvil s tebou dneska?“

„Ano.“

„O cagefightingu a spolku Kid Fighters?“

„Ano, a co?“

„Dobře. Nashle!“

Mette se vydala pryč.

„Olsäterová!“

Mette se otočila.

„I s tebou o tom mluvil?“ zeptal se Forss.

„Ano. Včera.“

„Ty těm řečem věříš?“

„Proč bych neměla?“

„Protože… Asi jsi viděla, v jakém stavu je.“

„Co to má společného s jeho informacemi?“

Mette a Forss se několik vteřin na sebe dívali. Ani jeden neměl druhého v lásce. Když Forss zvedl svůj šálek, Mette odešla. Forss ji sledoval pohledem.

Chce se Státní kriminálka vrtat v jeho vyšetřování?

*

Olivia napůl ležela v posteli s bílým laptopem na klíně a kelímkem zmrzliny v ruce. Bez problémů do sebe dokázala dostat celé balení a potom vynechat hlavní jídlo.

Není to přesně z příručky o zdravé výživě, ale je to dobré.

Několik hodin se věnovala internetu. Chtěla se seznámit s dřívějším obdobím života Nilse Wendta. V té době byl aktivním ředitelem podniku a společník Bertila Magnusona. Nechápala to tak, že by to bylo v rozporu s jejím slibem, že případ z pláže nechá být. Mezi tím a Wendtovou vraždou přece neexistuje spojitost.

Zatím tomu říkala rešerše. O Magnuson Wendt Mining především, podniku, který se později přejmenoval na Magnuson World Mining a který byl už v době, než Wendt zmizel, vystaven opravdu tvrdé kritice z nejrůznějších směrů. Ato nejen kvůli své spolupráci s diktaturami.

Přibližně to, co měl na mysli M?rten Olsäter, když u jídelního stolu vyletěl z kůže.

V myšlenkách se přenesla do panského sídla na Värmdö. Uvažovala o předešlém večeru. Byl to pro ni docela šokující zážitek.

V hlavě si přehrávala části dialogů od jídelního stolu. A co se odehrálo dole v hudebním pokoji s M?rtenem. Pokoušela se rozkrýt skryté podtóny, které zaznívaly ve Stiltonově hovoru s Olsäterovými. Bylo to obtížné. Kdyby dostala příležitost, zeptala by se Mette nebo M?rtena, jak jejich vztah vlastně vypadá.

Stiltona a Olsäterových. Zeptala by se, co věděli o tom, co se stalo Stiltonovi.

Byla přesvědčená, že toho vědí víc než ona.

Najednou se na obrazovce objevila fotografie mladého Nilse Wendta. Stál na ní vedle stejně mladého Bertila Magnusona.

Snímek patřil k článku z roku 1984. Byl o tom, jak dva jmenovaní muži právě podepsali smlouvu s prezidentem Mobutuem v tehdejším Zairu.

Smlouva měla MWM přinést miliony. Oba se usmívali přímo do objektivu. U nohou jim ležel mrtvý lev.

Magnuson se naparoval s puškou v ruce.

Odporné, pomyslela si Olivia. Vtom jí zazvonil mobil. Podívala se na displej, číslo nepoznávala.

„Olivia Rönningová.“

„Dobrý den, tady Ove Gardman, otevřel jsem si hlasovou schránku a vy jste do ní nahrála několik zpráv, chtěla jste mě kontaktovat?“

„Ano. Určitě!“

Olivia prsty ulepenými od zmrzliny smetla z cesty laptop a napřímila se v posteli. Ove Gardman. Malý svědek z Hasslevikarna!

„O co se jednalo?“ zeptal se Gardman.

„No, týkalo se to starého vyšetřování vraždy, kterou právě zkoumám, té, která se odehrála v Hasslevikarna v roce 1987 a které jste byl svědkem, pokud jsem to pochopila správně.“

„Ano, to souhlasí. To je ale legrační.“

„Cože?“

„No, právě o tom jsem teprve asi před týdnem mluvil s jedním člověkem z Mal Pais.“

„To je kde?“

„V Kostarice.“

„A vy jste mluvili o té vraždě na pláži?“

„Ano, proč?“

„Kdo to byl?“

„Jmenoval se Dan Nilsson.“

Olivia odkopla stranou poslední špetku svého slibu týkajícího se případu z pláže a pokoušela se hovořit co možná nejvyrovnaněji.

„Jste teď ve Švédsku?“

„Ano.“

„Kdy jste přijel domů?“ zeptala se.

„Dneska v noci.“

„Tak to jste možná ještě neslyšel o vraždě Nilse Wendta.“

„Kdo to je?“

„Dan Nilsson. To jméno používal, i když se jmenoval Nils Wendt.“

„A zavraždili ho?“

„Ano. Předevčírem. Tady ve Stockholmu.“

„Panejo.“

Olivia nechala Gardmana, aby se s tím srovnal. Chtěla mu položit další otázky, ale Gardman pokračoval sám.

„No teda, vypadal prostě tak… Je to vážně strašné, přece jen jsem ho navštívil a…“

„Jak jste se setkali?“

„Jsem mořský biolog a byl jsem v San José, abych pomohl s jednou oceánskou rezervací, kterou plánují u poloostrova Nicoya, a tak jsem jel na pár dní na pobřeží, abych to tam trochu prozkoumal, a tam jsem se s ním potkal, pracoval jako průvodce v rezervaci v deštném lese kousek za Mal Pais.“

„On tam i bydlel, v Mal Pais?“

„Ano… v rezervaci jsme se trochu seznámili, asi ho tam moc Švédů nenavštěvovalo, a pak mě pozval k sobě na večeři.“

„A tehdy jste se dostali k vraždě na Nordkosteru?“

„Ano, vypili jsme něco vína a pak, jak už to chodí, jsme se dostali k tomu, že máme k ostrovu jistou vazbu, on tam měl před řadou let nějaké letní sídlo a já vyprávěl o tom večeru, kdy jsem viděl to v Hasslevikarna.“

„A jak na to zareagoval?“

„No, on… bylo to trochu legrační, protože ho to opravdu zaujalo, chtěl slyšet spoustu detailů, jenže mně tehdy přece jen bylo teprve devět a to už je, kolik, přes dvacet let, takže jsem si na moc nevzpomněl.“

„Ale jeho to opravdu zaujalo?“

„Určitým způsobem ano. Pak odcestoval. Vrátil jsem se zpátky příští večer pro čepici, co jsem si tam zapomněl, a on už byl pryč, dva malí kluci běhali okolo a s čepicí si hráli, ale nevěděli, kde je, jenom že nejspíš odcestoval.“

„Jel na Nordkoster.“

„Vážně?“

„Ano.“

„A teď je po smrti?“

„Bohužel. Můžu se zeptat, kde jste teď?“

„Doma. Na Nordkosteru.“

„Nepojedete do Stockholmu?“

„Teď zrovna ne.“

„Dobře.“

Olivia Gardmanovi poděkovala. Vlastně za mnohem víc, než chápal. Zavěsila a okamžitě vytočila Stiltonovo číslo.

Stilton stál před Söderhallarna a prodával Situation Stockholm.

Šlo to pomalu. Dva výtisky za hodinu. Ne proto, že by bylo málo lidí, ale proto, že v podstatě každý z nich si u ucha držel mobil nebo mu od uší k mobilu v ruce viselo pár kabelů. Pravděpodobně zmutujeme, pomyslel si Stilton. Nová rasa. Homo digitalis, online verze neandrtálce. Vtom mu zazvonil vlastní mobil.

„Tady Olivia! Víte, co jsem se právě dozvěděla o Nordkosteru?!“

„Neměla jste toho už náhodou nechat?! Přece jste říkala, že se nebudete…“

„Asi před týdnem se Nils Wendt setkal s dětským svědkem Ovem Gardmanem! V Kostarice!“

Stilton se odmlčel. Celkem nadlouho.

„To je trochu zvláštní,“ řekl nakonec.

„Že ano?“

Rozrušená Olivia rychle vyložila, jak Gardman vyprávěl Wendtovi o vraždě na pláži a jak Wendt hned potom odjel domů do Švédska. Na Nordkoster. Potom, co se přes dvacet sedm let skrýval.

„Proč to udělal?“ zeptala se.

Proč Gardmanovo vyprávění o vraždě na pláži vyvolalo u Wendta takovou reakci? Přece zmizel tři roky předtím, než se vražda odehrála. Měl něco společného s ženou z pláže? Mělo se přece za to, že byla latinskoamerického původu.

„Olivie.“

„Setkali se v Kostarice?! Poslal ji na Nordkoster pro něco, co ukryl ve svém letním sídle?!“

„Olivie!“

„Mučili ji ve vodě, aby přiznala, pro co přijela? Osoby, které dostaly tip o tom, že se objeví, a sledovaly ji? Neměla…“

„Olivie!“

„Ano?“

Stiltona už Oliviiny konspirační teorie unavovaly.

„Musíte si znova promluvit s Mette.“

„Opravdu? Jasně, určitě!“

„A držte se faktů. Gardmana a Wendta. Zbytek zvládne sama.“

„Fajn. Jdete do toho se mnou?“

Souhlasil. Navíc si sundal obvaz a týl si zalepil pořádnou náplastí.

O trošku diskrétnější. Měli jít do restaurace. Olivia zastihla Mette, právě když byla na cestě k autu. M?rten a Jolene byli na nějakém tanečním představení ve městě a měli se vrátit domů pozdě. Sama se chtěla zastavit v jedné malé restauraci v Saltsjö –– Duvnäsu a dát si rychlou večeři.

„Stazione,“ řekla Mette.

„Kde to je?“

„V takové červené nádražní budově, stanice se jmenuje Saltsjö –– Duvnäs, u trati Saltsjöbanan.“

Teď tam seděli ve večerním slunci, na dřevěném peronu v zadní části krásné železniční stanice, u kulatého stolku, pár metrů od vlaků, které přijížděly a odjížděly hned před nimi. Byl to pozoruhodný kontinentální pocit. Restaurace byla rodinná, v okolí nepřiměřeně oblíbená, s dobrým jídlem a hojně navštěvovaná, což vedlo k tomu, že dostali stůl tady venku na straně, u peronu.

Nic proti tomu neměli. Jejich záměru to dokonale vyhovovalo.

Nablízku nebyl nikdo, kdo by je slyšel. Ani když Meťte několikrát nápadně zvýšila hlas.

„V Kostarice?“

Konečně dostala odpověď na to, čemu před sedmadvaceti lety věnovala docela hodně času. Konečně se dozvěděla, kde se Nils Wendt po celou tu dobu skrýval.

„V Mal Pais,“ dodala Olivia, „na poloostrově Nicoya.“

„Neuvěřitelné!“

Olivia byla celkem pyšná na to, že u zkušené vyšetřovatelky vražd vyvolala takovou reakci. Vypadala potěšeně, když Mette okamžitě zavolala Lise Hedqvistové a poprosila ji, aby kontaktovala Oveho Gardmana a vyslechla ho kvůli Kostarice. Informace o místu Wendtova pobytu byly pro Mette daleko důležitější než jeho eventuální vazba na případ z pláže. Ten určitě nebyl promlčený, ale měla teď na starost podstatně aktuálnější vyšetřování vraždy. Navíc měla dojem, že případ z pláže stále patří Tomovi.

Ukončila hovor a podívala se na Stiltona.

„Budeme potřebovat zajet na návštěvu.“

„Do Mal Pais?“

„Ano. Do Wendtova domu. Může tam být materiál, který nám pomůže při vyšetřování, možná motiv vraždy, možná vysvětlení toho, proč zmizel. Ale může to být trochu obtížné.“

„Proč?“ zajímala se Olivia.

„Protože úplně nevycházím s tamní policií, její efektivita není stoprocentní a zahrnuje to spoustu papírování.“

„Takže?“

Olivia viděla, jak si Mette a Stilton vyměnili pohled, který celkem rychle potvrdil vzájemné porozumění.

Pak si řekli o účet.

Nestávalo se často, že by Mette měla důvod navštívit kasino Cosmopol. Když mohutná žena vplula do jednoho herního sálu, přitáhla k sobě celou řadu pohledů. Především pak ten Abbasův.

Zmerčil ji už ve dveřích. Stačil jen jeden krátký pohled jednoho na druhého, aby pochopil, že brzy bude čas poprosit jiného krupiéra, aby to vzal za něj.

Stilton a Olivia se opírali o Mettino auto kousek od kasina. Cestou ze Stazione Olivii krátce popsali osobu, ke které měli namířeno a kterou chtěli kontaktovat. Abbase el Fassiho. Bývalého prodejce kabelek, v současnosti renomovaného krupiéra. V průběhu let vykonal řadu tajných úkolů jak pro Mette, tak pro Stiltona.

Velmi různorodých.

Které pokaždé dopadaly lépe a lépe, takže se oba přesvědčili, že na Abbase se můžou stoprocentně spolehnout, co se týká úkolů, o které je třeba se postarat trochu bokem.

Jako byl tenhle.

Když jste se nechtěli zaplétat s tamní policií a prodírat se jejich mašinérií, abyste dostali povolení, které bylo třeba, pokud jste měli postupovat oficiální cestou.

A tak se to muselo udělat jinak.

Za pomoci Abbase.

Olivia se podívala na Stiltona.

„Vždycky?“

Stilton právě dovyprávěl něco málo o Abbasovi. O jeho minulosti.

Aniž by zašel do detailů. Především aniž by popisoval, jak Abbase vytáhli z polozločinecké bažiny za pomoci Stiltona a jak na zkušební dobu skončil u Mette a M?rtena. Jejich rodina ho v průběhu času začala považovat za svého člena. Hlavně díky Jolene, mongoloidní dívce. Bylo jí sedm, když k nim vstoupil Abbas, a právě ona postupně prolomila Abbasovo opravdu tvrdé brnění a přiměla ho riskovat, přijímat péči a lásku rodiny a dávat najevo své vlastní city. Docela velký krok pro osiřelého chlapce z chudinské Marseille. Ještě dneska na Abbase pohlíželi jako na člena rodiny Olsäterových.

Sám Jolene sledoval jako ostříž.

A nosil u sebe nůž.

„Vždycky,“ řekl Stilton.

Výklad zakončil tím, že se dotkl Abbasovy extrémní posedlosti noži. Nosil při sobě vždycky jeden obzvlášť speciální nůž, který si sám vyrobil.

„A co kdyby ho ztratil?“

„Má jich pět.“

Mette vyšla s Abbasem z kasina a společně se vydali k autu. Stilton se na setkání s Abbasem připravoval. Naposled se viděli už před nějakou dobou. Za okolností, které Stilton nerad nechával prosakovat ze svého nitra.

Teď se viděli znovu.

Ale šlo to tak, jako to šlo s Abbasem vždycky. Pár krátkých pohledů, kývnutí hlavou, a tím to bylo odbyté. Kdyže Abbas usadil na sedadle vedle Mette, Stilton ucítil, jak moc mu chyběl.

Mette navrhla, aby jeli k Abbasovi domů. Do Dalagatan. Aniž by myslela na výstavbu tunelu Citybanan. Nebo odpaliště, které se ve vzdálené budoucnosti mělo proměnit ve stanici příměstského vlaku u Vanadisvägen a které v současné situaci okupovalo celý blok kolem Abbasových vstupních dveří. Víc než jednou seděl v bytě a cítil, jak podzemní detonace rozvibrovaly celý dům, a díval se naproti, jak se chudák kostel svatého Matyáše snaží s boží pomocí udržet na místě všechny střešní tašky.

Teď seděli všichni v jeho obýváku. Mette vyložila, jakou záležitost bude třeba vyřídit. Návštěvu Wendtova bydliště Mal Pais v Kostarice a prohlídku jeho domova. Určitou spolupráci s místní policií Mette zajistí přes svoje kanály. O hlavní úkol se bude muset Abbas postarat sám.

Podle vlastního uvážení.

Náklady pokryje Mette.

Potom objasnila všechny do nynějška známé detaily k případu a Abbas je vstřebával. Mlčky.

Když byla Mette hotová s tím, co se vázalo k jejímu současnému vyšetřování, přispěl ještě Stilton s jedním přáním.

„Jestli tam pojedeš, mohl by ses podívat, jestli bys nenašel souvislost mezi Wendtem a ženou, kterou v roce 1987 zavraždili na Nordkosteru. Možná se potkali v Kostarice, možná odjela na Nordkoster, aby přivezla něco, co Wendt ukryl ve svým letním sídle, jo?“

Olivia sebou maličko cukla. Všimla si, že si Stilton, aniž se na ni podíval, přivlastnil část jejích „konspiračních teorií“. Tak takový on je, pomyslela si. To si budeme pamatovat.

Teď čekali na Abbasovo odpověď.

Olivia celou dobu neřekla ani slovo. Cítila, že mezi těmihle třemi osobami funguje zvláštní chemie, která sahala daleko zpátky.

V tónu, kterým spolu mluvili, byl patrný pevně zakořeněný respekt. Taky si všimla, jak se na sebe Stilton a Abbas tu a tam podívali. Krátké pohledy, jako by mezi nimi bylo něco nevysloveného.

Co to bylo?

„Pojedu.“

Víc jim toho neřekl. Naproti tomu se zeptal, jestli si někdo z nich nedá čaj. Mette už chtěla jet domů a Stilton ven, takže oba odmítli a byli na cestě do předsíně, když Olivia s díky nabídku přijala.

„Ráda.“

Olivia nevěděla přesně, proč to řekla, ale mělo to něco společného s Abbasem. Začal ji fascinovat už v okamžiku, kdy vklouzl do auta a usadil se tam jediným mrštným pohybem. A voněl. Ne parfémem, něčím jiným, co vůbec nepoznávala. Teď přišel do pokoje s malým stříbrným tácem s čajem a šálky.

Olivia si prohlížela místnost, ve které seděla. Byl to velmi krásný pokoj. Bíle vymalovaný, se vzdušným nábytkem, několika málo hezkými litografiemi na jedné stěně, tenkou nevýraznou látkou zavěšenou přes další stěnu, bez televize, s měkkou starou dřevěnou podlahou. Přemýšlela, jestli on Abbas nebude tak trochu puntičkář.

Což byl, na určité úrovni.

Ostatní úrovně byly tím málem, co zbývalo zjistit.

Olivia se na Abbase zadívala. Postavil se k nízké strohé knihovně plné velmi tenkých knih. Jeho bílé tričko s krátkými rukávy viselo volně přes dobře střižené šedé plátěné kalhoty. Kde ho má? pomyslela si Olivia. Ten nůž? Který vždycky nosí při sobě, podle Stiltona. Vždycky. Očima přejela Abbasovi po těle.

Vždyť na sobě skoro nic nemá. Odložil ho?

„Máte zvědavé oči.“

Abbas se otočil s malým šálkem čaje v ruce. Olivia měla pocit, že ji načapal. Nechtěla, aby si Abbas její pohled vykládal mylně.

„Stilton říká, že u sebe vždycky máte nůž.“

Abbasova reakce byla minimální, ale zřetelná. A negativní.

Proč Stilton vyprávěl Olivii o jeho noži? Nebylo to třeba. Nůž byl součástí Abbasova skrytého charakteru. Ten nepatřil veřejnosti.

Ani tahle mladá dívka by neměla mít k takovým informacím přístup.

„Stilton často moc mluví.“

„Ale je to pravda? Máte ho na sobě teď?“

„Ne. Cukr?“

„Trochu.“

Abbas se znovu otočil. Olivia se usadila do nízkého křesla a současně to v dřevěném rámu vedle ní zařinčelo – dlouhý tenký černočerný nůž zavibroval pár centimetrů od jejího ramene.

Olivia sebou trhla a vyděšeně se zahleděla na Abbase, který se k ní blížil s šálkem čaje v ruce.

„To není nůž, to je zjednodušený Black Circus, dvě stě šedesát gramů. Řeknete mi něco o tom případu z pláže?“

„Určitě.“

Olivia si vzala čaj a začala vyprávět. Trochu moc rychle a nuceně.

Nůž měla pořád vedle sebe. V hlavě ji hlodala otázka: Kde ho do prdele měl?

*

Ove Gardman seděl v kuchyni v domě svých rodičů na Nordkosteru.

Díval se oknem ven. Před chvílí mluvil se stockholmskou policistkou a vyložil jí, co věděl o Nilsi Wendtovi a Mal Pais. Kastrůlek ravioli měl snědený. Sám o sobě to nebyl žádný kulinářský zážitek, ale splnilo to svůj účel a utišilo hlad. Zítra se postará o pořádné jídlo.

Porozhlédl se po starém domě.

Než odjel do Strömstadu, pozdravil tátu v domově důchodců a dorazil domů na Nordkoster, udělal rychlé mezipřistání ve svém dvoupokojovém bytě v Göteborgu.

„Domů na Nordkoster“, protože sem patřil.

Bylo to až tak prosté.

Máma ani táta už v domě nebydleli a působilo to tam trochu melancholicky. A prázdně. Máma Astrid umřela před třemi lety a Bengta nedávno ranila mrtvice. Teď měl částečně ochrnutou pravou polovinu těla. Pro starého, počasím ošlehaného rybáře, který po celý život čelil moři svou neústupnou fyzičkou, to byl mrzutý hendikep.

Ove si povzdechl. Vstal od kuchyňského stolu, položil talíř do výlevky a zamyslel se nad Kostarikou. Byla to fantastická cesta, přínosná a pozoruhodná.

Ještě pozoruhodnější bylo, když se vrátil domů a zavolala mu tahleta Olivia Rönningová. Dana Nilssona zavraždili. Pohřešovaného podnikatele, který se ve skutečnosti jmenoval Nils Wendt.

Který se hned po jejich setkání v Mal Pais vydal na Nordkoster.

Co tady dělal? Na ostrově? Pozoruhodné. Nepříjemné. Souviselo to s tím, co jsem mu vyprávěl o té ženě na pláži? přemýšlel Ove.

Přešel ke vstupním dveřím a zamkl. To nikdy neměl ve zvyku.

Vlastně to tady na Nordkosteru nebylo potřeba, ale udělal to stejně. Pak se vydal ke svému bývalému dětskému pokoji.

Zastavil se ve dveřích a zadíval se do pokojíčku. Zůstal skoro tak, jak se z něj kvůli studiu odstěhoval do Göteborgu. Staré tapety s motivem mušlí, úplně podle přání malého Oveho, už před lety prošly datem minimální trvanlivosti a měly by se přemalovat.

Posadil se na bobek. Lino na podlaze splnilo svou funkci. Pod ním je určitě dřevěná podlaha, kterou by mohl natřít nebo jen vypískovat a naolejovat. Pokusil se lino u prahu trochu nadzvednout, aby se podíval, co se skrývá dole, ale drželo pevně.

Dojde si pro dláto? Vyšel k velké skříni na nářadí v předsíni, chloubě táty Bengta. Všechno bylo srovnané a zavěšené v bezchybném pořádku.

Ove se pro sebe usmál, když otevřel skříň a uviděl ji. Svou vlastní starou krabici na nálezy. Dřevěnou bedýnku, kterou si udělal v dílnách, velkou jako krabice od bot, a kterou si v dětství naplnil nálezy z pláže. A ona se neztratila. Našel ji tady, kde by ji čekal ze všeho nejmíň. V Bengtově milované skříni. Zvedl bednu s vrtačkou a opatrně vyndal svou krabici.

Bedýnku si vzal s sebou do ložnice a otevřel ji na posteli. Všechno tam bylo tak, jak si to pamatoval: ptačí lebka, kterou s mámou našli u Skumbuktarna. Kousky ptačího vejce. Hezké kamínky a kousky dřeva, skleněné střepy, které vyplavilo moře. I pozoruhodnější věci vyvržené na břeh. Například půlka kokosového ořechu, a pak všechny ty mušle. Skořápky surmovek, srdcovek a ústřic. Skořápek, které s Iris sbírali toho léta, když jim bylo devět a byli do sebe zamilovaní. A pak ta sponka do vlasů, kterou našel později toho léta. Irisina sponka. Našel ji v chaluhách na pláži a chtěl ji Iris vrátit, ale odjela na léto domů a příští rok na sponku i na Iris zapomněl.

Ove ji vyndal z bedýnky.

Panečku, na sponce dokonce zůstal i pramínek Irisiných vlasů.

Po všech těch letech. I když… Ove podržel sponku ve světle stolní lampičky. Nebyla náhodou blonďatá? Tenhle pramínek byl jasně tmavší. Skoro černý. Pozoruhodné.

Ove se zamyslel. Kdy ji našel? Ve skutečnosti? Tu sponku?

Nebylo to ten samý večer, kdy… Ale ano, kruci, bylo to tehdy!

Najednou mu to bylo naprosto jasné! Našel sponku v chaluhách vedle čerstvých stop v písku a potom, potom uslyšel dál na pláži ty hlasy a schoval se za útesy!

Té noci, kdy byl skočný příliv.

*

Abbas vytáhl nůž z dřevěného opěradla křesla. Olivia už vypila čaj a odešla. Vyprovodil ji ke dveřím. Víc se nestalo. Teď vyťukal číslo na mobilu a čekal. Někdo to zvedl. Jednou ze svých dvou mateřštin, francouzštinou, sdělil své přání o sobě na druhém konci.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se.

„Dva dny. Kde se uvidíme?“

„V kostarickém San José. Pošlu zprávu.“

Zavěsil.

Jeden z nich měl na prsou drobky chleba, druhý žvýkal Novalucol proti pálení žáhy a za chůze polykal, třetí si zapomněl vyčistit zuby. Všichni se právě vzbudili, ale už byli ve střehu a rázovali chodbami Státní kriminální policie.

Mette svolala svou skupinu obzvlášť brzy. V 6.30 byli všichni v místnosti. O deset minut později jim vyložila včerejší informace od Olivie. Doplňovaly se s rozhovorem Lisy Hedqvistové s Gardmanem z předchozího večera. Ten vlastně neobsahoval nic nového. Ale teď věděli, kde Wendt bydlel, než přiletěl do Švédska. Na obrazovce se objevila velká mapa Kostariky. Mette ukázala Mal Pais na poloostrově Nicoya.

„Poslala jsem tam osobní kontakt.“

Nikdo na to nezareagoval. Všichni věděli, že Mette ví, co dělá.

Bosse Thyrén vyšel před tabuli. Mettemu zavolala předešlého večera, když odjela od Abbase, a dala mu nezbytné informace k tomu, aby se mohl pustit do práce.

„Zmapoval jsem Wendtovu trasu,“ řekl Bosse. „Na let z kostarického San José nastoupil pod stejným jménem, na jaké si tady půjčil auto, jako Dan Nilsson.“

„Kdy to bylo?“

„V pátek 10. června ve 23.10 místního času.“

Bosse udělal poznámku na tabuli.

„Na jaký cestoval pas?“

„Na tom děláme. Letadlo letělo do Londýna přes Miami, přílet v 6.10, odtud letěl spojem, který přistál v göteborském Landvetteru v neděli 12. června v 10.35.“

„Pořád jako Dan Nilsson?“

„Ano. Z Landvetteru jel taxíkem na hlavní nádraží, a když vezmeme v úvahu, že se později večer objevil na Nordkosteru, můžeme se domnívat, že jel přímo do Strömstadu a člunem se dostal na ostrov.“

„Ano. Díky, Bosse. Vyspal ses vůbec trochu?“

„Ne. To je v pořádku.“

Mette mu věnovala vděčný pohled.

Bosseho informace se rychle spojily s jeho dřívějším mapováním Wendtových aktivit po tom, co odjel z Nordkosteru. Teď měli

pohybový vzorec, který začínal v kostarickém San José a končil v hotelu Oden v Karlbergsvägen. S odbočkou na Nordkoster.

„Technici se ozvali ohledně Wendtova mobilu, rozchodili ho.“

Jeden starší vyšetřovatel přistoupil k Mette s umělohmotnou složkou.

„Četl jsi to?“

„Ano.“

„Něco důležitého?“

„Ano, to bych řekl.“

Mírně řečeno, konstatovala Mette, když očima prolétla zprávu.

Mimo jiné obsahovala podrobný soupis hovorů.

S daty a časovými údaji.

*

Ove Gardman zavolal Olivii už včera, pozdě večer, a řekl jí o sponce, kterou našel. Sponce s černým pramínkem vlasů. Nemohla by být zajímavá?

To by mohla.

Gardman navíc dostal urgentní žádost, zda by nazítří nemohl zaskočit na konferenci mořských biologů ve Stockholmu, a měl v plánu tam zajet ranním vlakem.

„Lobby bar v hotelu Royal Viking. U Hlavního nádraží. Šlo by to?“ navrhla Olivia.

„Ano.“

Gardman vkráčel do baru v sepraných džínech a černém tričku.

Opálený, s vlasy vybledlými od sluníčka. Olivia chlápka, který vešel, zkoumala očima a přemýšlela, jestli je zadaný. Pak z něj pohled spustila. Gardman přišel k baru a objednal si espreso.

Když kávu dostal, otočil se, podíval se na hodiny a spatřil o kousek dál u panoramatického okna tmavovlasou dívku. Napil se a čekal. O hlt později zvedla Olivia hlavu a znovu si pokradmu prohlížela mladíka u baru.

„Olivia Rönningová?“ zeptal se Gardman.

Olivii to naprosto vyvedlo z míry, ale přikývla. Gardman přešel k ní.

„Ove Gardman,“ představil se.

„Dobrý den.“

Gardman se posadil.

„Jste vážně mladá,“ řekl.

„Vážně? Jak to?“

„No, vždyť víte, člověk slyší hlas v telefonu a udělá si nějakou představu a… myslel jsem, že jste starší.“

„Je mi třiadvacet. Máte s sebou tu sponku?“

„Ano.“

Gardman vytáhl malý průhledný sáček se sponkou uvnitř.

Olivia si ji prohlížela a Gardman vyprávěl, kde ji našel.

Jak.

A především kdy.

„Těsně předtím, než jste zaslechl ty hlasy?“

„Ano. Ležela v chaluhách u několika čerstvých stop v písku, ty stopy jsem sledoval pohledem a pak jsem je zahlédl, ty osoby, a slyšel je. Tehdy jsem se schoval.“

„Je zvláštní, že si to pamatujete.“

„No ano, ale taky to byla opravdu zvláštní událost, asi bych si na to nevzpomněl tak podrobně, kdybych nenašel tu sponku.“

„Můžu si ji na nějakou dobu nechat?“

Olivia zvedla pytlíček a podívala se na Gardmana.

„Jasně, určitě. Mám vás mimochodem pozdravovat od Axela Nordemana, převážel mě ráno do Strömstadu.“

„Díky.“

Gardman se zadíval na náramkové hodinky.

„Do pytle, musím bohužel běžet.“

Už? pomyslela si Olivia. Gardman vstal a podíval se na ni.

„Konference začne za půl hodiny. Ale rád jsem vás viděl.

Ozvete se, jestli vám to k něčemu bylo?“

„Samozřejmě, ozvu se.“

Gardman pokývl na pozdrav a odcházel. Olivia ho sledovala pohledem. Proč jsem nenavrhla, že si dáme pivo, než pojede domů? napadlo ji.

Lenni by to určitě udělala.

*

Mladý policejní inspektor Janne Klinga s jistými potížemi zjistil, kde se Stilton zdržuje. V karavanu v Bezejmenném lese. Nevěděl přesně kde. A tak nějakou dobu chodil kolem mezi pejskaři a ranními ptáčaty chytajícími bronz, a teprve potom karavan zahlédl. Teď klepal na dveře. Stilton se podíval oknem ven, zmizel a otevřel. Klinga kývl na pozdrav.

„Neruším?“

„Co chcete?“

„Myslím, že na tom, co jste říkal včera, něco je. O Kid Fighters.“

„Rune Forrs tomu nevěří?“

„Ne.“

„Pojďte dál.“

Klinga vešel a rozhlédl se.

„Bydlel jste tu taky dřív?“ zeptal se.

„Kdy?“

„Když tu bydlela Vera Larssonová?“

„Ne.“

Stilton neměl v plánu vyzradit víc, než považoval za nutné.

Byl ve střehu. Možná byl tohle způsob, jak ho Forss chce vodit za nos, to nevěděl. O Jannem Klingovi nevěděl nic.

„Ví Forss, že jste tady?“

„Ne… může to zůstat mezi námi?“

Stilton si mladého policistu měřil pohledem. Možná to je dobrý polda, který náhodou skončil u špatného? Pokynul k jednomu lehátku. Klinga se posadil.

„Proč jste přišel?“

„Protože si myslím, že jste na správné stopě. Stáhli jsme ty filmy ze stránky Trashkick a já si je v noci prošel a viděl jsem to tetování na jednom z těch násilníků. Zakroužkované KF. Přesně jak jste říkal.“

Stilton to přešel mlčením.

„Pak jsem zadal cagefighting a našel jsem docela dost věcí, hlavně z Anglie, malé kluky, co se mlátí v klecích, ale vypadalo to, že tam s sebou většinou mají i rodiče.“

„Když jsem to viděl, těžko tam byli nějaký rodiče.“

„V ?rstě?“

„Jo.“

„Byl jsem tam ráno, v té skalní místnosti, byla úplně prázdná.“

„Asi se vyděsili, když jsem se tam objevil, a odvezli to.“

„Pravděpodobně. I tak tam bylo plno stop po nějaké činnosti, kousky pásky, šrouby, rozbitá červená žárovka a spousta zbytků po čichání plynu. Ale to se přece nedá spojovat jenom s cagefightingem.“

„Ne.“

„Ale nasadil jsem na to místo lidi.“

„Forssovi za zádama?“

„Řekl jsem, že vás tam napadli a že by se možná vyplatilo to tam trochu omrknout.“

„A on to spolknul?“

„Ano. Myslím, že mluvil s někým ze Státní kriminálky, a asi chce ukázat, že něco dělá.“

Stiltonovi okamžitě došlo, kdo ze Státní kriminálky to byl. Ona si jde za svým, pomyslel si.

„Pak jsem si vyslechl naši skupinu pro mládež. Nic o tom nevěděli, ale budou mít uši nastražené.“

„Dobře.“

Teď už Stiltonova opatrnost polevila. Jannemu Klingovi věřil.

Natolik, že vytáhl mapu Stockholmu a rozložil ji, aby se na ni mohli podívat.

„Vidíte ty křížky,“ řekl.

„Ano.“

„Jsou to místa, kde se odehrály ty přepadení a vražda. Zkoušel jsem zjistit, jestli v tom není nějaká geografická spojitost.“

„A je?“

„Ne pro samotný přepadení, ale tři z těch, koho napadli, včetně Very Larssonový, před napadením u Söderhallarna prodávali časopisy. To je tenhle křížek.“

Nechal si pro sebe, že Vera tam vlastně toho večera neprodávala, že tam prodával on sám, ale ona za ním přišla a odtud se dali na cestu spolu.

„Tak jakou máte teorii?“ zeptal se Klinga.

„Není to žádná teorie, je to jen hypotéza. Násilníci možná vyčíhnou svoje oběti právě u Söderhallarna a pak jdou po nich.“

„Ti druzí dva, které napadli předtím, bylo jich už dohromady pět, ti tam stáli s časopisy taky?“

„Jednoho jsem nezastihnul a ten druhej tam neprodával. Stál u obchodního centra Ringen v Götgatan.“

„To přece není z Medborgarplatsen moc daleko.“

„Ne. Navíc prošel kolem Söderhallarna, než se vydal k Ringen.“

„Takže bychom měli mít nějaké lidi navíc u centra Söderhallarna?“

„Možná, můj závěr to není.“

Ne, pomyslel si Klinga. Spíš je můj nebo Forssův. Přistihl se při tom, že si přál, aby Forss byl trochu víc jako Stilton.

Klidně.

Klinga vstal.

„Pokud přijdete ještě na něco, můžete kontaktovat přímo mě.

Chtěl bych na tomhle dělat trochu stranou.“

Koho se to „stranou“ týkalo, bylo jasné.

„Kdybyste mě chtěl zastihnout, tady je moje vizitka,“ řekl Klinga.

Stilton si ji vzal.

„A jak jsem řekl, může to snad zůstat mezi…“

„Jasně.“

Klinga kývl hlavou a vydal se ke dveřím. Na půli cesty ven se otočil.

„Ještě jedna věc. Na jiném z těch filmů, na tom, který natočili tady u karavanu, když napadli Veru Larssonovou, byla chvilka, kdy filmovali okýnkem… muselo to být tamhle, a je tam vidět muž při sexu s Verou Larssonovou tady na tom lehátku.“

„Ano?“

„Nevíte, kdo to byl?“

„To jsem byl já.“

Klinga sebou trochu trhl. Stilton se mu díval přímo do očí.

„Ale to zůstane mezi námi.“

Klinga přikývl, vyšel ven a málem přitom vrazil do zjevně rozrušené Olivie Rönningové. Ta se na Klingu podívala, vešla dovnitř a zavřela za sebou.

„Kdo to byl?!“

„Někdo z obce.“

„Vážně? No, víte, co je tohle?!“

Oliviamu ukázala Gardmanův plastový pytlíček se sponkou.

„Spona do vlasů,“ řekl Stilton.

„Z Hasslevikarna! Nalezená stejného večera, kdy se odehrála vražda, a našel ji Ove Gardman vedle stop jednoho z pachatelů nebo oběti!“

Stilton se zadíval na sáček.

„A proč nám ji nedal? Tehdy? V roce 1987?“

„Nevím, bylo mu devět a asi netušil, že by to mohlo mít nějaký přínos. Pro něj to byl jen nález z pláže.“

Stilton se natáhl po sáčku.

„Je v ní zachycený pramínek vlasů,“ řekla Olivia. „Černý.“

Teď bylo Stiltonovi naprosto jasné, kam ta raketa scud v ženských šatech míří.

„DNA?“

„Ano.“

„Proč?“ zeptal se Stilton.

„Pokud je to sponka oběti, asi to nebude zajímavé, ale pokud není?“

„Tak by mohla patřit některýmu z pachatelů?“

„Ano.“

„Někomu se sponkou ve vlasech?“

„Jeden z nich by přece mohla být žena.“

„Neexistuje žádná informace o tom, že by se tam měla vyskytovat ženská.“

„Říká kdo? Říká k smrti vyděšený devítiletý chlapec, který seděl docela daleko, byla noc, viděl několik tmavých postav a slyšel křičící ženu, myslel si, že jsou tři nebo čtyři, neměl možnost vidět, jestli tam byla víc než jedna žena. Nebo se pletu?!“

„Zase máte na mysli Jackii Berglundovou?“

„To jsem neřekla.“

Ale myslela si to. A cítila. Jen to, že Stilton její jméno vyslovil, způsobilo, že jí v hlavě začal pulzovat hněv. Najednou měla velmi osobní důvody, aby šla po Jackii Berglundové.

Výtah a kocoura.

Především kocoura.

Ale s tím Stilton neměl nic společného.

Úkosem se podíval na Olivii. Věděl, že je toho hodně, co Olivii tíží.

„Tak to byste si měla promluvit s lidma z odložených případů.“

„Nemají zájem.“

„Proč ne?“

„Případ není ‚realizovatelný‘, podle Vernera Brosta.“

Dívali se jeden na druhého. Stilton uhnul pohledem.

„Nepracuje ale vaše exmanželka v SKL?“ zeptala se raketa.

„Jak to, že to sakra víte?“

„Protože jsem Arnova dcera.“

Stilton se pousmál. Trošíčku smutně, napadlo Olivii. Byli on a táta blízcí přátelé?

Zeptá se na to, až dostane příležitost.

*

Byla to klasická výslechová místnost, navržená za jediným účelem.

Za stolem seděla z jedné strany Mette Olsäterová s několika papíry formátu A4 před sebou. Naproti ní pak výkonný ředitel MWM Bertil Magnuson. Dnes měl tmavě šedý oblek, vínově rudou kravatu a advokátku. Magnuson ji narychlo povolal do policejní budovy, aby se účastnila výslechu. Neměl tušení, o co jde, ale byl z mužů, kteří se jistí.

„Výslech se bude nahrávat,“ řekla Mette.

Magnuson pohlédl na advokátku. Krátce přikývla. Mette zapnula přístroj a namluvila nezbytná fakta.

Potom začala.

„Když jsme se setkali předevčírem, popřel jste, že byste v poslední době byl v kontaktu se zavražděným Nilsem Wendtem.

K poslednímu kontaktu mezi vámi došlo před sedmadvaceti lety, je to pravda?“

„Ano.“

Magnusona vyzvedli jedním policejním vozem ve Sveavägen a tím krátkým autem ho převezli do policejní budovy v Polhemsgatan.

Byl pozoruhodně klidný. Mette zaregistrovala velmi výrazný pánský parfém a slabou vůni doutníčku. Nasadila si jednoduché brýle na čtení a studovala dokument před sebou.

„V pondělí 13. června v 11.23 zavolal Nils Wendt ze svého mobilního telefonu na mobil s tímhle číslem.“

Mette před Magnusonem podržela nějaký papír.

„Souhlasí, že se jedná o číslo vašeho mobilního telefonu?“

„Ano.“

„Hovor trval jedenáct vteřin. Téhož večera, v 19.32, se z Wendtova mobilu uskutečnil další hovor na stejné číslo. Tentokrát trval devatenáct vteřin. Příští večer, v úterý 14. to byl další telefonát a trval přibližně stejně dlouho, dvacet vteřin. O čtyři dny později, v sobotu 15. června v 15.45, se uskutečnil další hovor na stejný mobil, váš mobil, od Nilse Wendta. Tenhle telefonát byl o trochu delší, trval něco málo přes minutu.“

Mette si sundala brýle a muže před sebou probodávala pohledem.

„O co se v těch hovorech jednalo?“

„Nebyly to hovory. V těch okamžicích, které jste vyjmenovala, mi někdo zavolal, já to zvedl, nikdo se nehlásil, na druhém konci bylo ticho a pak se spojení přerušilo. Vycházel jsem z toho, že to je nějaký anonym, který se mi pokouší nějak vyhrožovat nebo mě postrašit, přece jen to kolem našeho podniku v poslední době vře, možná o tom víte.“

„Ano. Poslední hovor byl delší?“

„Ano, to… popravdě řečeno jsem se rozčílil, bylo to počtvrté, kdy někdo zavolal a mlčel, a tak jsem sám řekl několik dobře zvolených slov o tom, co si myslím o podobných sprostých způsobech, jak se pokoušet někoho vyděsit, a pak jsem zavěsil.“

„Takže jste neměl nejmenší tušení, že vám volá Nils Wendt?“

„Ne. Jak bych mohl? Ten člověk se přece pohřešoval už sedmadvacet let.“

„Víte, kde žil?“

„Nemám tušení. Vy to víte?“

„Bydlel v Mal Pais v Kostarice. Vy jste ho tam nikdy nekontaktoval?“

„Ne. Měl jsem za to, že je po smrti.“

Magnuson se modlil, aby se z jeho výrazu nedalo odhalit, co mu probíhá hlavou. Mal Pais? Kostarika? To musí být ono neznámé místo! S originální nahrávkou!

„Ocenila bych, kdybyste v nejbližší době neodjížděl ze Stockholmu.“

„Mám zákaz vycestování?“ zajímal se Magnuson.

„To určitě nemáte,“ řekla najednou advokátka.

Magnuson se nevolky usmál. Ten úsměv rychle zmizel, když si všiml Mettina pohledu. Kdyby jí dokázal číst myšlenky, pravděpodobně by zmizel ještě rychleji.

Mette byla přesvědčená, že lže.

*

Jednu dobu, a nebylo to zase tak dávno, překypovaly bloky domů kolem náměstí Nytorget všemi možnými obchůdky s všelijakou svéráznou nabídkou. Často se stejně svéráznými majiteli.

Ale ve stínu etnologického vymírání jich většinu zavřeli, to když čtvrť obsadili noví obyvatelé s jinými potřebami a nahradili ji přehlídkovými moly pro oběti módy. Dneska tam byla původních obchodů jen hrstka a ty přežívaly jen taktak. Spíš se na ně pohlíželo jako na kuriózní a pitoreskní prvek městské krajiny.

Jedním z nich byl malý antikvariát, který patřil Ronnymu Dánovi.

Stál naproti domu fotbalisty Nacky Skoglunda v Katarina Bangata. Stál tam, když se Nacka narodil, stál tam po celý jeho život, stál tam, když zemřel, a stojí tam i dnes.

Ronny ho převzal po mámě.

Sám antikvariát vypadal tak, jako vypadá onen typ přežívajících antikvariátů. Přecpaný. S policemi od podlahy ke stropu a stohy knih navršenými na stolech a stoličkách. „Směsice pokladů“, jak stálo na malém štítku ve výloze. Sám Ronny měl u jedné stěny postavené prosezené křeslo, se stojací lampou z první světové války skloněnou nad stolem. Teď tam seděl s knihou na klíně. Kocour Klas na Divokém západě.

„Beckett ve formě komiksu,“ řekl Ronny.

Zavřel knížku a podíval se na muže, který se posadil na jednoduchou židli o kousek dál. Byl to bezdomovec a jmenoval se Tom Stilton.

Ronnyho bezdomovci navštěvovali často. Měl široké srdce a určitou finanční kapacitu, která mu dovolovala vykupovat knihy, které lidé nacházeli po kontejnerech nebo v domech u popelnic nebo kde se daly najít. Ronny se nikdy neptal. Za knihu něco málo zaplatil a pomohl bezdomovci. Dost často v noci vyhazoval knihy někam do kontejneru, aby o zhruba týden později dostal stejné knihy znovu na prohlédnutí.

Takhle to chodilo.

„Potřebuju si půjčit kabát,“ řekl Stilton.

Ronnyho znal už spoustu let. Nejen z pozice bezdomovce.

Poprvé se setkali, když Stilt on sloužil u arlandské policie a musel se postarat o několik jeho spolucestujících na letu z Islandu.

Ronny si objednal malý skupinový zájezd do muzea penisů v Reykjavíku a pár jeho kamarádů se cestou domů trochu moc napilo.

Ne ovšem Ronny.

Ten tvrdý alkohol nepil víckrát než jednou ročně. Tehdy se ale opil pod obraz. Byl to den, kdy jeho přítelkyně v hammarbyském přístavu spadla pod led a utopila se. V ten den, výročí jejího odchodu, sešel Ronny na molo, kde skákala po krách, a zpil se do bezvědomí. Byl to rituál, který jeho kamarádi dobře znali, a dávali pozor, aby ho v něm nerušili. Udržovali mírný odstup, dokud Ronny nebyl opilý jako Dán. Pak ho dopravili domů do antikvariátu a uložili do postele ve vnitřní místnosti.

„Potřebuješ kabát?“ zeptal se Ronny.

„Jo.“

„Na pohřeb?“

„Ne.“

„Mám jenom černý.“

„To je v pohodě.“

„Oholil ses.“

„Jo.“

Stilton byl oholený a trochu se ostříhal. Ne moc stylově, ale dostatečně na to, aby mu vlasy nevisely všude. Teď potřeboval kabát, aby vypadal trochu slušně. A trochu peněz.

„A kolik jako?“

„Na lístek na vlak. Do Linköpingu.“

„Co tam budeš dělat?“

„Pomůžu s jednou věcí jedný mladý holce.“

„Jak mladý?“

„Třiadvacet.“

„Chápu, tak to si asi pod Divokými detektivy nic nepředstaví.“

„Co to je?“

„Onanie na vysoké literární úrovni. Jenom okamžik!“

Ronny zmizel v jakési místnůstce a vrátil se se svým černým kabátem a pětistovkou. Stilton si kabát vyzkoušel. Byl trochu kratší, ale to muselo stačit.

„Jak se daří Bensemanovi?“

„Blbě,“ odpověděl Stilton.

„Zachránili mu oči?“

„Snad jo.“

Benseman a Ronny Dán mezi sebou měnili docela jinak než Stilton a Ronny. Benseman byl sečtělý, to Stilton nebyl. Na druhou stranu nebyl Stilton alkoholik.

„Slyšel jsem, že jsi zase trochu přišel do kontaktu s Abbasem,“

nadnesl Ronny.

„Kdo ti to říkal?“

„Mohl bys mu vzít tohle?“

Ronny mu podával tenkou nesvázanou knihu.

„Čeká na ni už skoro rok, před pár dny jsem na ni narazil.

Paměť přátel, jsou to súfíjské básně, které přeložil Eric Hermelin, ten baron.“

Stilton si vzal knihu, na titulní stránce přečetl: Šejch Attár: „Výbor z Tadhikrat al-awlijá“ a zastrčil si knížku do náprsní kapsy.

Jako protislužbu.

Přece jen dostal kabát a pětistovku.

*

Marianne Boglundová byla na cestě ke svému bíle omítnutému řadovému domu na okraji Linköpingu, blížila se k brance. Bylo skoro sedm večer a ona koutkem oka spatřila postavu, která se opírala o sloup pouličního osvětlení na druhé straně ulice. Světlo z lampy dopadalo na hubeného muže s rukama v trochu příliš krátkém černém kabátu. Marianne se zarazila a sledovala muže, který napřáhl ruku na pozdrav. To není možné, napadlo ji. I když už věděla, kdo to je.

„Tome?“

Stilton přešel ulici, aniž by z Marianne spustil oči. Zastavil se pár metrů od ní. Marianne šla přímo k věci.

„Vypadáš strašně.“

„To jsi mě měla vidět včera.“

„Radši ne. Jak se máš?“

„Dobře. Myslíš to s…“

„Ano.“

„Dobře… nebo líp.“

Několik vteřin se na sebe dívali. Ani jeden z nich se necítil na to, aby se šťoural ve Stiltonově zdravotním stavu. Obzvlášť ne Marianne. A obzvlášť ne na ulici před svým domovem.

„Co chceš?“

„Potřebuju pomoct.“

„S penězi?“

„Penězi?“

Stilton se podíval na Marianne tak, že se kousla do jazyka. Bylo to řečeno docela bezcitně.

„Potřebuju pomoct s tímhle.“

Stilton vylovil malý plastový sáček se sponkou z Nordkosteru.

„Co to je?“

„Spona, s pramínkem vlasů. Potřebuju pomoct s DNA. Nemohli bychom se trochu projít?“

Stilton udělal posunek rukou. Marianne se pootočila k řadovému domu a všimla si muže, který se pohyboval v napůl osvětlené kuchyni. Viděl je?

„Nebude to trvat dlouho.“

Stilton udělal prvních pár kroků. Marianne zůstala stát. To je od Toma typické, ukázat se jako neohlášená troska a prostě vycházet z toho, že to tu má na povel on.

Znovu.

„Tome.“

Stilton se částečně otočil.

„AY chceš cokoli, takhle na to nemůžeš.“

Stilton se zastavil. Zadíval se na Marianne, trochu sklonil hlavu a pak ji zase narovnal.

„Promiň. Trochu jsem vyšel ze cviku.“

„To je vidět.“

„Co se týká mezilidskejch vztahů. Promiň, prosím tě. Opravdu od tebe potřebuju pomoct. Je to na tobě. Můžeme si promluvit tady nebo pozdějc nebo…“

„Proč potřebuješ DNA?“

„Abych ji mohl porovnat s DNA z případu z pláže. Z Nordkosteru.“

Stilton věděl, že to zabere, a měl pravdu. Marianne se Stiltonem žila po celou dobu vyšetřování tohohle případu. Věděla, jak moc se mu věnoval a co ho to stálo. I ji. A teď je tady znovu.

V takovém fyzickém stavu, který se celkem tvrdě dotýkal části jejího nitra, ale který si nepustila k tělu. Z několika důvodů.

„Povídej.“

Marianne vyrazila za ním, aniž by o tom přemýšlela. Dostihla ho, mluvit. O tom, jak se sponka našla na pláži stejného večera, kdy se odehrála ta vražda. Jak skončila v krabici na poklady jednoho malého kluka, kde ji najednou před několika dny objevil a dal ji mladé policejní aspirantce. Olivii Rönningové.

„Rönningové?“

„Jo.“

„Dceři…“

„Jo.“

„A ty chceš zjistit, jestli patří k sobě, sponka a DNA oběti z Nordkosteru?“

„Jo. Můžeš to udělat?“

„Ne.“

„Nemůžeš, nebo nechceš?“

„Dávej na sebe pozor.“

Marianne se otočila a odcházela zpátky k řadovému domu.

Stilton se díval za ní. Otočí se ještě? Neotočila se. Nikdy se neotáčela.

Když bylo hotovo, bylo hotovo jednou provždy. To věděl.

Ale zkusil to.

„Kdo to byl?“

Marianne se na tu otázku připravovala celou cestu k řadovému domu. Věděla, že je Tord viděl kuchyňským oknem. Viděl je odcházet. Věděla, že bude třeba jisté vynalézavosti.

„Tom Stilton.“

„Vážně? On? Proč přišel?“

„Chtěl pomoct s DNA.“

„Myslel jsem, že u policie skončil.“

„Ano.“

Marianne si pověsila kabát, na vlastní háček. Všichni v rodině měli vlastní háček. Děti svoje a ona a Tord taky svoje. Děti byly Tordovy z předchozího manželství, Emelie a Jacob. Milovala je.

A Tordovu lásku k pořádku, dokonce i v předsíni. Takový on byl.

Všechno na svém místě a žádné experimenty v posteli. Byl sportovním rozhodčím na hřišti Fredriksbergs. Trénovaný, vyrovnaný, kultivovaný. V mnoha ohledech podobný mladšímu Stiltonovi.

V mnoha ohledech ne.

Byly to tyhle ohledy, které ji přiměly vrhnout se po hlavě do marastu vášně a chaosu a nakonec ji dovedly k tomu, že to po osmnácti letech vzdala. A Stiltona opustila.

„Chtěl pomoct soukromě,“ řekla.

Tord zůstával ve dveřích, vyčkával. Věděla, že on ví. Na té nebo oné úrovni. To, co bylo mezi ní a Stiltonem kdysi, nebylo mezi ní a Tordem teď a to stačilo k tomu, aby Tord začal cítit zvědavost. Možná nejistotu, žárlivost to podle ní nebyla. Na to byl jejich vztah příliš stabilní. Ale zvědavost.

„Jak jako soukromě?“

„Je to důležité?“

Cítila, že zašla trochu příliš do defenzivy. To bylo hloupé.

Neměla nic, co by měla bránit. Ani co by se za nehet vešlo. Nebo snad ano? Dotklo se jí setkání se Stiltonem nějakým způsobem, na který nebyla připravená? Jeho příšerný fyzický stav? Jeho soustředěnost? Jeho naprostý odstup od situace? Konfrontovat ji před jejím vlastním domem? Možná, ale nebylo to určitě nic, co by se mělo dotknout jejího muže.

„Torde, Tom se rozhodl, že mě vyhledá, já jsem s ním nemluvila šest let, zabývá se teď něčím, co mě nezajímá, ale musela jsem ho vyslechnout.“

„A to proč?“

„Už odjel.“

„Fajn. No, jen mě to zajímalo, přijela jsi a pak jste odešli. Uděláme hašé?“

*

Stilton seděl sám v kavárně na nádraží v Linköpingu. To prostředí mu celkem vyhovovalo.

Tuctová káva, žádné pohledy, lidé

přicházeli, pili a odcházeli. Přemýšlel o Marianne. O sobě samotném.

Co čekal? Naposledy byli v kontaktu před šesti lety.

Šest let nepřerušovaného propadu, co se jeho týkalo. Na všech úrovních. A ona, ona vypadala přesně jako před šesti lety. Přinejmenším v pološeru mezi řadovými domy. Pro někoho jde život dál, pomyslel si, pro jiného přibrzdí a ještě pro jiného se zastaví úplně. Ten jeho se dal znovu do pohybu. Pomalu, trhaně, ale víc dopředu než dolů.

Už jen to.

Opravdu doufal, že Marianne je to, co teď má, ku prospěchu.

Zasloužila si to. V okamžicích, kdy se jeho stav vylepšil, trpěl tím, jak ji muselo trápit jeho chování, když byli ještě spolu. Jeho narůstající psychické problémy. Jak jeho mohutné citové výlevy pomalu podkopaly, co vystavěli, a nakonec to úplně ukončily.

A pak už nebyly ty lepší okamžiky zas o tolik lepší.

Stilton se zvedl. Musí zůstat v pohybu. Cítil, jak se tlak v prsou rozbíhá k pažím, a on nechal diazepam v karavanu. Vtom mu zazvonil mobil.

„Jelle.“

„Ahoj, Tome, tady Marianne.“

Mluvila docela potichu.

„Kde jsi vzala moje číslo?“ zeptal se Stilton.

„Olivia Rönningová je v telefonním seznamu, na rozdíl od tebe, poslala jsem jí zprávu a o číslo ji poprosila. S tou sponkou to spěchá?“

„Ano.“

„Přijď a nech mi ji tady.“

„Dobře. Proč sis to rozmyslela?“

Marianne zavěsila.

*

Olivii trochu vrtalo hlavou, proč Marianne Boglundová chtěla Stiltonovo číslo. Vždyť se nestýkají! Nebo ho přece jen začala zajímat? Ta sponka? Možná trochu, tam v karavanu, dost na to, aby poprosil, jestli si ji nemůže nechat. Panebože, blesklo jí hlavou.

On se přece tím případem zabýval tolik let. Aniž by ho vyřešil. Jasně že by ho to mělo zajímat. Ale opravdu by kontaktoval svou exmanželku? Vzpomněla si na své setkání s Marianne Boglundovou ve škole. Jak chladný odstup si Boglundová udržovala, když se Olivia zeptala na Stiltona. Skoro pohrdavý. A teď ji poprosila o jeho číslo. Proč se asi rozvedli? přemýšlela. Má to taky něco společného s případem z pláže?

Pravděpodobně právě její vnitřní hloubání ji posadilo na autobus směrem k okraji města, do Kummelnäsu na ostrově Värmdö. K panskému sídlu. K Olsäterovým. Měla pocit, že tam najde spoustu odpovědí na otázky, které chtěla položit. Navíc cítila i něco nedefinovatelného. Co mělo cosi společného se samotným domem, tamním duchem, atmosférou. Uvědomila si, že to bylo něco, po čem skoro zatoužila.

Aniž by věděla proč.

M?rten Olsäter byl dole v hudebním pokoji. Ve své jeskyni. Byl to jeho úkryt. Miloval svoji velkou nevázanou rodinu a všechny její známé i neznámé, kteří stále zaplavovali jejich dům a chtěli se najíst a slavit, a byl to právě M?rten, kdo skoro vždycky musel tahat za nitky. V kuchyni. To miloval.

Ale v mezidobí se potřeboval vytratit.

Proto si tady dole postavil jeskyni, před mnoha lety, a vysvětlil všem nahoře, že v ní chce mít soukromí. Pak vysvětloval, po řadě a po pořádku, v průběhu let, dětem a vnoučatům, co soukromí znamená.

Prostor, který patří jemu.

Sem nevkročil nikdo, koho nepozval dál.

A u vědomí toho, co všechno ostatní M?rten pro rodinu znamenal, mu dopřáli sluchu a poskytli, co potřeboval. Osobně.

Malou jeskynní místnost ve sklepě.

Tady mohl vyvolávat minulost a ponořit se do nostalgie a sentimentality.

Tady se mohl nořit do smutku nad vším, co vyžadovalo smutek. Jeho soukromý smutek. Nad vším a všemi, koho během jeho životní dráhy postihlo zoufalství. A že jich nebylo málo.

Kdyže člověk dostane do důchodu, nebývá jich málo.

Ten smutek opečovával.

A tak si v mezičase dopřál nějaký ten doušek, aby Mette nevěděla.

Teď, v posledních letech, ne tak často, ale tu a tam. Aby se dostal do kontaktu s tím, co Abbas hledal v súfismu. Tím za rohem.

Nikdy to nebylo v nepořádku.

Během opravdu řízných nocí se stávalo, že zpíval duet sám se sebou.

V těch chvílích zalézal Kerouac do škvíry ve zdi.

Když Olivia náhle stanula před velkými dřevěnými dveřmi a zazvonila, pořád přesně nevěděla, proč přijela.

Prostě byla tady.

„Dobrý den!“ pozdravil ji M?rten.

Otevřel v tom, v čem by dívka Oliviiny generace sotva poznala mahjongové oblečení. Trochu oranžové, trochu červené a trochu od všech ostatních barev měkce splývalo kolem M?rtenova štědrého těla. V ruce držel talíř, který vyrobila Mette.

„Dobrý den. Já… je tu Mette?“

„Ne. Já vám nestačím? Pojďte dál!“

M?rten zmizel uvnitř a Olivia ho následovala. Tentokrát do horních podlaží nikoho nevyháněli. Dům překypoval dětmi a vnoučaty. Jedna dcera, Janis, bydlela v menším domě na pozemku se svým manželem a dítětem a považovala dům rodičů za svůj. Několik dalších dětí, nebo vnoučat, jak se Olivia domnívala, běhalo kolem ve speciálně ušitých maškarních kostýmech a střílelo po sobě z vodních pistolek. M?rten rychle mávl na Olivii, ať jde ode dveří kousek dál. Než tam došla, podařilo se jí jen taktak vyhnout několika proudům vody. M?rten za ní zavřel.

„Je tu trochu rušno,“ usmál se.

„To je tady tak vždycky?“

„Rušno?“

„Ne, myslím tolik lidí?“

„Vždycky. Máme pět dětí a devět vnoučat. Plus Ellen.“

„A to je kdo?“

„Moje máma. Je jí dvaadevadesát a bydlí v podkroví. Právě jsem jí udělal tortellini. Pojďte!“

M?rten vzal Olivii po opravdu hodně točitých schodech až úplně nahoru, do podkroví.

„Připravili jsme pro ni pokoj tady nahoře.“

M?rten otevřel dveře do krásné světlé místnosti, přepečlivě vybavené. Naprosto nepodobné prostředí o pár pater níž. S bílou železnou postelí, stolkem a houpacím křeslem. V tom seděla velmi stará žena se sněhobílými vlasy a právě pletla úzkou, uzoučkou šálu, která tvořila zákruty několik metrů po podlaze.

Ellen.

Olivia se podívala na to dlouhé úzké pletení.

„Má za to, že plete básničku,“ zašeptal M?rten, „každé hladce a obrace je jeden verš.“

Otočil se k Ellen.

„Tohle je Olivia.“

Ellen vzhlédla od pletení a pousmála se.

„Výborně,“ řekla.

M?rten přišel k ní a pohladil ji po tváři.

„Máma je trochu dementní,“ pošeptal Olivii.

Ellen nepřestávala plést. M?rten vedle ní položil talíř.

„Poprosím Janis, aby přišla a pomohla ti, mami.“

Ellen přikývla. M?rten se otočil k Olivii.

„Nedáte si trochu vína?“

Zůstali v jedné spodní místnosti. V místnosti se dveřmi, které je oddělily od většiny dětského hluku.

A pili víno.

Olivia ho pila zřídka. Hlavně když ji někdo pozval, jako třeba u Marie. Jinak dávala přednost pivu. A tak po pár skleničkách toho, co M?rten označil za ceně odpovídající červené, se Olivia dala do řeči o trochu víc, než měla původně v úmyslu. Jestli to bylo prostředím, vínem, nebo prostě M?rtenem, to nevěděla, ale začala být velmi osobní. Tak, jak u Marie nikdy nebyla. Mluvila o sobě. O Arnovi. O tom, když přijdete o tátu a nejste při něm, když umírá. O svém stálém špatném svědomí, které ji kvůli tomu trápilo.

„Máma si myslí, že chci pracovat u policie proto, abych si to špatné svědomí utišila,“ řekla.

„Já si to nemyslím.“

M?rten poslouchal, většinou mlčky, po dlouhou dobu. Byl v tom dobrý. Během mnoha let s dost komplikovanými lidmi si vycvičil sluch pro citově vypjaté situace a zdokonalil svou schopnost vcítění.

„Proč si to nemyslíte?“

„Málokdy něco děláme, abychom zahnali komplex viny, naproti tomu si ho často představujeme. Nebo to na něj svalujeme, protože nevíme, proč se vlastně tak rozhodujeme.“

„A proč teda chci pracovat u policie?“

„Možná proto, že váš táta byl policajt, ale ne proto, že zemřel, když jste mu nebyla nablízku. To je rozdíl. To první je dědičnost a prostředí a to druhé je dluh. Na dluhy já nevěřím.“

Vlastně ani já ne, pomyslela si Olivia. Věří na ně jen máma.

„Přemýšlela jste trochu o Tomovi?“

M?rten změnil směr. Možná proto, že měl dojem, že se Olivia díky tomu bude cítit líp.

„Proč se ptáte?“

„Nepřišla jste kvůli tomu?“

Teď Olivii napadlo, jestli M?rten není nějaké médium. Jestli se nedostala do rukou nějakému paranormálnímu jevu. Uhodil hřebíček na hlavičku.

„Ano, přemýšlela jsem o něm, docela dost, a je spousta věcí, které mi nedocházejí.“

„Proč skončil jako člověk bez přístřeší?“

„Bezďák.“

„Sémantika,“ usmál se M?rten.

„Ale byl teda kriminálním komisařem, a pokud vím, tak schopným.

Musel přece mít kolem sebe dobrou sociální síť, přinejmenším vás, a pak dopadl takhle. Jako bezdomovec. Aniž by fetoval nebo něco takového.“

„Co je ‚něco takového‘?“

„To nevím, ale mezi tím, co byl v minulosti, a tím, co je teď, musel přece být neuvěřitelně velký skok.“

„Ano i ne. Částečně asi zůstal tím, kým býval, na určitých úrovních, v jiných ne.“

„Mohl za to rozvod?“

„Ten k tomu přispěl, ale v té době už se do toho začal propadat.“

M?rten upil ze své sklenky. Na vteřinu se zamyslel nad tím, co všechno má dát k dobrému. Nechtěl, aby v jeho podání Tom vyšel špatně nebo takovým způsobem, který je možné chybně vykládat.

A tak zvolil střední cestu.

„Tom se dostal do bodu, kdy všeho nechal. Z psychologického hlediska pro to existuje termín, ten vynecháme, čistě konkrétně nebyl v situaci, kdy by chtěl zůstat v tom, kde byl.“

„V čem?“

„V tom, čemu můžeme říkat normál.“

„Proč to nechtěl?“

„Z několika důvodů, kvůli svým psychickým problémům, rozvodu a…“

„On má psychické problémy?“

„Měl, psychózy. Jestli je má dneska, to nevím. Když jste sem přišli poprvé, viděli jsme se skoro po čtyřech letech, myslím.“

„Proč měl psychózy?“

„Psychózy může odstartovat spousta věcí, lidé jsou více nebo méně zranitelní, někdy stačí dlouhodobý stres, pokud má člověk vysokou citlivost. Přetěžování, nebo že se přihodí něco akutního, co ji najednou vyvolá.“

„Něco akutního se stalo Tomovi?“

„Ano.“

„A co?“

„To vám bude muset říct sám, pokud bude mít chuť.“

„Dobře, ale co jste dělali vy? Nemohli jste něco udělat?“

„Udělali jsme, co se dalo, aspoň jsme si to mysleli. Mluvili jsme s ním, mnohokrát, když se s ním ještě dalo vycházet, nabídli jsme mu, že tady může bydlet, když ho vyhodili z bytu, ale on se pak začal stahovat, nepřišel, když jsme se domluvili, nedal se zastihnout a nakonec byl více nebo méně pryč. Věděli jsme, že Tom nepatří k lidem, se kterými jde manipulovat, když se už rozhodli, a tak jsme to nechali.“

„Nechali jste ho?“

„Nemůžete podporovat člověka, který neexistuje.“

„Ale nebylo to hrozné?“

„Bylo to příšerné, zvlášť pro Mette, několik let trpěla a asi i trpí dál. Ale po vaší zdejší návštěvě něco povolilo, dostala se s ním znovu do kontaktu, byla to opravdu… síla. Pro ni i pro mě.“

M?rten dolil skleničky, upil ze své a pousmál se. Olivia se na něj podívala a uvědomila si, kam se chtěla dostat, i kdyžto ještě nedala najevo.

„A jak se má Kerouac?“ zeptala se.

„Dobře! Nebo jakžtakž, má ty problémy s nohama, ale člověk nemůže opatřit chodítko pavoukovi, že ne?“

„Ne.“

„Vy máte nějaké domácí zvíře?“

To sem to Olivia chtěla navést. Sem se chtěla dostat. K někomu, komu by to mohla vyprávět. Někomu, kdo je dost daleko, a přitom blíž než někdo jiný. Právě teď.

„Měla jsem kocoura, kterého jsem rozdrtila.“

Řekla, jen aby to měla za sebou, to nejbolestivější.

„Porazila jste ho?“

„Ne.“

A tak mu Olivia vyprávěla, jak nejjasněji dokázala, všechno od okamžiku, kdy uviděla otevřené okno, přes okamžik, kdy otočila klíčkem v zapalování, do okamžiku, kdy zvedla kapotu.

Pak se dala do pláče.

M?rten ji nechal plakat. Pochopil, že to byl smutek, který si musí vzít s sebou do vlastní jeskyně, a tu a tam se do něj ponořit.

Který nikdy nezmizí. Právě teď ho popsala slovy a i to byla součást léčby. M?rten ji pohladil po tmavých vlasech a podal jí kapesník. Osušila si oči.

„Díky.“

Vtom se rozlétly dveře.

„Ahoj!! Ahoj!!“

Do místnosti vtrhla Jolene a přes stůl Olivii prudce objala. Bylo to poprvé, kdy se setkaly, a Olivia z toho byla maličko překvapená.

Hned potom přišla Mette. M?rten jí rychle nalil sklenku vína.

„Chci si tě nakreslit!“ řekla Jolene Olivii.

„Mě?“

„Jenom tebe!“

Jolene už si z poličky vzala blok a klekla si před Olivii. Olivii, která si znovu rychle osušila ubrouskem oči a pokoušela se vypadat přirozeně.

Vtom zavolal Stilton. Na Oliviin mobil.

„Marianne jde do toho,“ oznámil jí.

„Vezme tu DNA?“

„Udělá analýzu, jo.“

„Dej to pryč!“ ukázala Jolene na mobil.

M?rten se sehnul a zašeptal něco Jolene, která se krčila nad blokem. Olivia se zvedla a o kousek popošla.

„Kdy to bude mít?!“

„Dělá na tom teď,“ řekl Stilton.

„Ale jak může… Vy jste tam vyrazil? Do Linköpingu?“

„Jo.“

Olivia teď v hloubi duše pocítila ke Stiltonovi vřelý obdiv.

„Díky.“

Víc toho nestihla dodat, protože Stilton zavěsil. Olivia se otočila a všimla si, jak se na ni Mette dívá.

„To byl Tom?“

„Ano.“

Olivia jim rychle a trochu rozrušeně vyložila, co věděla o sponce, blížícím se srovnání DNA a o tom, co to může znamenat pro případ z pláže. K jejímu údivu vypadala Mette jen středně zaujatě.

„Samozřejmě že to je zajímavé!“ řekla Olivia.

„Pro něj.“

„Pro Toma?“

„Ano. A dobře, že má čím se zabývat.“

„Ale pro vás to zajímavé není?“

„Právě teď ne.“

„Proč ne?“

„Naplno se teď věnuju vyšetřování vraždy Nilse Wendta. Ta se stala teď, tamto se stalo skoro před čtyřiadvaceti lety. To je jeden důvod. Druhým důvodem je, že je to Tomův případ.“

Mette zvedla svou sklenku vína.

„A tím taky zůstane.“

Cestou domů zněla ta věta Olivii v hlavě. Chtěla tím říct, že by se Stilton měl znovu pustit do svého starého případu? Už přece nepracuje u policie. Vždyť je to bezďák. Jak by se do svého starého případu mohl pouštět? Ona by mu pomohla? To tím chtěla říct? „Bez vás by tady nebyl,“ vzpomněla si. Z minulé zastávky v hale. A pak si velmi dobře vybavila, jak jí Stilton bezostyšně vyfoukl její vlastní hypotézu o Wendtově vazbě k oběti z pláže, u toho Abbase. Je Stilton znovu na cestě za svým starým případem?

S její pomocí?

Navzdory tomu, že měla hlavu plnou myšlenek a otázek, byla nesmírně ostražitá, když se blížila ke dveřím svého domu. Pravděpodobně je už nikdy neotevře, aniž by byla jako na jehlách.

Obzvlášť po Stiltonově telefonátu.

A testu DNA.

Který ji znovu navedl přímo k Jackii Berglundové.

Kterou nenáviděla.

V Kostarice se nachází celá řada neaktivních sopek a několik aktivních. Jako sopka Arenal. Když ta začne soptit, jedná se o dramatický přírodní úkaz. Zvlášť v noci, když magma proudí dolů zpevněnými příkopy a objímá horu jako zářící chapadla chobotnice. Přímo k nebi stoupá kouř, dramaticky černý a šedý.

Pokud člověk zahlédne takovou erupci z oválného okénka letadla, jako by dostal zpátky peníze za cestu tam.

Abbas el Fassi se o sopky vůbec nezajímal. A ještě k tomu se bál létání.

Bál se ho neuvěřitelně.

Nevěděl proč. Neměl pro to žádné racionální vysvětlení. Ale kdykoli se vznášel deset tisíc metrů vysoko ve vzduchu, obklopený jenom slabou plechovou skořápkou, dostával se k hranicím paniky. K hranicím, dokázal se totiž ovládnout. Musel, ale protože nebyl přítelem medikamentů ani alkoholických anestetik, dostával zabrat.

Pokaždé.

Jen díky své přirozeně hnědé barvě kůže nevypadal při výstupu z příletové haly v San José jako právě exhumovaná mrtvola.

Očima, tentokrát bez očních linek, se setkal s mladším mužem, který kouřil cigaretu a držel ceduli, kde stálo „ABASEL FAS“.

„To jsem já,“ řekl Abbas.

Promluvil obstojnou španělštinou. Rychle přešli k mladíkovu malému žlutozelenému autu před letištěm. Tam se poprvé, usazený za volantem, otočil k Abbasovi.

„Manuel Garcia. Policejní asistent. Pojedeme do Mal Pais.“

„Později. Nejdřív pojedeme do Calle 34 v San José, víte, kde to je?“

„Ano. Ale dostal jsem rozkaz, abychom jeli přímo do…“

„Ten rozkaz měním.“

Garcia se na Abbase podíval. Abbas mu pohled oplatil. V kostech cítil vážně děsný let, ze Stockholmu přes Londýn a Miami do San José. Detaily nebyly podstatné. Což Garcia pochopil.

„Calle 34.“

Garcia zastavil před polorozpadlým domem v jedné, jak se snažil vysvětlit Abbasovi v autě cestou sem, ne úplně pohostinné čtvrti.

„Půjde to rychle,“ řekl Abbas.

Zmizel v omšelých dveřích.

Garcia si zapálil další cigaretu.

Abbas opatrně zvedl víko malé krabice a odkryl dva tenké černé nože. Vyrobené na objednávku jeho hlavním dodavatelem z Marseille. Hubeným bílým klukem, který přijel, když Abbas zavolal, a dodal to, co Abbas nemohl pronést bezpečnostními kontrolami na letištích celého světa. Proto je ten běloch musel vyrobit na místě. Bez ohledu na to, jaké místo to bylo.

Právě teď to bylo v Calle 34 v kostarickém San José.

Znali se už dlouho.

Proto ten bílý neměl nic proti tomu, když ho Abbas požádal o pár speciálních nástrojů, o kterých věděl, že je má běloch s sebou.

Za pomoci malého mikroskopu ještě upravil ostří.

Kvůli vyvážení.

Na tom může záviset život nebo smrt.

„Díky.“

Z Puntaneras na poloostrov Nicoya jeli trajektem a pak jistou vzdálenost do Mal Pais autem, za celkem chabé konverzace.

Abbas se dozvěděl, jaké instrukce dostal Garcia přes švédskou policii, tedy od Mette. Měl odvézt a podporovat švédského „reprezentanta“

a jinak vyčkávat. Garcia se při jedné příležitosti zeptal i na to, čeho se návštěva týká.

„Jednoho hledaného Švéda.“

Víc se nedozvěděl.

Žlutozelené auto jelo na plný plyn, za sebou oblak prachu. Cesty podél oceánského pobřeží byly suché jako už dlouho ne.

„Mal Pais!“ řekl Garcia.

Přiblížili se místu, které vypadalo jako všechna ostatní místa, kterými projížděli. Několik domů podél úzké vyprahlé cesty, co by kamenem dohodil od moře. Žádné centrum, dokonce ani křižovatka, jen prašná cesta skrz. Auto zabrzdilo a Abbas vystoupil.

„Počkejte v autě,“ řekl.

Abbas se šel projít kolem. S malou plastovou složkou v ruce, kde měl dvě fotky. Jednu oběti z Nordkosteru a jednu Dana Nilssona.

Alias Nilse Wendta.

Jeho obchůzka v Mal Pais byla celkem rychle hotová. Přímo tam a potom zpátky. Žádné bary. Několik restaurací kousek nahoře na úbočí, zavřených, několik hotýlků a pláž. Když prošel tam a zpátky, aniž by někoho potkal, sešel na pláž. Tam vyrušil dva malé kluky, kteří si hráli na leguány, vyváděli v písku a vydávali zvláštní slabé zvuky. Abbas věděl, že malí kluci mívají oči i uši na stopkách, když chtějí, přinejmenším to tak měl sám, když byl malý. Pomohlo mu to přežít v marseilleském slumu. Přidřepl si u chlapců a ukázal jim fotku Dana Nilssona.

„Ten velkej Švéd!“

Řekl jeden z nich okamžitě.

„Víte, kde ten velký Švéd bydlí?“

„Ano.“

Slunce se rychle zachumlalo do peřin v oceánu a Mal Pais usnulo ve fádní tmě. Kdyby s sebou neměl kluky, ten jednoduchý dřevěný dům by mezi stromy neviděl.

Teď to bylo bez problémů.

„Tamhle.“

Abbas se podíval k pěknému domu.

„Ten velký Švéd bydlí tamhle?“

„Ano. Ale není tam.“

„Já vím. Odjel do Švédska.“

„Kdo jste?“

„Jsem jeho bratranec, chtěl, abych mu přivezl nějaké věci, které tu zapomněl.“

Manuel Garcia se sunul za Abbasem a chlapci v autě. Teď vystoupil a přišel k nim.

„To je jeho dům?“

„Ano. Pojďte.“

Abbas dal každému chlapci sto colónes a poděkoval za pomoc.

Kluci se neměli k odchodu.

„Můžete jít.“

Kluci dál stáli na místě. Abbas jim dal dalších sto colónes. Teď poděkovali a odběhli. Abbas a Garcia prošli brankou a přistoupili k domu. Abbas předpokládal, že bude zamčeno. Bylo. Podíval se na Garciu.

„Zapomněl jsem si v autě mapu,“ řekl.

Garcia se pousmál. Přeje si to tak? Žádný problém. Garcia se vrátil k autu a chvíli čekal. Když viděl, že se v domě rozsvítilo, šel zpátky. Abbas otevřel vstupní dveře, zevnitř, předtím vytlačil malou tabulku skla v zadní straně domu a okno vypáčil. To, že se rychle setmělo, takovému vloupání poskytlo dostatečné krytí.

Navíc se začala ozývat zvířata. Všechno možné volání. Ptačí, opičí i takové, které vycházelo z hrdel tvorů, ve kterých se Abbas zas tak nevyznal. Suché ticho, které panovalo ještě zhruba před hodinou, vystřídala kakofonie deštného pralesa prosyceného vlhkostí.

„Po čem pátráte?“

„Po dokumentech.“

Garcia si zapálil cigaretu a usadil se do křesla.

Pak si zapálil ještě jednu.

A další.

Abbas byl důkladný člověk. Dům velkého Švéda procházel centimetr po centimetru. Neušla mu ani malá kamenná deska pod dvojitou postelí, kde byla ukrytá pistole. Nechal ji ležet.

Pistole se neřadily k jeho pracovním nástrojům.

Když cigarety došly a Abbas potřetí procházel kuchyni, Garcia se zvedl.

„Pojedu si koupit cíga, nechcete něco?“

„Ne.“

Garcia prošel brankou, posadil se do auta a vydal se na cestu.

V oblaku prachu zmizel z Mal Pais, měl namířeno do baru v Santa Terese.

Kdyže prach usadil, vyjela z jedné malé zátočiny dole u moře tmavá dodávka. Zastavila mezi stromy. Vystoupili tři muži.

Mohutní muži.

Toho typu, nad kterým by stockholmské gangy překupníků drog jenom slintali.

Pod pláštěm tmy došli až na zahradu velkého Švéda. Pozorovali dům, ve kterém se svítilo. Jeden z nich vyndal mobil a několikrát vyfotil muže, který se pohyboval uvnitř.

Druzí dva začali dům obcházet.

Abbas se posadil do bambusové židle v obývacím pokoji. Nic hodnotného nenašel. Nic, co by mohlo Mette pomoct. Žádné papíry, žádný dopis. Žádnou spojitost se stockholmskou vraždou Nilse Wendta. A už vůbec žádná souvislost s nordkosterskou obětí, ve kterou doufal Stilton. Dům byl čistý, až na pistoli pod postelí. Abbas se opřel v židli a zavřel oči. Dlouhý let si vybral svou daň, fyzicky. Duševně se věnoval své mantře, svému způsobu, jak načerpat vnitřní sílu, aby se mohl soustředit.

Proto nedával pozor na kroky, které se blížily zadními dveřmi, potichu, dveřmi, kterými vešel on sám. Zaregistroval je až o vteřinu později. Jako mrštný stín se zvedl ze židle a odplul do ložnice. Kroky se stále přibližovaly. Garcia? Už? Zaslechl, jak někdo vešel do místnosti, kde ještě před okamžikem seděl. Jsou dva? Znělo to tak. Pak se rozhostilo ticho. Věděli, že je tady?

Pravděpodobně. V domě se svítilo. Musel být vidět zvenku. Abbas se přitiskl ke dřevěné stěně. Mohli by to být sousedi. Mohl to být někdo, kdo viděl, že se svítí a že zadní dveře jsou otevřené.

Někdo, kdo chtěl vědět, co dělá v domě. Taky to mohlo být úplně jinak. Někdo s naprosto odlišným záměrem. Proč nic neslyšel?

Abbas uvažoval. Ti v obýváku věděli, že je v domě, a v domě nebylo tolik míst, kde by se mohl zdržovat. Kuchyňka byla z obývacího pokoje vidět celá. Museli vědět, že tam není. Takže jim muselo dojít, kde je. Tady. Dýchal tak potichu, jak jen dovedl.

Proč nepřicházejí? Měl by tu na ně počkat? Ticho… Nakonec se rozhodl a vešel do dveří. Dva metry od něj stáli dva velmi brutálně vysochaní muži s neméně brutálními pistolemi namířenými na jeho tělo. Klidně.

„Koho hledáte?“

Muži na sebe pohlédli: mluví španělsky. Muž napravo ukázal pistolí na židli, na které Abbas ještě před chvilkou seděl.

„Sedni si.“

Abbas sledoval hlavně pistolí, přešel ke stolu a posadil se. Muži jsou pravděpodobně Kostaričani, pomyslel si. Zlí Kostaričani.

Zloději?

„O co jde?“ zeptal se.

„Jsi ve špatným domě,“ řekl muž nalevo.

„Je váš?“

„Co tu děláš?“

„Uklízím.“

„To byla hloupá odpověď. Zkus to znova.“

„Hledám jednoho ztraceného leguána,“ řekl Abbas.

Muži na sebe pohlédli. Potížista. Jeden z nich vyndal slabý provaz.

„Zvedej se.“

Ten pohyb měl Abbas nacvičený. Zvednout se ze židle, trochu nahrbený, skloněný přes hruď, a při tom pohybu jednat. Ani jeden z mužů si toho pohybu nevšiml, ale jeden z nich ucítil, jak mu tenký nůž projel hrtanem a krční tepnou. Druhý dostal zásah tenkým pramínkem teplé krve přímo do oka. Mimoděk udělal krok stranou a další nůž se mu zabodl hluboko do ramene.

Jeho pistole se rozletěla po podlaze.

Abbas ji zastavil a zvedl.

„JUANE!!“

Muž s nožem v rameni zakřičel ke dveřím. Abbas sledoval východ očima.

Ten třetí uslyšel volání z domu. Byl na cestě k brance, když ho zachytily Garciovy reflektory. Přidřepl si v příkopu vedle vrátek.

Žlutozelené auto zabrzdilo před domem a Garcia vystoupil s cigaretou v puse.

Snad už je ten zvláštní Švéd hotový, pomyslel si.

Byl hotový.

Když Garcia vstoupil do obývacího pokoje, na podlaze leželi dva muži. Okamžitě je poznal, pamatoval si je z pátrání a nespočetných briefingů kostarické policie. Dva velmi hledaní muži.

Jeden z nich ležel ve velké kaluži krve na podlaze a byl pravděpodobně po smrti. Druhý se opíral o zeď a držel si rukou krvácející pravé rameno. Ten zvláštní Švéd stál u druhé zdi a právě otíral dva dlouhé tenké nože.

„Vloupání,“ řekl Švéd. „Zajdu si do Santa Teresy.“

Abbas o tom třetím věděl. Věděl, že se pohybuje někde ve tmě za ním, nebo si to aspoň myslel. Věděl i to, že do Santa Teresy je to v tuhle chvíli po velmi tmavé a prázdné silnici dlouhá cesta.

Vycházel z toho, že ten třetí pochopil, co se stalo s prvním a druhým.

Nehledě na to, že dovnitř vpadl Garcia, vytáhl mobil a téměř falzetem zburcoval půlku policejního sboru na poloostrově.

„Mal Pais!!“

Slyšet to musel i ten třetí.

Abbas byl při chůzi nesmírně soustředěný. Zády k tomu třetímu.

Metr za metrem, ztichlými tmavými zatáčkami, ke vzdálenému světlu ze Santa Teresy. Věděl, že riskuje kulku do zad.

Proti tomu by nepomohl žádný černý nůž. Současně předpokládal, že tomu třetímu o něco jde, stejně jako hrtanu a tomu druhému.

Zloději to nebyli. Proč by tři zloději vcházeli do domu, který už od branky signalizoval, že si na nic nepřijdou? Když kolem dokola na svazích byly na první pohled zajímavější domy?

Víc skryté deštným pralesem, honosnější?

Ta trojice šla po něčem specifickém.

V domě zavražděného Nilse Wendta.

Po čem?

Bar se jmenoval Good Vibrations Bar. Obchodní švindl, se kterým se Beach Boys museli smířit. Z Kalifornie to bylo dost velký kus. Ale američtí surfaři možná pocítili závan nostalgie, když vpluli do téhle zchátralé knajpy v Santa Terese.

Abbas seděl na konci dlouhého, zakouřeného baru. Sám, s natěsno střiženým ginem s tonikem před sebou. Pro jednou. Drink.

Šel sem tmou s napjatými svaly a smysly a nenápadně si přejížděl po těle, aby se ujistil o poloze nožů. Až dorazil sem. Bez kulky v zádech. Teď se cítil na panáka. Proti svému nejlepšímu přesvědčení, tvrdil jeden lalok jeho koncového mozku. Ale zbytek jeho mysli říkal, že to je v pořádku.

Domníval se, že ten třetí je venku.

Ve tmě.

Abbas si usrkl drinku. Igeno, barman, ho namíchal dokonale.

Abbas se otočil a prohlédl si klientelu baru. Hnědí a ještě hnědší a skoro přespříliš hnědí muži s hrudníky, které tvořily hlavní díl jejich identity. A ženy. Místní ženy a turistky. Zčásti pravděpodobně průvodkyně, zčásti nadšené surfařky, všechny ponořené do hovoru s tím či oním hrudníkem. Abbas pohledem sklouzl z místnosti přes barový pult na protější stěnu. Na dlouhých policích tam stály lahve, více nebo méně chutný alkohol, všechny s jedním jediným účelem.

Vtom ho uviděl.

Švába.

Obrovskou škodnou. S dlouhými tykadly a silnými žlutozelenými krovkami složenými na těle. Lezl přes prázdné místo mezi lahvemi. Dřevěnou stěnu, která byla pokrytá připíchnutými turistickými fotografiemi a pohlednicemi. Najednou ho spatřil Igeno a všiml si i Abbasova pohledu, který na něj upíral.

S pousmáním zaplácl švába otevřenou dlaní. Přímo na jedné fotografii. Na snímku, kde Nils Wendt objímal mladou ženu.

Abbas drink s menším zaduněním položil na pult. Vytáhl ze zadní kapsy papír a pokusil se porovnat fotku, kterou na něm měl, s obrázkem pod rozmáčknutým švábem.

„Můžete ho sundat?“

Abbas ukázal na švába. Igeno ho smetl ze stěny.

„Vy nemáte rád šváby?“

„Ne, zaclánějí ve výhledu.“

Igeno se usmál. Ne tak Abbas. Rychle konstatoval, že mladá žena, kterou objímá Nils Wendt, je totožná s obětí z Nordkosteru.

S ženou, kterou utopili v Hasslevikarna. Dopil svůj drink.

„Zjisti, jestli mezi Nilsem Wendtem a obětí z Nordkosteru neexistuje nějaká souvislost,“ řekl Stilton.

Souvislost existovala.

„Ještě jeden?“

Igeno stál znovu před Abbasem.

„Ne, díky. Nevíte, co je to za lidi tady na té fotce?“

Abbas ukázal prstem a Igeno se otočil a taky ukazoval.

„Tohle je ten velký Švéd, Dan Nilsson, tu ženu neznám.“

„Neznáte někoho, kdo by to mohl vědět?“

„Ne, vlastně ano, možná Bosques…“

„Kdo je to?“

„Dřív mu patřil tenhle bar, to on je tady vyvěsil.“ Igeno kývl hlavou k pohledům na stěně.

„Kde bych mohl Bosquese zastihnout?“

„U něj doma. Nikdy odtamtud neodchází.“

„A to je kde?“

„V Cabuyi.“

„Je to odtud daleko?“

Igeno vyndal nějakou mapku a ukázal na vesnici, kde stál Bosquesův dům. Abbas zauvažoval, jestli nemá jít pěšky zpátky do Mal Pais a požádat Garciu, aby ho do té vesnice dovezl. Dvě věci ho dovedly k tomu, že zvolil jinou alternativu. První byla ten třetí, onen muž, který se nejspíš ještě skrývá někde v okolí baru. Druhou byla policie. Wendtův dům pravděpodobně už byl plný místních policejních hlídek. Někdo z nich by možná pokládal spoustu otázek, na které se Abbasovi nechtělo odpovídat.

Proto se podíval na Igena, který se pousmál.

„Chcete do Cabuyi?“

„Ano.“

Igeno někam zavolal a o několik minut později se před barem objevil jeden z jeho synů na čtyřkolce. Abbas poprosil, jestli by si s sebou nemohl půjčit ten snímek. Dostal ho. Vyšel ven, posadil se za syna na čtyřkolku a fazetami svých očí přejel po okolí.

Přestože byla tma a z baru sem neproudilo moc světla, ten stín zahlédl. Nebo jeho náznak. Za jednou vzrostlou palmou o kousek dál.

Toho třetího.

„Jeď.“

Abbas poklepal Igenova syna po rameni a čtyřkolka vyjela na cestu. Když Abbas otočil hlavu, uviděl, jak se ten třetí s překvapivým spěchem vydává zpátky k Mal Pais. Pro auto, domyslel si Abbas. Měl za to, že dojet čtyřkolku nebude trvat nijak zvlášť dlouho, když se vezme v úvahu, že tu byla jen jedna cesta. Vedla jedním jediným směrem.

Směrem na Cabuyu.

Igenův syn chtěl vědět, jestli má čekat, ale Abbas ho poslal pryč.

Tohle mohlo chvíli trvat. Jenom dostat se k Bosquesovu domu trvalo dost dlouho.

Člověk musel kus ujít, než se přiblížil k verandě.

Tam seděl Bosques. V tenkém bílém oblečení, se strništěm, na židli u zdi. Se skleničkou rumu v ruce a holou žárovkou, která visela o kousek dál. Zhasnutou. Koncert cikád z džungle kolem dokola nebylo nic, co by rušilo jeho sluch. Ani slabé zurčení menšího vodopádu mezi zelení. Byl obklopený tou skutečností, která se nabízela jeho smyslovému ústrojí. Sledoval maličkatý hmyz, který mu lezl po hnědé ruce.

Pak se zadíval směrem k Abbasovi.

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Abbas el Fassi, jsem ze Švédska.“

„Znáte toho velkého Švéda?“

„Ano. Můžu k vám nahoru?“

Bosques pohledem sledoval Abbase, který stál kousek pod verandou. Nevypadal jako Švéd. Nebo Seveřan. Tomu velkému Švédovi se nepodobal ani za mák.

„Co chcete?“

„Trochu si s vámi promluvit, Bosquesi, o životě.“

„Pojďte sem.“

Abbas vyšel na verandu a Bosques jeho směrem kopl stoličku.

Abbas se na ni posadil.

„To má být Dan Nilsson, komu říkáte velký Švéd?“ zeptal se Abbas.

„Ano. Viděl jste se s ním?“

„Ne. Je po smrti.“

Z Bosquesova výrazu se v té tmě u zdi nedalo moc vyčíst.

Abbas viděl jen to, že se napil ze své skleničky a že cestou dolů nebyla úplně nejstabilnější.

„Kdy zemřel?“

„Před několika dny, byl zavražděn.“

„Vámi?“

Trochu zvláštní otázka, pomyslel si Abbas. Ale byl na druhé straně světa, v nějaké díře v deštném pralese, s mužem, který neměl nejmenšího tušení, koho má před sebou. Nebo jaký má vztah k Nilsi Wendtovi. Velkému Švédovi, jak mu říkal Bosques.

„Ne. Pracuju pro švédskou policii.“

„Máte nějaký průkaz?“

Bosques nebyl včerejší.

„Ne.“

„Tak proč bych vám měl věřit?“

Ano, proč by měl? pomyslel si Abbas.

„Nemáte tu počítač?“ zeptal se.

„Ano.“

„Můžete se dostat na net? Na internet?“

Bosques na Abbase vrhl chladný pohled. Tak chladný, že prořízl tmu. Zvedl se a vešel do domu. Abbas zůstal sedět. Asi po minutě Bosques vyšel ven s laptopem a znovu se usadil na židli.

Opatrně do počítače zastrčil mobilní modem a laptop otevřel.

„Zadejte Nils Wendt, Stockholm.“

„Kdo je Nils Wendt?“

„To je pravé jméno Dana Nilssona. Píše se s dvojitým v a dt na konci.“

Bosquesův obličej ozářil modrý svit z laptopu. Prsty se mu pohybovaly po klávesnici. Pak počkal, podíval se na obrazovku, a i když nerozuměl ani slovu z toho, co se tam psalo, fotografii z titulní strany jedněch novin poznal. Fotografii Dana Nilssona, velkého Švéda. Sedmadvacet let starý snímek. Přibližně tak Nilsson vypadal, když se poprvé objevil v Mal Pais.

Pod portrétem stálo: „Nils Wendt.“

„Zavražděn?“

„Ano.“

Bosques zavřel počítač a položil ho na dřevěnou podlahu před sebou. Ze tmy vylovil poloplnou lahev rumu a nalil si do sklenice.

Docela hodně.

„To je rum. Dáte si?“

„Ne,“ řekl Abbas.

Bosques vypil obsah skleničky na ex, položil si ji na kolena a druhou rukou si přejel přes oči.

„Byl to můj přítel.“

Abbas pokývl hlavou. Rukou udělal účastné gesto. Zavraždění přátelé vyžadují respekt.

„Jak dlouho jste ho znal?“ zeptal se.

„Dlouho.“

Poměrně vágní časový údaj. Abbas potřeboval získat nějaký přesnější. Nějaký, který by mohl spojit s obrázkem ženy z fotky z baru.

„Dá se tady rozsvítit?“

Abbas ukázal na zhasnutou žárovku, která visela o kousek dál.

Bosques se pootočil a sáhl po starém černém bakelitovém vypínači na stěně. Světlo Abbase na několik vteřin skoro oslepilo. Pak vytáhl snímek.

„V Santa Terese jsem si půjčil jednu fotku, je na ní Nilsson s jednou ženou… tady.“

Abbas se s fotkou natáhl k Bosquesovi. Ten si ji vzal do ruky.

„Nevíte, kdo to je?“

„Adelita.“

Jméno! Konečně!

„Jenom Adelita? Příjmení neznáte?“

„Adelita Riverová. Z Mexika.“

Teď Abbas prováděl kalkulaci. Měl by mu říct, že i Adelitu Riverovou zavraždili? Utopili na pláži ve Švédsku. Možná to taky byla Bosquesova přítelkyně. Dva zavraždění přátelé a už skoro žádný rum.

Upustil od toho.

„Jak dobře znal Dan Nilsson Adelitu Riverovou?“

„Čekala jeho dítě.“

Abbas nespouštěl pohled z Bosquesových očí. Na tom záviselo, jak se situace bude vyvíjet. Aby ji žádný z nich příliš nenarušil.

Ale vnitřně pochopil, co tohle bude znamenat doma. Pro Toma. Nils Wendt byl otcem dítěte oběti!!

„Nemohl byste mi o Adelitě něco říct?“ zeptal se Abbas.

„Byla to velmi krásná žena.“

A pak Bosques vyprávěl, co věděl o Adelitě, a Abbas se pokoušel vrýt si do paměti každičký detail. Věděl, že pro Toma to bude mít velkou hodnotu.

„Pak odsud odjela,“ řekl Bosques.

„Kdy to bylo?“

„Před mnoha lety. Kam odjela, to nevím. Nikdy se nevrátila.

Velkého Švéda to velmi zarmoutilo. Odjel ji hledat do Mexika, ale byla pryč. Pak odcestoval do Švédska.“

„Ale to bylo asi teprve nedávno.“

„Ano. Zavraždili ho ve vaší zemi?“

„Ano, a my nevíme proč, ani kdo to udělal. Přijel jsem sem zjistit, jestli tu není něco, co by nám mohlo pomoct,“ vysvětlil Abbas.

„Najít vraha?“

„Ano, a motiv vraždy.“

„Předtím, než odjel, mi tu nechal tašku.“

„Vážně?“

Abbas zostražitěl.

„Co v ní bylo?“

„To nevím. Pokud se nevrátí do prvního července, mám ji přenechat policii.“

„Já jsem od policie.“

„Nemáte průkaz.“

„Není třeba.“

Než Bosques stačil mrknout tenkým víčkem, zabodl se dlouhý černý nůž do elektrického vedení na stěně. Asi po vteřinovém prskání stropní žárovka zhasla. Abbas se ve tmě zadíval na Bosquese.

„Mám ještě jeden.“

„Dobrá.“

Bosques se zvedl a znovu zašel dovnitř. Rychleji než předtím přinesl koženou tašku a podal ji Abbasovi.

Ten třetí zaparkoval svou tmavou dodávku v náležité vzdálenosti od Bosquesova domu a připlížil se tak blízko, jak se jen odvážil. Ne dost blízko, aby viděl prostým okem, ale s pomocí zeleného infradalekohledu bez potíží zahlédl, co na verandě Abbas vyndal z té malé tašky.

Malou obálku, plastovou složku a audiokazetu.

Abbas předměty naskládal zpátky. Hned mu došlo, že právě po tašce šly gorily ve Wendtově domě v Mal Pais. Její obsah teď neměl v úmyslu procházet. Navíc sám típnul jediné světlo, které na verandě bylo. Zvedl tašku do vzduchu.

„Musím si to vzít s sebou.“

„To chápu.“

Černý nůž Bosquesovu schopnost chápání výrazně zvýšil.

„Máte tu někde záchod?“

Abbas vstal a Bosques ukázal na dveře o kus dál v druhé místnosti.

Abbas vytáhl nůž ze stěny a zmizel uvnitř s taškou v ruce.

Neměl v plánu ji pouštět z ruky. Bosques seděl dál na svojí židli.

Svět je zvláštní, pomyslel si. A velký Švéd je po smrti.

Z kapsy u kalhot vylovil malinkou lahvičku a začal si ve tmě lakovat nehty.

Abbas vyšel ven a rozloučil se s Bosquesem, který mu popřál hodně štěstí. Abbas se trochu proti své vůli nechal obejmout, nečekaně.

Bosques pak zašel dovnitř.

Abbas sešel k cestě a dal se do chůze. Kráčel ponořený do vlastních myšlenek. Získal jméno ženy, které Tom hledal přes dvacet let. Adelita Riverová. Mexičanka. Která čekala dítě se zavražděným Nilsem Wendtem.

Pozoruhodné.

Sto metrů za Bosquesovým domem, kde byla cesta nejužší a světlo měsíce nejslabší, mu najednou někdo přiložil ke krku pistoli. Příliš pevně na to, aby mohl použít nože. Ten třetí, pomyslel si. Ve stejném okamžiku mu vytrhl tašku z ruky. Když se Abbas otočil, dostal silnou ránu do týla. Zavrávoral a upadl do křoví po straně cesty. Tam zůstal ležet a díval se, jak z lesa vyjíždí velká černá dodávka a mizí v dálce.

Pak zmizel i on sám.

Auto si to dál hnalo z Cabuyi a napříč přes půlku poloostrova Nicoya. Kousek od letiště v Tamboru zastavilo u krajnice. Ten třetí rozsvítil střešní světlo u řidiče a otevřel koženou tašku.

Byla plná toaletního papíru.

Abbas přišel u cesty k sobě. Ohmatal se a konstatoval, že se mu na temeni udělala obrovská boule. Pořádně bolela. Ale stála za to. Ten třetí dostal, co chtěl. Koženou tašku.

To, co v ní bylo, měl ovšem Abbas zastrčené pod košilí.

A tam to mělo zůstat, dokud se nedostane do Švédska.

Ten třetí zůstal sedět v autě. Hodnou chvíli bojoval sám se sebou a svou zablokovanou hlavou. Teď došel k závěru, že už se toho nedá moc dělat. Nechal se napálit a v téhle chvíli už se ten vrhač nožů určitě vrátil k policajtům v Mal Pais. Vyndal mobil, vyhledal fotku vrhače nožů, kterou udělal oknem Wendtova domu, napsal pod ní krátký text a poslal to jako MMS.

Tu dostal K. Sedovic ve Švédsku, který zprávu okamžitě přeposlal muži sedícímu na zvýšené verandě kousek od Stocksundského mostu. Jeho žena se sprchovala v domě. Přečetl si na mobilu krátký text, který popisoval obsah tašky později plné toaletního papíru: malá obálka, plastová složka a audiokazeta.

Originální páska, pomyslel si. S natočeným rozhovorem, který pro Bertila Magnusona znamenal všechno.

Podíval se na přiloženou fotku.

Na vrhače nožů Abbase el Fassiho.

Ten krupiér?!

Z kasina Cosmopol?!

Co dělá v Kostarice?

A co má sakra společného s originální nahrávkou?

Olivii se spalo špatně.

Přes letní slunovrat byla na Tynningö. S mámou a několika jejími známými. Vlastně mohla jet oslavovat na ostrov Möja, s Lenni a partou kámošek, ale vybrala si Tynningö. Smutek po Elvisovi se ozýval v nepravidelných intervalech a ona potřebovala být sama se sebou. Nebo být s lidmi, kteří po ní nechtěli, aby slavila. Včera zůstala s mámou o samotě a společně natřely půlku jižní strany domu. Aby se Arne nemusel stydět, podle Mariiných slov. Pak si dala trochu moc vína. V noci se jí to vrátilo.

Probudila se už kolem třetí a až do sedmi nemohla znovu usnout.

Což bylo půl hodiny před nastaveným zvoněním budíku.

Teď do sebe naházela několik rýžových sušenek a právě byla v županu na cestě do sprchy, když někdo zazvonil u vchodových dveří.

Otevřela. Venku stál Stilton v poněkud krátkém černém kabátu.

„Dobrý den,“ pozdravil.

„Dobrý den! Vy jste se dal ostříhat?“

„Marianne mi dala vědět, DNA nesouhlasí.“

Olivia viděla, že jeden soused muže u jejích dveří přejel pohledem.

Ustoupila stranou a pokynula. Stilton vešel dovnitř a Olivia zavřela.

„Nesouhlasí?“

„Ne.“

Olivia pokračovala ke kuchyni. Stilton šel za ní, aniž by si kabát sundal.

„Takže pramínek vlasů nepochází od oběti?“

„Ne.“

„V tom případě může patřit někomu z pachatelů.“

„Možná.“

„Jackii Berglundové,“ řekla Olivia.

„Už toho nechte.“

„Proč? Proč by nemohl být její? Má tmavé vlasy, byla na ostrově, když se vražda odehrála, a měla mizerné vysvětlení, proč zmizela o chvíli později. Nebo ne?“

„Vysprchuju se u vás,“ řekl Stilton. Olivia nevěděla, co na to odpovědět, a tak ukázala na dveře do koupelny o kousek dál.

Stále se nezmohla na slovo, když zmizel uvnitř. Sprchovat se u někoho jiného je docela intimní, tedy alespoň pro určité lidi, pro jiné to nic neznamená. Olivii chvilku trvalo, než přijala myšlenku na to, že si ze sebe uvnitř Stilton smývá to, co si právě smývá.

Pak začala myslet na Jackii Berglundovou.

Byly to černé myšlenky.

„Na Jackii Berglundovou zapomeňte,“ řekl Stilton.

„Proč?“

Sprchoval se dlouho v chladné vodě, přemýšlel o Oliviině posedlosti Jackií Berglundovou a rozhodl se, že ji zasvětí do určitých věcí. Olivia se oblékla a pozvala ho na kávu ke kuchyňskému stolu.

„To bylo tak,“ začal. „V roce 2005 zavraždili mladou těhotnou holku, která se jmenovala Jill Engbergová, a já dostal na starost vyšetřování.“

„To už vím.“

„Jenom to beru od začátku. Jill byla společnice. Docela rychle jsme zjistili, že pracovala pro Jackii Berglundovou v Red Velvet.

Okolnosti vraždy nás dovedly k tomu, že jsme si mysleli, že Jilliným vrahem mohl bejt někdo z Jackiiných zákazníků. Šel jsem po tom dost tvrdě, ale pak to skončilo.“

„Jak jako skončilo?“

„Stalo se pár věcí.“

„Jakých?“

Stilton se odmlčel a Olivia čekala.

„Co se stalo?“ zeptala se nakonec.

„Vlastně se stala celá řada věcí, současně, postavil jsem se do cesty a skončil v psychóze, mimo jiné, nějakou dobu jsem byl na nemocenský, a když jsem se vrátil, z případu Jill mě odvolali.“

„Proč?“

„Oficiálně proto, že mou formu nepovažovali za dostatečně dobrou na to, abych právě v tý době zvládal vyšetřování vraždy, což byla možná pravda.“

„A neoficiálně?“

„Neoficiálně v tom byli lidi, který podle mě chtěli, abych na případu už nedělal.“

„Protože…?“

„Protože jsem se k eskortnímu podniku Jackie Berglundový dostal moc blízko.“

„Myslíte k jejím zákazníkům?“

„Jo.“

„Kdo vyšetřování převzal?“

„Rune Forss. Policajt, kterej…“

„Vím, kdo to je,“ řekla Olivia. „Ale on Jillinu vraždu nevyřešil.

Četla jsem o tom v…“

„Ne, nevyřešil.“

„Ale určitě vás muselo napadnout to samé co mě. Když jste se zabýval případem Jill.“

„Že je podobný případu z Nordkosteru?“

„Ano.“

„No, vlastně jo… Jill byla přece taky těhotná,“ pokračoval Stilton, „jako oběť z pláže, a Jackie figurovala v obou vyšetřováních, takže nemohla bejt oběť taky společnice? Vždyť jsme o ní nic nevěděli. Tak jsem si představoval, že v tom je možná nějaká souvislost, že to možná byli stejný pachatelé se stejným motivem.“

„A tím by bylo co?“

„Zavraždit prostitutku, která je vydírala kvůli těhotenství.

Proto jsme vzali Jillinu plodu DNA a porovnali s DNA dítěte od ženy z pláže. Vzorky nesouhlasily.“

„To nevylučuje, že do toho byla namočená Jackie Berglundová.“

„Ne, navíc jsem měl takovou hypotézu, který jsem se držel celkem dlouho a která se jí týkala, byla tam přece se dvěma Norama na nějaký jachtě, a já myslel, že to možná od začátku byla čtveřice, ve který byla oběť ta čtvrtá osoba, pak se mezi nima něco pokazilo a ty tři zavraždili tu čtvrtou.“

„Ale?“

„Nikam to nevedlo, nikdo z nich se nedal dát do spojitosti s pláží nebo se stykem s obětí, o který jsme vůbec nic nevěděli.“

„Teď se možná Jackie bude moct dát do spojitosti s pláží.“

„Díky sponě do vlasů?“

„Proč ne?“

Stilton se zadíval na Olivii, nevzdávala se, a na něj dělala pořád větší dojem její neústupnost, zvědavost, její schopnost…

„Náušnice.“

Olivia přerušila proud Stiltonových myšlenek.

„Říkal jste, že jste v kapse kabátu našli náušnici, na pláži, která jí zjevně nepatřila. Že ano? Mysleli jste si, že to je trochu zvláštní.“

„Jo.“

„Byly na ní otisky prstů?“

„Jenom otisky oběti. Chcete ji vidět?“

„Vy ji máte?“

„Jo, v karavanu.“

Stilton zpod jednoho lehátka v karavanu vytáhl svou krabici na stěhování. Na druhém seděla Olivia. Krabici otevřel a zvedl umělohmotný sáček s krásnou malou stříbrnou náušnicí uvnitř.

„Vypadá takhle.“

Stilton se s náušnicí natáhl k Olivii.

„Proč ji máte tady?“ zeptala se.

„Zůstala mezi věcma, který jsem posbíral v kanceláři, když mě odvolali, ležela v zásuvce, kterou jsem vyklízel.“

Olivia držela náušnici v ruce. Měla docela zvláštní tvar. Skoro jako mašle, která se přeměňuje v srdíčko, s malou perlou úplně dole a modrým kamínkem uprostřed. Velmi krásná. Něco v ní vyvolala, neviděla už někde podobnou?

A ne tak dávno?

„Můžu si ji do zítřka půjčit?“

„Proč?“

„Protože je… nedávno jsem nějakou podobnou viděla.“

V obchodě? napadlo ji najednou.

V jednom obchodě v Sibyllegatan?

*

Mette Olsäterová seděla s několika členy svojí skupiny ve vyšetřovací místnosti v Polhemsgatan. Pár z nich slavilo letní slunovrat, pár dalších dělalo přesčas. Právě teď doposlouchali Mettin výslech Bertila Magnusona. Potřetí. Všichni měli stejný pocit: o telefonních hovorech lže. Pocit to byl částečně empirický. Zkušení vyslýchající, kteří dokázali zvažovat každou mizivou nuanci v tónu vyslýchaného. Ale částečně i konkrétnější. Proč by Nils Wendt volal Bertilu Magnusonovi čtyřikrát a zůstával zticha?

Jak tvrdil Magnuson. Wendt přece musel chápat, že by Magnuson ani ve své nejdivočejší fantazii nepřišel na to, že to ze sebe už sedmadvacet let pohřešovaný Nils Wendt na druhém konci nevydává ani hlásku. O co tedy v tom hovoru šlo? Z Wendtovy strany?

„Určitě nemlčel.“

„Ne.“

„Tak co říkal?“

„Něco, co Magnuson nechce přiznat.“

„A čeho by se to mohlo týkat?“

„Minulosti.“

Do úvah kolegů se vložila Mette. Vycházela z toho, že Wendt byl opravdu pohřešován sedmadvacet let a najednou se vynořil ve Stockholmu a zavolal svému dřívějšímu obchodnímu partnerovi.

A to jediné, co je dnes spojovalo, byl včerejšek.

„Takže pokud bychom si hypoteticky mysleli, že za Wendtovu vraždou stojí Magnuson, motiv musí být obsažen v těch čtyřech hovorech,“ řekla.

„Vydírání?“

„Možná.“

„A co měl Wendt, čím by mohl Magnusona vydírat? Dneska?“

zeptala se Lisa.

„Něco, co se stalo tehdy.“

„A kdo by o tom mohl něco vědět? Kromě Magnusona?“

„Wendtova sestra v Ženevě?“

„Těžko.“

„Bývalá spolubydlící?“ nadnesl Bosse.

„Nebo Erik Grandén,“ řekla Mette.

„Ten politik?“

„Byl ve vedení Magnuson Wendt Mining, když Wendt zmizel.“

„Mám ho kontaktovat?“ zeptala se Lisa.

„Ano.“

*

Olivia seděla v metru. Celou cestu z karavanu uvažovala o Stiltonových informacích. Nebyla si úplně jistá tím, co chtěl říct. Víc než že není dobrý nápad přibližovat se k Jackii Berglundové.

Kdyžto udělal on sám, skončilo to tím, že ho odvolali. Ale ona nebyla u policie. Ještě. Nezabývá se oficiálním vyšetřováním. Ji nemohl nikdo odvolat. Vyhrožovat, to samozřejmě, a zabít jí kocoura v motoru. Ale nic víc. Má volné ruce a může si dělat, co chce, myslela si.

A tohle chtěla.

Přiblížit se k Jackii Berglundové, vražedkyni koček. Pokusit se od ní získat něco, z čeho se dá odebrat DNA. Aby se přesvědčila, jestli pramínek vlasů, který na pláži našel Gardman, nepatří Jackii.

A jak to udělá?

Sotva může znovu vejít do Jackiina obchodu. Musí sehnat pomoc.

V tom dostala nápad. Který ji přinutil k něčemu odpornému.

Kolosálně odpornému.

*

Ozvalo se zasyčení. Po podlaze přelétl vyděšený odraz slunečního světla. Jednalo se o starý dvoupokojový byt v Söderarmsvägen v Kärrtorpu, ve druhém patře. Na dveřích nebylo jméno, v pokojích skoro žádný nábytek. Vepředu u okna stál Norek jen ve slipech a střílel si to rovnou do masa. To se teď stávalo zřídka.

Skoro nikdy. Dneska si dával lehčí materiál. Ale někdy se potřeboval pořádně odvázat. Díval se přes blok domů. Pořád byl ještě vzteklý kvůli tomu večeru u karavanu. „Ani třímetrovýma chirurgickýma kleštěma.“ To podělaný pískle z něj udělalo úplně normálního práskače. Losera, jednoho z těch, co postávají v průchodech a dělají to s fašírkou v květináčích.

Bylo to k posrání.

Ale to říkejte injekci, která nemohla podpořit jeho zničené ego.

Za míň než deset minut byl Norek zase na správné cestě. Jeho chvějící se mysl už pro to pokoření zkonstruovala řadu výkladů.

Od prostého faktu, že ta holka neměla nejmenšího tušení o tom, s kým měla tu čest, totiž s Borcem Norkem, až po to, že byla jednoduše blbá. Navíc šilhala. Malá píča, která si myslela, že Norka může rozhodit!

Už to bylo mnohem lepší.

Kdyže ode dveří ozval zvonek, byl už zase úplně na úrovni svého starého ega. Nohy se málem rozeběhly samy od sebe. Že je sjetý? No a, je kluk na postupu. Kouzelník, který má pod kontrolou celou bednu s nářadím. Dveře málem vyrazil.

Ta píča???

Norek na Olivii zůstal civět.

„Dobrý den,“ řekla.

Norek zíral dál.

„Chtěla jsem se jenom omluvit,“ pokračovala. „Byla jsem na vás onehdy večer strašně zlá, tam u karavanu, vážně jsem to tak nemyslela, byla jsem ve velkém šoku kvůli tomu, co udělali se Stiltonem, a nebylo to nic osobního, přísahám. Byla jsem jenom strašně blbá. Opravdu. Promiňte.“

„Co sakra chcete?“

Olivia měla pocit, že zatím mluvila dost jasně, a tak pokračovala podle plánu.

„Je tohle ten družstevní byt? Co má cenu pěti milionů?“

„Minimálně.“

Promyslela svoji strategii dost důkladně. Bylo jí docela jasné, jak to ten malý šašek vezme. Šlo jen o to dostat se k němu.

„Tak trochu se sháním po bytě,“ řekla. „Kolik má tenhle pokojů?“

Norek se otočil a vešel do bytu. Dveře nechal otevřené a Olivia to vzala jako pozvání dál. Vešla dovnitř. Do v zásadě prázdného jedna plus jedna. Zanedbaného. S částečně se odlupujícími tapetami.

Pět melounů? Minimálně?

„Mám vás mimochodem pozdravovat od Stiltona, je…“

Norek zmizel. Zdrhnul oknem v ložnici? pomyslela si. Najednou se znovu objevil.

„Vy jste tu ještě?!“

Navlékl se do jakéhosi županu a v ruce držel krabici mléka, ze které hlasitě lokal.

„Co sakra chcete?!“

Tak snadno to zas nepůjde.

A tak na to Olivia šla přímo.

„Potřebuju pomoc. Musím získat vzorek DNA od osoby, před kterou se neodvážím ukázat, a tak jsem si vzpomněla na to, co jste říkal.“

„O čem to krucinál mluvíte?“

„Jak jste pomáhal Stiltonovi se spoustou těžkých případů, něco jako jeho pravá ruka, nebo se pletu?“

„Máte pravdu.“

„A tak jsem si myslela, že byste možná mohl mít s něčím takovým zkušenosti, přece jen vypadáte, že všechno zvládnete.“

Norek vyzunkl ještě trochu mléka.

„Ale možná už takové věci neděláte…?“ řekla Olivia.

„Většinu věcí dělám.“

Návnada je uvnitř, pomyslela si Olivia. Teď ještě zaseknout.

„Odvážil byste se něco takového provést?“

„Jak jako, odvážil?! O čem to do prdele mluvíte? Co je to za pitomost?“

Panečku, ten drží.

Olivia vyšla z metra u Östermalmského náměstí s řádně energickým pánem po boku, Borcem Norkem, mužem, který se nezastaví před ničím.

„Před pár lety jsem byl na cestě na K2, víte, to je čtvrtá nejvyšší hora v Himálajích, byl tam Göran Kropp, já a několik Šerpů, ledově foukalo, minus třicet dva stupňů… drsárna.“

„Dostali jste se nahoru?“

„Oni ano, já se musel postarat o jednoho Angličana, co si zlomil nohu, nesl jsem ho na zádech až do základního tábora. Byl to mimochodem šlechtic, pořád mě zve k sobě na panství v New Hampshiru.“

„Není to ve Státech?“

„Jak že se jmenuje ten obchod?“

„Udda & Rätt. Je to už tamhle, v Sibyllegatan.“

Olivia se zastavila docela daleko od butiku. Popsala, jak Jackie vypadá a co potřebuje.

„Jako pramen vlasů, jo?“ ujišťoval se Norek.

„Nebo sliny.“

„Nebo kontaktní čočku, tu jsme vzali tomu klukovi z Halmstadu, vyluxoval celej byt, pak ubil ženu a pak jsme našli jednu jeho kontaktní čočku v pytlíku od vysavače a vzali z ní DNA a pak jsme ho měli.“

„Nevím, jestli Jackie Berglundová nosí čočky.“

„Tak to budu muset improvizovat.“

Norek rázoval k Udda & Rätt.

O jeho názoru na to, co znamená improvizovat, by se asi dalo diskutovat. Vešel rovnou do obchodu, uviděl stát Jackii Berglundovou otočenou zády u jednoho věšáku na oblečení s nějakou zákaznicí, přišel přímo k ní a vytrhl jí pramínek vlasů. Jackie vykřikla, trhla sebou, otočila se o sto osmdesát stupňů a v tu chvíli spatřila naprosto šokovaného Norka.

„NO KURVA!? Promiňte! Myslel jsem, že je to ta podělaná Jeanny!“

„Kdo?!“

Norek zamával rukama klasickým způsobem narkomana. Právě teď to bylo úplně přirozené.

„Děsně mě to mrzí!! Promiňte. Má stejnou barvu vlasů a čajzla mi pytlík koksu a běžela sem! Byla tady?!“

„Ven!!“

Jackie popadla Norka za bundu a strčila ho ke dveřím. Norek se nijak nezdržoval a zmizel venku. S jednou pěstí sevřenou kolem pramínku vlasů. Jackie se otočila k mírně šokované zákaznici.

„Feťáci! Poflakují se po parku Humleg?rden a někdy chodí až sem a pokoušejí se krást a dělat nepořádek. Promiňte prosím.“

„Nic se nestalo. Ukradl něco?“

„Ne.“

O čemž by se asi dalo diskutovat.

*

Erik Grandén právě procházel svou blížící se agendu. Sedm zemí během stejného počtu dní. Cestování miloval. Létání. Stále se nacházet v pohybu. Nebylo to úplně v souladu se službou na ministerstvu zahraničí, ale zatím to nikomu nevadilo.

Přece je celou dobu dostupný na Twitteru. Vtom zavolala Lisa Hedqvistová a chtěla se s ním sejít.

„To nepůjde.“

Na nějaké schůzky opravdu neměl čas. Jeho arogantní tón dával najevo, že má podstatně důležitější věci na práci než rozhovory s mladými policistkami. Atak to Lisa musela vzít přes mobil.

„Týká se to dřívějšího podniku Magnuson Wendt Mining.“

„Co je s ním?“

„Byl jste ve vedení…“

„Kdysi. Už je to dvacet sedm let. Víte o tom?“

„Ano. Nedošlo v té době ve vedení k něčemu kontroverznímu?“

„Čeho by se to mělo týkat?“

„To nevím, neměli mezi sebou Nils Wendt a Bertil Magnuson nějaké spory?“

„Ne.“

„Vůbec žádné?“

„Žádné, o kterých bych věděl.“

„Víte ale o tom, že Nils Wendt byl právě zavražděn tady ve Stockholmu?“

„To byla neobyčejně hloupá otázka. Skončili jsme?“

„Prozatím.“

Lisa Hedqvistová zavěsila.

Grandén ještě držel mobil v ruce.

Tohle se mu nelíbilo.

*

Šlo to podstatně snáz, než si myslela. Celou cestu ke karavanu si procházela pořádnou hromadu argumentů a pokoušela se promýšlet každý protiargument, aby je mohla vykrývat, a on pak řekl jenom: „Fajn.“

„Fajn?“

„Kde to máte?“

„Tady!“

Oliviamu podala malý umělohmotný pytlík s vytrženým pramínkem vlasů Jackie Berglundové. Stilton si ho strčil do kapsy.

Olivia se neodvážila zeptat, proč řekl jenom to. Fajn. To kvůli tomu, že se k němu vrátil? K případu z pláže? Nebo proto, aby k ní byl milý? Proč by to dělal?

„Fakt skvělý!“ řekla nakonec. „Kdy jste uvěřil, že ona…“

„Nevím.“

Stilton netušil, jestli mu jeho exmanželka bude moct znovu pomoct. Nevěděl ani, jestli ji to zajímá. Když Olivia odešla, zavolal jí.

Zajímalo ji to.

„Chcete, abych porovnala ten pramínek vlasů s těmi vlasy ze sponky?“

„Jo. Může patřit někomu z pachatelů.“

Mužský rod, i když se to týká žen, pomyslel si Stilton.

„Ví o tom Mette?“ zeptala se Marianne.

„Ještě ne.“

„Kdo uhradí náklady?“

Stilton už o tom přemýšlel. Věděl, jak je drahé udělat takovou analýzu. Už jednou to zatáhl. Vyžebral. Ještě jednou by to bylo asi trochu moc.

A tak neodpověděl.

„Fajn,“ řekla Marianne. „Ozvu se.“

„Díky.“

Stilton zavěsil. Vlastně by to měla zaplatit Rönningová, napadlo ho. To přece ona po tom jde. Mohla by prodat toho porouchaného mustanga.

Měl na práci důležitější věci.

Zavolal Norkovi.

*

Bertil jel domů šedým jaguárem. Byl napjatý a nervózní. Stále ještě mu nebylo jasné, o co jde tomu krupiérovi. Abbasovi el Fassimu. Zjistil si jeho celé jméno i adresu a požádal K. Sedovice, aby nespouštěl z očí jeho byt v Dalagatan. Kdyby se tam objevil.

Taky se postaral o to, aby měl lidi na letišti v Arlandě. Kdyby se tam objevil. Pravděpodobně se vracel do Švédska. S originální nahrávkou. Co s ní měl v plánu? Znal Nilse? Bude nějak pokračovat ve vydírání? Nebo má nějakou vazbu na policii? Ale vždyť je to přece krupiér, do hajzlu?! Pracoval v kasinu Cosmopol skoro pokaždé, když tam byli hrát. Bertil nic nechápal a byl z toho napjatý a nervózní.

Jedna věc na tom byla pozitivní. Originální páska se pravděpodobně brzy dostane do Švédska. Už není v Kostarice a neskončí v rukou tamní policie. Teď šlo jen o to, jak zařídit, aby neskončila u té zdejší.

Vtom zavolal Erik Grandén.

„Už s tebou mluvila policie?!“ zeptal se.

„O čem?“

„O Nilsově vraždě?! Teď mi volala nějaká drzá ženská, která chtěla vědět, jestli mezi tebou a Nilsem nedošlo k nějaké kontroverzi, když jsem byl ve vedení.“

„Jaké kontroverzi?“

„Na to jsem se jí ptal taky! Proč se o to zajímá policie?“

„To nevím.“

„Nepříjemné.“

„Co jsi jí teda řekl?“

„Ne.“

„Že k žádné kontroverzi nedošlo?“

„Nic kontroverzního se snad nestalo. Co si pamatuju.“

„Vůbec nic.“

„Ne, občas si člověk říká, na jaké úrovni je švédská policie.“

Bertil ukončil hovor.

*

Acke Andersson seděl v nákupním středisku ve Flemingsbergu s člověkem, který se kamarádil s mámou, jménem Norek, a s jedním Norkovým kámošem, chlápkem s velkou náplastí vzadu na hlavě. Jedli hamburgry. Tedy, jedl je Norek a on. Ten druhý pil milkshake, vanilkový.

Právě ten druhý se s ním chtěl vidět.

„Moc toho nevím,“ řekl Acke.

„Ale víš, kdo to organizuje? Kdo z nich?“ zeptal se Stilton.

„Ne.“

„Ale jak se dozvíš, kdy máte bojovat?“

„Esemeskou.“

„Píšou zprávy?“

„Jo.“

„Máš na ně číslo?“

„Jaký?“

„Když ti píšou, máš přece mobil, tak asi vidíš, kdo píše?“

„Ne.“

Stilton to vzdal. Poprosil Norka, aby mu domluvil schůzku s Ackem, při které by se pokusil zjistit, jestli Acke neví ještě něco víc o cagefightingu. Jména. Adresy. Acke však nevěděl nic. Dostal zprávu, a tak se tam vydal, nebo ho někdo vyzvedl.

„Kdo tě vyzvedává?“

„Kluci.“

„Víš, jak se jmenujou?“

„Ne.“

Stilton to vzdal úplně a vysál poslední zbytky milkshaku.

Nemoc daleko od rychlého občerstvení stáli ve svých mnišských kápích Liam s Issem. Jednou vzali Ackeho na cagefighting. Teď ho tam chtěli mít znovu. Najednou ho ale uviděli, jak se vybavuje s chlápkem, kterého natočili v karavanu, když šukal jednu jejich oběť z trashkicku. A který špehoval na jejich posledním cagefightingu a dostal přes hubu.

Bezdomovec.

Proč se s ním do prdele Acke baví?!

„Možná to není bezďák. Třeba je to polda?“

„Jako tajnej?“

„Hm?“

Z restaurace odešli všichni tři. Norek a Stilton se vydali k železniční stanici. Acke se rozběhl k domovu, aniž by si všiml, že za ním běží i Liam a Isse. Dohonili ho u prázdného fotbalového hřiště.

„Acke!“

Acke se zastavil. Kluky poznal. Jednou ho vyzvedli cestou na cagefighting. Chystá se další? Jenže on už na další nechce. Jak jim to vysvětlí?

„Ahoj,“ řekl.

„S kým sis to dával hambáče?“ zeptal se Liam.

„Cože?“

„Teď. Viděli jsme tě. Kdo to byl?“

„Jeden mámin kámoš a jeden jeho kámoš.“

„Ten s náplastí?“ zeptal se Isse.

„Jo.“

„Cos mu řekl?“

„O čem? Nic jsem mu neříkal!“

„Ten chlap s flastrem se dostal na poslední cagefighting. Jak se o něm dozvěděl?“ zeptal se Liam.

„Nevím.“

„Nemáme rádi kluky, co práskaj.“

„Já jsem nic…“

„Sklapni!“ řekl Isse.

„Ale já přísahám! Nic jsem…“

Acke dostal ránu přímo do obličeje. Než upadl, uhodili ho ještě jednou. Liam a Isse vzali Ackeho za bundu, rozhlédli se a vydali se s krvácejícím chlapcem pryč. Acke se vyděšeně ohlédl, jestli neuvidí, kam odešli dospělí.

Dospělí stáli na peronu daleko odtud.

Telefon zazvonil uprostřed noci, těsně po třetí. Stiltonovi chvíli trvalo, než vystoupal na hladinu a zvedl to. Byl to Abbas.

Právě přestupoval z jednoho letu na druhý a byl stručný. Obsahem hovoru bylo, že žena zavražděná na pláži se jmenovala Adelita Riverová, byla to Mexičanka a čekala dítě s Nilsem Wendtem.

Pak zavěsil.

Stilton dlouho seděl ve slipech na lehátku a upřeně se díval na mobil v ruce. Abbasovy informace byly neuvěřitelné, aspoň pro něj. Po třiadvaceti letech získal něco, co se mu nikdy nepodařilo: jméno oběti a otce dítěte.

Adelita Riverová a Nils Wendt.

Ona zavražděná před téměř čtyřiadvaceti lety, on před týdnem.

Nepochopitelné.

Když o tom, co bylo nepochopitelné, uvažoval už řadu minut, možná půlhodinu, začal přemýšlet o Olivii. Neměl by jí zavolat a všechno jí říct? Přímo? Nebo ne? Kolik je hodin? Znovu se podíval na mobil. Půl čtvrté. Trochu moc brzy.

Mobil odložil a sklouzl pohledem na podlahu. Kousek od jeho nohou se vinula nikdy neustávající cestička mravenců. Sledoval je. Byly tam dva pruhy, každý jedním směrem, těsně vedle sebe.

Žádný z nich nevybočoval. Všichni šli tam, kam mířili ostatní.

Žádný se neotočil a nešel druhým směrem. Ani se nezastavil.

Přestal mravence sledovat.

Mexičanka a Nils Wendt.

Pokračoval s tím nepochopitelným. Pokoušel se přemýšlet.

Hledat souvislosti. Fakta. Hypotézy. Všiml si, že začíná dostávat zpátky trochu toho, co leželo několik let ladem. Znovu začíná fungovat. Na primitivní úrovni. Dávat věci dohromady a vycházet z nich. Analyzovat.

Ne jako dřív, k tomu měl daleko. Jako by tehdy byl porsche a dneska škodovka. Bez kol. Ale přece.

Už se nenacházel v prázdném prostoru.

*

Ovette Anderssonová stála kousek od nákupního centra Gallerian v Hamngatan a čekala. Mrholilo. Řekli v deset a teď bylo skoro půl jedenácté. Světlé vlasy měla mokré.

„Promiň!“

Norek přicupital a omluvně natáhl ruku. Ovette pokývla hlavou.

Vydali se pěšky k Norrmalmskému náměstí. Poněkud zvláštní pár v tomhle prostředí právě v tuhle denní dobu, těsně před obědem, kdy po ulici proudili oběma směry shoppaholici a služebníci mamonu. Norek se podíval na Ovette. Byla samozřejmě namalovaná, ale moc to nepomáhalo. Celý obličej měla stažený úzkostí a vlhký rozmazanými slzami.

Acke se ztratil.

„Kdy?“

„Nebyl doma, když jsem se vrátila, tak dlouho jsem pryč zas nebyla, a on tam nebyl, když jsem přišla domů. V posteli. Nebyl nikde. A vůbec tam nespal, navíc jídlo bylo pořád v ledničce, jako by vůbec předtím nebyl doma!“

„Včera jsem ho viděl.“

„Vážně?“

„Byl jsem venku a mluvil jsem s ním při jídle v nákupním centru, a to vypadal normálně, pak odešel a já vyrazil do města.

Není v klubu mládeže?“

„Ne. Tam jsem volala. Kam se jen poděl?!“

Norek o tom samozřejmě neměl ani ponětí, ale měl pocit, že Ovetka je ve velmi mezní situaci. Položil jí ruku kolem ramen.

Byla přinejmenším o hlavu vyšší, a tak to nebyl úplně přirozený pohyb.

„To se stává, je v pořádku, asi mu něco přelítlo přes nos.“

„Jenže já přemýšlela o tom, co jsi říkal a jestli to není něco takového, jestli to s ním nemá něco společného.“

„Ty rvačky?“

„Ano!“

„To si nemyslím, jsem si dost jistý, že s tím už nebude mít nic společnýho.“

„Jak to můžeš vědět?!“

„To je fuk, ale zavolej poldy, jestli jsi nervózní.“

„Poldy?“

„No a?“

Norek věděl, co si Ovetka myslí. Sedřená děvka je to. Nechce se před nimi hned plazit. Ale přece. Nějak pomoct by jí mohli.

Od toho tu přece jsou. Oba se zastavili u Kungsträdg?rdsgatan.

„Ale můžu se ti poptat,“ řekl Norek.

„Díky.“

*

Do plastové bubliny ve střeše bubnoval déšť. Stilton seděl na lehátku a natíral si rány na prsou Veřinou pryskyřicí. Lahvička už byla skoro prázdná. Jinou už asi sotva získá. Vera i její babička byly mimo dosah. Očima přejel k malé fotografii Very na poličce v karavanu. Poprosil o kopii její prodejcovské průkazky a dostal ji. S její fotkou. Často na ni myslel. V minulosti, když ještě byla naživu, tomu tak nebylo. Tehdy myslel na docela jiné lidi. Na takové, kteří pro něj mívali nějaký význam a se kterými se přestal stýkat. Na Abbase, M?rtena a Mette. Vždycky zůstali jen ti tři. Jednou se kolem mihla Marianne. Ale to bylo příliš silné, příliš bolestné, příliš žalostné. Ubralo mu to příliš z toho mála síly, díky které přežíval.

Podíval se do lahvičky, moc v ní nezbývalo. Vtom někdo zaklepal na dveře. Stilton se dál mazal, právě teď ho nějaká návštěva nezajímala. Začala ho zajímat až o pár vteřin později, když se v jediném okně karavanu objevil obličej jeho exmanželky.

Setkali se pohledem, na docela dlouho.

„Pojď dál.“

Marianne otevřela dveře a nakoukla dovnitř. Na sobě měla jednoduchý světle zelený kabát a v ruce deštník. V druhé ruce držela šedou složku na dokumenty.

„Ahoj, Tome.“

„Jak jsi to tu našla?“

„Přes Rönningovou. Můžu dál?“

Stilton jí pokynul a Marianne vstoupila dovnitř. Převážně vyschlé skvrny od krve na podlaze už zakryl časopisy. Doufal, že přes ně nepoleze nějaký podivný hmyz. Ne právě teď. Odložil lahvičku s pryskyřicí a ukázal k lehátku naproti.

Neměl zrovna nejlepší pocit.

Marianne složila deštník a rozhlédla se kolem. Bydlí opravdu takhle? Naprosto zanedbaně? Je to možné? Ovládla se a pohlédla k oknu.

„Pěkné záclony.“

„Myslíš?“

„Ano… ne.“

Marianne se usmála a povytáhla si kabát. Opatrně se posadila na lehátko a znovu se rozhlédla.

„To je tvůj karavan?“

„Ne.“

„Vážně… ne, už to vidím…“

Marianne kývla ke kousku Veřina oblečení, který visel vzadu u rezavého plynového sporáku.

„Je její?“

„Ano.“

„Je fajn?“

„Zavraždili ji. Jak to dopadlo?“

Přímo na věc, jako obvykle. Aby se vykroutil. Stále totéž. Přesto působil soustředěně. V jeho očích uviděla něco z jeho bývalého pohledu. Toho, který ji zasáhl plnou silou, tvrdě, citlivě.

Před velmi dlouhou dobou.

„Souhlasí.“

„Je to pravda?“

„Vlasy z té sponky z pláže pochází od stejné ženy jako pramínek vlasů, který jsem dostala. Kdo to je?“

„Jackie Berglundová.“

„Ta Jackie Berglundová?!“

„Ano.“

V roce 2005 byla Marianne pořád ještě provdaná za Stiltona, když dostal na starost vraždu Jill Engbergové a přes ni se přiblížil k její zaměstnavatelce Jackii Berglundové. Procházel doma s manželkou různé hypotézy o Jackii. V kuchyni, v koupelně, v posteli. Předtím, než ho postihla první psychóza a skončil na psychiatrii. Ta psychóza s jeho prací neměla nic společného, i když tvrdé pracovní tempo pro ni částečně vytvořilo podmínky.

Marianne přesně věděla, co jeho psychózu spustilo. Nikdo jiný to podle ní nevěděl, a ona trpěla s ním. Potom ho odvolali z případu Jill. O půl roku později jejich vztah skončil.

Ne přes noc. Nebyl to žádný unáhlený závěr, ale důsledek Tomova duševního stavu. Odehnal ji od sebe. Vědomě. Stále víc odmítal přijmout její pomoc, nechtěl, aby ho vídala, vciťovala se do něj. Nakonec dosáhl toho, o co mu šlo. Marianne už to nezvládala, nedokázala podporovat někoho, kdo o podporu nestojí.

A tak šli každý svou cestou.

On skončil v karavanu.

A teď sedí tady.

„Takže to znamená, že Jackie Berglundová byla pravděpodobně na pláži ve stejnej večer, kdy se odehrála ta vražda…“ řekl Stilton spíš pro sebe.

Což při výslechu zapřela.

Uvažoval o této podivuhodné informaci.

„Zřejmě,“ řekla Marianne.

„Olivia,“ řekl Stilton tiše.

„To ona to všechno začala?“

„Jo.“

„A co teď budete dělat? Když DNA souhlasí?“

„Nevím.“

„Ty s tím ale asi můžeš pracovat jen sotva, nebo ano?“

A proč bych nemohl? pomyslel si nejdřív trochu agresivně, dokud neuviděl, jak se Marianne dívá na lahvičku s prapodivnou směsí a na pár výtisků Situation Stockholm na stole a pak znovu na něho.

„Ne,“ řekl. „Bude nám muset pomoct Mette.“

„Jak se má?“

„Dobře.“

„A M?rten?“

„Taky.“

A už je tam zas, pomyslela si Marianne. Uzavřený a napůl němý.

„Jak to, že jsi sem přijela?“ zeptal se Stilton.

„Budu mít v policejní budově přednášku.“

„Aha.“

„Někdo tě zmlátil?“

„Jo.“

Stilton doufal, že se Marianne nevěnuje tomu, že by hledala filmy z mobilů na stránce Trashkick. Pravděpodobnost, že právě ona by poznala jeho tělo nad Verou, byla opravdu velká.

Při souloži.

To z nějakého důvodu nechtěl.

„Díky, že jsi mi pomohla,“ řekl.

„Prosím.“

Na krátkou dobu se rozhostilo ticho. Stilton se podíval na Marianne a ona jeho pohled opětovala. Na celé situaci bylo něco nekonečně smutného, cítili to oba. Ona věděla, kým býval, ale on už tím člověkem nebyl. Sám si to uvědomoval taky.

Je někdo jiný.

„Jsi moc krásná, Marianne, víš?“

„Díky.“

„Máš se dobře?“

„Ano. A ty?“

„Ne.“

Na to se jen sotva potřebovala ptát. Natáhla se přes rozkládací stůl a položila Stiltonovi dlaň na žilnatý hřbet ruky.

Nechal ji tam ležet.

Jakmile Marianne odešla z karavanu, zavolal Stilton Olivii. Nejdřív jí řekl o Abbasovu telefonátu, když přestup oval mezi dvěma lety, a dostalo se mu dlouhé, upřímné reakce.

„Adelita Riverová?“

„Jo.“

„Z Mexika?“

„Jo.“

„A Nils Wendt byl otcem dítěte?!“

„Podle Abbase. Asi se dozvíme víc, až se vrátí.“

„Neuvěřitelný! Že ano?“

„Jo.“

Z mnoha důvodů, pomyslel si Stilton. Pak jí řekl, že Marianne zjistila shodu DNA. A reakce se mu dostalo ještě prudší.

„Jackie Berglundové?!“

„Jo.“

Kdyže Olivia trochu uklidnila a rozrušeně nadnesla, že možná vyřešili celý případ z pláže, musel Stilton poukázat na to, že sponka se mohla dostat na pláž v nějaký jiný okamžik než v době vraždy. Například dřív, během dne. Ove Gardman přece vůbec neviděl, že by ji Jackie ztratila právě tehdy. Těsně předtím, než ji našel.

„Vy musíte celou dobu všechno zpochybňovat!“

„Naopak, jestli se chcete stát dobrou policajtkou, musíte se naučit nikdy nezavírat oči před tím, že existujou jiné možnosti, v soudní síni se vám to může vrátit jako bumerang.“

Stilton navrhl, že by měli kontaktovat Mette Olsäterovou.

„Proč?“

„Nikdo z nás nemůže Jackii vyslechnout.“

Mette se se Stiltonem a Olivií setkala kousek od vchodu do policejní budovy v Polhemsgatan. Měla práce nad hlavu a nemohla se vypravit mimo centrum. Stilton místo schůzky neochotně přijal. Leželo příliš blízko prostředí a lidí, se kterými měl společnou nepříjemnou minulost.

Ale teď byla na tahu Mette.

V mnoha ohledech.

Byla uprostřed vyšetřování Wendtovy vraždy a čekala jen na to, až Abbas přistane a ona se dostane k materiálu, co má pod košilí. Jeho slovy. Když jí vyložil, co se stalo v Kostarice, trochu učesaně, pochopila, že ten materiál může obsahovat důležité klíče k jejímu vyšetřování. Motiv, možná. A v nejlepším případě vraha.

Nebo vrahy.

Takže byla trochu ve stresu.

Ale taky to byla zkušená a chytrá policistka. Rychle jí došlo, že shodující se DNA, kterou Stilton a Olivia získali v případu z pláže, by mohla pro Jackii Berglundovou být opravdu nepříjemná.

Stejně rychle jí došlo, že tihle dva, co stojí před ní, s tím sami nemůžou nic dělat. Studentka a bezdomovec. Sice ne úplně obyčejný bezdomovec, samozřejmě, ale zatím určitě ne někdo, koho by pustili do oficiální výslechové místnosti, aby se účastnil ještě nepromlčeného vyšetřování vraždy.

A s potenciálním pachatelem.

Takže se do toho dala.

„Sejdeme se tady za čtyři hodiny.“

Nejdřív si načetla něco o případu z pláže, souhrnně. Potom získala trochu doplňujících informací z Norska. Kdyžto měla za sebou, vybrala si výslechovou místnost, o které věděla, že leží v dostatečné vzdálenosti od zbytečných komentářů. Do níž vedou dveře, kterými se za ní mohl protáhnout Stilton, aniž by k sobě přitáhl nežádoucí pohledy.

Olivia musela počkat v Polhemsgatan.

„Máme několik abstraktů z výslechu, který s vámi proběhl v roce 1987 v souvislosti s vraždou na Nordkosteru,“ řekla Mette nápadně lhostejným hlasem. „Když došlo k vraždě, byla jste na ostrově, viďte?“

„Ano.“

Jackie Berglundová seděla naproti Mette. Vedle Mette seděl Stilton. Jackie a Stilton se před chvílí setkali pohledy. Oba byly zcela neproniknutelné. On by možná dokázal uhodnout, co se jí honí hlavou. Co se honí hlavou jemu, o tom neměla nejmenšího tušení. Na sobě měla žluté, dobře padnoucí šaty a tmavé vlasy sepnuté do drdolu.

„Ve dvou výsleších, z nichž se jeden konal v noci po vraždě a druhý ve Strömstadu den poté, ten vedl Gunnar Wernemyr, jste tvrdila, že jste nikdy nebyla nahoře v Hasslevikarna, na místě, kde se odehrála vražda. Je to pravda?“

„Nikdy jsem tam nebyla, ne.“

„Byla jste tam někdy předtím během toho dne?“

„Ne. Nikdy jsem tam nevkročila, bydlela jsem na jachtě dole v přístavu, a to vy víte, píše se to v těch výsleších.“

Mette klidně a metodicky pokračovala. Pedagogicky té opravdu nepoddajné bývalé eskortní dámě vysvětlila, že si ji policie pomocí DNA může spojit s pláží, kde se odehrála vražda.

„Víme, že jste tam byla.“

Na několik vteřin zavládlo ticho. Jackie se chovala chladně, v hlavě to měla srovnané a bylo jí jasné, kdy musí změnit strategii.

„Spali jsme tam spolu,“ řekla.

„My?“

„Byla jsem tam s jedním tím Norem a spala s ním, tehdy jsem musela ztratit tu sponku.“

„Ani ne před minutou jste říkala, že jste tam nikdy nebyla.

Stejně tak při dvou výsleších v roce 1987. Teď najednou říkáte, že jste tam byla?“

„Byla jsem tam.“

„Proč jste o tom lhala?“

„Abych nebyla zapletená do té vraždy.“

„Kdy jste tam byla a měla pohlavní styk s tím Norem?“

„Během dne. Nebo možná k večeru, nepamatuju si to, vždyť už to bylo před víc než dvaceti lety!“

„Na jachtě byli dva Norové. Geir Andersen a Petter Moen.

S kterým z nich jste měla pohlavní styk?“

„S Geirem.“

„Takže by mohl vaše tvrzení potvrdit?“

„Ano.“

„Bohužel je po smrti. Nedávno jsme to zjistili.“

„Vážně? Tak to asi budete muset věřit tomu, co říkám.“

„Opravdu?“

Mette se zadívala na Jackii, právě usvědčenou z několika opravdu závažných lží. Jackie se tvářila přesně tak zdrceně, jak ve skutečnosti byla.

„Chci advokáta,“ řekla.

„Výslech je tedy u konce.“

Mette vypnula magnetofon. Jackie se rychle zvedla a vydala se ke dveřím.

„Znáte Bertila Magnusona? Ředitele MWM?“ zeptala se Mette náhle.

„Proč bych měla?“

„Měl v roce 1987 na Nordkosteru letní sídlo. Možná jste se tam potkali.“

Jackie odešla z místnosti, aniž by odpověděla.

Olivia přecházela tam a zpátky podél Kronoberského parku.

Měla dojem, že to trvá věčnost. Co to tam dělají? Chtějí Jackii zadržet?

Najednou si vzpomněla na Evu Carlsénovou. Neměla by jí to říct? Přece hlavně díky Evě se na Jackii pevně pověsila ona sama.

Zavolala jí.

„Dobrý den! Tady Olivia Rönningová! Jak se máte?“

„Dobře. Hlava už mě nebolí.“

Eva se zasmála. „A jak to jde vám?“ zeptala se. „S Jackií Berglundovou?“

„Výborně! Získali jsme DNA, která ji spojuje s pláží na Nordkosteru.

Se stejným večerem, kdy se stala ta vražda!“

„My?“

„Ano, tedy, pracuju teď společně s několika policajty!“

„No ne, opravdu?“

„Ano. Jackii právě vyslýchá kriminální policie!“

„Vážně? Páni. Takže toho večera byla na pláži?“

„Ano!“

„To je pozoruhodné. Takže policie znovu otevře vyšetřování?“

„To nevím, možná ne úplně, zatím se tomu vyšetřování věnujeme hlavně já a on.“

„Kdo?“

„Tom Stilton.“

„Aha, takže on se toho znova chopil?“

„Ano. Proti své vůli!“

Teď se zasmála zase Olivia a současně zahlédla, jak se Jackie Berglundová plíží ze Švédské kriminální policie.

„Poslyšte, můžu vám zavolat o něco později?“

„Určitě. Zatím!“

Olivia zavěsila a sledovala, jak Jackie nastupuje do taxíku.

Právě když se rozjížděl, spatřila, kam se Jackie zadívala. Přímo na ni. Olivia neuhnula pohledem. Vražedkyně koček, pomyslela si a cítila, jak se jí napíná celé tělo. Pak taxi zmizelo.

Ze vstupních dveří vyšel Stilton a Olivia přiběhla k němu.

„Jak to šlo? Co říkala?“

Cestou z výslechové místnosti Mette zastavil na chodbě vysoký policejní funkcionář. Oskar Molin.

„Vy jste tam měla Jackii Berglundovou?“

„Jak jste na to přišel?“

„Forss ji viděl jít dovnitř.“

„A zavolal vám?“

„Ano. Navíc tvrdil, že se po chodbě krade Tom Stilton. Byl tam s vámi?“

„Ano.“

„Když jste vyslýchala Jackii Berglundovou?“

Oskar se na Mette zadíval. Pracovali už spolu mnohokrát a navzájem k sobě chovali zdravý respekt. Naštěstí, pomyslela si Mette, protože tohle bylo trochu vachrlaté.

„Čeho se výslech týkal? Vraždy Nilse Wendta?“

„Ne, Adelity Riverové.“

„Kdo to má ksakru být?“ zeptal se Oskar.

„Žena, kterou utopili na Nordkosteru v roce 1987.“

„Děláte na tom?“

„Pomáhám s tím.“

„Komu?“

„Ta věc s Jackií Berglundovou je nějak choulostivá?“ zamluvila to Mette.

„Ne, proč? Jak to myslíte?“

„V roce 2005 to tak vypadalo, když se Stilton k téhle ženské dostal.“

„Proč by to mělo být choulostivé?“

„Protože vy i já víme, čím se zabývá a že v jejím registru zákazníků je možná něco, co by tam být nemělo.“

Oskar se podíval na Mette.

„Jak se vede M?rtenovi?“ zeptal se.

„Dobře. Myslíte, že je v tom registru?“

„Člověk nikdy neví.“

Oba se prkenně pousmáli.

Oskar Molin by si zřejmě svůj úsměv nechal pro sebe, kdyby věděl, že Mette se podařilo to, co Stilton v roce 2005 ani jednou neudělal. Vykonat domovní prohlídku u Jackie Berglundové.

Docela neplánovaně, ale Mette měla svoje metody.

A tak se Lisa Hedqvistová odebrala do Jackiina bytu v ulici Norr Mälarstrand, když jeho majitelka byla u výslechu. Jednalo se přece o ještě nepromlčenou vraždu. Lisa mimo jiné otevřela Jackiin počítač a stáhla to, co v něm bylo, na maličký USB disk.

To by se Oskaru Molinovi nelíbilo.

*

Celé hodiny chodila Flemingsbergem a hledala Ackeho. Všech malých kluků, které potkala, se ptala, jestli neviděli Ackeho Anderssona.

Neviděl ho ale nikdo.

Teď seděla v Ackeho pokojíčku a v ruce držela malé obnošené kopačky. Seděla na jeho posteli. Pohledem se zastavila na rozbitém skateboardu. Acke se ho pokusil opravit kobercovou páskou.

Znovu si osušila tváře. Už tady pláče dlouho. Asi před hodinou zavolal Norek, žádné zprávy neměl. Acke zmizel. Věděla, že se něco stalo, cítila to v celém těle, něco v souvislosti s těmi rvačkami v klecích. Před sebou viděla všechny jeho modřiny, všechny šrámy na tom malém tělíčku. Proč to jen dělal? Rvačky v klecích?

Takový přece není. Vůbec ne. Vždyť se nikdy nepere. Kdo ho k tomu navedl? Ovette obracela kopačky v hubených rukou.

Kdyby se jen objevil, koupila by mu nové. Hned. A jeli by do lunaparku v Lundu. Kdyby se jen objevil… otočila se a zvedla mobil.

Zavolá na policii.

Kontejner stál před jedněmi vstupními dveřmi v ulici Diagnosvägen.

Obsahoval několik opotřebovaných matrací, částečně spálený kožený gauč a spousty harampádí po vyklízení nějakého sklepa. Dívka, která se dívala přes okraj kontejneru, zahlédla mezi odpadky obal na DVD. Třeba je v něm film? S určitými potížemi se jí podařilo přehoupnout přes okraj a přistát na gauči.

Opatrně přelézala k obalu. Možná je prázdný, ale třeba něco objeví. Právě když se po obalu natahovala, uviděla to. Kousek malé, tenké paže, která vyčuhovala mezi několika polštáři gauče.

Na ruce byla nakreslená písmena KF v kroužku.

Stilton stál před obchodním domem Söderhallarna a prodával časopisy. Šlo mu to nevalně. Byl skutečně unavený. Předešlé noci chodil něco přes dvě hodiny po schodech. Při pochodování myslel většinou na Marianninu návštěvu ve Veřině karavanu. Teď je jedna z nich mrtvá a druhá šťastně vdaná.

Aspoň se domníval. Než v karavanu usnul, vzpomněl si, jak mu Marianne položila dlaň na hřbet ruky. Bylo to jenom vyjádření soucitu?

Pravděpodobně.

Při pohledu na nebe uviděl, jak se stahují tmavá mračna. Pokud začne pršet, nemíní tu zůstávat. Sbalil si časopisy do batohu a vydal se pryč. Mette mu před chvílí volala a říkala, že Jackii Berglundovou musí načas odložit. Ozve se, až bude vhodná doba pro další výslechy.

„Jen buď trochu opatrný,“ řekla mu.

„Proč?“

„Víš, jaká Berglundová je, teď ví, kdo po ní jde.“

„No dobře.“

Stilton Mette ještě neřekl o Oliviině zážitku z výtahu. Třeba jí to vyprávěla sama? Nebo to bylo jenom obecné varování?

Když odešel z náměstí Medborgarplatsen, zamyslel se nad svou hypotézou. Tou, kterou předložil Jannemu Klingovi. Že si možná svoje oběti vybírají u obchodního centra Söderhallarna.

Na víc se v myšlenkách nezmohl.

Pomalu procházel posledním úsekem lesa. Měl toho dost. Když otvíral dveře do karavanu, zhluboka si oddechl. Do karavanu, který musí zmizet. Ale obec jako by ve spojitosti s vraždou oněměla, a tak tu ještě stál.

Dneska večer neměl chození po schodech v plánu.

Bezejmenný les se jako les neměl moc čím chlubit, kdyby se poměřoval s lesy severního Švédska, ale byl dostatečně velký a skalnatý, aby se v něm mohl ukrývat, kdo se ukrývat chtěl.

Nebo chtěli. V tomhle případě několik tmavě oblečených postav.

V lese, který byl k dispozici, se schovaly naprosto výborně.

Vzadu za šedivým karavanem.

Stilton za sebou zavřel dveře. Právě když padl na lehátko, zavolala mu Olivia a chtěla rozebírat Jackii. Stilton už nemohl.

„Musím si dát šlofíka,“ řekl.

„Aha. Fajn… ale můžete si nechat zapnutý mobil?“

„Proč bych měl?“

„Protože… kdyby se něco stalo.“

Mluvila Mette i s ní? pomyslel si Stilton.

„Fajn. Nechám ho puštěnej. Zatím.“

Stilton zavěsil, znovu si lehl a mobil vypnul. Nechtěl, aby ho někdo další rušil. Včerejší výslech s Jackií si vyžádal jisté úsilí.

S tím šly ruku v ruce další věci, které si vybraly ještě větší daň.

Pohybovat se budovou, v níž strávil tolik úspěšných let jako vyšetřovatel vražd, ho zdrtilo. Pořádně. Musel se vykrást ven jako zafačovaná krysa, aby nepřišel na oči starým kolegům.

To pořádně bolelo.

Cítil, že tohle zranění se ještě nezahojilo. Ten, kterého roznesli na kopytech, když byl donucen pochopit, že ho odvolali. Víceméně s cejchem někoho, kdo už má všechno za sebou. Dobře, trpěl psychózou a panickou poruchou a potřeboval hospitalizaci.

V tom to ale nebylo.

Podle něho samotného ne.

Podle něho samotného ho vymanévrovali.

Samozřejmě míval i kolegy, kteří ho podporovali, ale řeči namířené za jeho zády proti němu se každým dnem zhoršovaly.

Věděl, kdo pod ten oheň přikládá. A na pracovišti, kde všichni mají jeden k druhému tak blízko, se atmosféra otráví dost rychle.

Nevlídné slovo tady. Záludný náznak tamhle. Odvrácené pohledy, lidé, kteří se vám vyhnou, když vás uvidí u stolu v restauraci samotného. Nakonec člověku nezbývá než to položit.

Pokud má určitou míru sebeúcty.

Tu Stilton měl.

Naplnil několik papírových krabic svými věcmi, krátce si pohovořil s šéfem a šel.

Potom upadl do deprese.

Teď na lehátku vyčerpáním upadl do kómatu.

Najednou někdo zaklepal na dveře. Stilton sebou trhl. Další zaklepání. Stilton se opřel o loket, má otevírat? Ještě jedno zaklepání.

Stilton zanadával, zvedl se z lehátka, udělal pár kroků ke dveřím a otevřel.

„Dobrý den. Jsem Sven Bomark, přicházím z městského úřadu v Solně.“

Muž byl čtyřicátník, oblečený do hnědého kabátu a šedé čepice.

„Můžu dál?“

„Proč?“

„Trochu si promluvit, o karavanu.“

Stilton se vrátil k lehátku a posadil se. Bomark zavřel dveře.

„Můžu si sednout?“

Stilton přikývl a Bomark se usadil na protější lehátko.

„To vy tu teď bydlíte?“

„Nevypadá to tak?“

Bomark se pousmál.

„Možná že víte, že ho musíme odtáhnout.“

„Kdy?“

„Zítra.“

Bomark hovořil klidně a přátelsky. Stilton sledoval jeho bílé, neupracované dlaně.

„Kam ho odtáhnete?“

„Na skládku.“

„Spálíte ho?“

„Pravděpodobně. Máte možnost bydlet někde jinde?“

„Ne.“

„Víte, že máme pro bezdomovce azylový dům v…“

„Chtěl jste ještě něco?“

„Ne.“

Bomark stále nevstával. Muži se dívali jeden na druhého.

„Je mi to líto,“ řekl Bomark a zvedl se. „Můžu si jeden koupit?“

Ukázal na hromádku časopisů Situation Stockholm, která ležela na stole. Stilton výtisk přistrčil k Bomarkovi.

„Čtyřicet korun.“

Bomark vytáhl peněženku a natáhl se k němu s padesátikorunovou bankovkou.

„Nemám drobný,“ řekl Stilton.

„To nevadí.“

Bomark si vzal časopis, otevřel dveře a vyšel ven.

Stilton padl na lehátko. Nedokázal přemýšlet. Zítra odtáhnou karavan pryč. On bude muset pryč. Všechno bude muset pryč.

Cítil, jak klesá hluboko, hluboko dolů.

Dvě tmavé postavy počkaly, dokud muž s šedou čepicí nezmizí, a přikradli se ke karavanu s prknem v rukou. Bylo silné. Společně ho zapříčili pod kliku, mlčky. Jeden z nich položil na konec prkna velký kámen jako brzdový špalek. Pak rychle odšroubovali uzávěr malého kanystru.

Stilton se na lehátku zavrtěl. V nose ucítil slabé šimrání. Pořád byl ponořen v hlubokém spánku, byl příliš unavený na to, aby zareagoval. Šimrání nabývalo na síle, zápach se šířil dál a dál a burcoval jeho podvědomí, jeho zmatenou myslí prostupovaly útržkovité vjemy ohně, kouře a ženského křiku. Najednou se posadil.

A spatřil plameny.

Vysoké žlutomodré plameny, které zvnějšku olizovaly karavan.

Těžký žíravý kouř, který začínal pronikat dovnitř. Stilton zpanikařil. S vyděšeným řevem se vymrštil z lehátka a uhodil se do hlavy o poličku. Svalil se na podlahu, neohrabaně se zvedl a vrhl se ke dveřím. Nešly otevřít.

Zařval a znovu se vrhl proti dveřím.

Nepovolily.

Kousek dál v lese stály tmavé postavy a dívaly se na karavan.

Silné prkno zapřené o kliku zafungovalo. Dveře byly úplně zablokované.

Navíc rozlili kolem karavanu dost benzinu. Oheň stěny doslova pohltil.

Normální karavan ohni odolává přiměřenou dobu, než se začne tavit plast. Z karavanu ve stavu, v jakém ho měla Vera, se ve chviličce stane hořící peklo.

K čemuž došlo právě teď.

Když celý karavan zmizel v burácejícím ohni, postavy se prudce otočily a rozeběhly se.

Do lesa a pryč.

*

Abbas el Fassi právě vystupoval z letadla. Ve dveřích bylo plno a on byl unavený. Bolest po úderu do týla ještě nepolevila. Navíc ještě cítil v kostech, jak mu lety daly zabrat.

Mírně řečeno.

Silný nával pocení v souvislosti s několika neočekávanými turbulencemi nad Dánskem ho přinutil k tomu, že materiál zpod košile vyndal a vložil do igelitové tašky. Teď ji nesl v ruce. Modrou igelitovou tašku. Jinak neměl ani teď žádná zavazadla.

Nebyl to typ, který rád nakupoval.

Nože věnoval dvěma chlapcům v Mal Pais.

V plexisklovém průchodu mezi letadlem a příletovou halou vytáhl mobil a zavolal Stiltonovi. Nezvedal to.

Hned když vyšel z průchodu, narazil na Lisu Hedqvistovou a Bosseho Thyréna. Věděl, co mají za úkol. Společně se vydali příletovou halou. Lisa i Abbas vytáhli mobily. Lisa zavolala Mette a oznámila, že všechno je pod kontrolou. Jsou na cestě ven.

„Kam máme jet?“

Mette o tom několik vteřin uvažovala. Měla za to, že by bylo přijatelné, aby u toho, až Abbas bude ukazovat materiál z Kostariky, byl i Stilton. Hodně to souviselo s případem z pláže, tolik pochopila z Abbasova krátkého hovoru, když přestupoval. Policejní budova není dobrý nápad, pomyslela si.

„Zavezte ho k jeho bytu v Dalagatan. Uvidíme se před domem.“

Abbas zatelefonoval Olivii.

„Nevíte, kde je Stilton?“

„V karavanu?“

„Nebere to.“

„Vážně ne? Ale je tam, volala jsem mu před chvílí, a to tam byl.

Zdálo se mi, že je hodně unavený, myslím, že šel spát. Ale mobil by měl mít zapnutý. Možná nemá sílu odpovídat.“

„Dobře. Ozvu se.“

Abbas vyšel z příletové haly s Bossem po jednom a Lisou po druhém boku. Zamířili přímo k východu. Ani jeden z nich si nevšiml muže, který stál u stěny a díval se za krupiérem z kasina Cosmopol, jak právě přechází halu. K. Sedovic vytáhl mobil.

„Je sám?“ zeptal se Bertil Magnuson.

„Ne. Jde s chlapem a mladou ženskou. V civilu.“

Bertil zpracovával informace. Jsou to lidé, se kterými se setkal v letadle? Nebo někdo, s kým dělá? Nejsou to policajti?

„Sleduj je.“

Olivia seděla v kuchyni s mobilem v ruce. Proč to Stilton nevzal, když mu Abbas zavolal? Přece neměl vypínat mobil. Je jasné, že by to vzal, kdyby viděl, že je to Abbas. Možná ho přece jenom vypnul. Zkusila se Stiltonovi dovolat. Nic. Nedošel mu kredit?

Ale to by se mu stejně mělo dát dovolat. Zvedla se v ní malá vlnka nejistoty.

Její fantazie se rozběhla na plné obrátky.

Nestalo se něco? Znovu ho napadli? Nebo za to může ta zpropadená Jackie Berglundová? Stilton přece také byl u výslechu.

Vyskočila od stolu.

Když vyšla na ulici, byla pořádně rozrušená, ale pak se rozhodla.

Mustang!

Doběhla k parkovišti nájemníků a zastavila se u auta. S velmi smíšenými pocity. Od toho dne, co se stalo to s Elvisem, v něm neseděla. Teď je kocour po smrti a mustang se jí hnusí. Dřív oba dva milovala, ale teď bylo všechno jinak. Nevzali jí jen Elvise a auto, vzali jí částečně i tátu. Arnovu vůni uvnitř. Vůni, kterou už neměla nikdy ucítit. Ale teď jde o Stiltona, něco se možná stalo! Otevřela dveře a usedla za volant. Když strkala klíč do zapalování a otáčela jím, celá se třásla. K tomu, aby vyjela na cestu, se musela nutit.

To, že Stilton nezvedal mobil, mělo přirozené vysvětlení. Telefon ležel coby maličká zkroucená plastová klobása v popelu z toho, co kdysi bývalo karavanem Very Larssonové. Teď se změnil v černě kouřící ruinu, obklopenou několika hasičskými auty, která právě navíjela zpátky hadice. Nastříkali vodu na poslední hořící zbytky a zajistili, aby se požár nerozšířil do lesa. A ohradili je. Hlavně aby udrželi v dostatečné vzdálenosti zvědavce z okolí.

Zvědavce, kteří šeptem konstatovali, že ten ohyzdný karavan je konečně pryč.

Olivia zaparkovala o kousek dál. K malé pasece v lese doběhla a musela trochu manévrovat, aby se dostala dopředu. K ohrazení.

Tam se musela zastavit. Stálo tam několik uniformovaných policistů a zabraňovalo tomu, aby se lidé dostali blíž.

Přímo za nimi stáli dva vyšetřovatelé v civilu: Rune Forss a Janne Klinga. Právě se dostavili a konstatovali, že místo činu, kde byla zavražděna Vera Larssonová, je zlikvidované.

„To si asi nějaký vtipálek chtěl trochu užít…“ řekl Forss a postavil Klingu před těžkou volbu. Kdyby mu měl říct, že se do karavanu nastěhoval Stilton, musel by mu vysvětlit také, jak se to dozvěděl. A on to vysvětlit pořádně nemohl.

Ne Forssovi.

„Třeba tu potom bydlel ještě někdo jiný, po ní,“ řekl.

„Možná, na to bude muset odpovědět technické. Jestli tam někdo byl, když karavan shořel, tak asi nebudeme mít moc koho vyslýchat. Co?“

„Ne, ale asi musíme…“

„Byl v tom karavanu někdo?“

To se ozvala Olivia, která se protlačila ještě o kousek dál. Forss se na ni zadíval.

„Měl tam někdo být?“

„Ano.“

„Jak to víte?“

„Znám člověka, co tam bydlel.“

„A to byl kdo?“

„Jmenuje se Tom Stilton.“

Klingovi se okamžitě ulevilo. Forss byl naproti tomu naprosto zmatený. Stilton? On bydlel v tomhle karavanu? Uhořel tam?

Forss se zadíval k dýmajícím ruinám.

„Víte, jestli tam byl?!“

Klinga se na Olivii podíval. Vzpomněl si, že se před pár dny srazili ve dveřích do karavanu, a pochopil, že Stiltona znala. Co by měl říct?

„To nevíme, naši technici musí prozkoumat zbytky, aby se dalo určit, jestli…“

Olivia se otočila a rozeběhla k jednomu stromu. Tam se zhroutila, naprosto zničená, a zrychleně dýchala. Pokoušela si namluvit, že Stilton v karavanu nebyl. Nesměl tam být. Právě v tom okamžiku. Když začalo hořet.

Vyrazila zpátky k autu. Byla zmatená, v šoku. Lesem za jejími zády odjížděly požární vozy a na všechny strany se rozptylovali zvědavci a vedli řeči o ničem. Jako by se nic nestalo, pomyslela si. Třesoucíma se rukama vyndala mobil a zvolila číslo. Zvedl to M?rten. Přeskakujícím hlasem se mu pokusila vyložit, co se stalo.

„Uhořel tam?“

„Nevím! Oni to nevědí! Je tam Mette?“

„Ne.“

„AY zavolá!“

„Olivie! Musíte…“

Olivia zavěsila a vytočila Abbasovo číslo.

Zvedl to v civilním policejním autě na cestě z Arlandy. V autě, které právě téměř stálo. Nějakému kamionu se podařilo dostat smyk a narazit do ocelových svodidel, takže naprosto zablokoval druhý jízdní pruh. Jejich. Samotné místo nehody ještě neobjeli.

Kolona se sunula kupředu.

I s autem, které jelo za nimi.

V těsném závěsu.

Abbas zavěsil. Je Tom v karavanu? To proto to nezvedal? Abbas se podíval okýnkem ven, širá zelená pole byla pokryta nízkými pruhy mlhy. Tak takhle se člověk dozvídá o něčí smrti? pomyslel si.

V dopravní zácpě?

*

Olivia se vrátila domů. Zaparkovala a pomalu šla ke vchodu do domu. Uvažovat dokázala už jen stěží. Vstřebat to. Nechápala, co se stalo. Ale její reakce fungovaly, celkem přijatelně.

Když zadávala vstupní kód a otevírala dveře, bylo to s dostatečnou opatrností. Před policejní budovou si všimla pohledu Jackie Berglundové v taxíku a uviděla Veřin spálený karavan. Je to Jackiina pomsta za výslech?

Ve vchodu bylo zhasnuto, ale věděla přesně, jak daleko to je k vypínači. Dokázala na něj dosáhnout a přitom pořád chodidlem přidržovat vstupní dveře otevřené. Natáhla se k vypínači a trhla sebou. Koutkem oka něco zahlédla. Tmavou postavu o kus dál na schodech. Vykřikla a současně stiskla vypínač. Světlo ozářilo zcela zbídačeného muže se zpocenými vlasy, spáleným oblečením a lehce krvácejícími pažemi.

„Tome!?!“

Stilton se na ni podíval a zakašlal. Ztěžka. Olivia si pospíšila k němu a pomohla mu na nohy. Opatrně vyšli po schodech do bytu. Stilton se svezl v kuchyni na židli. Olivia zavolala Abbasovi.

Dopravní zácpa se uvolnila a oni už byli u kruhového objezdu Sveaplan.

„Je u vás?“ zeptal se Abbas.

„Ano! Zavoláte Mette? Mně se ji nepodařilo zastihnout.“

„Fajn. Kde bydlíte?“

Olivia mu zalepila šrámy, jak to jen šlo. Otevřela okno, aby se vyvětral štiplavý zápach kouře z požáru, a pokusila se mu nabídnout kávu. Stilton neřekl ani slovo. Nechal ji, ať dělá, co chce. Byl stále v šoku. Věděl, že to bylo jen o vlásek. Kdyby se mu nepodařilo plynovou bombou rozbít okno na zadní straně, technici by sesbírali jeho zkroucenou kostru a odváželi ji teď v pytli pryč.

„Díky.“

Stilton od ní přebral kávu lehce se třesoucíma rukama. Panika?

Určitě zpanikařil. Možná to nebylo nic tak zvláštního, pomyslel si. Byl zavřený v hořícím karavanu. Ale věděl, že paniku vyvolalo něco jiného. Velmi dobře si vybavil mámina slova na smrtelné posteli.

Olivia se posadila naproti. Stilton se znovu rozkašlal.

„Byl jste uvnitř karavanu?“ zeptala se nakonec.

„Jo.“

„Ale jak jste se dostal…“

„Přeskočte to.“

Znovu. Olivia si na to začínala zvykat. Když nechce, tak nechce.

Paličák. Taky začínala rozumět Marianne Boglundové. Stilton postavil šálek na stůl a opřel se v židli.

„Myslíte, že za tím je Jackie?“ chtěla vědět Olivia.

„Nemám ponětí.“

Mohla to být ona, pomyslel si. Anebo to mohli být úplně jiní lidé, kteří ho sledovali od střediska Söderhallarna. Ale do toho Olivii nic není. Až bude mít dost sil, zavolá Jannemu Klingovi.

Právě teď nechával teplou kávu, aby mu pomohla zklidnit dech.

Viděl, jak se na něj Olivia dívá, trochu úkosem. Je milá, pomyslel si. Nad něčím takovým předtím neuvažoval.

„Máte někoho?“ zeptal se náhle.

Olivii ta otázka dost překvapila. Stilton zatím nikdy neprojevil o její soukromý život nejmenší zájem.

„Ne.“

„Ani já ne.“

Usmál se. Olivia úsměv opětovala. Najednou jí zazvonil telefon.

Byl to Ulf Molin. Její spolužák.

„Ahoj?“

„Jak se máš?“ zeptal se.

„Dobře. Co chceš?“

„Před chvílí volal táta, doslechl se něco o tom Tomu Stiltonovi, na kterého ses ptala, pamatuješ?“

„Ano.“

Olivia se s mobilem odvrátila. Stilton ji sledoval pohledem.

„Podle všeho je z něj člověk bez přístřeší,“ řekl Ulf.

„Vážně?“

„Podařilo se ti ho zastihnout?“

„Ano.“

„Stal se z něj člověk bez přístřeší?“

„Bezdomovec.“

„Vážně? V tom je rozdíl?“

„Zavolám ti později, mám návštěvu.“

„Vážně? Jasně! Zatím!“

Olivia zavěsila. Stiltonovi došlo, koho se rozhovor týkal. Olivia se zas s tolika bezdomovci nestýkala. Podíval se na ni a ona se podívala na něj. Něco ve Stiltonově pohledu jí najednou připomnělo tátu. A fotku, kterou viděla u Wernemyrových ve Strömstadu. Snímek Stiltona a Arna.

„Jak dobře jste znal tátu?“ zeptala se.

Stilton se zahleděl na stůl před sebou.

„Pracovali jste spolu dlouho?“

„Několik let. Byl to dobrej polda.“

Stilton znovu vzhlédl a zadíval se Olivii do očí.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ řekl.

„Ano.“

„Proč jste si vybrala jako studentskou práci ten případ z pláže?“

„Protože na jeho vyšetřování dělal táta.“

„Jenom proto?“

„Ano. Proč vás to zajímá?“

Stilton chvíli uvažoval. Když chtěl otevřít pusu, někdo zazvonil u dveří. Olivia vstala, vešla do předsíně a otevřela. Byl to Abbas. V ruce držel modrou igelitku. Olivia ho pustila dál a šla před ním do kuchyně. První myšlenka, co jí projela hlavou, byl nepořádek. Sakra, má tady ale strašný bordel.

Když sem předtím vstoupila se Stiltonem, ani ji to nenapadlo.

S Abbasem to bylo něco jiného.

Vešel do kuchyně, podíval se na Stiltona a jejich pohledy se setkaly.

„Jak je?“

„Na hovno,“ řekl Stilton. „Díky za Adelitu Riverovou.“

„Prosím.“

„Co máš v tý tašce?“

„Materiál z Mal Pais, Mette je na cestě sem.“

K. Sedovic, který dostal ze Sveavägen instrukce sledovat krupiéra z Arlandy, stručně řekl do telefonu: „Krupiér prošel dveřmi do domu, ti dva zůstali sedět.“

Sám seděl v autě kousek od Oliviiných vstupních dveří a pohledem sledoval druhé auto, které stálo přímo před vchodem.

Na předních sedadlech seděli Bosse Thyrén a Lisa Hedqvistová.

„Vzal si tu tašku s sebou dovnitř?“ zeptal se Bertil.

„Ano.“

Bertil nic nechápal. Co ksakru má Abbas el Fassi za lubem?

V domě ve Sk?negatan? Kdo tam bydlí? A proč ti druzí dva čekají v autě? A co jsou zač?

To byla otázka, na kterou dostal odpověď takřka okamžitě, protože do ulice zabočila Mette Olsäterová, zaparkovala před Lisiným autem a vystoupila. Přešla ke staženému okýnku u řidiče.

„Jeďte na kriminálku. Svolejte ostatní. Ozvu se.“

Mette zmizela ve vchodu. K. znovu zavolal Bertilovi a podal zprávu.

„Jak vypadala?“ chtěl vědět Bertil.

„Velký účes, šedivé vlasy. Hodně při těle,“ řekl K.

Bertil Magnuson odtáhl mobil od ucha a zadíval se na hřbitov Adolfa Fredrika. Okamžitě mu došlo, o jakou ženu se jedná.

Žena, která prošla dveřmi do domu. Mette Olsäterová. Komisařka, která se ho ptala na Wendtovy krátké hovory a výmluvně se na něj zadívala: lžete.

Tohle není dobré.

Začíná to jít do hajzlu.

„Je tu cítit kouř,“ řekla Mette, když vešla do kuchyně.

„To jsem já,“ odpověděl Stilton.

„Jsi v pořádku?“

„Jo.“

Olivia Stiltona sledovala pohledem. Před pár dny zbitý do bezvědomí a teď napůl upálený. A namlouvá si, že je v pořádku?

To je nějaká hantýrka? Způsob, jak zachovat tvář? Nebo jak odvést pozornost na něco jiného? Od sebe samotného? Pravděpodobně, protože Mette se s tím spokojila. Zná ho líp, pomyslela si Olivia.

Abbas vysypal obsah igelitky na kuchyňský stůl. Audiokazeta, malá obálka a plastové desky s nějakým papírem uvnitř. Olivia měla naštěstí čtyři židle. Nebyla si jistá, jak dosedne Mette na tu svou. Byly trochu vratké.

Dosedla prudce. Olivia si všimla, že se nohy židle maličko rozjely.

Mette si natáhla tenké gumové rukavice a zvedla kazetu.

„Bral jsem ji do rukou,“ řekl Abbas.

„Aspoň to víme.“

Mette se otočila k Olivii.

„Nemáte tu nějaký starý magnetofon?“

„Ne.“

„Fajn, vezmu ji na policii.“

Mette vložila kazetu zpátky do tašky a zvedla malou obálku, která ležela v kožené tašce. Byla to stará obálka se starou švédskou poštovní známkou. V obálce byl vložený dopis. Napsaný na stroji a krátký. Mette ho přejela pohledem.

„Je to španělsky.“

Podržela ho před Abbasem. Začal nahlas překládat.

„‚Dane! Mrzí mě to, ale myslím, že pro sebe nejsme ti praví, a teď mám příležitost začít nový život. Zpátky už se nevrátím.‘“

Mette dopis přiblížila ke světlu kuchyňské lampy. Byl podepsaný rukou: „Adelita.“

„Můžu se podívat na obálku?“ poprosil Stilton.

Abbas mu obálku podal a Stilton se podíval na razítko.

„Je datovaná pět dní po Adelitině vraždě.“

„Takže dopis těžko napsala ona,“ řekla Mette.

„Jo.“

Mette otevřela plastovou složku a vytáhla na stroji popsanou stránku velikosti A4.

„Tohle vypadá víc současně, je to švédsky.“

Mette se dala do čtení.

„‚Do rukou švédských policejních orgánů‘, datované je to 8. červnem 2011, tedy čtyři dny předtím, než Wendt přijel na Nordkoster,“ řekla a pokračovala: „‚Dnes vpodvečer mě tady v Mal Pais navštívil jeden Švéd. Jmenoval se Ove Gardman a vyprávěl mi o jedné události ze švédského ostrova Nordkoster.

O vraždě. Z roku 1987. Později večer jsem mohl s pomocí internetu konstatovat, že žena, která byla zavražděna, se jmenovala Adelita Riverová. Mexičanka, kterou jsem miloval a která čekala moje dítě. Z nejrůznějších důvodů, hlavně finančních, odjela do Švédska a na Nordkoster, aby přivezla část peněz, které jsem tehdy nemohl přivézt sám. Nikdy se nevrátila. Teď už chápu proč a jsem si celkem jistý tím, kdo ji zavraždil. Teď mám v úmyslu vypravit se do Švédska, abych zjistil, jestli jsou moje peníze ještě stále na ostrově.‘“

„Ta prázdná cestovní taška,“ řekla Olivia.

„Jaká taška?“ zeptal se Abbas.

Olivia rychle Abbasovi vysvětlila všechno o prázdné cestovní tašce Dana Nilssona.

„Musel ji mít s sebou, aby si v ní svoje ukryté peníze případně odvezl,“ řekla.

Mette četla dál.

„‚Pokud tam peníze nebudou, budu vědět, co se stalo, a potom přistoupím k činu. Mám s sebou kopii audiokazety, která je přiložená v téhle tašce. Hlasy na kazetě patří mně samotnému a Bertilu Magnusonovi, výkonnému řediteli MWM. Kazeta hovoří sama za sebe.‘ Podepsané je to Dan Nilsson/Nils Wendt.“

Mette odložila papír. Naráz měla celou řadu dobrých argumentů.

Především Wendtovy krátké telefonáty Bertilu Magnusonovi.

Muselo určitě jít o ty zmizelé peníze.

„Možná by sis měla vzít i tohle.“

Abbas si rozepnul sako a vytáhl fotografii z baru v Santa Terese.

Snímek Nilse Wendta a Adelity Riverové.

„Můžu se podívat?!“

Olivia se natáhla po fotografii. Stilton se naklonil k ní. Oba si prohlíželi pár na obrázku, který se objímal kolem ramenou. Stilton se ošil.

„Vypadají šťastně,“ řekla Olivia.

„Jo.“

„A teď jsou oba po smrti. Smutné…“

Olivia mírně zavrtěla hlavou a fotografii podala Mette. Ta si ji vzala a vstala. Protože byla jediná oficiální představitelka vyšetřování vraždy, nikdo neprotestoval, když zvedla modrou igelitovou tašku s veškerým materiálem. Cestou ke dveřím si všimla malé kočičí hračky na okenní římse. Jediné, kterou si Olivia nechala.

„Vy máte kočku?“ zeptala se.

„Měla jsem, ona… se ztratila.“

„Mrzuté.“

Mette odešla z kuchyně.

Vyšla ze vchodu do Oliviina domu s modrou taškou v ruce, dorazila ke svému černému volvu, nastoupila, zařadila a vyjela na cestu. Kousek za ní se rozjelo další auto, stejným směrem.

Bertil Magnuson stál u okna ve své potemnělé kanceláři. Průběžně byl ve styku s K. Sedovicem. V hlavě si procházel řadu různých scénářů. Prvním, nejzoufalejším bylo docela jednoduše zastavit auto Olsäterové a vynutit si na ní igelitovou tašku násilím.

Což by znamenalo přepadení vysokého policejního úředníka na veřejnosti a bylo to značně riskantní. Druhým bylo zkusit zjistit, kam má namířeno. Nejede třeba domů? V tom případě by se k ní dalo vloupat a tašky se zmocnit. S rizikem podstatně menším. Třetím bylo, že jela přímo k policejní budově.

Což by bylo ničivé.

Ale bohužel nejpravděpodobnější.

V Oliviině kuchyni se rozhostilo hluboké ticho. Stiltonovi v hlavě už chvíli všechno poskakovalo jako v osudí loterie. Vynořily se ohromující informace. Pro něj. Po všech těch letech. Nakonec se Olivia podívala na Abbase.

„Nils Wendt byl tedy otcem Adelitina dítěte?“

„Ano.“

„Dozvěděl jste se o ní ještě něco? Od toho Bosquese?“

„Ano.“

Abbas znovu sáhl do saka a vyndal malý jídelní lístek z letadla.

„Zapamatoval jsem si, co řekl, a v letadle to zapsal…“

Začal číst z poznámek, které držel v ruce.

„‚Moc krásná. Pocházela z Playa del Carmen v Mexiku. Byla příbuzná s nějakým slavným umělcem. Sama dělala…‘“

Abbas zmlkl.

„Co?“

„Nedokážu přečíst, co jsem napsal, byla asi nějaká turbulence…

Ano! Gobelíny! ‚Tkala krásné gobelíny. V Mal Pais byla velmi oblíbená. Milovala Dana Nilssona.‘ To je asi tak všechno.“

„Kde se poznali?“

„Myslím, že v Playa del Carmen, pak odjeli do Kostariky, aby spolu začali nový život. Bosquesovými slovy.“

„A to bylo v polovině osmdesátých let?“ zeptala se Olivia.

„Ano, a potom otěhotněla.“

„A odjela na Nordkoster a tam ji zavraždili,“ řekl Stilton.

„Kdo? A proč?“ chtěl vědět Abbas.

„Možná Bertil Magnuson,“ odpověděl Stilton. „Wendt přece psal, že mluví na tý kazetě, navíc měl i on na Nordkosteru letní sídlo.“

„Měl ho tam už tehdy?“

„Ano,“ řekla Olivia.

Vzpomněla si na to, co jí vyprávěla Betty Nordemanová.

„Takže tím padá vaše spojení s Jackií,“ upozornil ji Stilton.

„Proč? Magnuson možná Jackii taky zná. Možná je taky jedním z jejích zákazníků. Možná už ho znala tehdy. Možná jsou do toho zatažení oba. Na pláži přece byly tři osoby.“

Stilton mírně pokrčil rameny. Už nedokázal Jackii Berglundovou omílat. Olivia to vzdala a otočila se k Abbasovi.

„Co se stalo s těmi, co se vloupali do Wendtova domu?“

„Litovali toho.“

Stilton pohlédl na Abbase. Nevěděl, co se stalo, ale vycházel z toho, že to zahrnovalo detaily, které se nehodily pro sluch mladé Rönningové. Což si Abbas uvědomoval.

„Ale přece museli jít po tom, co jste dostal od Bosquese, ne?“

zeptala se Olivia.

„Pravděpodobně.“

„Na čí popud pak jednali? Musel to přece být někdo ze Švédska.“

„Ano.“

„Brzo zase řekne Jackie Berglundová.“

Ale Stilton se přitom slovech pousmál. Měl už k Olivii dostatečně velký respekt, aby se vyhýbal vtípkům. Zvedl se a podíval se na Abbase.

„Nevadilo by ti, kdybych…“

„Postel je ustlaná.“

„Díky.“

Dialog si Olivia vyložila tak, že dnes v noci Stilton přespí u Abbase.

Žádný karavan už totiž nebyl k dispozici.

*

Ukázalo se, že se uskutečnil onen třetí, katastrofický scénář.

Mette dojela s modrou igelitkou přímo k budově Švédské kriminální policie a zmizela ve skleněných dveřích. K. Sedovic o tom informoval Bertila Magnusona.

Bertil chvíli uvažoval o tom, že by zmizel. Odjel ze země.

Napodobil Nilse Wendta. Ale rychle tu myšlenku opustil. Nevyšlo by to, to věděl.

A pochopil, na co všechno se to smrsklo.

Byla to otázka času.

Zaparkoval jaguára před vilou a vyšel přímo na verandu. Posadil se a zapálil si doutníček. Letní noc byla jasná a teplá, voda se třpytila. Z Bockholmenu slyšel zpěv. Linn tam byla u sousedů, jak sama říkala, na naprosto nezajímavé dámské večeři s někým, kdo si říkal Stocksundské sukně. Několik osamělých žen v domácnosti, které se zabývaly charitou a posledními výstřelky kuchyňských spotřebičů. Linn s těmi ženami měla společného velmi málo. Vlastně jenom adresu. Ale protože Bertil tvrdil, že si bude muset vyřídit několik obchodních rozhovorů a možná přijede pozdě, tak na večeři šla.

Vyšňořená.

A krásná.

Dál tam seděl a myslel na ni. Na to, jak bude reagovat. Na její oči. Jak se na něj bude dívat a jak on to pokoření zvládne. A pak přemýšlel o důvodech, které to všechno mělo. Na lidi ze Státní kriminálky, kteří právě poslouchali kazetu, kde se jednoznačně přiznal ke své účasti na vraždě. Nejen účasti, on ji inicioval.

Bertil Magnuson.

Ale má snad na vybranou?

Ve hře je existence celého podniku!

A tak si zvolil jinou cestu než Nils Wendt.

Katastrofálně špatnou cestu, jak se teď ukázalo.

Když si šel pro neotevřenou láhev whisky do baru, viděl před sebou všechny možné titulky a slyšel všemožné rozrušené otázky novinářů z celého světa a uvědomoval si, že nemůže na žádnou odpovědět.

Ani na jednu jedinou.

Je spojený s vraždou.

*

Tlumené světlo jen stěží dosahovalo k tenké bílé paži, která visela zpod pokrývky. Nakreslená písmena KF byla už skoro smazaná. Acke ležel v posteli, v bezvědomí, uspaný, tu a tam s trubičkami. Ovette seděla na židli kousek od něj a tiše plakala.

Plakala nad vším, co se pokazilo během celé té doby, celého života. Nedokázala se postarat ani o vlastní dítě. O malého Ackeho.

Teď tu leží, svíjí se a má bolesti a ona nemůže nic dělat.

Ani nevěděla, jak by ho měla utěšit. Nevěděla nic. Proč k tomu došlo? Nemohla všechno svalovat na Jackii. Navzdory všemu byla svobodným, dospělým člověkem, který se rozhodoval sám za sebe. Nebo zas tak svobodná nebyla? Poprvé od doby, kdy ji vykopli z Red Velvet, dostala nějakou pomoc. Na podporu v nezaměstnanosti neměla právo, protože všechny ty roky si vydělávala načerno. Do systému od doby, kdy chvíli pracovala jako uklízečka, nepatřila. Ale cítila se tam nesvá a v zaměstnání nebyla nijak zvlášť důsledná. Po několika letech se vrátila k tomu, o čem věděla, že jí jde dobře.

Prodávání sexu.

Ale mezitím už stačil a trochu zestárnout a nebyla tolik žádoucí, ani na tomhle trhu. Navíc si nechtěla brát zákazníky do bytu, kvůli Ackemu. A tak začala šlapat.

Chodník.

Zadní sedadla, dvorky a garáže.

Podívala se na Ackeho. Na tlumené osvětlení. Uslyšela slabé bzučení v hadičkách. Kdybys tak měl tátu, pomyslela si. Opravdového tátu, jako tví kamarádi. Takového, který by ti mohl pomoct.

Ale ty ho nemáš. Tvůj táta o tobě neví.

Ovette znovu spolkla tlustý knedlík, který se jí udělal v krku, a uslyšela, jak za ní zaskřípaly dveře. Otočila se a spatřila ve dveřích Norka s fotbalovým míčem v ruce. Vstala a přešla k němu.

„Půjdeme ven,“ zašeptala.

Odvedla Norka dál do chodby. Potřebovala si zakouřit a už našla balkonek se skleněnými dveřmi. Tam si zapálila žlutou blendku a podívala se na míč.

„Podepsal ho Zlatan.“

Norek ukázal na podpis, který se s určitou rezervou dal přisoudit Zlatanovi. Ovette se usmála a zlehka poplácala Norka po ruce.

„Díky, že se staráš, jinak o nás nikdo nestojí, víš, jak to je…“

Norek to věděl. Takhle to vypadalo. Když na tom někdo je jako Ovetka, musí se ohánět, aby přežil. Nebylo moc prostoru pro to, aby se člověk staral o ostatní. Týkalo se to všech kolem ní.

„Už toho nechám,“ řekla Ovette.

„Necháš čeho?“

„Šlapání.“

Norek se na ni podíval a viděl, že to myslí vážně.

Právě teď, právě tady.

Z druhého konce chodby přicházela lékařka se dvěma policisty zodpovědnými za vyšetřování ZB. Technické je právě informovalo, že ve zbytcích karavanu se nenacházely žádné stopy po lidském těle. Stilton přinejmenším přežil, pomyslel si Forss. Zprávu přijal s lehkostí, která ho samotného překvapila. Teď chtěli mluvit s Ackem Anderssonem. Stilton zmínil jeho jméno v souvislosti s cagefightingem a svým vlastním napadením. Chtěli se dozvědět, jestli jim nemůže dát nějaké tipy o pachatelích. Případně to mohli být stejní pachatelé, kteří stáli za vraždou Very Larssonové a filmy z webu Trashkick.

„Nemyslím, že se s ním bude dát mluvit,“ řekla lékařka.

Nešlo to. Klinga se posadil na Ovettinu židli u postele. Forss na druhou stranu. Acke ležel se zavřenýma očima.

„Acke.“

Zkusil to Klinga. Acke se ani nepohnul. Forss pohlédl na lékařku a prstem ukázal na kraj postele. Lékařka přikývla. Forss se opatrně posadil na postel a zadíval se na Ackeho. Napadený Norrlan Nan a ubitá žena bez přístřeší, to se jeho citů nedotýkalo, ale tohle bylo něco jiného. Malý kluk. Ukrutně zmlácený a odhozený do kontejneru. Forss se přistihl, že položil ruku na Ackeho vystrčenou nohu. Klinga se na něj podíval.

„Strašný,“ řekl Forss potichu, spíš pro sebe.

Pak Forss a Klinga vyšli na chodbu. Lékařka ještě zůstala u Ackeho.

Za dveřmi se Forss zastavil, zhluboka se nadechl a podíval se k balkonku se skleněnými dveřmi. Venku stála Ovette, kouřila a dívala se do chodby. Forss zareagoval, na desetinu vteřiny, něco se předním mihlo. Pak se otočil a vydal se opačným směrem.

Pro Ovette to ale nebylo jen nějaké mihnutí. Dlouho pohledem sledovala jeho záda, dokud nezmizel.

Věděla přesně, co je zač.

*

Mezi Abbasem a Stiltonem panovalo ticho. Trvalo celou cestu do Dalagatan a ještě v bytě. Nebyli lidé, co pořád mluví. Ne mezi sebou, ne takhle. Byli jako svázaní, každý ve své vlastní pasti.

Ale měli společnou minulost, současnost a mezitím mezi nimi panovala obtížná rovnováha. To Abbas zůstal stát, když Stilton padl a role se obrátily. Nebyla to jednoduchá změna, ani pro jednoho z nich. Stilton se co nejvíc Abbasovi vyhýbal. Jednomu z mála lidí, na které naprosto spoléhal. Za normálních okolností.

Kdyže ty okolnosti změnily ve Stiltonův neprospěch, nedokázal se už s Abbasem dál vídat. Věděl, co Abbas vidí, a to bylo pro Stiltona ponižující.

Pro Abbase tomu tak nebylo.

Měl podstatně víc vrstev, než Stilt on tušil. V jedné z nich byla zakořeněná absolutní solidarita. V tomhle případě se Stiltonem.

Měl nad Stiltonovou situací skoro naprostou kontrolu. Když měl Stilton v několika případech, za svého nejobtížnějšího období, blízko k sebevraždě, byl Abbas nablízku a zabránil tomu. Vzal ho do správné nemocnice. Nechal ho tam a odkradl se pryč. Aby Stiltona neuváděl do rozpaků.

Stilton si to uvědomoval moc dobře.

A tak toho moc nenamluvili. Věděli, co je třeba. Stilton si sedl do jednoho Abbasova dřevěného křesla. Abbas pustil hudbu z CD a vyndal backgammon.

„Máš na to sílu?“

„Ne.“

Abbas přikývl a hru zas uklidil. Posadil se do křesla vedle Stiltona a nechal znít hudbu. Dlouho poslouchali jemné, krásné souzvuky. Samotné piano, violu, několik jednoduchých strof, které se vinuly jedna kolem druhé, opakovaly, variovaly. Stilton se otočil k Abbasovi.

„Co to je za hudbu?“

„Spiegel im Spiegel.“

„Kdo to napsal?“

„Arvo Pärt.“

Stilton pohlédl na Abbase. Opravdu mu chyběl.

„Došlo v Kostarice na nože?“ zeptal se.

„Ano.“

Abbas se díval na svoje štíhlé ruce. Stilton se trochu napřímil.

„Ronny ti po mně tuhle poslal jednu knížku.“

Stilton vytáhl tenkou, úzkou knihu z antikvariátu a podal ji Abbasovi. V karavanu ji měl v zadní kapse kalhot, naštěstí, protože kabát shořel uvnitř.

„Díky,“ řekl Abbas. „Páni!“

„Co se děje?“

„Nic, jen… tuhle jsem už hledal dost dlouho. Paměť přátel, Hermelinův překlad.“

Stilton viděl, jak Abbas opatrně přejíždí rukou po měkké titulní straně tenké knihy, jako by hladil spící ženu, a pak ji otvírá.

„Co to je za knížku?“ zeptal se Stilton. „O čem je?“

„O súfíjském světě… tom za rohem.“

Stilton pohledem sledoval Abbase. Když Abbas otevíral pusu, aby mu jako naprostému pitomci vysvětloval, že se jedná o to, jak rozhýbat naše zatuhlé myšlení, zavolal mu na mobil Norek.

Předtím volal Olivii, chtěl zastihnout Stiltona a dostal číslo na Abbase.

„Okamžik.“

Abbas podal mobil Stiltonovi. Norek mluvil tiše.

„Jsem na chodbě v nemocnici. Ackeho zmlátili.“

Stiltonovi zprávy o Ackem unikly. V posledních čtyřiadvaceti hodinách měl svých problémů dost. Ale jeho analytická mozková polokoule se dávala dohromady. Okamžitě si spojil Ackeho napadení se zapálením Veřina karavanu. Kid Fighters.

„Kid Fighters?“ zeptal se Abbas, když mu Stilton podával mobil.

Stilton rychle poslal Abbase ze světa za rohem do mnohem konkrétnějšího světa se zbitými dětmi, zavražděnými bezdomovci a spálenými karavany. A se svým vlastním pronásledováním těch, kterým média říkala mobilní vrazi.

„Řekni, kdybys potřeboval pomoct.“

Vrhač nožů se pousmál.

*

Bertil Magnuson se neusmíval. V rychle navozeném opojení whisky se pokusil přijít na to, co to všechno znamená. Ale nedokázal to. Ani to, o co šlo Wendtovi, ani to, co myslel slovem „pomsta“.

Ale to teď hrálo jen menší roli, pokud jde o něj.

Pokud jde o něj, bylo po všem.

Protože byl předsedou Přátel Cedergrenovy věže, spolku, který finančně podporoval udržování této staré kulturní památky, svěřili mu k ní klíč.

Klíč, který se mu s jistými obtížemi podařilo vylovit z jedné Linniny krásné perleťové skříňky v komodě v hale. Pak otevřel svou soukromou bezpečnostní schránku.

*

Mette Olsäterová a její nejbližší spolupracovníci seděli ve vyšetřovací místnosti v budově Švédské kriminální policie. V místnosti, kde právě teď bylo výjimečně plno. Dvě ženy a tři muži kolem magnetofonu se starou nahrávkou. Starým rozhovorem.

Pustili si ho už potřetí.

„Je to Magnusonův hlas.“

„Bezpochyby.“

„Kdo je ten druhý?“

„Nils Wendt, jak to píše v tom dopise.“

Mette se podívala k tabuli na stěně. Na fotografie z místa činu na pobřeží ostrůvku Kärsön. Na mrtvolu Nilse Wendta. Na mapy Kostariky, Nordkosteru a celou řadu dalších.

„Takže teď asi víme, čeho se ty krátké telefonáty Magnusonovi týkaly.“

„Podle všeho vydírání.“

„S pomocí téhle kazety.“

„Kde Magnuson přiznává, že si objednal vraždu.“

„Otázka je, co chtěl Wendt, čeho se to vydírání týkalo.“

„Peněz?“

„Možná. Podle dopisu, který sám napsal v Mal Pais, chtěl jet na Nordkoster a podívat se po penězích, které tam ukryl…“

„…a protože tam po sobě nechal prázdnou cestovní tašku, asi tam žádné peníze nenašel?“

„Ne.“

„Ale nemuselo se to přece týkat jen tohohle,“ řekl Bosse Thyrén, ten mladý a pečlivý.

„Ne.“

„Nemohlo se jednat o nějakou pomstu, na nějaké jiné úrovni?“

„A na to může odpovědět jen Bertil Magnuson.“

Mette vstala a vydala rozkaz k okamžitému zadržení Bertila Magnusona.

*

Cedergrenova věž byla uvnitř tmavá, tichá a na normálního člověka působila dost strašidelně. Tedy na člověka v normálním stavu. Ale Bertil Magnuson v normálním stavu nebyl. V ruce držel malou baterku a snažil se dostat nahoru, do nejvyšší části budovy. Do věže. Do holé cihlové místnosti v posledním patře, jenom s několika malými úzkými okny vedoucími do světa.

Do světa, který mu ještě přednedávnem patřil.

Muži, který těžil coltanovou rudu a dodával elektronickému světu tantal. Exkluzivní komponentu, na níž spočívaly základy interaktivní expanze.

Bertil Magnuson.

Dnes spojovaný s vraždou.

Ale na to Bertil nemyslel, když tápal s pomocí malé svítilny po úzkém schodišti. Tu a tam se zastavil u cihlové zdi, pořádně opilý.

Znovu přemýšlel o Linn.

O té potupě.

Na to, že by se musel podívat Linn do očí a říct: „Je to pravda.

Každé slovo na té kazetě je pravda.“

To nedokáže.

Proto je teď tady.

Když konečně doklopýtal až nahoru do věže, už se vzdálil všem fyzickým pocitům. Stěna byla nepříjemně hrubá, byla tu tma, ale on na to nedbal. Tápavě došel k nejmenšímu okénku, z kapsy vytáhl svou šedou pistoli a strčil si ji do úst. Pak vyhlédl ven, dolů.

Možná to neměl dělat.

Dole, na dohled od věžního okna, Bertil uviděl, jak na velkou verandu vychází Linn. Její krásné šaty. Vlasy, které jí tak nádherně splývaly na ramena. Její štíhlou paži, která se natáhla a zvedla skoro prázdnou láhev whisky, a její hlavu, kterou pootočila, trochu překvapeně, a pak vzhlédla.

K Cedergrenově věži.

A pak se jejich pohledy setkaly, jak se jen pohledy můžou setkat na velmi dlouhou vzdálenost, v pokusu přiblížit se jeden druhému.

Mette se se svou skupinou přiřítila na Magnusonovu adresu.

Všichni vystoupili a přiblížili se k vile, kde se svítilo. Protože navzdory opakovanému zvonění nikdo neotvíral, obešli vilu a vešli na verandu. Dveře do domu byly dokořán. Na verandě ležela prázdná láhev od tvrdého alkoholu.

Mette se rozhlédla kolem.

Nevěděla, jak dlouho tam sedí. Čas byl irelevantní. Seděla ve svých třešňově rudých šatech a na klíně měla prostřelenou hlavu svého muže. Části jeho mozku vytapetovaly protější cihlovou zeď.

První šok, který přišel, když věže uslyšela výstřel a viděla, jak Bertilův obličej mizí v okénku, ji vehnal v návalu paniky do budovy.

Druhý šok, jakmile se dostala nahoru a spatřila ho, dokonce přehlušil ten první. Teď byla otupělá, v jiném rozpoložení, pomalu se vydávala na cestu smutku. Její muž se zastřelil. Je po smrti. Opatrně přejela rukou po Bertilových krátkých vlasech.

Její slzy mu kapaly na tmavé sako. Polaskala se s jeho modrou košilí s bílým límcem. Až do konce, pomyslela si. Otočila se a podívala se malým okénkem dolů k vile. Policejní auta u příjezdové cesty? Cizí lidé nahoře na verandě? Nechápala, co se to tam pohybuje za tmavě oblečené postavy. Na jejich verandě. Viděla nějakou mohutnou ženu, která vyndala mobil. Najednou zazvonil Bertilův telefon, v saku na jejím klíně. Pohnula rukou, sáhla do kapsy a vyndala ho. Držela ten zvláštní vyzvánějící předmět v ruce. Přijala hovor, chvíli poslouchala a odpověděla: „Jsme ve věži.“

Mette a její lidé se do věže dostali celkem rychle. Přinejmenším stejně rychle konstatovali, že Bertil Magnuson je mrtvý a jeho žena v silném šoku. Existovala možnost, že Magnusona zastřelila ona. Ale pokud se vezme v úvahu kontext, nebylo to zvlášť pravděpodobné. Ani pokud se vezme v úvahu situace ve věži.

Byla jenom tragická, nic víc.

Mette Magnusonovy sledovala pohledem. Nepodléhala příliš citům, co se týkalo zločinu a trestu, a její soucit se týkal pouze manželky. K Bertilu Magnusonovi necítila nic.

Nic než vteřinové zklamání.

Policejně.

Ale kvůli soucitu s Linn se rozhovořila. O chvíli později, dole ve vile. Linn dostala léky na uklidnění a poprosila je o vysvětlení.

Proč přijeli a co to má společného se smrtí jejího manžela. A tak jí Mette nabídla vybrané části. Tak jemně, jak jen mohla. Byla toho názoru, že pravda je nejlepší lék, i když při podání bolí. Že by Linn měla plně pochopit, o co jde, to by bylo příliš. Sama Mette tomu nerozuměla. Zatím. Ale jisté vysvětlení manželovy sebevraždy přesto obsahovala ona kazeta.

Která se týkala jedné vraždy.

Sebevražda Bertila Magnusona se rychle dostala do médií.

Nemluvě o internetu.

Jedním z nejrychlejších byl Erik Grandén. V téměř zuřivém výbuchu vzteku vyvěsil tweet plný odporu vůči pronásledování, které probíhalo proti Bertilu Magnusonovi v poslední době.

Jeden z nejskandálnějších honů na jednu osobu v moderní švédské historii. Nejbližší příklad, na který si dokázal vzpomenout, byl lynč Axela von Fersena na Riddarholmenu z roku 1810. „Na ramenou pronásledovatelů teď spočívá odporná vina! Právě jste někoho vybičovali k sebevraždě!“

O hodinu a čtvrt po jeho výbuchu zavolali z vedení strany a chtěli se s ním sejít.

„Teď?“

„Ano.“

Když Grandén spěchal do vedení, byl citově rozpolcený. Na jednu stranu tu byla Bertilova strašlivá sebevražda a on se v myšlenkách zaobíral Linn. Musí si vzpomenout a zavolat jí. Na stranu druhou měl před schůzkou s vedením určitou radost. Že jde o jeho blížící se funkci v Evropě, to bral jako samozřejmost, jinak by člověku nevolali tak náhle. Trochu mu dělalo starosti, že to před schůzkou nestihl ke kadeřníkovi.

Bude tam samozřejmě tisk a bude si všeho všímat.

*

Mette seděla u sebe v kanceláři. Za chvilku bude mít briefing se svou vyšetřovací skupinou. Magnusonova sebevražda změnila herní plán. K horšímu. Teď půjde hlavně o natočený rozhovor, třebaže ani jeden z těch dvou, kteří tam mluví, už není naživu.

Šance usvědčit možného pachatele vraždy Nilse Wendta se radikálně zmenšila.

Byl pravděpodobně rovněž po smrti.

To, co měli, se týkalo indicií. Přání je otcem myšlenky, jak řekne právník a spisovatel Leif Silbersky do tisku.

A tak Mette na okamžik odložila Wendtovu vraždu a začala studovat výpis datových souborů Jackie Berglundové, které získali.

Jeden z nich obsahoval kartotéku. Registr zákazníků. S požehnanou směsicí známých i neznámých kupců sexuálních služeb.

Ale u několika jmen se zarazila.

Zvlášť u jednoho.

*

Grandén se posadil k oválnému stolu. Normálně jich bylo ve vedení osmnáct. Dnes se tu shromáždila menší skupina. Všechny dobře znal. Část z nich do politiky sám přivedl, jiné musel akceptovat.

Taková byla pravidla politické hry.

Nalil si trochu napůl vlažné vody z karafy před sebou a čekal na nějakou iniciativu. Trochu se to protahovalo. Přejel pohledem kolem stolu.

Nikdo se mu nedíval do očí.

„Je to takříkajíc historický okamžik, pro nás, pro všechny, nejen pro mě,“ spustil.

A maličko vysunul dolní ret, svým dobře známým organickým pohybem. Skupina se na něj podívala.

„To, co se stalo Magnusonovi, je tragédie.“

„Obrovská,“ řekl Grandén. „Nějakým způsobem se musíme proti mentalitě plebsu postavit, vždyť může postihnout kohokoli.“

„Ano.“

Muž se naklonil k malému CD přehrávači na stole. Zastavil prst těsně předtím, než měl přístroj pustit.

„Tohle jsme dostali před chvilkou.“

Jeho pohled mířil přímo na Grandéna. Ten si přejel rukou po vlasech a zauvažoval, jestli mu směšně netrčí do vzduchu, jako to měly ve zvyku ve slabém protivětru.

„Ano?“

Muž zapnul přehrávač a zazněl natočený rozhovor. Grandén hlasy okamžitě poznal. Dva ze tří mušketýrů, ze kterých on byl tím třetím.

„Jana Nyströma ráno našli v autě v nějakém jezeře, mrtvého.“

„Slyšel jsem.“

„A?“

„Co bych měl říct?“

„Já vím, že jsi ochotný zajít daleko, Bertile, ale vražda?“

„Nikdo ji nemůže spojovat s námi.“

„Ale my to víme.“

„Nevíme nic… pokud nebudeme chtít. Proč jsi tak vykolejený?“

„Protože zavraždili nevinného člověka!“

„To je tvůj výklad.“

„A jaký je ten tvůj?!“

„Vyřešil jsem problém.“

Kdyžto v rozhovoru došlo tak daleko, začal Grandén chápat, že na téhle schůzce se nejedná o jeho skok do Evropy a do náručí Sarkozyho a Merkelové. Pokusil se získat čas.

„Můžeš to o kousek vrátit?“

Muž stiskl tlačítko. Rozhovor začal znovu od začátku. Grandén soustředěně poslouchal.

„To je tvůj výklad.“

„A jaký je ten tvůj?!“

„Vyřešil jsem problém.“

„Vraždou novináře?“

„Tím, že jsem zastavil šíření spousty hnoje o našem podniku.“

„Kdo ho zavraždil?“

„To nevím.“

„Ty sis jenom zavolal?“

„Ano.“

„Dobrý den, tady Bertil Magnuson, potřebuju se zbavit Jana Nyströma.“

„Přibližně.“

„A pak ho zavraždili.“

„Zemřel při autonehodě.“

„Kolik jsi za to zaplatil?“

„Padesát tisíc.“

„Tolik stojí v Zairu vražda?“

„Ano.“

Muž vypnu l přehrávač a podíval se na viditelně vyrovnaného Grandéna. V pozadí slabě zabublala nádržka na vodu. Někdo si bezmyšlenkovitě kreslil do zápisníku.

„Novináře Jana Nyströma zavraždili 23. srpna 1984 v Zairu.

Jak jsme právě slyšeli, vražda se odehrála na popud Bertila Magnusona, výkonného ředitele MWM. Ve stejné době jsi byl ve vedení podniku i ty sám.“

„To je pravda.“

Znovu vysunul spodní ret.

„Co sis o tom myslel ty?“

„O té vraždě?“

„Ano.“

„Nic. Ale vzpomínám si, jak mi po vraždě volal Nils Wendt a říkal, že ten novinář přišel do jejich kanceláře v Kinshase s velmi znepokojivou reportáží o tamním projektu MWM a žádal o komentář.“

„Dostal ho?“

„Magnuson a Wendt mu ho slíbili poskytnout příští ráno, ale on už se neukázal.“

„Byl zavražděn.“

„Očividně.“

Grandén pohlédl na CD přehrávač.

„Říkal Wendt ještě něco?“ zeptal se muž.

„Najednou začal tvrdit, že v reportáži toho novináře je toho opravdu hodně a že on sám už má dost Magnusonových metod a chce se stáhnout.“

„Z MWM?“

„Ano. Chtěl odejít z podniku a zmizet. ‚Stáhnout se do podzemí,‘

jak se sám vyjádřil. Ale nejdřív si chtěl opatřit nějakou životní pojistku.“

Muž ukázal na přehrávač.

„Měl u sebe schovaný magnetofon a přiměl Bertila Magnusona, aby přiznal, že si objednal vraždu.“

„Zřejmě.“

Grandén si nechal pro sebe další telefonát, který přijal den nato. Od Bertila Magnusona. Tehdy se dozvěděl, že Wendt zmizel a že na kontě na „nespecifikované náklady“ chybí skoro dva miliony dolarů. Na kontě, které, jak Grandén věděl, bylo pro auditory neviditelné a používalo se na nákup služeb od méně zásadových osob, když nastaly problémy.

Což se zřejmě stalo v případě Jana Nyströma.

„Kde jste ten rozhovor vzali?“ zeptal se.

„Od Mette Olsäterové, ze Státní kriminálky. Zřejmě zaregistrovala tvůj dnešní napružený tweet a měla dojem, že bychom měli dostat šanci si to poslechnout a promluvit si s tebou, než to vyjde v médiích.“

Grandén přikývl. Přejel pomalu pohledem skupinu, nikdo se mu nepodíval do očí. Nakonec se zvedl a rozhlédl se.

„Jsem pro vás překážkou?“

Odpověď už znal.

Na vysoký politický post mezi evropskými špičkami mohl zapomenout, protože ho poskvrnila blízká spolupráce s Bertilem Magnusonem. Jak v soukromí, tak oficiálně. Nadto v době té objednané vraždy zastával pozici ve vedení MWM.

Dlouhými kroky odešel z vládní budovy Rosena a vydal se na Staré Město. Věděl, že jeho politická kariéra leží v troskách.

Brzy začne hon. Hon na něj, na toho, kdo si tak dlouho žil na vysoké noze, se svými arogantními tweedy. Stáhnou ho z kůže zaživa, to si uvědomoval.

Bez nějakého zvláštního cíle křižoval úzkými uličkami. Vlažný protivítr způsobil, že se mu zježily jemné světlé vlasy. Kráčel skloněný kupředu ve svém elegantním modrém obleku, sám, jako přízračný strašák do zelí. Nad jeho vytáhlým hubeným tělem se skláněly historické domy.

Jeho časy na Twitteru byly ty tam.

Najednou stál před kadeřnictvím v Köpmangatan, svým vlastním salonem. Vešel dovnitř a kývl ke křeslu, kde kadeřník vtíral gel do černých vlasů podřimujícího muže.

„Zdravím, Eriku?! Asi nemáte moc času, co? „zeptal se kadeřník.

„Ne, chtěl jsem si jen půjčit břitvu, mám na krku nějaké houští, kterého se chci zbavit.“

„Jasně… vezměte si tamhle tu.“

Kadeřník ukázal na malou skleněnou poličku, kde ležela pořádná stará břitva s hnědou bakelitovou rukojetí. Grandén si břitvu vzal a zamířil na toaletu vzadu v kadeřnictví. Zamkl se tam.

Jeden za všechny.

*

Mette přišla do místnosti poslední. Přejela pohledem celou svou skupinu. Byli tu všichni, soustředění. Noční sebevražda pro ně částečně byla studenou sprchou.

Mette se ujala velení.

„Navrhuji, abychom to vzali od začátku. Teze a hypotézy.“

Postavila se dopředu k tabuli. Tam byl připevněný Adelitin falešný dopis Wendtovi, vedle jeho vlastního dopisu z Mal Pais, ve kterém vše „vysvětloval“. Hned pod ním visela Wendtova a Adelitina fotka, kterou Abbas přivezl z baru v Santa Terese.

„Pokud začneme s rozhovorem natočeným v roce 1984, Bertil Magnuson přiznává, že si objednal vraždu novináře Jana Nyströma,“

řekla Meťte. „Protože Magnuson je po smrti, můžeme to zatím nechat být, bude to mít dopad jinde. Naproti tomu víme, že Nils Wendt odjel z Kinshasy hned po vraždě a zmizel. Jeho bývalá spolubydlící oznámila jeho zmizení o týden později.“

„Odjel hned do Kostariky?“

„Ne, nejdřív se vydal do Mexika, do Playa del Carmen, kde se seznámil s Adelitou Riverovou. Nemáme přesné informace o tom, kdy se objevil v Mal Pais, ale víme, že tam byl v roce 1987.“

„Stejný rok, kdy Adelita Riverová odjela z Kostariky na Nordkoster,“

řekla Lisa Hedqvistová.

„Ano.“

„Aby přivezla peníze, které Wendt schoval ve svém tamním letním sídle.“

„Proč si je nevyzvedl sám?“

„To nevíme,“ řekla Mette. „V dopise píše, že nemohl.“

„Možná to souviselo s Magnusonem. Třeba se ho bál.“

„Ano.“

„Odkud ty peníze pocházely?“ zeptal se Bosse.

„Ani to nevíme.“

„Možná šlo o peníze, které ukradl z jejich podniku předtím, než zmizel.“

„To je možné,“ řekla Mette.

„A všechna ta léta, než se znovu objevil ve Švédsku, byl tedy pořád tam? V Mal Pais?“

„Pravděpodobně. Podle Oveho Gardmana pracoval jako průvodce v nějaké tamní přírodní rezervaci.“

„A myslel si, že mu Adelita Riverová peníze vyfoukla?“

„Možná. Vždyť od ní dostal falešný dopis, kde se s ním nečekaně loučí, dopis, který napsala některá z osob, které Riverovou zavraždily na Nordkosteru v roce 1987. Dopis měl zřejmě zajistit, aby Wendt nezjišťoval, proč se nevrátila.“

„To bylo od pachatele pěkně chladnokrevné,“ řekl Bosse Thyrén.

„Ano. Ale pak se před třemi týdny objevil v Mal Pais Gardman a vyprávěl o vraždě, které byl svědkem jako malý kluk. Wendt díky internetu pochopil, že zavraždili právě Adelitu Riverovou, a vydal se do Švédska.“

„A tím se dostáváme do současnosti.“

„Přesně, a teď už víme, kudy se Wendt pohyboval. Víme, že na Nordkosteru nenašel žádné ukryté peníze, víme, že s sebou měl natočený rozhovor z Kinshasy z roku 1984, a můžeme se domnívat, že při těch krátkých telefonátech, pro které máme důkazy, přehrával části rozhovoru Bertilu Magnusonovi.“

„Otázka je, o co mu šlo.“

„Může to mít nějakou souvislost s vraždou Riverové?“

„Že si myslel, že do ní byl namočený Magnuson?“

„Ne?“

„Možná bychom to mohli zjistit pomocí tohohle.“

Lisa Hedqvistová ukázala na tabuli, na starou obálku.

„Ten dopis je přece podepsaný ‚Adelita‘ a někdo ho napsal pět dní po tom, co byla zavražděná, že?“

„Ano.“

„Mohli bychom z něho odebrat DNA, z té známky, ne? A porovnat DNA s Magnusonovou. Sliny se myslím dají použít i po třiadvaceti letech.“

„Ano.“

Lisa přešla k tabuli, uvolnila obálku a zmizela ve dveřích.

„Mezitím můžeme přece jen konstatovat, že Wendtovy telefonáty zřejmě vyvinuly na Magnusona obrovský tlak, protože v nich přiznává, že si objednal vraždu. Jednoho novináře,“ řekla Mette. „Následky jejich zveřejnění si musel naprosto jasně uvědomovat.“

„A tak se pokusil zmocnit kazety vraždou Nilse Wendta.“

„To je docela pravděpodobný motiv.“

„Ale Wendt měl v Kostarice kopii té kazety.“

„Věděl o tom Magnuson?“

„To nevíme, ale můžeme si domyslet, že se o tom Wendt zmínil jako o jakési životní pojistce, přece věděl, čeho je Magnuson schopný.“

„Takže Magnuson se pokusil najít kazetu v Mal Pais, je to tak?

Abbase el Fassiho přece ve Wendtově domě přepadli.“

„Ano,“ odpověděla Mette. „Sice nevíme, jestli to inicioval Magnuson, ale je to docela dobře možné.“

„A pokud to tak bylo, došlo mu, že se to nepodařilo a že natočený rozhovor skončil tady. U nás.“

„A pak se zastřelil.“

„Což znamená, že přiznání týkající se vraždy Nilse Wendta nikdy nezískáme. Pokud to tedy byl on.“

„Ne.“

„A možná ani přiznání k vraždě Adelity Riverové.“

„Ne.“

Rozhovor uvázl na mrtvém bodě. Dostali se do slepé uličky.

Neměli žádný technický důkaz, který by Magnusona spojoval s Wendtovou vraždou. Měli pouze indicie, možný motiv a v podstatě uzavřené vyšetřování.

Pokud tedy známku nenaslinil Magnuson.

*

Stilton vycházel z toho, že ho sledovali. Od obchodního střediska Söderhallarna až ke karavanu, který pak zapálili. Taky vycházel z toho, že šlo o stejné lidi, kteří zbili Ackeho. Možná je viděli, když se on a Norek sešli ve Flemingsbergu s Ackem. Navíc byl přesvědčen, že měl uhořet. V jejich očích. Kdyby ho uviděli znovu, asi by to s nimi pořádně otřáslo.

Zašel už do redakce a koupil si svazek časopisů. O karavanu slyšeli všichni. Dost dlouho ho objímali.

Teď stál před střediskem Söderhallarna a prodával.

Měl se na pozoru.

Spotřebitelům na cestě dovnitř nebo ven připadal jako obvykle.

Jako bezdomovecký prodejce Situation Stockholm. Který tam stojí, jako v poslední době tolikrát.

Nic netušili.

Když začalo lít a hřmít, vydal se pryč.

Nebe se zatáhlo tmavými bouřkovými mračny a do střech domů šlehaly blesky. Liam a Isse byli promočení, ještě než se přiblížili k Blecktornskému parku. Ani se nemuseli plížit nebo tiše našlapovat mezi stromy za ulicí Ringvägen. A docela vzadu byly keře i stromy, za kterými se dalo schovat. Navíc na sobě měli svoje tmavé mikiny s kapucemi.

„Tamhle.“

Isse ukázal k lavičce kousek od jednoho silného stromu. Na ní seděla vysoká, štíhlá postava s plechovkou piva v ruce, lehce předkloněná, a déšť jí zkrápěl tělo.

„Do hajzlu, je to on!“

Liam a Isse na sebe pohlédli. Byli pořád ještě celí paf. Zahlédli Stiltona před obchodním domem a nemohli uvěřit svým očím.

Jak sakra mohl přežít ten požár?! Isse vyndal krátkou baseballovou pálku. V šeru byla sotva vidět. Liam na ni pohlédl. Věděl, čeho je Isse schopný, když mu přeskočí. Opatrně udělali ještě pár kroků a rozhlédli se. Park byl samozřejmě prázdný, v takovémhle počasí nikdo nevychází.

Až na tu trosku na lavičce.

Stilton byl pohroužený do vlastních myšlenek. Tento druh izolace v podobném prostředí mu připomněl Veru. Přemýšlel o jejím hlase a o jediné příležitosti, kdy spolu spali, chvíli předtím, než ji ubili. V té vzpomínce bylo něco zoufalého.

Vtom si jich všiml, koutkem oka.

Už skoro u lavičky. S baseballovou pálkou v ruce jednoho z nich.

Srabi, pomyslel si. Dva na jednoho. I když to oni dělají vždycky.

Právě v tu chvíli si přál, aby jeho trénink na schodech začal před šesti lety, nebo aby těch šest let nikdy neproběhlo. Ale stalo se.

Byl pořád jen stínem svého bývalého fyzického já.

Vzhlédl.

„Čau,“ řekl. „Nedáte si pivko?“

Stilton natáhl ruku s plechovkou. Isse lehce mávnul baseballovou pálkou a přesně se strefil. Plechovka odlétla několik metrů stranou. Stilton se za ní podíval.

„Homerun,“ řekl a usmál se. „Možná by z vás mohli bejt…“

„Sklapni!!“

„Pardon.“

„Spálili jsme tvůj posranej karavan! Co tady kurva děláš?“

„Dávám si pivo.“

„Idiote! Jseš úplně mimo? Máme tě rozsekat?!“

„Jako jste to udělali Veře?“

„Jaký Veře zase?! To byla ta kurva z karavanu? Byla to tvoje kurva?!“

Isse se zasmál a podíval se na Liama.

„Slyšíš?! Rozsekali jsme jeho kurvu!“

Liam se pousmál a vytáhl mobil. Stilton si všiml, že zapíná kameru. Už se to blíží. Nevěděl přesně, jak je odrazí.

Přímo na věc, pomyslel si.

„Jste pěkný hovada, víte o tom?“ řekl náhle.

Isse zíral na Stiltona. Nedocházelo mu, co slyší. Jak se do prdele opovažuje, pobuda?! Liam pohlédl na Isseho. Brzy se ozve to cvaknutí.

„Měli by vás zavřít a do konce života krmit kočičíma hovnama.“

Cvaklo to. Isse vykřikl, rozpřáhl se a divoce máchnul baseballovou pálkou. Přímo proti Stiltonově hlavě.

Pálka k ní nedolétla. Nedostala se ani na půl cesty. Neminula ani rameno, když se Issemu přímo do nadloktí zaryl dlouhý černý nůž. Kde se tam vzal, to Isse neviděl, a ani Liam ten druhý nůž vůbec nespatřil. Ale ucítil, jak se mu zabodl do zápěstí, až mu z ruky vyletěl mobil a vysokým obloukem prolétl nad lavičkou.

Stilton byl rychle na nohou a zvedl baseballovou pálku. Isse seděl na bobku, stále křičel a upřeně civěl na nůž v nadloktí.

Déšť se mu řinul přes obličej. Stilton rychle oddechoval a cítil, jak se Veřina odporná smrt zhmotnila v baseballové pálce. Držel ji vedle sebe na úrovni Isseho hlavy. Měl černo před očima. Uchopil pálku oběma rukama a rozpřáhl se jí přímo proti Isseho krku.

„Tome!!“

Volání proniklo Stiltonovým černočerným viděním dostatečně hluboko na to, aby pohyb na vteřinu zarazil. Prudce se otočil.

Zpoza mohutného stromu se sem blížil Abbas.

„Odlož to,“ řekl.

Stilton se na Abbase upřeně zahleděl.

„Tome.“

Stilton nechal pálku trošičku klesnout. Najednou si všiml, že se Liam pokouší odklopýtat pryč. Několika rychlými kroky ho dostihl a přetáhl ho pálkou pod koleny. Liam se svalil. Abbas doběhl ke Stiltonovi a pálku sebral.

„Jde to i líp,“ řekl.

Stilton na několik vteřin trochu přibrzdil. Díval se na Abbase a pokoušel se kontrolovat své dýchání. Po dalších několika vteřinách baseballovou pálku pustil. Abbas si ji vzal a odhodil ji daleko do křoví. Stilton se zahleděl do země. Došlo mu, jak blízko k tomu měl. Jak ho ponížení ve skalní místnosti a všechny ostatní průsery málem přiměly k tomu, aby překročil všechny možné hranice.

„Můžeš mi trochu pomoct?“

Stilton se otočil. Abbas už vytáhl nůž z Isseho bicepsu a položil ho na zvlhlou lavičku. Stilton zvedl vyděšeného Liama ze země a hodil ho na lavičku vedle Isseho.

„Co uděláme?“ zeptal se Abbas.

„Svlíkneme je.“

Stilton to musel udělat sám. Abbas stál o kousek dál a stíral si z nožů krev. Kluci na lavičce se po něm vyděšeně dívali.

„Zvedněte se!“

Stilton trhnutím postavil Isseho na nohy. Liam vstal sám. Stilton z nich, jak nejrychleji mohl, strhal oblečení. Když byli úplně nazí, srazil je zase na lavičku. Abbas se postavil před ně s mobilem v ruce. Zapnul kameru a druhou rukou chránil přístroj před deštěm.

„Tak,“ řekl. „Promluvíme si trochu?“

Janne Klinga dostal krátkou, ale opravdu dramatickou SMS: „Mobilní vrazi sedí na lavičce v Blecktornském parku. Jejich přiznání je vyvěšené na Trashkicku.“

Z čísla, které neznal.

Klinga, který možná tušil, od koho zpráva přišla, byl v parku tak rychle, jak ho kola nesla. Se třemi asistenty. Zadrželi dva nahé, na kost promočené mladíky, připoutané k dřevěné lavičce.

Zničené a zlomené.

O hodinu později seděl se svým šéfem Runem Forssem a celou skupinou ZB v jedné místnosti policejní budovy. Místností se začal šířit zápach potu, když se Klinga proklikal na Trashkick.

Tam našel nově vyvěšený film z mobilního telefonu, ve kterém jacísi dva mladíci sedí nazí na lavičce a s vyděšenýma očima vykládají, jak v jednom karavanu zmlátili nějakou starou krávu a nahoře v parku u přístavu Värtahamnen nějakého chlapa a nedávno spálili ten karavan, a přiznávali se k řadě dalších násilných přepadení bezdomovců.

Dost podrobně.

Rune Forss se najednou zvedl. Byl vyvedený z míry. Částečně proto, že mu naservírovali jako na stříbrném tácu dvě osoby, které měl zadržet sám. Částečně proto, že ty, kdo je natočili a podle všeho za vším stáli, nebylo možné identifikovat.

A asi především proto, že byla velmi dobře vidět tetování těch mladíků: zakroužkovaná písmena KF.

Přesně jak říkal Stilton.

*

Nejdřív se zastavil u Ronnyho Dána a omlouval se, že černý kabát shořel v karavanu. Dostal od cesty novou knížku. Potom našel ve spacáku pod lavičkou ve Fatburském parku u nádraží Jih Arva Pärta. Pärt byl stejně promočený jako jeho spacák. Asi za hodinu zastihl Muriel, jen několik vteřin předtím, než si v jednom přístřešku na kola střelila únikovou dávku.

Teď seděli všichni tři v jedné místnosti v Základně, klinice u Mariánského náměstí.

„Můžete dál.“

Všichni tři se vydali k pokoji, na který ukázala sestra. Dveře byly otevřené a Benseman ležel na posteli u stěny. Fyzicky na tom byl pod psa, ale žil. Dostal tady pokoj. Vlastně v rozporu s protokolem, ale je těžké vykázat vážně zraněného bezdomovce do skladiště odpadků.

„Jsou pod zámkem,“ řekl Stilton.

„Díky, Jelle,“ odpověděl Benseman.

Muriel vzala Bensemana za ruku. Pärt si otřel oči. Měl blízko k slzám. Stilton natáhl k posteli ruku s knihou.

„Stavoval jsem se u Ronnyho Dána, tohle posílá.“

Benseman si od něj vzal knížku a usmál se. Byl to Orgastický zámek od Akbara del Piombo. Naprosto šílený porno román, plný jeptišek a nadržených mužů.

„Co to je za knížku?“ zeptala se Muriel.

„Taková, kterou musejí určití slavní mužští autoři někdy během života napsat, aby ze sebe dostali to, co nemůžou napsat pod skutečným jménem. Akbar del Piombo je pseudonym Williama S. Burroughse.“

Nikdo z trojice u postele nevěděl, kdo ti spisovatelé jsou, ale pokud byl spokojený Benseman, byli spokojení všichni.

*

Mette stála u tabule ve vyšetřovací místnosti. Členové skupiny právě sesbírali své papíry. Vyšetřování vraždy Nilse Wendta se dostalo do patové situace. Lisa Hedqvistová přistoupila k Mette.

„O čem přemýšlíš?“

Mette upírala pohled na fotografie s tělem Nilse Wendta. Na jeho nahou mrtvolu. Na zvláštní velké mateřské znamínko na jeho levém stehnu.

„To znamínko na jeho stehnu mi něco připomíná…“

Sundala snímek z tabule.

*

Olivia věnovala celý den tomu, aby dohnala praktické záležitosti.

Uklízela, luxovala. A mluvila s Lenni, která měla vyrazit na festival Peace & Love bez Jakoba.

„Proč?“

„Ale, na scéně se zase objevila jeho bejvalka.“

„To je smůla.“

„Jo, nechápu, co na ní vidí. Jediné, co od ní může dostat, jsou filcky.“

„To je nechutné!“

„No, že jo!“

„Jedeš teda sama?“

„Ne, jedu s Erikem.“

„S Erikem? S Jakobovým kámošem?“

„No a? Co je na tom? Ty po něm jedeš?“

„To vůbec, ale myslela jsem, že on a Lollo…“

„Ne, pustila ho k vodě a včera odjela na Rhodos. Musíš zas začít chodit s námi ven, Oli, jinak ti všechno uteče!“

„Budu, slibuju.“

„Poslouchej, už se musím jít balit, brzy mi jede vlak. Pak se ozvu! Měj se!“

„Ty taky!“

A pak do prádelny. Několikrát. Když procházela oblečení do poslední várky, najednou v kapse nahmatala malý igelitový pytlík.

Náušnice! Úplně na ni zapomněla. Náušnice z Nordkosteru, kterou si půjčila od Stiltona. Vyndala ji a podívala se na ni. Neviděla podobnou v obchodu Jackie Berglundové?! Posadila se k laptopu, lehce rozrušená, a proklikala se na domovskou stránku obchodu. Pod „Zbožím“ na ni vypadlo ohromné množství předmětů z Jackiiny nabídky. Včetně kolekce náušnic. Ale žádná nebyla podobná té, kterou měla Olivia před sebou. To možná není zas tak zvláštní, uvažovala. Náušnice z Nordkosteru je přece přinejmenším třiadvacet let stará. Musela ji vidět někde jinde.

V nějakém jiném obchodě? Nebo ji někdo měl v uchu? Nebo u někoho doma?

Najednou si vzpomněla kde!

A určitě to nebylo v obchodě Jackie Berglundové.

Stilton šel ulicí Vanadisvägen. Bouřková mračna se vypršela a déšť přešel ve vlažné mrholení. Byl na cestě k Abbasovi. Přespí tam ještě jednu noc. Pak se uvidí. Celá situace mu byla nepříjemná.

Na rozdíl od Abbase, to věděl. Ale v tom to nebylo. Bylo to v něm. Chtěl být sám. Věděl, že můžou přijít děsivé noční můry a že ten křik je vždycky připravený zaútočit. Nebylo to nic, do čeho by chtěl vtahovat Abbase.

Po setkání s mladíky v Blecktornském parku se vydali každý jinam. Ještě předtím ale Abbase zajímalo, jak se Stilton dozvěděl, že se ti kluci ukážou právě tam.

„Všiml jsem si, že mě sleduju ze Söderhallarna, a zavolal ti.“

„Vždyť ale nemáš mobil…?“

„Existujou trafiky.“

Pak se rozešli. Abbas měl v úmyslu vyvěsit na internetu film z mobilu, z kluků dostali přístupové kódy na Trashkick. Stilton si chtěl opatřit nový mobil. Ten teď měl v kapse. Peníze poskytl Abbas. Najednou úplně vedle sebe uslyšel podivné troubení.

Otočil se. Ulice byla prázdná. Další zatroubení. Stilton vytáhl z kapsy nový telefon. Měl nastavené vyzvánění „Tovární siréna“.

Přijal hovor.

„Tady Olivia! Vím, kde jsem viděla tu náušnici!“

Netrvalo víc než pár minut, než Stilton došel k závěru, že Olivia musí jako obvykle zavolat Mette.

„Teď? Ale už je docela dost…“

„Policajti pracujou čtyřiadvacet hodin denně. Vy jste se nic takovýho neučili?“

Stilton zavěsil.

Mette čtyřiadvacet hodin denně nepracovala. Pracovala efektivně, když byla v práci, a pak svoji zodpovědnost delegovala. Těžili z toho všichni. Když jí zavolala Olivia, byla na cestě domů.

Po opravdovém přesčase. Během telefonátu stihla dojít až k hlavnímu vchodu, ale tam se otočila o sto osmdesát stupňů.

Díky Oliviiným informacím o náušnici do sebe všechno najednou zapadlo. Po šestadvaceti letech.

Přesčas se teď ještě protáhne.

Spěchala zpátky do své kanceláře v budově C. Tam otevřela malý sklad a zvedla kartonovou krabici označenou nápisem NILS

WENDT1984. Mette nepatřila k lidem, kteří vyhazují věci. Mohly se hodit, dřív nebo později, člověk nikdy neví. Otevřela krabici a vylovila balíček turistických fotografií. S ním v ruce odešla k žaluziím a zatáhla je. Rozsvítila stolní lampu, usadila se za psací stůl a vytáhla jednu zásuvku. Vzadu ležela lupa. Mette ji zvedla.

Na stole před sebou měla fotografii s mrtvolou Nilse Wendta z patologie. Mette zvedla jeden turistický snímek a zvětšila si ho lupou. Pocházel z roku 1985, byl pořízený zdálky a nepříliš ostrý.

Na snímku byl zachycený muž v krátkých kalhotách. Obličej se nedal pořádně rozeznat, ale mateřské znamínko na jeho levém stehně bylo zřetelné. Mette pohlédla na obrázek Wendtovy mrtvoly. Na mateřské znamínko na jeho levém stehně. Nebylo o nic míň zřetelné. A bylo totožné s tím na turistické fotografii.

Muž na obrázku byl Nils Wendt.

Mette se opřela v židli.

Jednu dobu vedla pátrání po Nilsi Wendtovi, v polovině osmdesátých let, a mezi jinými ji kontaktovalo několik Švédů, kteří byli v mexické Playa del Carmen na dovolené. Několikrát tajně vyfotografovali muže, o kterém se domnívali, že je tím hledaným finančníkem. Který před časem zmizel za nejasných okolností.

Nedalo se to ověřit.

Že se jedná o Nilse Wendta.

Pozoruhodné, pomyslela si Mette. Podívala se na dvě fotografie, které měla před sebou. Tohle mateřské znamínko si člověk přece musí zapamatovat!

O hodinu později se setkali všichni tři. Mette, Stilton a Olivia.

Uprostřed noci. Mette se s nimi sešla v hlavním vchodu a provedla své společníky nezbytnými kontrolami. Šlo to bez problémů.

Teď vešli do její kanceláře. Žaluzie byly stále zatažené, stolní lampa rozsvícená. Olivia si tu místnost pamatovala. Od doby, kdy tu byla, uplynula už celá věčnost. Ve skutečnosti několik týdnů. Mette ukázala na dvě židle před psacím stolem. Stilton a Olivia se posadili. Mette se usadila za psací stůl. Jako slečinka.

Zadívala se na svou návštěvu. Na bývalého kriminálního komisaře, toho času bezdomovce, a mírně šilhavou mladou studentku policejní akademie. Doufala, že Oskar Molin taky nedělá přesčas.

„Nechcete někdo něco?“ zeptala se.

„Jméno,“ řekl Stilton.

„Eva Hanssonová.“

„Kdo je to?“ chtěla vědět Olivia.

„Bydlela s Nilsem Wendtem v osmdesátých letech, měli na Nordkosteru letní sídlo. Dneska se jmenuje Eva Carlsénová.“

„Cože?!“

Olivia málem spadla ze židle.

„Eva Carlsénová žila s Nilsem Wendtem?“

„Ano. Jak jste s ní přišla do kontaktu?“

„Kvůli své studentské práci.“

„A tu fotografii jste viděla u ní doma?“

„Ano.“

„S náušnicemi?“

„Ano.“

„Kdy to bylo?“

„No, před deseti dvanácti dny.“

„Co jste tam dělala?“

„Chtěla jsem jí vrátit jednu složku.“

Stilton se pro sebe pousmál, celé to mělo charakter výslechu.

To se mu líbilo. Měl rád, když si Mette šla za svým.

„Jak jste se dozvěděla, že byla v době vraždy na Nordkosteru?“

zeptala se Mette.

„Řekla mi to sama.“

„V jaké souvislosti?“

„To… ano, bylo to… viděly jsme se na Skeppsholmenu a…“

„Nakolik důvěrný vztah s ní máte?“

„Vůbec žádný.“

„Ale vy jste byla u ní doma, ne?“

„Ano.“

O co tady jde? pomyslela si Olivia. O nějaký podělaný křížový výslech? To já jsem přece začala mluvit o náušnicích! Ale Mette pokračovala.

„Bylo u ní doma kromě náušnic ještě něco, co vás zaujalo?“

„Ne.“

„Co jste dělaly?“

„Daly jsme si kávu, říkala, že je rozvedená a že měla bratra, který se předávkoval, pak jsme mluvily o…“

„Jak se jmenoval?“

Stilton jí náhle skočil do řeči.

„Kdo?“ zeptala se.

„Brácha. Co se předávkoval.“

„Sverker, myslím. Proč to chcete vědět?“

„Protože ve vyšetřování na Nordkosteru figuroval i párek feťáků, měli…“

„Bydleli v jedné z jejích chatek!“

Olivia znovu málem spadla ze židle.

„Čí to byly chatky?“ zeptala se Mette.

„Betty Nordemanové! Vyhodila je, protože tam fetovali! I když tvrdila, že utekli z ostrova den před vraždou.“

„Jednoho z nich jsem vyslýchal,“ řekl Stilton. „Říkal to samý, že utekli před vraždou. Šlohli tam člun a odjeli na pevninu.“

„Ověřili jste to s tím člunem?“ zeptala se Mette.

„Jo. Ukradli ho v noci před vraždou. Byl to člun jednoho z letních hostů.“

„Čí?“

„To si nepamatuju.“

„Nebyl třeba Evy Hanssonové?“ navrhla.

„Možná.“

Stilton se zčistajasna zvedl a začal rázovat kolem. Výborně, pomyslela si Mette. Vzpomněla si, že část kriminálky mu říkávala Lední medvěd. Jakmile se rozjel, začal chodit po místnosti.

Jako teď.

„Jeden z feťáků z chatky možná byl tenhle Sverker,“ řekl. „Brácha Evy Hanssonový.“

„Kolik jich v té chatce bylo?“ zeptala se Mette.

„Dva.“

„A na pláži byli tři,“ řekla Olivia. „Podle Oveho Gardmana.“

Rozhostilo se ticho. Mette propletla ruce, až klouby zapraskaly.

V tichu se ozval hlasitý zvuk. Stilton zůstal stát. Olivia se dívala z jednoho na druhého. Nakonec si slovo vzala Mette.

„Takže na pláži to mohla být Eva Hanssonová, její bratr a jeho kumpán.“

Všichni to připustili.

Dva z nich věděli, že k tomu, než budou mít vůbec šanci dokázat, co Mette právě řekla, vede ještě velmi dlouhá cesta. Třetí z nich, Olivia, byla studentka Policejní akademie. Měla za to, že je to skoro jasné.

„Kde je materiál z Nordkosteru?“ zeptal se Stilton.

„Nejspíš je uložený v Göteborgu,“ řekla Mette.

„Mohla bys tam zavolat a poprosit je, aby v zápisu ověřili, jak se jmenoval ten feťák, kterýho jsme vyslýchali? A čí člun šlohli?“

„Samozřejmě, ale bude to chvíli trvat.“

„Možná by to šlo snáz přes Betty Nordemanovou,“ navrhla Olivia.

„Jak to?“

„Tvrdila, že si k chatkám vede záznamy. Nějaké účetnictví, myslím, možná ho ještě má. Vypadali docela metodicky, ti Nordemanovi.“

„Zavolejte jí a ověřte to,“ vyzvala ji Mette.

„Teď?“

Ve stejném okamžiku, kdy to vyslovovala, pohlédla na Stiltona.

„Policajti pracujou čtyřiadvacet hodin denně.“ Ale budit staré paní z přímořských letovisek v tuhle dobu?

„Nebo chcete, abych jí zavolala já?“ zeptala se Mette.

„Zavolám jí.“

Olivia vytáhla mobil a vytočila číslo Betty Nordemanové.

„Dobrý večer, tady Olivia Rönningová.“

„Ta, co objíždí scény zločinu?“ zeptala se Betty.

„É, ano, přesně ta. Strašlivě se omlouvám, že volám tak pozdě, ale my…“

„Myslíte, že jsem spala?“ řekla Betty.

„Možná, už je přece jenom dost…“

„Máme soutěž v páce.“

„Vážně? Kdo?“

„Tady v klubu.“

„Vážně? Aha. No, poslouchejte, mám na vás jenom jeden krátký dotaz, říkala jste, že v jedné vaší chatce toho léta, kdy se stala ta vražda, bydleli nějací narkomani, vzpomínáte si?“

„Myslíte, že jsem senilní?“

„Vůbec ne, pamatujete si, jak se jmenovali?“

„Ne, trochu senilní přece jen jsem.“

„Ale měla jsem dojem, že jste říkala, že jste si vedla záznamy.“

„Ano.“

„Myslíte, že byste mohla…“

„Okamžik.“

Sluchátko ztichlo, na docela dlouho. V pozadí Olivia slyšela smích a hlasy. Viděla, jak se na ni Mette se Stiltonem dívají. Olivia se pokoušela naznačit, že probíhá soutěž v páce. Ani Mette ani Stilton nepohnuli jediným svalem v obličeji.

„Pozdravuje vás Axel,“ ozvala se najednou ve sluchátku Betty.

„Díky.“

„Alf Stein.“

„Alf Stein? To byl jeden z těch…“

„To on si pronajal chatku, jeden ten feťák,“ řekla Betty.

„Takže nevíte, jak se jmenoval ten druhý?“

„Ne.“

„Nevybavuje se vám jméno Sverker Hansson?“

„Ne.“

„Nevíte, jestli jeden z feťáků neměl sestru, která by bydlela na ostrově?“

„Ne.“

„Dobře, strašně moc vám děkuju. A že taky pozdravuju!

Axela!“

Olivia zavěsila. Stilton se na ni podíval.

„Axel?“

„Nordeman.“

„Alf Stein?“ zeptala se Mette. „Tak se jmenoval?“

„Ano,“ řekla Olivia.

Mette se podívala na Stiltona.

„Vyslýchal jsi ho?“

„Možná. Asi. Zní mi to trochu povědomě…“

„Fajn, zavolám do Göteborgu, budou muset ověřit, jestli to tak bylo. Teď mám jiné věci na práci.“

„Jako třeba?“

„Policejní záležitosti, které mimo jiné zahrnují tvoji exmanželku v SKL. Dobrou noc.“

Mette vyndala mobil.

Olivia ujížděla světlou letní nocí. Stilton seděl vedle ní. Mlčeli.

Byli na cestě ze státní kriminálky a myšlenky se jim ubíraly různými směry.

Olivia uvažovala o pozoruhodné situaci v Mettině kanceláři.

Jedna aktivní kriminální komisařka, jeden bývalý komisař a ona.

Studentka Policejní akademie. Která se směla při téhle příležitosti zapojit do diskuze o vyšetřování vraždy. Ale měla pocit, že tam nebyla jen do počtu. Několika věcmi přispěla. Aspoň si to myslela.

Stilton uvažoval o Adelitě Riverové. O té těhotné ženě na pláži.

Opatrně přejel rukou po staré přístrojové desce mustanga.

„To je Arnovo starý auto, co?“

„Ano, zdědila jsem ho.“

„Pěkná kára.“

Olivia neodpověděla.

„Co s ní bylo?“

„Přeskočte to.“

Poučila se. Oplatila mu stejnou mincí a dál už jeli mlčky.

Ranní slunce zalévalo světlem žlutou vilu v Brommě, jeho paprsky bezcitně odhalovaly neudržovaná okna do ložnice.

Postarám se o to, až se vrátím domů, pomyslela si Eva Carlsénová a zapnula si cestovní tašku. Nabídli jí služební cestu do Brazílie, při které měla napsat reportáž o úspěšném terapeutickém programu pro asociální mládež. Výborně se jí to hodilo. Potřebovala změnit prostředí. Přepadení u ní doma na ní zanechalo stopy. Všechno to pozdvižení kolem Nilsovy vraždy taky. Potřebovala se na čas dostat pryč. Za půl hodiny si měla vyzvednout vízum a dojet taxíkem na Arlandu.

Donesla tašku do předsíně, natáhla na sebe bundu a otevřela dveře.

„Eva Carlsénová?“

Lisa Hedqvistová mířila k dřevěným schůdkům do vily. Za ní šel Bosse Thyrén.

*

Zadržení dvou osob, které v karavanu zavraždily bezdomovkyni, dostalo určitý prostor v médiích. V novinách se o něm psalo těsně vedle spekulací kolem sebevraždy Bertila Magnusona a podivné události, která se týkala náměstka ministra zahraničí Erika Grandéna.

Grandénův vztah k dramatickému rozuzlení případu ze Zairu roku 1984 vyvolal ve zpravodajských kancelářích horečnou aktivitu. Všichni ho chtěli zastihnout. Nakonec ho objevil jeden fotograf, který špatně zabočil na mostě Skeppsbron, musel to otočit a pak se rozhodl zaparkovat dole na nábřeží. A tam Grandén seděl. Politické zázračné dítě. Vzadu, u sochy Gustava III. Se zavřenou břitvou v ruce a naprosto zdrceným pohledem v očích.

Kdyže ho fotograf pokusil oslovit, jen se díval přes vodu.

„Jussi.“

Řekl pouze.

Nakonec ho vyzvedl zdravotnický personál a odvezl do nemocnice.

Strana Umírněných vydala rychlé komuniké, ve kterém se vysvětlovalo, že Erik Grandén má osobní problémy a načas se stáhne.

Jinak se to nekomentovalo.

*

Stiltonovi přes Mette zavolali z ústředního archivu v Göteborgu.

Našli jeho starý výslech s feťákem z Nordkosteru. Jmenoval se Alf Stein. Člun, který ukradli, patřil Evě Hanssonové. Mette prošla registr trestních rejstříků a zjistila, co mají na Alfa Steina.

Bylo toho hodně.

Mimo jiné adresa ve Fittje.

Dala ji Stiltonovi.

Do Fittji jeli Oliviiným autem a zaparkovali nedaleko obchodního centra. Olivia měla počkat v autě.

Stilton už měl celkem dobrou představu o tom, jak na tom Alf Stein je dneska. Nebylo to tak složité. S docela velkou pravděpodobností ho najde mezi dalšími opilci v okolí prodejny alkoholických

nápojů.

Tak se i stalo.

Samotnému Stiltonovi nedělalo potíže do této společnosti zapadnout.

Dřepl si na stejnou lavičku, kde seděl Alf Stein, vytáhl lahvičku vodky, kývnul na Alfa a řekl: „Jelle.“

„Čau.“

Alf pohlédl na lahvičku. Stilton mu ji podal a Alf zabral jako omámená kobra.

„Díky!… Affe Stein!“

Stilton sebou mírně trhnul.

„Affe Stein?“ řekl.

„No a?“

„Kruci, neznal jsi Sverreho?“

„Jakýho sakra Sverreho?“

„Sverreho Hanssona. Blonďatýho týpka.“

„Jo aha, toho, znal. Ale je už to děsně dávno.“

Najednou se Affe zatvářil podezřívavě.

„Proč se na něj sakra ptáš?! Nakecal ti o mně nějaký sračky?!“

„Ne, ne, vůbec ne, měl tě rád, ale má to už za sebou.“

„Do hajzlu.“

„Předávkoval se.“

„Chudák starej. Ale on v tom jel fakt naostro.“

Stilton přikývl. Affe si pořádně přihnul vodky.

Aniž by se zachvěl.

Stilton si lahvičku zase vzal.

„Krucinál, a nemluvil o mně?“ řekl Affe.

„Jo.“

„Řekl něco zvláštního?“

Jsi nervózní? pomyslel si Stilton.

„Ne, nic takovýho… říkal, že jste byli kámoši, když jste byli mladší, a že jste spolu dělali spoustu věcí.“

„Jaký věci?“

„Potloukali jste se. Užívali jste si, vždyť víš…“

Affe se trochu uvolnil. Stilton mu znovu podal láhev a Affe si přihnul. Pán má žízeň, pomyslel si Stilton. Affe si otřel pusu a láhev mu vrátil.

„Jo, užívali jsme si, a sakra dost. A dělali jsme taky pěkný kraviny. Víš, jak to bejvá…“

Já vím, pomyslel si Stilton.

„Měl asi taky ségru, co?“ řekl.

„Cože? Proč se ptáš?“

Stilton si uvědomil, že na to jde trochu moc rychle.

„No, jenom že o ní celkem dost mluvil…“

„Nechci se bavit o jeho podělaný ségře!“

Affe se najednou zvedl a podíval se na Stiltona shora.

„Chápeš!?“

„Klid, sakra!“ řekl Stilton. „Sorry. Sedni si.“

Stilton podržel láhev před Affem jako gesto usmíření. Koutkem oka zahlédl, že Olivia stojí před autem a sleduje je se zmrzlinou v ruce. Affe se trochu zapotácel a pochopil, že udělá nejlíp, když se zase posadí.

„Na jeho ségru se vysereme, jestli se tě to tak strašně dotýká,“

řekl Stilton.

Affe si znovu přihnul z láhve a zadíval se do země.

„Jednou nás strašně ochcala. Chápeš?“

„Chápu. Nikomu se nelíbí, když ho ochčiješ.“

„Ne, to teda ne.“

Pak se Stilton rozhodl, že svého čerstvě získaného kámoše Affeho nakrmí jednou báchorkou. O tom, jak jeho samotného napálil jeden kamarádíček, aby mu pomohl zmlátit jednoho chlápka. Kámoš tvrdil, že chlápek šel po jeho holce, a pak ho pořádně seřezali. Pak kámošovu holku při jiné příležitosti potkal a ona říkala, že ten chlápek ji vůbec neotravoval. Byla to lež, kámoš dlužil chlápkovi peníze a chtěl se ho zbavit.

„Donutil mě toho chlápka ubít, chápeš?“

Affe mlčel a soucitně poslouchal. Dva stejně napálení lidé vedle sebe. Když Stilton domluvil, Affe konstatoval: „Drsný. Do prdele.“

Affe zmlkl. Stilton vyčkával. Po chvíli Affe znovu otevřel pusu.

„Mě potkalo něco podobnýho, vlastně mě a Sverreho, jeho ségra nás zatáhla do pořádnýho průseru…“

Stilton byl jako na trní.

„Přiměla nás… chtěl jsem na ten průser úplně zapomenout…“

Affe se natáhl po láhvi.

„To člověk musí,“ řekl Stilton. „Na průsery se člověk pamatovat nechce.“

„Ne, ale stejně se ho drží… Víš, potom jsme se Sverrem úplně přerušili kontakt. Nemohli jsme se vidět, šlo o jednu holku, krucinál!!“

„Holku?“

„No?! Podali jsme si jednu holku…! Teda co my, to ona nás navedla, jeho podělaná ségra. Jenom proto, že měla s tím chudákem holkou něco nevyřízenýho. Navíc byla v jináči!“

„Ségra?“

„Ne! Ta holka!“

Affe se maličko jakoby scvrknul. Oči se mu naplnily slzami.

„Kde to bylo?“

Stilton věděl, že moc tlačí na pilu, ale Affeho už pohlcovaly alkoholické vzpomínky a nezareagoval na to.

„Na nějakým posraným ostrůvku.“

Affe náhle vstal.

„Teď musím padat, takový řeči už nedávám, všechno se to strašně posralo!“

Stilton podal láhev Affemu.

„Tohle si vem!“

Affe si vzal láhev s posledním hltem, zapotácel se a podíval se na Stiltona.

„A já si od tý jeho ségry bral několik let svinský prachy, abych držel hubu! Chápeš?!“

„Chápu, je to drsný.“

Affe odklopýtal do stínu pod stromem. Stilton ho pozoroval, jak se svalil na zem, aby se vyspal ze svých obav. Když Affe usnul, Stilton se zvedl. Sáhl do náprsní kapsy staré bundy a vypnul nahrávání na Oliviině mobilu.

Dostal to, co hledal.

*

Mette vedla domovní prohlídku u Evy Carlsénové v Brommě.

Chvíli to trvalo, byla to opravdu velká vila. Ale taky se v ní toho hodně našlo. Mimo jiné obálka dobře ukrytá za poličkou v kuchyni.

Na obálce bylo napsáno „Playa del Carmen 1985“.

*

Místnost nebyla nijak zvlášť velká. Její vybavení bylo sporé. Stůl, tři židle, magnetofon. Výslechová místnost ve stockholmské Polhemsgatan.

Na dvou židlích seděli Mette Olsäterová a Tom Stilton.

Ten si od Abbase půjčil černé kožené sako a rolák. Na protější židli seděla Eva Carlsénová s rozpuštěnými vlasy a v tenké světle modré blůzce. Na stole mezi nimi ležely různé dokumenty a předměty. Mette předtím požádala o silnou stolní lampu.

Chtěla vytvořit důvěrnou atmosféru. Teď lampu rozsvítila.

Výslech vedla ona.

Před chvílí kontaktovala Oskara Molina a vysvětlila mu situaci.

„Chci s sebou k výslechu Toma Stiltona.“

Molin pochopil proč a dal svolení.

V přilehlé místnosti seděla nebo stála větší část Mettiny vyšetřovací skupiny a jedna mladá studentka Policejní akademie. Olivia Rönningová. Mohli sledovat výslech na obrazovce. Několik z nich mělo v ruce poznámkový blok.

Olivia vzhlédla k obrazovce.

Mette právě do magnetofonu namluvila datum, čas a jméno.

Podívala se na Evu Carlsénovou.

„A advokáta mít po ruce nechcete?“

„Nevidím k tomu důvod.“

„Dobře. V roce 1987 jste byla vyslechnuta v souvislosti s vraždou, která se odehrála v zátoce Hasslevikarna na Nordkosteru.

Sama jste byla na ostrově, když k ní došlo, je to pravda?“

„Ano.“

„V té době jste se jmenovala Eva Hanssonová, i to je pravda?“

„To přece víte, vyslýchala jste mě kvůli Nilsovu zmizení už v roce 1984.“

Eva byla zatlačena do defenzivy. V hlase jí zazníval lehce agresivní podtón. Mette vytáhla z plastové složky starou turistickou fotografii a položila ji na stůl.

„Poznáváte to?“

„Ne.“

„Je to fotografie muže. Obličej se nedá pořádně rozeznat, ale vidíte tady to mateřské znamínko?“

Mette ukázala na velmi specifické znamínko na mužově levém stehně. Eva přikývla.

„Byla bych vám vděčná, kdybyste místo gesta odpověděla.“

„To znamínko vidím.“

„Snímek pořídil jeden turista v Mexiku skoro před dvaceti šesti lety a měl za to, že se jedná o vašeho tehdejšího partnera Nilse Wendta, který byl v té době pohřešován a po kterém bylo vyhlášeno pátrání. Pamatujete si, že jsem vám tu fotku ukazovala?“

„Je to možné, nevzpomínám si.“

„Chtěla jsem zjistit, jestli v muži na fotografii poznáváte svého partnera.“

„Aha.“

„Nepoznala jste ho. Tvrdila jste s velkou určitostí, že to Nils Wendt není.“

„A kam tím míříte!?“

Mette před Evu položila čerstvý pitevní snímek s Wendtovou nahou mrtvolou.

„Tohle je čerstvý snímek Wendtova těla, pořízený po jeho vraždě. Vidíte znamínko na jeho levém stehně?“

„Ano.“

„Je to stejné znamínko jako na té turistické fotce, že ano?“

„Ano.“

„V době, kdy došlo k Wendtovu zmizení, jste už přes čtyři roky sdíleli společnou domácnost. Jak jste mohla tvrdit, že nepoznáváte jeho velmi specifické mateřské znaménko na levém stehnu?“

„Co vlastně chcete vědět?“

„Chci vědět, proč jste lhala. Proč jste lhala?“

„Nelhala jsem! Třeba jsem udělala chybu?! Před šestadvaceti lety? Spletla jsem se? Jak to mám vědět?!“

Eva si popuzeným pohybem smetla z čela pramínek vlasů.

Mette se na ni zadívala.

„Vypadáte podrážděně.“

„A jak byste se asi cítila vy v mojí situaci?“

„Držela bych se pravdy.“

Bosse Thyrén se pousmál a něco si poznamenal do bloku.

Olivia nemohla odtrhnout oči z obrazovky. S Evou se sešla dvakrát a byla to schůzka se silnou, ale přátelskou ženou. Teď viděla něco docela jiného. Ženu výrazně napjatou, která působila nevyrovnaně a křehce. Olivia si začala dělat starosti. Slíbila si, že si zachová profesionální odstup. Že se toho pokusí zúčastnit jako policistka. Jako někdo neutrální. Jako budoucí vyšetřovatelka vražd.

Ale cítila, že se to brzy podělá.

Mette na stůl před Evu položila další turistickou fotografii.

Snímek z baru v Santa Terese, který přivezl Abbas el Fassi.

„Tuhle fotografii máme z kostarické Santa Teresy. Muž na snímku je Nils Wendt, že?“

„Ano.“

„Poznáváte ženu, kterou objímá?“

„Ne.“

„Nikdy dřív jste ji neviděla?“

„Ne. Nikdy jsem v Kostarice nebyla.“

„Ale mohla jste ji přece vidět na fotografii.“

„Neviděla jsem ji.“

Mette vyndala obálku, kterou našli za poličkou v Evině kuchyni.

Vytáhla z ní šest snímků, které rozložila před Evou.

„Šest fotografií, na všech je vidět Nils Wendt a žena z předchozího snímku, kterou jste nepoznala. Vidíte, že je to tatáž žena?“

„Ano.“

„Ty fotky jsme našli ve vaší kuchyni v Brommě.“

Eva se podívala z Mette na Stiltona a znovu na Mette.

„Vy jste mi ale hnusní…“

Pak zavrtěla hlavou. Mette ji nechala gesto dokončit.

„Proč jste říkala, že tu ženu nepoznáváte?“

„Nevěděla jsem, že je to ta samá.“

„Jako na fotkách, které byly u vás doma?“

„Ano.“

„Jak se k vám těch šest fotografií dostalo?“

„Na to si nevzpomínám.“

„Kdo je pořídil?“

„Nemám tušení.“

„Ale zřejmě jste věděla, že je máte doma?“

Eva neodpověděla. Stilton si všiml, jak se jí v podpaží na světlé blůze rozšiřují kruhy od potu.

„Nechcete něco k pití?“ zeptala se Mette.

„Ne. Budeme brzy hotoví?“

„To záleží na vás.“

Mette zvedla další fotografii. Byl to starý snímek, na kterém stála usmívající se Eva se svým mladším bratrem Sverkerem. Eva zřetelně zareagovala.

„Nezastavíte se před ničím,“ řekla podstatně tišším hlasem.

„Děláme jen svou práci, Evo. Kdy je to focené?“

„V půlce osmdesátých let.“

„Takže před vraždou na Nordkosteru?“

„No? Co to s tím má co…“

„Máte tam opravdu zvláštní náušnice… na té fotce, že ano?“

Mette ukázala na snímek a na Eviny krásné dlouhé náušnice.

„Měla jsem kamarádku, která pracovala jako stříbrotepec, dostala jsem je od ní k pětadvacátým narozeninám.“

„Takže byly vyrobeny pouze pro vás?“

„Ano, proč?“

„A jen v jednom exempláři?“

„Myslím, že ano.“

Mette vyndala malý igelitový pytlík s náušnicí uvnitř.

„Poznáváte ji?“

Eva se na náušnici podívala.

„Vypadá jako jedna z nich.“

„Ano.“

„Odkud ji máte?“ zeptala se Eva.

„Z kapsy v bundě ženy, která byla zavražděna v Hasslevikarna v roce 1987. Jak se tam dostala?“

Olivia odvrátila zrak od obrazovky. Měla dojem, že to začíná být nepříjemné. Mettin způsob, jak klidně a záludně trápit oběť.

Za jediným účelem.

„Nemáte tušení, jak se do té bundy dostala?“ zeptala se Mette.

„Ne.“

Mette se pootočila a podívala se Stiltonovi do očí. Šlo o výslechový trik. Vyslýchaný měl získat pocit, že vyslýchající toho vědí víc, než říkají. Mette se znovu zadívala na Evu a stočila pohled k té staré rodinné fotografii.

„Ten, kdo stojí vedle vás, je váš bratr?“

„Ano.“

„Je pravda, že před čtyřmi lety zemřel na předávkování?“

„Ano.“

„Sverker Hansson. Byl vás někdy navštívit ve vašem letním sídle?“

„Ano.“

„Byl tam během toho pozdního léta, kdy se odehrála vražda?“

„Ne.“

„Proč lžete?“

„On tam byl?“

Eva vypadala překvapeně. Hraje to? pomyslel si Stilton. Nejspíš ano.

„Víme, že tam byl,“ řekla Mette.

„Jak to víte?“

„Byl tam s člověkem jménem Alf Stein. Na ostrově si pronajali chatku. Neznáte ho náhodou? Alfa Steina?“

„Ne.“

„Máme nahrávku, na které tvrdí, že tam byli.“

„Aha, tak to tam asi byli.“

„Ale vy si to nepamatujete?“

„Ne.“

„Nepotkala jste ani Alfa Steina, ani svého bratra?“

„Je to celkem možné… teď, když to říkáte… vzpomínám si, že jednou tam měl Sverker nějakého kámoše…“

„Alfa Steina.“

„Nevím, jak se jmenoval…“

„Ale vy jste jim poskytla alibi pro dobu vraždy.“

„Vážně?“

„Tvrdila jste, že Sverker a jeho kámoš vám ukradli člun a zmizeli.

Noc před vraždou. Myslíme si, že to bylo tu další noc. Po vraždě. Nebylo to tak?“

Eva neodpověděla. Mette pokračovala.

„Alf Stein tvrdí, že jste mu celá léta dávala peníze. Je to pravda?“

„Ne.“

„Pak tedy lže.“

Eva si přejela rukou po čele. Byla teď v mezní situaci. Všimla si toho Mette i Stilton. Najednou někdo zaklepal na dveře. Všichni se otočili. Otevřela uniformovaná žena a podávala jim zelenou plastovou složku. Stilton vstal, došel si pro ni a podal ji Mette.

Ta ji otevřela, očima přelétla nejhořejší papír a znovu ji přeložila.

„Co se děje?“ zeptala se Eva.

Mette neodpověděla. Pomalu se předklonila do světla stolní lampy.

„Evo, to vy jste zavraždili Adelitu Riverovou?“

„Kdo to má být?“

„Je to žena, která je vidět s NilsemWendtem na všech fotografiích, které jsme vám ukazovali. Zavraždili jste ji?“

„Ne.“

„V tom případě budeme pokračovat.“

Mette zvedla zfalšovaný dopis od Adelity.

„Tento dopis někdo poslal ze Švédska Danu Nilssonovi do Kostariky, Dan Nilsson bylo falešné jméno Nilse Wendta. Přečtu vám ho, je napsaný španělsky, ale přeložím to. ‚Dane! Mrzí mě to, ale myslím, že pro sebe nejsme ti praví, a teď mám příležitost začít nový život. Zpátky už se nevrátím.‘ S podpisem. Víte, kdo to podepsal?“

Eva neodpověděla. Oči měla upřené na své ruce sevřené v klíně.

Stilton ji strnule pozoroval.

Mette pokračovala stejným klidným hlasem: „Je podepsaný ‚Adelita‘. Jmenovala se Adelita Riverová a někdo ji utopil v Hasslevikarna pět dní před tím, než byl odeslán tenhle dopis. Víte, kdo ho napsal?“

Eva neodpověděla. Ani nevzhlédla. Mette položila dopis na stůl. Stilton z Evy nespouštěl oči.

„Před několika dny vás doma přepadli, v předsíni,“ řekla Mette.

„Naši technici zajistili stopy krve na vašem koberci v předsíni, aby se přesvědčili, zda případně nepocházejí od pachatelů. V souvislosti s tím jste musela poskytnout vzorek DNA, ze které se ukázalo, že je to vaše krev.“

„Ano.“

Mette otevřela zelenou složku, kterou přednedávnem dostala.

„Také jsme udělali test DNA tomu, kdo olízl známku na dopise od ‚Adelity‘ v roce 1987, a DNA porovnali s vaší. Z předsíně.

Shodovaly se. Tu známku jste olízla vy. Napsala jste i ten dopis?“

Všichni lidé mají před pádem do propasti určité zábrany. Dřív nebo později se k nim člověk přiblíží, pokud se zatlačí dostatečně silně. Teď se tam ocitla Eva Carlsénová. U těch zábran. Trvalo to několik vteřin, skoro minutu, ale pak to přišlo. Tiše.

„Můžeme si udělat přestávku?“

„Hned. Ten dopis jste napsala vy?“

„Ano.“

Stilton se opřel v židli. Bylo po všem. Mette se sklonila k magnetofonu.

„Uděláme krátkou pauzu.“

*

Forss a Klinga několik hodin vyslýchali Liama a Isseho. Oba vyrůstali na předměstí, v Hallonbergenu. Na Klingu připadl Liam.

Věděl, co přibližně by se od něj měl dozvědět. Už předtím si z rejstříku vytáhl, co na Liama měli. Během dospívání spousta eskalujících průšvihů. Když Liam končil tím, že vykládal, jak jeho táta u kuchyňského stolu pomáhal dávat injekce jeho starší sestře, byl obrázek docela jasný.

Klingovi.

Ukřivděné děti. Neříkala jim tak? Ta žena, kterou viděl v nějakém diskuzním pořadu.

Liam byl neuvěřitelně ukřivděné dítě.

Přibližně stejnou sociální topografii získal Forss ohledně Isseho.

Pocházel z Etiopie, osamělý, opuštěný ještě předtím, než vůbec začal mutovat. Ukřivděný a zdrcený. Plný neusměrněné agresivity.

Teď se otázky týkaly cagefightingu.

Chvíli trvalo, než z Liama a Isseho dostali, co věděli, ale nakonec se to podařilo. Jména dalších mladíků, kteří to pomáhali organizovat, a především: kdy se bude konat další fight.

A kde.

Na okraji města, na ostrově Svartsjölandet, v jedné staré opuštěné cementárně. Teď prázdné a lidmi přehlížené.

Ne ale všemi.

Forss nasadil agenty na místo několik hodin předtím. Jeho strategie spočívala v tom, že nechají akci rozjet, než zasáhnou. Když do klecí zavřeli první chlapečky a začalo skandování, rychle bylo po všem. Policie uzavřela všechny myslitelné únikové cesty a vnikla dovnitř s těžce ozbrojenými muži. Policejní antony před cementárnou se rychle naplnily až po okraj.

Když Forss a Klinga vyšli ven, čekalo na ně několik novinářů a kameramanů.

„Kdy jste se o cagefightingu dozvěděli?“

„Před časem, přes výzvědné akce, v poslední době měl vysokou prioritu,“ řekl Forss na kameru.

„Proč jste tedy nezasáhli dříve?“

„Chtěli jsme zajistit, aby se na místě nalézaly správné osoby.“

„A to se teď stalo?“

„Ano.“

Když Forssovi zamířila do obličeje další kamera, vydal se Klinga pryč.

*

Někteří členové skupiny odešli z místnosti. Olivia v ní zůstala sedět s Bossem Thyrénem a Lisou Hedqvistovou. Všichni cítili skoro totéž. Určitou úlevu nad tím, že jedna nevyřešená vražda je na nejlepší cestě k vyřešení, smíšenou s nejrůznějšími osobními úvahami. Ty Oliviiny se týkaly hlavně motivu.

Proč?

I když už to tušila.

Trojice ve výslechové místnosti dostala kávu. Atmosféra tam byla špatná. Úleva pro dva z nich, a někde možná i pro tu třetí.

Mette znovu zapnula magnetofon a podívala se na Evu Carlsénovou.

„Proč? Dokážete o tom mluvit?“ řekla.

Mettin tón se najednou změnil. Po neosobním hlasu vyslýchající bylo veta. Po hlasu, který měl jen jeden účel, získat přiznání.

Novým hlasem hovořil jeden člověk k druhému, s nadějí pochopit, proč se dopouštíme toho, čeho se dopouštíme.

Jako při předávání zkušeností.

„Proč?“ zopakovala Eva.

„Ano.“

Eva trochu narovnala hlavu. Pokud má říct proč, bude si muset sama projít spoustou bolesti. Potlačované bolesti, přeměněné.

Ale měla pocit, že by měla přinejmenším předložit nějaké vysvětlení.

Popsat slovy to, co se celý život pokoušela odčinit.

Vraždu Adelity Riverové.

„Kde mám začít?“

„Kde chcete.“

„Nejdřív se stalo, že zmizel Nils. V roce 1984, zničehonic. Prostě byl pryč. Myslela jsem si, že ho zavraždili, že se něco stalo dole v Kinshase, po tom jste asi taky šli, ne?“

Eva se podívala na Mette.

„Byla to jedna naše hypotéza, ano…“

Eva přikývla a přejela si jednou rukou přes druhou. Mluvila teď velmi tiše a lehce.

„Každopádně se už vůbec neobjevil. Byla jsem zoufalá. Milovala jsem ho a byla jsem naprosto zničená. Pak jste najednou přijela a ukazovala jste mi ty turistické fotky z Mexika a já viděla, že to je Nils, že je naživu a opálený a je v nějakém přímořském letovisku v Mexiku, a mě to naprosto… já nevím… cítila jsem se obrovsky podvedená. Neslyšela jsem o něm ani ťuk, nedostala jsem ani pohled, nic. Prostě se tam slunil a já se tady trápila a byla zoufalá a… bylo na tom něco velmi ponižujícího… že se na mě prostě vysral…“

„Proč jste neřekla, že to je on, když jsem vám ukázala tu fotku?

Tehdy v roce 1985?“

„Nevím. Asi jsem chtěla… chtěla jsem si ho podat, sama, dostat nějaké vysvětlení, chtěla jsem pochopit, proč se tak vůči mně zachoval. Jestli šlo o něco osobního mezi námi, že mě chtěl zranit, nebo o co mu šlo. Později jsem pochopila, o co se jednalo.“

„Jak to?“

„Když jsem dostala ostatní fotky.“

„Ty, které jsme našli u vás doma?“

„Ano. Najala jsem si jednu zahraniční kancelář, specialisty na hledání pohřešovaných, vyložila jsem jim, kde ho viděli naposledy, v Playa del Carmen v Mexiku, předtím jste mi přece odtamtud ukazovali ty turistické fotky, a tak ho začali hledat a našli ho…“

„Tam?“

„Ano. Pak mi odtamtud poslali řadu obrázků, na kterých byl on s nějakou mladou ženou. Intimní fotky, sexuální scény, z ložnice a houpacích sítí a pláže a kde to všude bylo… vždyť jste to sami viděli, bylo to odporné. Možná to zní… ale já byla strašlivě ukřivděná… nejen zrazená. Něco na tom všem, jak to celé udělal, jako bych byla jen vzduch, jako bych neexistovala, jen někdo, ke komu se můžete zachovat jako… nevím… A pak přišel ten den…“

„Kdy se ta mladá žena najednou objevila na Nordkosteru?“

„Ano. Těhotná. S ním. Přijela s nafouklým pupkem a neměla tušení, že ji znám z fotek a že je mi jasné, že ji sem poslal.“

„Nils?“

„No ano. Kvůli čemu jinému by se tam měla objevit? A pak jsem ji viděla, jak se večer kradla kolem zadní strany našeho domu, a já jsem měla upito vína a začala jsem… nevím, rozzuřila jsem se. Co tam dělá? U našeho domu! Hledá něco? A pak…“

Eva se odmlčela.

„Kde byli v tu chvíli Sverker a Alf Stein?“ zeptala se Mette.

„Byli v domě. Sice jsem nechtěla, aby bydleli u mě, ale vyhodili je z chatky a oni se nastěhovali ke mně…“

„A co se stalo potom?“

„Vyběhli jsme na zahradu a zatáhli tu ženu do domu a ona nás začala mlátit a křičet, a tak Sverker navrhl, že bychom ji měli trochu zchladit, byl sjetý.“

„Pak jste ji vzali nahoru do Hasslevikarna?“

„Ano. Chtěli jsme pryč od lidí.“

„Co se stalo tam?“

Eva si prsty jedné ruky kroutila palcem na té druhé. Obtížně se jí nacházela slova a těžko je skládala do vět.

„Když jsme tam přišli, nebyla tam žádná voda, byl odliv, skočné dmutí, pláž se táhla až úplně dozadu. A tehdy jsem na to přišla…“

„S přílivem?“

„Pokoušela jsem se z ní dostat, co tam dělá, o co jí jde, kde je Nils, ale neřekla ani slovo, jenom mlčela.“

Eva už nedokázala vzhlédnout. Skoro nebylo slyšet, co říká.

„Kluci přinesli rýč a vykopali díru… a dali ji dovnitř… pak přišel příliv…“

„Věděla jste, že přijde?“

„Na ostrově jsem žila několik let, všichni tam věděli, kdy nastává skočný příliv a odliv. Chtěla jsem ji vystrašit, přimět ji mluvit…“

„Promluvila?“

„Nejdřív ne. Pak… když se blížila voda… nakonec…“

Eva zmlkla. Mette ji musela doplnit.

„Řekla, kam Nils ukryl své peníze?“

„Ano… a kde bydlí.“

Stilton se trochu předklonil.

„A pak jste od ní odešli?“

Bylo to poprvé, co během celého výslechu promluvil. Eva sebou trhla. Zatím vedla bolestný dialog s Mette, muž vedle ní přestal existovat.

Teď najednou zase existovat začal.

„Kluci utekli domů. Já tam zůstala stát. Věděla jsem, že jsme zašli příliš daleko, že to všechno bylo šílené. Ale já ji strašlivě nenáviděla, tu ženu tam ve vodě. Chtěla jsem jí ublížit za to, že mi vzala Nilse.“

„Zabít ji.“

Stilton stále seděl v mírném předklonu.

„Ne, ublížit jí. Možná to zní divně, ale nechtěla jsem, aby umřela. Nevím, co jsem si myslela, měla jsem černo před očima.

Odešla jsem odtamtud.“

„Ale věděla jste, že je skočný příliv?“

Eva mlčky přikývla. Najednou začala plakat, tiše. Stilton se na ni zadíval. Teď měli motiv vraždy Adelity Riverové. Setkal se s Eviným pohledem.

„Tak to bychom možná mohli přejít k Nilsi Wendtovi?“ navrhl.

„Jak zemřel?“

Mette sebou trhla. Zatím se maximálně soustředila na to, aby spojili Evu Carlsénovou a nordkosterskou vraždu. Vraždu Nilse Wendta zatím neměla na pořadu. Byla plně přesvědčená o tom, že za ní stál Bertil Magnuson. Náhle pochopila, že Stilton to měl promyšlené předem.

Jako dřív.

„Jste schopná vyprávět i o tom?“ zeptal se.

Byla. Naštěstí pro Mette i Stiltona, protože ti neměli nic konkrétního, čím by mohli spojit Evu Carlsénovou s tím, co se stalo jejímu bývalému partnerovi. Ale Eva neměla důvod v této situaci lhát. Přiznala se už k jedné brutální vraždě a chtěla ze sebe dostat i zbytek. Navíc nevěděla, co všechno vědí. Nechtěla se podrobit dalšímu Mettinu křížovému výslechu.

Toho schopná nebyla.

„Není moc co vyprávět,“ řekla. „Zavolal mi jednou večer do vily, a mě to dost šokovalo. Ne to, že byl naživu, to jsem věděla, ale že se najednou takhle objevil.“

„Který to bylo večer?“

„To si nepamatuju. Den předtím, než ho našli.“

„Co chtěl?“

„Nevím přesně, on… bylo to tak zvláštní… všechno…“

Eva zmlkla a zhroutila se do sebe. Pomalu se vracela zpátky ke zvláštnímu setkání se svým bývalým partnerem. Jak se najednou u dveří brommské vily ozval zvonek.

Eva otevřela. Venku stál ve slabém světle z haly Nils Wendt. Měl na sobě hnědou bundu. Eva na něj nevěřícně hleděla. Úplně jí nedocházelo, na co se dívá.

„Ahoj, Evo.“

„Ahoj.“

„Poznáváš mě?“

„Ano.“

Pozorovali jeden druhého.

„Můžu dál?“

„Ne.“

Uběhlo několik vteřin. Docela hodně. Nils? Po všech těch letech?

Co tady krucinál dělá? Eva se pokusila vzchopit.

„Můžeš jít tedy ty ven?“ zeptal se Nils a pousmál se.

Jako kdyby byli dva puberťáci, kteří nechtějí, aby je viděli rodiče? Zbláznil se? Co ksakru chce? Eva se otočila a natáhla si bundu, vyšla ven a zavřela za sebou dveře.

„Co chceš?“ zeptala se.

„Jsi ještě pořád vdaná?“

„Rozvedená. Proč? Jak ses dozvěděl, kde bydlím?“

„Viděl jsem na netu, že ses vdala, před spoustou let, tvůj muž byl opravdu úspěšný skokan o tyči, Anders Carlsén. Nechala sis jeho jméno.“

„Ano. Ty jsi mě sledoval?“

„Ne, spíš to byla náhoda.“

Nils se pootočil, čekal, že půjde za ním, a vydal se k brance.

Eva stála na místě.

„Nilsi.“

Nils se zarazil.

„Kde jsi celá ta léta byl?“

Věděla to, moc dobře. Ale on nevěděl, že to ví.

„V cizině,“ odpověděl.

„A proč ses tu najednou objevil? Teď?“

Nils se zadíval na Evu. Měla pocit, že by měla jít trochu blíž, aby měli větší soukromí. Přišla k němu.

„Musím si trochu udělat pořádek v minulosti,“ řekl tiše.

„Aha, a co chceš dávat do pořádku?“

„Jednu starou vraždu.“

Eva se instinktivně rozhlédla kolem, cítila, jak jí zatrnulo. Starou vraždu? Tu na Nordkosteru? Ale vždyť o ní nemá nic vědět?

Že do ní byla namočená? Jak to myslí?

„To zní nepříjemně,“ řekla.

„Taky to je nepříjemné, ale budu to mít brzy za sebou a pak odjedu zase domů.“

„Do Mal Pais?“

To byla její první chyba. Prostě jí to vyklouzlo. Vteřinu nato si uvědomila, co právě řekla.

„Jak víš, že tam bydlím?“ zeptal se Nils.

„Tak to není pravda?“

„Je. Projedeme se?“

Nils kývl hlavou k šedému autu, které stálo zaparkované před brankou. Eva o tom uvažovala. Ještě pořád neměla tušení, o co mu jde. Trochu si poklábosit? Nesmysl. Stará vražda? Co o ní může vědět?

„Jasně,“ řekla.

Posadili se do auta a vyrazili. Po několika minutách se zeptala: „Jak jsi to myslel s tou starou vraždou?“

Nils několik vteřin přemýšlel a pak začal vyprávět. O vraždě novináře Jana Nyströma, kterou si objednal Bertil Magnuson.

Eva se na něj podívala.

„Proto jsi přijel?“

„Ano.“

„Aby sis to vyřídil s Bertilem?“

„Ano.“

Eva se uvolnila. O Nordkoster nejde.

„Není to trochu nebezpečné?“ nadnesla.

„Pustit se do Bertila?“

„Ano. Přece nechal podle všeho zavraždit novináře.“

„Mě se zavraždit neodváží.“

„Proč ne?“

Nils se pousmál, ale nekomentoval to. Jeli přes Drottningholmský most na Kärsön a dál na zadní stranu ostrova. Nils zastavil u svahu nad vodou. Oba vystoupili. Na jasném nebi zářily hvězdy.

Srpek měsíce zaléval světlem vodu a útesy. Bylo to moc krásné místo. Už si sem zajeli několikrát, tehdy, pozdě večer. Koupali se nazí, jen oni dva.

„Je tu stejně krásně jako dřív,“ řekl Nils.

„Ano.“

Eva se na něj podívala. Vypadal klidně, jako by se nic nestalo.

Jako by všechno bylo jako dřív. Ale nic přece není, jak bývávalo, pomyslela si.

„Nilsi.“

„Ano?“

„Musím se tě zeptat ještě na něco…“

„Ano?“

„Proč ses nikdy neozval?“

„Tobě?“

„No ano! Komu jinému? Žili jsme spolu, vzpomínáš? Měli jsme se brát a mít děti a prožít dohromady celý život. To jsi zapomněl? Milovala jsem tě.“

Eva najednou ucítila, jak ji úplně špatné pocity navádějí úplně špatným směrem. Jenže celá ta situace s Nilsem zrovna na tomhle místě po sedmadvaceti letech byla hrozně absurdní. Minulost se v ní ozvala jako spalující nenávist, aniž by ji mohla zastavit.

„Byla to hloupost, měl jsem se ozvat, samozřejmě. Odpusť mi to, prosím,“ řekl Nils.

Mám mu to odpustit, pomyslela si.

„Po sedmadvaceti letech? Ty chceš, abych ti odpustila?“

„Ano. Co jiného mám podle tebe dělat?“

„Napadlo tě vůbec někdy, co jsi mi provedl? Čím jsem si prošla?“

„Poslouchej, nechtěl jsem tě…“

„Mohl ses třeba ozvat a říct, že jsem tě omrzela a že s ní chceš začít nový život! Byla bych se s tím srovnala.“

„S kým?“

To byla její druhá chyba. Ale cítila, že už toho není moc, co by mohla zachránit. Neměla přece možnost postavit se svému nitru.

Nils byl najednou celý napjatý.

„S kým jsem měl začínat nový život?“

„Víš to moc dobře! Nedělej ze sebe pitomce! Mladá, krásná a těhotná, a tak ji pošleš sem, aby ti přivezla tvoje schované peníze, a myslíš, že…“

„Jak to sakra víš?!“

Nilsovi najednou čišel z očí ledový chlad. Vykročil k Evě.

„Jak vím co!?!“ dostala ze sebe. „O penězích?!“

Nils se na ni díval dostatečně dlouho, aby pochopil, jak moc se mýlil. Celou dobu. Vůbec nešlo o Bertila. Že by se ho Bertilovi podařilo vystopovat přes Mexiko do Mal Pais a že by sledoval Adelitu do Švédska, aby se zmocnil svých ukradených peněz.

Bertil v té vraždě nebyl vůbec namočený. To Eva vyfoukla peníze a…

„Ty jsi zavraždila Adelitu?“ zeptal se.

„Tak se jmenovala?“

Eva najednou dostala pořádnou facku přímo do obličeje. Nils zuřil.

„BYLAS TO TY, TY SVINĚ!“

Vrhl se na Evu. Další ránu se pokusila odrazit. Eva byla vytrénovaná a Nils nebyl v nejlepší formě. Najednou se rvali, zuřivě, jeden druhého tloukli a kopali, dokud ho Eva nepopadla za bundu a nesmýkla jím stranou. Nils odklopýtal několik kroků, zakopl o kámen a spadl pozpátku hlavou přímo na okraj útesu.

Eva uslyšela tlumený náraz, to když si o špičatou žulu rozrazil lebku. Nils se zhroutil na zem. Krev z rány v týle mu prýštila na krk. Eva na něj vytřeštěně hleděla.

Mette se naklonila do světla lampy před Evou.

„Myslela jste, že je po smrti?“

„Ano. Nejdřív jsem se neodvažovala s ním pohnout, ležel tam, krvácel a nehýbal se a já jsem byla současně v šoku a rozzuřená a vůbec.“

„Ale policii jste nezavolala.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nevím, sedla jsem si na zem a dívala se na něj. Na Nilse Wendta. Který mi kdysi naprosto zničil život. A teď se objevil a chtěl, abych mu odpustila. A začal mě mlátit. A pochopil, co jsem udělala na Nordkosteru. Tak jsem ho odtáhla k autu a posadila ho za volant, auto stálo hned u svahu nad vodou, šlo jen o to odbrzdit ruční brzdu…“

„Ale asi vám docházelo, že ho najdeme, nebo ne?“

„Ano. Ale myslela jsem si… nevím… přece vyhrožoval Bertilu Magnusonovi…“

„Myslela jste si, že z toho obviníme Magnusona?“

„Asi. A obvinili?“

Mette a Stilton na sebe pohlédli.

*

V Mettině autě nevládla později večer nijak veselá atmosféra.

Vyrazili na cestu ke starému panskému sídlu v Kummelnäsu.

Všichni tři měli o čem přemýšlet.

Stilton uvažoval o vyřešení případu z pláže. Jak jediná událost dokáže spustit takovou silnou řetězovou reakci. Dva Švédi se setkají na druhé straně zeměkoule. Vypijí spolu láhev vína. Jeden z nich vypráví něco tomu druhému a ten najednou najde vysvětlení toho, nad čím přemýšlel třiadvacet let. Jede do Švédska, aby pomstil vraždu své milované. Vyhledá svou bývalou partnerku.

Zemře při rvačce. Najde ho Mette, která si na jeho stehně všimne mateřského znamínka, které zná z dřívějška, a přitom se do případu z pláže začne plést Olivia.

Pozoruhodné.

Pak se jeho myšlenky stočily k podstatně otravnějším věcem.

K těm, které nevyhnutelně přijdou za chvíli. Doma u Mette a M?rtena. A jak se s nimi popasuje.

Mette přemýšlela o svém honu na Bertila Magnusona. Jak se mýlila. Ale on si přes to přese všechno objednal vraždu, provinil se nabádáním k trestnému činu. Jeho sebevraždu na sebe vzít nemínila.

Olivia myslela na Jackii Berglundovou. Jaká to byla chyba.

Kdyby se nezasekla na Jackii, Elvis by byl dneska naživu. Draze vykoupený domácí úkol.

„Muselo to tak být.“

Ticho přerušila Mette. Měla pocit, že se potřebují vytrhnout ze zamyšlení. Brzy budou doma. Nechtěla tam šířit ticho a pochmurné myšlenky.

„Cože?“ řekl Stilton.

„Ty, co se vloupali k Evě Carlsénové a srazili ji, tam musel poslat Bertil Magnuson.“

„Kvůli čemu?“

„Aby našli tu nahrávku. Magnuson určitě obvolal všechny hotely a zjistil, že žádný Wendt nikde ubytovaný není, přesně jako my, a pak narazil na Wendtovu bývalou partnerku. Přece se spolu v té době nejspíš stýkali, měli oba letní sídlo na Nordkosteru, a došel k závěru, že Wendt se asi schovává u ní a tu pásku má tam.“

„To zní pravděpodobně,“ řekl Stilton.

„A co ta náušnice?“ zeptala se Olivia. „Jak se dostala do Adelitiny kapsy u bundy?“

„Těžko říct,“ přemýšlela Mette, „možná když se praly v domě, ona a Eva.“

„Ano.“

Mette zabrzdila před panským sídlem.

Cestou k domu někdo Mette zavolal na mobil. Zastavila se na zahradě. Byl to Oskar Molin. Měl právě schůzku s Carin Götbladovou a probírali jedno jméno z registru zákazníků Jackie Berglundové. Jméno, které získal od Mette.

„K čemu jste došli?“ zeptala se Mette.

„Prozatím si budeme držet odstup.“

„Proč? Protože to je Jackie Berglundová?“

„Ne, protože by to narušilo reorganizaci.“

„Fajn. Ale budete ho o tom informovat?“

„Ano. Udělám to.“

„Dobře.“

Mette zavěsila. Všimla si, že Stilton se zastavil o pár metrů dál a rozhovor slyšel. Mette ho beze slova obešla a vydala se po schodech do haly.

Otevřel Abbas, s rukou kolem pasu Jolene. Ta vřele objala Olivii.

„Teď se najíme!“ řekla Mette.

Všichni procházeli místnostmi až do velké kuchyně. M?rten tam čaroval se všemi možnými přísadami do toho, od čeho si sliboval gurmánský zážitek tohoto léta.

Špagety carbonara s rozmraženými liškami.

Zbývající členové rodinného klanu se nakrmili už před chvílí a rozprchli se různými směry po domě. M?rten jim vysvětlil, že manželka chce mít klid a její hosté se chtějí najíst bez většího pozdvižení. Ty, kdo neposlechnou, pošlou k Ellen a budou s ní počítat hladce a obrace.

V okolí bylo relativní ticho.

„Posaďte se!“

M?rten mávl rukou k plně prostřenému stolu, kde byla rozložená spousta Mettiny keramiky. Částečně misky, částečně talíře a další nádoby něco mezi tím. Možná hrnky.

Posadili se.

Mette nalila víno. Stilton odmítl. Když si navzájem připíjeli, ve sklenkách se třpytil teplý svit lustrů.

Pak se znovu posadili.

Měli za sebou všichni dlouhý den.

Dokonce i M?rten. Dost dlouho uvažoval o tom, co přijde za chvilku a jak se s tím vyrovná. Nebyl si úplně jistý. Mohlo se to vyvinout různě, a ani jedna z těch možností nebyla snadná.

Vyčkával.

Stejně jako všichni ostatní, až na Olivii. Ta cítila, jak se jí po prvním doušku vína šíří po celém těle uvolnění a teplo. Dívala se na skupinu kolem stolu. Lidi, které ještě nedávno vůbec neznala.

Stilton, bezdomovec. S minulostí, ze které se jí podařilo získat pár střípků. Ne tolik, aby to vytvořilo nějaký vzorec. Na ten byla opravdu zvědavá, ale co se dá dělat… Vzpomněla si, jak vypadal, když se viděli poprvé ve čtvrti Nacka. V tom byl ve srovnání s nynějškem jistý rozdíl. Měl například v očích úplně jiný pohled.

M?rten, muž s Kerouakem. Dětský psycholog, díky kterému se otevřela tak, že ji to až mátlo. Jak je na tom on?

Mette, jeho žena, které se ji při prvním setkání málem podařilo k smrti vyděsit a která si od ní ještě pořád udržovala odstup. Ale s respektem. Přece jen dovolila Olivii vstoupit do své kanceláře a svého vyšetřování.

A pak Abbas. Muž s e štíhlýma rukama. S tajemnými noži ukrytými na těle a pozoruhodnou vůní. Tichošlápek, pomyslela si.

Který se k vám přikrade, i když máte otevřené oči. Kdo to ve skutečnosti je?

Znovu se napila vína. Vtom si toho všimla, nebo to ucítila. Jakéhosi očekávání kolem stolu. Nikdo se neusmíval, nikdo s nikým ani nepromluvil, všichni jako by na něco čekali.

„Co se děje?“

Musela se zeptat, s nepatrným úsměvem na rtech.

„Proč jste všichni tak zmlkli?“

Ostatní kolem stolu si vyměnili pohledy. Pohledy, které se Olivia pokusila sledovat od jednoho k druhému, až skončila u Stiltona. Ten si přál u sebe mít svou lahvičku diazepamu.

„Vzpomínáte si, jak jsem se vás zeptal u vás v kuchyni, když shořel karavan, proč jste si vybrala právě případ z pláže?“ řekl najednou.

Ta otázka Olivii překvapila.

„Ano.“

„A vy jste řekla, že proto, že na vyšetřování dělal váš táta.“

„Ano.“

„Nic jinýho vás na tom nezaujalo?“

„Ne… vlastně ano, po nějaké době. Vražda se stala ve stejný den, kdy jsem se narodila. Trochu legrační náhoda.“

„To nebyla náhoda.“

„Jak to myslíte? Co nebyla náhoda?“

Mette dolila Olivii trochu vína. Stilton se na ni podíval.

„Víte, co se stalo ten večer, potom co Ove Gardman doběhl z pláže domů?“

„Ano, oni… nebo jak to myslíte? Hned potom?“

„Hned co vběhl do dveří a řekl, co viděl, vyrazili jeho rodiče na pláž a přivolali helikoptéru záchranky.“

„Ano, já vím.“

„Jeho máma byla zdravotní sestra. Když tam doběhli, byli pachatelé pryč, ale tu ženu, Adelitu, se jim podařilo dostat z písku a vody ven. Byla v bezvědomí, ale měla slabej pulz, jeho máma jí nasadila umělý dýchání, chvíli ji udržovali při životě, ale několik minut po příletu helikoptéry zemřela.“

„Ano?“

„Ale dítě v břiše bylo pořád naživu. Doktor z helikoptéry provedl akutní císařský řez a dítě vyndal,“ řekl Stilton.

„Cože? Dítě přežilo?!“

„Jo.“

„A proč jste o tom nikomu nic neřekli? Co se s ním stalo?“

„Rozhodli jsme se jeho přežití držet v tajnosti, z bezpečnostních důvodů.“

„Proč?“

„Protože jsme nevěděli, jaký byl motiv vraždy. V nejhorším případě se mohlo jednat o to nenarozený dítě, mohlo jít hlavně o jeho smrt.“

„Tak co jste s tím dítětem udělali?“

Stilton se pokusil najít podporu u Mette, ale ta se dívala do stolu. Musel pokračovat sám.

„Nejdřív jsme nechali dítě v péči jednoho vyšetřovatele, mysleli jsme totiž, že vypátráme ženinu totožnost nebo že se objeví otec dítěte, ale to se nestalo.“

„Ne? A co bylo dál?“

„Vyšetřovatel, co se o dítě staral, nakonec požádal o adopci, protože s manželkou děti neměli. My i sociálka jsme si mysleli, že je to dobrý řešení.“

„Kdo byl ten vyšetřovatel?“

„Arne Rönning.“

Olivia pravděpodobně už tušila, kam tím Stilton míří, ale potřebovala to slyšet. I kdyžto bylo nepochopitelné.

„To dítě bych měla být já?“ zeptala se Olivia.

„Jo.“

„Já bych měla být… cože? Dcera Adelity Riverové a Nilse Wendta?“

„Jo.“

M?rten se celou dobu upřeně díval na Olivii. Mette četla řeč jejího těla. Abbas se napřímil na židli.

„…to není pravda.“

Olivia stále ovládala svůj hlas. Stále jí to nedocházelo.

„Bohužel,“ řekl Stilton.

„Bohužel?“

„Tom tím chce říct, že jste se to možná měla dozvědět nějakým jiným způsobem, při jiné příležitosti, za jiných okolností.“

M?rten se pokusil držet Olivii tam, kde byla. Dívala se na Stiltona.

„Takže jste to věděl, už když jsme se potkali tam před tím supermarketem?“

„Jo.“

„Že jsem dítě z břicha té utopené ženy?“

„Jo.“

„A neřekl jste mi o tom ani slovo.“

„Několikrát jsem se k tomu chystal, ale…“

„Ví o tom máma?“

„Ne o přesných okolnostech. Arne se rozhodl, že jí to neřekne,“

vysvětloval Stilton. „Jestli o tom mluvil před smrtí, to nevím.“

Olivia odstrčila židli, zvedla se a podívala se na lidi kolem stolu. Pohledem se zastavila u Mette.

„Jak dlouho jste o tom věděli?“

Teď už promluvila hlasitěji. M?rten pochopil, že se to blíží.

„Tom nám to řekl před několika dny,“ odpověděla Mette. „Nevěděl, jak to má udělat, jestli vám to má říct nebo ne. Potřeboval poradit, vážně ho to trápilo…“

„Jeho to trápilo.“

„Ano.“

Olivia se podívala na Stiltona a zavrtěla hlavou. Pak se rozeběhla pryč. Abbas byl připravený a snažil se ji zadržet, ale Olivia se mu vytrhla a zmizela venku. Stilton se pokusil vyběhnout za ní, ale M?rten ho zastavil.

„Postarám se o to.“

M?rten se rozběhl za Olivií.

Dostihl ji na silnici o kousek dál. Olivia tam stála opřená o železný plot, rukama si zakrývala obličej. M?rten se k ní sklonil.

Olivia se bleskurychle zvedla a znovu se dala do běhu. M?rten vyběhl za ní a znovu ji dohonil. Tentokrát si ji k sobě přitáhnul, otočil ji a pevně ji objal. V jeho objetí se po chvíli uklidnila. Slyšet bylo jenom slabé, zoufalé vzdechy proti jeho hrudi. M?rten ji opatrně hladil po zádech. Kdyby se mu v té chvíli podívala do očí, pochopila by, že zoufalá není jen ona.

Stilton se postavil k oknu v jedné místnosti. Uvnitř bylo zhasnuto a s odhrnutým závěsem viděl až k osamělé dvojici na silnici venku.

Přistoupila k němu Mette a vyhlédla ven.

„Udělali jsme opravdu správně?“ zeptala se.

„Nevím…“

Stilton se zadíval do země. Procházel stovku různých možností, už od doby, kdy ho poprvé zastavila a řekla, že se jmenuje Olivia Rönningová. Arnova dcera. Ale žádná možnost se mu nezdála přijatelná. Nakonec se mu to zdálo stále nepříjemnější a přitom bylo těžší a těžší to zařídit. Zbabělý, pomyslel si. Byl jsem moc zbabělý. Netroufnul jsem si. Svaloval jsem vinu na tisíc věcí, jen abych se tomu mohl vyhnout.

Nakonec se obrátil k jediným lidem, na které se spoléhal. Aby to nemusel říkat sám. Nebo to přinejmenším říct v přítomnosti těch, kteří možná dokážou zvládnout to, v čem byl on naprosto netrénovaný.

Jako M?rten.

„Ale už je to venku,“ řekla Mette.

„Jo.“

„Chudák holka. Ale snad věděla, že je adoptovaná, ne?“

„Možná. O tom nemám páru.“

Stilton vzhlédl. Dál se teď o tom bavit nemusíme, napadlo ho, a podíval se na Mette.

„Ten hovor na zahradě se týkal Jackiiných zákazníků?“ zeptal se.

„Ano.“

„Koho jsi našla?“

„Jednoho policajta, mimo jiné.“

„Runeho Forsse?“

Mette se beze slova vydala do kuchyně. Pokud se Tom dá zase dohromady, posvítíme si spolu na Jackii Berglundovou a okruh jejích zákazníků, pomyslela si. Především.

Stilton sklopil oči a všiml si, že se vedle něj postavil Abbas.

Oba se otočili směrem k ulici.

Olivia ještě pořád spočívala v M?rtenově pevném sevření. Nakláněl k ní hlavu a pohyboval rty. Co jí říkal, zůstalo mezi nimi.

Ale věděl, že tohle je jenom začátek, co se jí týče, začátek dlouhé cesty. Melancholické a frustrující. Cesty, kterou musí podniknout sama. On bude po ruce, kdyby ho potřebovala, ovšem bude to pouze její vlastní cesta.

Někde v jejím průběhu, na nějaké opuštěné zastávce, od něj dostane koťátko.

E P I LOG

Seděla venku za letní noci bez hnutí, za noci, která nebyla nocí, jen dostaveníčkem soumraku a úsvitu, prozářeným pohádkovým světlem, které jižany tolik vzrušuje. Tělesně, ale pro Olivii sotva znatelně.

Seděla mezi písečnými dunami, o samotě, s nohama přitaženýma k bradě. Už dlouho se dívala přes zátoku. Byl odliv, voda ustoupila daleko a dnes v noci měl přijít skočný příliv. Seděla tam a viděla, jak zapadá hřejivé slunce, a viděla i to, jak scénu ovládá měsíc, pták chlubící se cizími paprsky, chladnější, modřejší, bezcitný.

První hodinu byla vyrovnaná a pokoušela se uvažovat konkrétně.

Kudy přesně odvedli Adelitu na pláž? Kde ležel její kabát?

Jak daleko ji vedli? Kde ji zakopali? Tamhle? Nebo tam? Byl to pro ni způsob, jak se držet zpátky, jak zadržet to, o čem věděla, že stejně přijde.

Pak přemýšlela o svém biologickém otci. Nilsi Wendtovi. Který sem jednou v noci přišel s taškou na kolečkách, vydal se po zemi, kterou odhalil odliv, a zastavil se na tom místě. Věděl, že to bylo tam? Že tu, kterou miloval, utopili právě tam? Musel to vědět, co by tu jinak dělal?

Olivia pochopila, že Nils Adelitu oplakával, že vyhledal místo, kde strávila poslední okamžiky života, aby tam truchlil.

Právě tady.

A ona seděla schovaná za útesy a viděla to.

Viděla ten okamžik.

Ztěžka se nadechla.

Znovu se zadívala k moři. Vyplouvalo toho na povrch spousta, zevnitř, a ona se to pokoušela zadržet.

Chatka. Přece přišel k chatce. Aby si půjčil její mobil. Najednou si připomněla krátký okamžik, právě když přistoupila ke dveřím, jak se Nils zarazil a v očích měl tázavý výraz. Jako by viděl něco, co neočekával. Viděl ve mně Adelitu? Na desetinu vteřiny?

Pak přišla druhá hodina a potom třetí, konkrétních faktů stále ubývalo. Nakonec ji dítě v ní ovládlo docela. Na dlouho.

Dokud jí nepřestaly téct slzy a nedokázala zvednout hlavu a navázat spojení se svým intelektem. Narodila jsem se tady na pláži, pomyslela si, vyřízli mě z břicha mé utopené mámy, za noci, kdy přišel skočný příliv a svítil měsíc, přesně jako byla tahle.

Právě tady.

Opřela se obličejem o kolena.

Tak ji uviděl, z velké dálky. Stál za útesy, na stejném místě jako tehdy. Viděl ji před několika hodinami procházet kolem domu, ale nevracela se. Teď ji spatřil, jak sedí na bobku, skoro na stejném místě, kde stáli té noci oni.

Znovu uslyšel hukot moře.

Olivia si nevšimla, že přišel, až když si přidřepl k ní a zůstal bez hnutí. Pootočila se a podívala se mu do očí. Chlapeček, který toho všeho byl svědkem. Muž se sluncem vybělenými vlasy.

Znovu se podívala do dálky. V Kostarice mluvil s mým tátou, pomyslela si, a tady viděl, jak vraždí mou mámu, a vůbec o tom neví.

Jednou mu to řeknu.

Dívali se k moři. Směrem k vlhké protáhlé pláži, kterou omýval měsíční svit. Po písku sem a tam pobíhali malí lesklí krabi, od nichž se odráželo ocelově modré světlo měsíce. Paprsky se třpytily i v potůčcích v písku. Ostranky purpurové se vší silou přisávaly ke kamenům.

Kdyže přiblížil skočný příliv, odešli odtamtud.